Greg Egan

Diaszpóra

Ad Astra

2013

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló mű

Diaspora by Greg Egan

Gollancz, 2008, London

Fordította

Huszár András

Borítókép Stephan Martiniere

Első rész

Yatima szemügyre vette a Doppler-eltolódott csillagokat a polisz körül, figyelte, ahogy a színek dermedt, koncentrikus hullámai kiterjednek, majd összehúzódnak az égen. Eltűnődött, vajon hogyan prezentálják magukat, ha végre becserkészik prédájukat. Számtalan kérdésük lesz, de a kommunikáció nem lehet egyirányú. A Transzmutálók meg fogják tudakolni: „Miért követtetek bennünket? Miért jöttetek el ilyen messzire?” Hol is kezdjük?

A Yatima által olvasott, Introdus előtti történelemkönyvek megmaradtak ugyanazon a szinten, megrekedtek annál a fantazmagóriánál, hogy minden egyén oszthatatlan, akár a kvarkok, és hogy a bolygószintű civilizációk nem mások, mint önálló világegyetemek. Mind a saját múltja, mind a diaszpóra szétfeszítette ezen képzeletbeli kereteket. Az értelmes lények és társadalmaik elhanyagolható részét képezték csupán a való világnak, mely tele volt nagyobb és kisebb, egyszerűbb és bonyolultabb struktúrákkal, és a távlatokat és hasonlóságokat tekintetve elképesztő szűklátókörűség kellett ahhoz, hogy valaki figyelmen kívül hagyja mindazt, ami ennél a vékony rétegnél mélyebben húzódott. És ez nem csak arra a vére volt igaz, aki önként szintetikus tájak zárt világába temetkezett; a húsvérek, sőt, még a legnyitottabb polgárok sem voltak immunisak a csőlátásra. Nyilván a Transzmutálók történelmében is volt ilyen korszak.

A Transzmutálók természetesen már tudni fognak arról a roppant nagy, visszavonhatatlanul halott égi gépezetről, amely a diaszpórát a Swiftig, és azon is túl hajtotta. Fel fogják tenni a kérdést: „Miért merészkedtetek ennyivel messzebb? Miért hagytátok hátra a népeteket?”

Yatima csak a maga nevében tudott beszélni, az útitársa nevében nem. Válasza a skála másik végén, a legegyszerűbb, legkisebb dolgok világában rejlett.

1.

árvanemzés

Konishi polisz, Föld

23 387 025 000 000 CST

2975. május 15. 11:03:17.154 UT

A fogantató ősi, a konishi polisszal egyidős, tudattal nem rendelkező szoftver volt, melynek elsődleges feladata volt lehetővé tenni a poliszpolgárok számára az utódok nemzését: egy szülő, kettő, vagy akár húsz is vállalhatott közös gyermeket, és részben saját képükre, részben óhajaik szerint, részben a véletlenre hagyatkozva formálták őket. Nagy ritkán azonban – néhány terataunként – a fogantató létrehozott egy polgárt, akinek nem voltak szülei.

Konishiban minden őslakos polgárt elmemagból, egy digitális genomhoz hasonló utasításkód-sorozatból tenyésztettek. Az első elmemagokat kilencszáz éve ültették át DNS-ből, amikor a polisz alapító atyái a Formázó programozási nyelv feltalálásával szoftver formában reprodukálták az alapvető neuroembriológiai folyamatokat. Az ilyesfajta átültetések azonban eredendően tökéletlenek voltak, mivel a széles körű, funkcionális egyenértékűséget előnyben részesítve elsiklottak a biokémiai nüanszok felett, így a húsvér genom sokfélesége annak átemelésekor nem maradt érintetlen. A jellemvonások szegényesebb választékából kiindulva, a régi DNS-alapú térképek elavulásával a fogantató számára létfontosságúnak bizonyult felmérni az elmemagok variálásával járó következményeket. A változástól való teljes elzárkózás könnyen stagnáláshoz vezethetett volna; ha viszont vakmerően beleveti magát, azzal a gyermekek épelméjűségét veszélyezteti.

A konishi elmemag egymilliárd mezőre tagolódott: rövid, hat bites egységekre, melyek egy-egy egyszerű utasításkódot tartalmaztak. Néhány tucat utasításkód sorozata alkotta a formázókat, a pszichogenezis során használt lényegi alprogramokat. A tizenötmillió formázó kölcsönhatásba lépésekor létrejövő, szűz mutációk hatásait aligha lehetett volna előre megjósolni; az esetek többségében megbízható módszert csupán az jelentett volna, ha minden olyan számítást elvégeznek, amit maga a módosult mag is elvégzett volna… ami semmiben nem különbözött attól, hogy a fogantató jóslatokba bocsátkozás nélkül elkezdi kitenyészteni a magot, létrehozni az elmét.

A fogantató felhalmozódott szakmai tudásanyaga a konishi elmemag jegyzetekkel ellátott térképgyűjteményében testesült meg. A legmagasabb szintű térképeken bonyolult, többdimenziós struktúrák szerepeltek, nagyságrendekkel meghaladva magának a magnak a méreteit. Volt azonban egy egyszerű térkép is, melyet a konishi polgárok évszázadok óta a fogantató haladásának mérésére használtak; a mezők millióit szélességi fokokként, a hatvannégy lehetséges utasításkódot pedig hosszúsági fokokként ábrázolták. Bármely magot fel lehetett fogni úgy, mint egy, a térkép tetejétől aljáig húzódó cikcakkos útvonalat, ahol menet közben minden mezőhöz kiválasztásra kerül egy utasításkód.

Azokon a részeken, ahol ismert volt, hogy csupán egyetlen kód vezethet sikeres pszichogenezishez, a térképen kirajzolódó utak egy magányos szigetben vagy keskeny földnyelvben futottak össze, okkervörös sávot húzva az óceán kékjébe. Ezek az infrastruktúra-mezők építették ki a minden polgárban közös mentális architektúrát, és alakították ki egyfelől az elme átfogó tervrajzát, másfelől a létfontosságú alrendszerek apróbb alkotóelemeit.

A térkép más helyeken lehetőségeket villantott fel: itt egy terebélyes szárazföldet, ott egy szétszórt szigetcsoportot. A jellemmezők több, a mag részletes struktúrájára más-más, ismert hatást gyakorló kódot vonultattak fel; az egyes variációk homlokegyenest eltérő veleszületett vérmérsékleti vagy külső adottságokat, vagy éppen a húsvérek tenyerének barázdáinál is jelentéktelenebb, egészen parányi különbségeket határoztak meg a neurális architektúrában. Ezek a zöld különböző árnyalataiban pompáztak, hol rikító kontrasztot alkotva, hol egymástól megkülönböztethetetlenül – épp úgy, mint maguk a jellemvonások.

A fennmaradó mezők – ahol a mag variációinak hatását még nem tesztelték, és senki sem tudta megjósolni, hogy mi fog történni – bizonytalan besorolást kaptak. Itt az egyetlen, már kipróbált kód, az egyedüli ismert tereptárgy fehér alapon szürke foltot, kelettől nyugatig áthatolhatatlan felhőrétegből kibukkanó hegycsúcsot képezett. A távolból ennél többet nem lehetett kivenni; bármi bújt is meg a fellegek alatt, csupán közelről lehetett megtapasztalni.

Valahányszor a fogantató árvát hozott létre, véletlenszerűen állított be érvényes kódokat a biztonságosan variálható jellemmezőknél, hiszen nem voltak szülők, akikről mintát vehetett volna, vagy akiknek a kívánságait teljesíthette. Utána kiválasztott ezer határozatlan mezőt, és ezeket is lényegében ugyanígy kezelte: ezer kvantumkockadobással tört tetszőleges utat a terra incognitán. Minden árva felfedező volt, fehér foltok felderítői.

És minden árva maga volt a felderítetlen terület.

• • •

A fogantató a méh memóriájába ültette az új árvamagot, nullák légüres terében lebegő információk kicsiny láncolatát. A mag semmit nem jelentett önmaga számára; önmagában akár az űr végtelenjében egy távoli csillag felé suhanó morzeüzenet vége is lehetett volna. A méh virtuális gépét azonban arra tervezték, hogy végrehajtsa a mag utasításait, és a tucatnyi szoftverréteg legalján ott volt maga a polisz, villogó molekuláris kapcsolók hálózata. Egy bitsor, egy passzív adatfolyam nem csinált semmit, nem változtatott semmin… viszont a méhben a mag szándéka tökéletes együttállásba került az alatta húzódó szintek megváltoztathatatlan szabályaival. Absztrakt üzenetből a gépezet részévé vált, mint egy Jacquard-féle szövőgépbe fűzött lyukkártya.

Amikor a méh leolvasta a magot, a mag első formázója adatok egyszerű mintázatával töltötte ki a környező teret: egyetlen kimerevített, számokból álló hullámcsomag gyűrődött fel milliárd hibátlan, katonás rendben sorakozó homokdűne gyanánt az ürességben. Így minden pont különbözött a közvetlen felső vagy alsó szomszédjától a lankákon – ám a hullámhegyek és hullámvölgyek ettől még hajszálpontosan megegyeztek. A méh memóriája háromdimenziós teret épített fel, a tér pontjaihoz rendelt számok pedig egy negyediket jelentettek. A dűnék tehát négydimenziós alakzatok voltak.

Ehhez egy másik – az elsővel rézsútosan, lassan, de biztosan emelkedő – hullám társult, egyre magasabbra hágó buckákat vésve a hullámok gerincébe. Aztán jött a harmadik, a negyedik, az egymást követő hullámok egyre gazdagabb mintákba rendeződtek, egyre bonyolultabb és töredezettebb szimmetriát eredményeztek: irányokat jelöltek ki, lejtőket építettek fel, nagyságrendi hierarchiát állapítottak meg.

A negyvenedik hullám már egy olyan absztrakt domborzatot szántott fel, amely nyomokban sem emlékeztetett az eredeti, kristálytisztán szabályos terepformára; az egymásba csavarodó hullámhegyek és barázdák az ujjlenyomatok örvényeivel vetekedtek. Nem lett minden pont egyénítve, de a kiépült struktúra kellően szilárd keretet szolgáltatott a későbbiekhez, így hát a mag utasítást adott önmaga száz másolatának, hogy szóródjanak szét az újonnan kalibrált vidéken.

A második iterációban a méh sorban leolvasta a replikált magokat. Ezek eleinte mindenütt ugyanazokat az utasításokat adták ki, mígnem egyszer csak az egyik utasítás úgy szólt, hogy az a pont, ahol a magokat leolvasták, ugorjon előre a bitsorozatban a következő, egy jellegzetes, bár nem teljesen egyedi hullámformával meghatározott mintával határos mezőre a környező adatrengetegben. Mivel minden mag másfajta terepbe ágyazódott be, ennek a jellegzetes terepmintának a helyi változatai is másutt helyezkedtek el, és a méh innentől terepenként máshonnan olvasta le az utasításokat. Maguk a magok továbbra is egyformák voltak, de immár egymástól eltérő formázókat szabadíthattak rá a körülöttük lévő térre, megvetvén a pszicholöket új, specializált térségének, az embrionális tudatnak az alapjait.

Ősrégi módszer volt ez. A bimbózó virág semmitmondó ős-sejtjei egy saját maguk által elrendezett kémiai minta nyomán osztódtak szét csésze-és sziromlevelekre, porzószálra és termőlevelekre. A rovar bábja olyan fehérjegradienst készített magának, amellyel átitatódva a koncentráció függvényében aktivizálódtak egyes helyeken a fej, a tor, illetve a potroh létrehozásához szükséges gének. Konishi digitális változata csupaszította le a folyamatot: megkülönböztető jegyekkel felosztotta a teret, és hagyta, hogy a lokális jelek differenciált alprogramok ki-be kapcsolásával térítsék el a további utasításokat – hogy aztán az alprogramok egyre kifinomultabb léptékekben ismételjék meg a teljes ciklust, és az első, hevenyészett struktúrákat fokozatosan filigrán, precíziós művekké varázsolják.

A nyolcadik iterációra a méh memóriája százbillió elmemagmásolatot tartalmazott; többre már nem volt szükség. A zömük folytatta korábbi tevékenységét, és új alakzatokat karcolt a tájba, ám némelyik teljesen felhagyott a formázók gyártásával, és helyette sikoltókat kezdett futtatni: rövid utasításciklusokat, amelyek impulzusokkal bombázták a magok között kifejlődött primitív hálózatokat. A hálózatok pályái egyszerűen a formázók építette legmagasabb hullámhegyek gerincei voltak, az impulzusok pedig egy, illetve két lépcsőfokkal magasabban száguldó apró nyílhegyek. Mivel a formázók négy dimenzióban munkálkodtak, a hálózatok háromdimenziósak lettek. A méh életet lehelt ezekbe az ismert formákba, az impulzusok kvadrillió vasúti kocsiként cikáztak egy tízezer szintes egysínű pálya billiónyi kereszteződése között.

Egyes sikoltók metronóm pontosságú bitfolyamokat bocsátottak ki; mások pszeudo-vaktában nyökögtek. Az impulzusok még formálódó hálózatok építkezési labirintusain haladtak keresztül; a pályák még szinte mindenütt összeköttetésben voltak, még váratott magára a döntés, hogy hol kell nyesegetni. A sűrű forgalom hatására új formázók éledtek fel, és nekiláttak a felesleges csomópontok felszámolásának, mindössze azokat hagyva meg, ahová kellő mennyiségű impulzus futott be egyszerre – a megannyi alternatíva közül azokat az útvonalakat választva ki, melyek szinkronban tudtak működni. A kiépülő hálózatok itt-ott holtvágányra kerültek, de ha valahol elég nagy volt az átmenő forgalom, azt más formázók is észrevették, és oda bővítéseket építettek. Nem számított, hogy az első adatfolyamoknak nem volt semmi értelme; a gondolkodás legalacsonyabb szintű gépezeteit bármilyen jel életképessé tudta volna faragni.

Sok poliszban az új polgárokat nem is tenyésztették, hanem közvetlenül az általános alrendszerekből állították össze. Ezzel szemben a konishi módszer félig-meddig biológiai szilárdságot, egybefüggőséget biztosított. A rendszerek együtt növekedtek, már kialakulás közben is kommunikáltak, és maguk orvosolták az esetleges összeférhetetlenségeket, ezáltal nem kellett az ütközések elkerülése végett külső elmeépítőre hagyatkozva finomhangolni az elkészült alkotóelemeket.

A szerves képlékenység és a kompromisszumok azonban nem zárták ki, hogy az infrastruktúra-mezők néhány területet egységes, minden polgárnál azonos alrendszerek számára jelöljenek ki. Ezek közül két csatorna bejövő adatok fogadására szolgált: egy a gestalt, egy pedig a lineáris adatokéra, a konishi polgárok elsődleges formátumaira, a látás és hallás távoli leszármazottaira. Az árva kétszázadik iterációjára a csatornák teljesen kifejlődtek, de azok a belső struktúrák, melyekbe az adatokat táplálták, az osztályozásra és értelmezésre szolgáló hálózatok változatlanul gyerekcipőben jártak, nem estek még át a tűzkeresztségen.

Maga Konishi a föld mélyén, kétszáz méterrel a szibériai tundra alatt terült el, de a bemeneti csatornák optikai szálakkal és műholdas kapcsolattal bármilyen hordozóról képesek voltak adatokat lehívni a Poliszszövetségbe, legyen az a naprendszer bolygói és holdjai körül keringő szonda, a Föld erdőiben és óceánjaiban bolyongó drón, vagy tízmillió másféle táj és absztrakt érzékelőrendszer. Az észlelés során a bőség zavarából adódott az első probléma: meg kellett tanulni szelektálni.

Az árva pszicholöketében a bemeneti csatornák vezérlőjére rákapcsolódott félkész navigátor gyors egymásutánban információkat kezdett kérni. Az első pár ezer kérésre csupán hibakódok monoton sorozata érkezett válaszul: vagy a kérések lettek rosszul megírva, vagy nem létező adatforrásra vonatkoztak. Viszont minden pszicholöket természetéből fakadóan a polisz könyvtárának keresése felé tendált (ha nem így tettek volna, akkor évezredekbe telt volna megtalálni), és a navigátor addig próbálkozott, amíg el nem talált egy érvényes címet, és adatok özönlöttek be a csatornákon: egy oroszlán gestaltképe, valamint az állat lineáris megnevezése.

A navigátor azon nyomban abbahagyta a szúrópróbaszerű keresést, és görcsös ismétlésbe kezdett, újra meg újra előhívta az oroszlán kimerevített képét. Addig folytatta, míg végül még a legkezdetlegesebb embrionális változásszűrői is leálltak, és újra kísérletezésbe fogott.

Apránként egészen értelmes kompromisszum született az árva proto-kíváncsiságának két tárgya – az újdonság és a visszatérő minták felkutatása – között. A könyvtárat böngészve megtanulta, hogyan kell kapcsolódó információkat letölteni – mozgásról rögzített képek egymásutánját, majd kereszthivatkozások elvontabb láncolatát –, és bár nem értett semmit, úgy volt huzalozva, hogy a koherencia és változás közti helyes egyensúly eltalálásakor mindig megerősítést nyerjen a viselkedése.

Képek és hangok, szimbólumok és egyenletek áramlottak át az árva osztályozó rendszerein. A lenyomatukon nem maradtak meg részletek – nem maradt meg a koromfekete ég alatti szürkésfehér sziklamezőn álló szkafanderes figura, sem a nyugodt, meztelen alak, akit a körülötte rajzó szürke nanorobotok lebontottak –, csupán a legegyszerűbb általánosságok, közös asszociációk. A hálózatok felfedezték a kört/gömböt: a Nap és a bolygók képeiben, az íriszben és a pupillában, a lehullott gyümölcsben, ezernyi műalkotásban, műtárgyban és matematikai ábrákon. Felfedezték a „személy” lineáris szavát, majd puhatolózva csatlakoztatták előbb a „polgár” gestaltikonját meghatározó általánosságokhoz, majd a húsvérek és gleiznerrobotok képeinek tömkelege által közösnek ítélt jegyekhez.

Az ötszázadik iterációra a könyvtár adathalmazából kinyert kategóriák tengernyi apró alrendszert léptettek működésbe a bemeneti osztályozó hálózatokban: tízezer szó-és képkelepce várta felállítva, hogy összezárulhasson; tízezer mintafelismerő monomániás bámulta az információk áradatát, folyamatosan nyitva tartva a szemét, hátha megpillantja a maga külön bejáratú célpontját.

Ezek a sémák aztán szép lassan összekapcsolódtak, eleinte csak azért, hogy kicserélhessék tapasztalataikat, hogy befolyásolhassák egymás döntéseit. Ha valami működésbe hozta az oroszlán képének sémáját, akkor az oroszlán lineáris megnevezéséhez, az általa hallatott hangokhoz, a viselkedésükben megfigyelt közös jegyekhez (kicsinyeik nyalogatása, antilopok üldözése) tartozó sémák is túlérzékennyé váltak. A beérkező adatok néha egy rakás összeköttetésben lévő sémát egyszerre indítottak be, megerősítve a közös kapcsolódási pontokat, máskor viszont elég idő állt rendelkezésre ahhoz, hogy a túlbuzgóbb melléksémák hamarabb induljanak be. Felismerték az oroszlán alakját... és noha az „oroszlán” szó még nem is szerepelt, az „oroszlán” szóséma tétovázva ugyan, de működésbe lépett... s vele együtt a kicsinyek nyalogatása és az antilopüldözés sémái is.

Az árva elkezdett előre látni, előre várni dolgokat.

Az ezredik iterációra a sémák közt húzódó szálak önálló, összetett hálózattá fejlődtek ki, ebben a hálózatban pedig új struktúrák jelentek meg: szimbólumok, amiket aktiválhattak a bemeneti csatornákból érkező adatok, de éppígy egy másik szimbólum is. Az oroszlán képének sémája önmagában csak egy sablon volt, amelyet körbe lehetett mutatni, és megnézni, hogy van-e egyezés, de ha volt is, abból az égvilágon semmi következtetést nem lehetett levonni. Az oroszlán szimbóluma viszont következtetések kifogyhatatlan tárházát kódolta, amely hozzáférhető maradt akkor is, ha éppen nem is akadt látható oroszlán.

A puszta felismerés helyett kezdtek feltünedezni a megértés első csírái.

Az infrastruktúra-mezők korábban kiépítették az árva sztenderd kimeneti csatornáit is a lineáris és gestalt adatok számára, de az ehhez tartozó navigátor, amely nélkül nem tudta volna a kimenő adatokat Konishiban vagy máshol konkrét célállomásokra elküldeni, továbbra is inaktív maradt. A kétezredik iterációra a szimbólumok figyelmen kívül hagyták ezt a tényt, és tülekedve megindultak a kimeneti csatornák felé. A sémáik sablonjait felhasználva utánozták az ismerőssé vált hangokat és képeket. Az sem számított, ha a pusztába kiáltották az „oroszlán”, a „kölyök” vagy az „antilop” lineáris szavait, hiszen a bemeneti és a kimeneti csatornák belül össze voltak kötve.

Az árva hallani kezdte a saját gondolatait.

A pokoli ricsajnak persze csak egy töredékét hallotta; nem adhatott hangot – vagy akár gestaltot – egyszerre mindennek. A könyvtárban látott jelenetek által előhívott képzetek sokaságából egyszerre csak néhány szimbólum tudta átvenni az irányítást az újszülött nyelvi feldolgozó hálózatai felett. Madarak köröztek az égen, lágyan ringott a fű, az állatok por-és rovarfelhőt csaptak fel, és a többi, és a többi… mégis ezek a szimbólumok kerültek ki győztesen, mielőtt az egész jelenet szertefoszlott volna:

– Oroszlán üldöz antilopot.

A navigátor riadtan szakította meg a kívülről érkező adatok folyamát. A lineáris szavak csatornától csatornáig keringtek, élesen törvén meg a csendet; a gestaltképek unos-untalan előhívták az üldözés lényegét, az esemény idealizált, a feledésbe merült részletektől megfosztott rekonstrukcióját.

Aztán az emlékkép elsötétült, és a navigátor ismét felvette a kapcsolatot a könyvtárral.

Az árva gondolatai egyszer sem szűkültek le egyetlen szabályos gondolatmenetre – ellenkezőleg, a szimbólumok egyre gazdagabb és bonyolultabb formációkban villantak fel –, a pozitív visszacsatolás azonban koncentráltabbá tette a figyelmét, és az elmében válaszul minden eddiginél markánsabb ötletek fogalmazódtak meg. Az árva rájött, hogyan kell felfejteni egy-két szálat a szimbólumok végeláthatatlan, ezerfelé ágazó érvrendszeréből. Rájött, hogyan mesélheti el a saját élményeit.

Az árva ekkor már majdnem fél megatau idős volt. Tízezer szavas szókincsből válogathatott, rövid távú memóriával rendelkezett, taukkal későbbi eseményekre tekintett előre, és egyszerű tudatfolyam csörgedezett benne. Viszont fogalma sem volt róla, hogy létezik egy olyan dolog is, mint „önmaga”.

• • •

A fogantató minden iteráció után újból feltérképezte a fejlődő elmét, lelkiismeretesen nyomon követve a véletlen bizonytalan mezők hatását. Egy értelmes, ugyanezt az információt megfigyelő alany talán ezernyi finom, összefonódó fraktált képzelt volna el, egymásba gabalyodott, pillekönnyű, nullgravitációs kristályokat, melyek tökélyre fejlesztett ágakkal hálózták be keresztül-kasul a méhet, miközben a mezők sorra leolvasásra kerültek, végrehajtották az utasításaikat, és a hatásuk egyik hálózattól a másikig terjedt szét. A fogantató nem képzelt el semmit, csupán feldolgozta az adatokat, és levonta a következtetéseket.

Úgy tűnt, a mutációk egyelőre nem okoztak károkat. Az árva elméjében minden egyedi struktúra nagyjából a vártnak megfelelően működött, és a könyvtárral való kommunikáció, valamint az egyéb mintavételezett adatfolyamok semmi jelét nem mutatták kezdődő globális fertőzéseknek.

Ha valamelyik pszicholöketnél károsodást tapasztalt, elméletileg semmi nem gátolta meg a fogantatót abban, hogy benyúljon a méhbe, és megjavítsa a deformálódott struktúrákat, ám ez gyakorlatilag ugyanúgy megjósolhatatlan következményekkel járt volna, mint magának a magnak a csíráztatása. A helyi „műtét” folyományaként néha összeférhetetlenség lépett fel a pszicholöket többi részével, míg a sikert garantáló széleskörű és mélyreható módosítások kontraproduktívnak bizonyulhattak: lényegében kitörölhették volna az eredeti pszicholöketet, hogy a helyébe régebbi, egészséges példányok részeiből klónozott, toldozott-foltozott változat lépjen.

Viszont a tétlenség is kockázattal járt. Miután egy pszicholöket öntudatra ébredt, elnyerte a polgárjogot, és a hozzájárulása nélkül többé nem lehetett belepiszkálni. Ezt nem csak a szokásjog vagy a törvények írták elő; az alapelv a polisz legmélyebb rétegeibe volt kódolva. Az őrületbe vesző polgárok akár egy terataut is vergődhettek zavarodottsággal vegyes fájdalomban, mert az elméjük túlságosan meghibásodott ahhoz, hogy segítséget kérhessen, vagy akár a pusztulást válassza. Ez volt az autonóm személyiség ára: az őrülethez és szenvedéshez való elidegeníthetetlen jog elválaszthatatlan volt a magányhoz és a békéhez való jogtól.

Így hát Konishi polgárai a „jobb félni, mint megijedni”-elv alapján programozták a fogantatót. Továbbra is közelről figyelte az árvát, készen arra, hogy a meghibásodás első jelére megszakítsa a pszichogenezist.

• • •

Nem sokkal az ötezredik iteráció után az árva kimeneti navigátora tüzelni kezdett, és kötélhúzás vette kezdetét. A kimeneti navigátor a visszacsatolást kereste, be akart mutatkozni annak, aki vagy ami válaszra méltatta. Ezzel szemben a bemeneti navigátor már hozzászokott ahhoz, hogy a polisz könyvtárára szorítkozzon, és ezen szokása busásan kifizetődött. Mindkét navigátor programozása arra ösztökélte őket, hogy összhangban dolgozzanak, hogy ugyanarra a címre kapcsolódjanak, hogy a polgár ugyanott hallgathasson és beszélhessen – kifejezetten hasznos készség a társas kapcsolatokban. Ez viszont azzal járt, hogy az árva beszédfoszlányai és ikonjai egyenesen visszaáramlottak a könyvtárba, amely rájuk sem hederített.

A teljes közönybe ütköző kimeneti navigátor gátló jeleket kezdett sugározni a változást szűrő hálózatoknak a könyvtár delejes előadásának csáberejét aláásandó, így erőszakkal kizökkentette a bemeneti navigátort a megszokott kerékvágásból. A két navigátor furcsa, kaotikus tánclépésekben ugrált tájról tájra, poliszról poliszra, bolygóról bolygóra. Beszélgetőtársat kerestek.

Útközben villanásokra megpillantották a fizikai világ számos véletlenszerű szeletét: egy, a Mars északi sarki jégsapkáját övező sivatag dűnéi felett végigsöprő homokvihar radarképét; az Uránusz légkörében darabokra hulló kicsiny üstökös halvány, infravörös csóváját. Ez utóbbi esemény évtizedekkel korábban játszódott le, csak elraktározódott a műhold memóriájában. Véletlenül még egy valós idejű felvételre is rábukkantak, melyen egy drón a kelet-afrikai szavannán kígyózott egy oroszlánfalka felé, ám a könyvtár hömpölygő képsoraihoz képest ez szinte mozdulatlannak tűnt. Vártak néhány taut, aztán haladtak tovább.

Aztán az árva véletlenül belefutott egy konishi fórum címébe, és meglátott egy simára koptatott, azúrkék és grafitszürke rombuszokkal kikövezett teret. A rombuszköveket csalókán szabályos, ám valahogy mégsem ismétlődő mintában fektették le. Szökőkút eregetett folyékony ezüstsugarakat a felhőkkel pettyezett, sötétnarancs ég felé; félúton a sugarak tükröződő cseppekre bomlottak, hogy aztán a fényes buborékok parányi szárnyat növesszenek, és sült galambokká alakulva repkedjenek a szökőkút körül, majd egymás röppályáját keresztezve, lelkes burukkolással csobbanjanak vissza. Kőárkádok szegélyezték a teret, és a sétány belső oldalán széles boltívek, részletgazdagon díszített oszlopsorok magasodtak. Némelyik boltív egészen szokatlanul kicsavarodott – Escher-vagy Klein-féle hurkokat vetett láthatatlan plusz dimenziókban.

Az árva látott már hasonló struktúrákat a könyvtárban, és zömmel ismerte a rájuk vonatkozó lineáris szavakat; maga a táj teljesen jellegtelen volt, az árva a világon semmit nem tudott hozzáfűzni. Több ezer mozgásban lévő, beszélgető polgárról nézett már meg jeleneteket, és élesen a tudatában volt, hogy ez most valamiért más, de hogy miért, azt egyelőre nem értette pontosan. Maguk a gestaltképek nagyrészt korábban látott ikonokra, vagy a figuratív műalkotásokon látott, stilizált húsvérekre emlékeztették: sokkal változatosabbak, sokkal változékonyabbak voltak a valódi húsvéreknél. Külső megjelenésüknek nem a fiziológia vagy a fizika szabott határt, hanem kizárólag a gestaltot illető konvenciók; a modifikációkon és a finomságokon túl egyetlen gondolatot akartak mindenáron kinyilvánítani: polgár vagyok.

Az árva megszólította a fórumot:

– Emberek!

A polgárok lineáris párbeszédei nyilvánosan zajlottak, de fojtottan – a tájon belüli távolságok függvényében halkulva – jutottak el az árvához, aki folyamatos zsongást hallott csupán.

Újabb próbát tett:

– Emberek!

A legközelebbi polgár – egy ólomüveg szoborra hajazó, szemkápráztatóan színpompás, két delta magas ikon – szembefordult az árvával. A bemeneti navigátor egyik belső struktúrája elforgatta az árva látószögét az ikon irányába. A kimeneti navigátor automatikusan követte példáját, így az árva ikonja – a polgár ikonjának otromba, ostoba utánzata – ugyanarra fordult.

A polgár kéken és aranylón csillogott. Áttetsző arcán mosoly jelent meg, és így szólt:

– Hahó, árva!

Végre válaszolt valaki! A kimeneti navigátor visszacsatolás-detektora elzárta az őrjítő unalom csapját, visszafogta a keresés nyughatatlan hajtóerejét. Jelekkel bombázta az elmét annak érdekében, hogy kapcsolja le az összes olyan rendszert, amely beavatkozna, és elráncigálná becses zsákmányától.

– Hahó, árva – utánozta az árva.

A polgár megint elmosolyodott.

– Üdv neked is! – Azzal visszafordult a barátaihoz.

– Emberek! Hahó!

Semmi.

– Polgárok! Emberek!

A csoport nem foglalkozott az árvával. A visszacsatolás-detektornak csökkent az elégedettségi mutatója, amitől a navigátorok ismét türelmetlenné váltak. Annyira nem, hogy elhagyják a fórumot, de ahhoz eléggé, hogy bemerészkedjenek.

– Emberek! Hahó! – kiáltozott az árva ide-oda röpködve. Lendület vagy tehetetlenség, gravitáció vagy súrlódás nélkül mozgott, csak csavarintott egy kicsit a bemeneti navigátor adatkéréseinek huszadrangú mozzanatain, amit a táj az árva nézőpontjának helyére és irányára vonatkoztatott. A kimeneti navigátor illeszkedő elemei pedig meghatározták, hogy hol és hogyan olvadjon bele az árva beszéde és ikonja a tájba.

A navigátorok kitapasztalták, hogyan lehet olyan közel lavírozni a polgárokhoz, hogy már tisztán kivehetőek legyenek a szavai. Páran válaszoltak – „Hahó, árva” –, mielőtt hátat fordítottak volna. Az árva mindenki ikonját visszatükrözte, legyen az leegyszerűsített vagy túlbonyolított, rokokó vagy spártai, biológiai vagy mesterséges utánzat, foszforeszkáló füstgomolyagokkal körvonalazott, élethű, sziszegő kígyóktól hemzsegő, villódzó fraktálberakásos vagy anyagtalan feketeségbe burkolózó… ám a kétlábú, majomszerű forma éppúgy állandó volt a változatos kavalkádban, mint az „A” betű száz őrült szerzetes iniciálékkal ellátott kéziratában.

Az árva bemeneti osztályozó rendszere apránként kezdett különbséget tenni a fórumon őgyelgő polgárok és a könyvtárban látott ikonok között. A kép mellé az itteni ikonok kiválasztottak magukból egy-egy nem vizuális gestaltcímkét – olyasmi volt, mint amikor egy jellegzetes szag megcsapja a húsvérek orrát, csak helyhez kötöttebb, és jóval több lehetőséggel kecsegtető. Az árva értetlenül állt az újfajta adattípus előtt, viszont az infotróp – egy későn kialakult struktúra, amely második szintet képezett az egyszerűbb újdonságok és minták detektorai felett – reagált a tudásbeli hiányosságra. Felfigyelt egy homályos visszatérő motívumra – itt minden polgár ikonja mellé egyedi, állandó címke társul –, és elégedetlenségének adott hangot. Az árva eddig nem vette a fáradságot a címke lemásolására, de az infotróp reakcióján felbuzdulva megközelített egy háromfős társaságot, és utánozni kezdte az egyiküket, címkéstül, mindenestül. Azonnal elnyerte jutalmát.

– Hagyd abba, hülyegyerek! – rivallt rá a polgár dühösen.

– Hahó!

– Úgysem tudod elhitetni senkivel, hogy te én vagyok. Velem aztán végképp nem. Érted? Most pedig tűnés!

Ennek a polgárnak fémes, ólomszürke bőre volt. Szavait nyomatékosítandó felvillantotta a címkéjét; az árva követte a példáját.

– Nem jó! – A polgár az eredetivel együtt most egy másik címkét is küldött. – Látod? Nem tudsz válaszolni a kihívásomra. Akkor meg mi értelme hazudozni?

– Hahó!

– Hess innen!

Az árva magán kívül volt az örömtől. Soha nem irányult még rá ennyi figyelem.

– Hahó, polgár!

Az ólomszürke arc lekonyult, már-már megolvadt az eltúlzott nyúzottságtól.

– Hát nem tudod, hogy ki vagy? Nem ismered a saját aláírásod?

– Biztos az új árva az – szólalt meg egy másik polgár higgadtan. – Még mindig a méhben van. Ő a legújabb polgártársad, Inoshiro. Igazán részesíthetnéd szívesebb fogadtatásban!

A második polgárt tömött, aranybarna bunda borította.

– Oroszlán – mondta az árva. Megpróbálta utánozni az új polgárt, mire a hármas nevetésben tört ki.

– Olyan akar lenni, mint te, Gabriel – szólalt meg a harmadik polgár.

– Ha a saját nevét sem tudja, hívjuk „hülyegyerek”-nek – vetette fel az első, ólomszürke polgár.

– Ne szemétkedj! Mutathatnék néhány emlékképet, drága kis féltestvérem! – A harmadik polgár ikonja sima fekete sziluett volt.

– Most meg Blancává akar válni!

Az árva felváltva utánozni kezdte a polgárokat. A három vé furcsa, értelmetlen lineáris hangsorokat kántált – „Inoshiro! Gabriel! Blanca! Inoshiro! Gabriel! Blanca! –, valahányszor az árva kivetített egy gestaltképet és -címkét.

A rövid távú mintafelismerőket hatalmába kerítette a hangsorok közti összefüggés, és az árva is beszállt a lineáris kántálásba. Miután a többiek elhallgattak, egy darabig még folytatta, de viszonylag hamar beleunt az ismétlődő mintába.

Az ólomszürke polgár a mellkasára tette a kezét, és így szólt: – Én vagyok Inoshiro.

Az arany bundás polgár a mellkasára tette a kezét, és így szólt: – Én Gabriel vagyok.

A fekete sziluettes polgár egy keskeny fehér vonallal körberajzolta a kezét, hogy ne olvadjon bele fekete törzsébe, amikor megérinti, és így szólt: – Én Blanca vagyok.

Az árva egyszer elutánozta, amit a három polgár csinált, utánuk mondta a lineáris szavakat, a kézmozdulatukat majmolta. Az ikonok, a címkék és a lineáris szavak három szimbólumban egyesültek, bár a címkék és a lineáris szavak semmi máshoz nem kapcsolódtak.

A polgár, akinek az ikonja „Inoshiró”-t kántáltatott velük, így szólt:

– Eddig jó. De hogy fog saját nevet kapni?

– Az árvák magukat nevezik el – felelte az, akinek a címkéje a „Blancá”- val állt párban.

– Az árvák magukat nevezik el – visszhangozta az árva.

A „Gabriel”-hez köthető polgár az „Inoshiró”-hoz köthető polgárra mutatott: – Ő…? – A „Blancá”-hoz köthető polgár azt mondta: – Inoshiro.

Ekkor az „Inoshiró”-hoz köthető polgár visszamutatott a vére, és így szólt: – Ő…? – A „Blancá”-hoz köthető polgár így felelt: – Blanca. – Az árva is beszállt a játékba, arra mutatott, akire a többiek, hagyta, hogy veleszületett rendszerei irányítsák, amik segítettek megérteni a táj geometriáját, és könnyedén kiegészítették a mintákat, amikor senki más nem volt rá képes.

Aztán az arany bundás polgár az árvára mutatott:

– Ő…?

A bemeneti navigátor megperdítette az árva nézőpontját, kereste, hogy mire mutat a polgár. Semmit nem talált az árva mögött, ezért hátrálni kezdett a szemszögével az arany bundájú polgár irányába, és egy pillanatra más ritmusban dolgozott, mint a kimeneti navigátor.

Az árva hirtelen meglátta a saját maga által kivetített ikont – a három polgár ikonjának ronda, fekete bundás, sárga fémes ötvözetét – nem csak a keresztkapcsolásos csatornák felől derengő mentális képet, amit máskor is, hanem egy konkrét tájbéli testet a másik három mellett.

Erre a testre mutatott a „Gabriel”-hez köthető, arany bundás polgár.

Az infotróp teljesen megőrült. Nem tudta lezárni a befejezetlen szabályt – nem tudta megválaszolni a játéknak ezt a negyedik, különös polgárra vonatkozó kérdését –, de a mintában keletkezett lyukat mindenképpen be kellett tömni.

Az árva figyelte, ahogy a negyedik polgár alakot és színt vált a tájon… a változások egy az egyben az ő összevissza izgés-mozgását tükrözték, hol a három polgár egyikét utánozva, hol egyszerűen a gestalt lehetőségeivel játszadozva. A szabályszerűségek detektorait ez egy darabig teljesen lenyűgözte, az infotróp azonban csak türelmetlenebb lett tőle.

Az infotróp összekombinálta, majd ismét átkombinálta a rendelkezésére álló tényezőket, és kitűzött maga elé egy rövid távú célt: a negyedik polgár ikonjához hasonlóan változtatni akart az ólombőrű „Inoshiro” ikonon. Tett egy gyenge, előzetes kísérletet: kibocsátotta az idevágó szimbólumokat, a kívánt esemény mentális képét. Habár a vonagló, lüktető polgárikon képe könnyűszerrel átvette az irányítást a gestalt kimeneti csatornája felett, mégsem az „Inoshiro” ikon változott, hanem a korábbiak mintájára egyedül a negyedik polgáré.

A bemeneti navigátor önként visszahúzódott a kimeneti navigátor helyzetébe, mire a negyedik polgár egyik pillanatról a másikra eltűnt. Az infotróp megint szétválasztotta a navigátorokat. A negyedik polgár újból megjelent.

– Mit művel? – kérdezte az „Inoshiro” polgár.

– Türelem – felelte a „Blanca” polgár. – Csak figyeld! Tán még tanulhatsz is valamit.

Máris kezdett kialakulni egy új szimbólum, mely a különös negyedik polgárt ábrázolta – az egyetlen olyan polgárt, akinek az ikonja láthatóan kötődött az árva tájbeli nézőpontjához és viszont, valamint az egyetlent, akinek a cselekedeteit az árva könnyűszerrel megjósolta és irányítani tudta. Vajon mind a négy polgár ugyanabba a kategóriába tartozik, akárcsak az összes oroszlán, az összes antilop, az összes kör... vagy nem? A szimbólumok közti kapcsolat bizonytalan maradt.

– Unatkozom! – mondta az „Inoshiro” polgár. – Babusgassa őt másvalaki! – Körbetáncolta a csoportot, felváltva utánozta a „Blanca” és „Gabriel” ikonokat, majd ismét felöltötte eredeti alakját. – Hogy hívnak? Nem tudom! Mi az aláírásom? Nincs is aláírásom! Árva vagyok! Árva vagyok! Még azt sem tudom, hogy nézek ki!

Az árva, látván, hogy az „Inoshiro” polgár felveszi két társa ikonját, teljesen összezavarodott, és kis híján felhagyott az egész osztályozósdival. Az „Inoshiro” polgár most majdnem úgy viselkedett, mint a negyedik polgár, de a tettei továbbra sem álltak összefüggésben az árva szándékaival.

Az árva negyedik polgárt reprezentáló szimbóluma lépést tartott a polgár külső megjelenésével és tájon elfoglalt helyével, ám ezzel párhuzamosan elkezdte leszűrni az árva saját mentális képeinek és rövid távú céljának lényegét, majd kivonatolta az árva tudatállapotának azon aspektusait, amelyeknek mintha köze lett volna a negyedik polgár viselkedéséhez. Igen ám, de alig akadt olyan szimbólum, amelynek éles kontúrokkal rajzolódtak ki a határai; a nagy részük áteresztő zagyvalék volt, akár a plazmidokat cserélő baktériumok. Az „Inoshiro” polgár szimbóluma lemásolta a negyedik polgár néhány tudatállapotot tükröző struktúráját, és egyenként felpróbálta őket.

Kezdetben semmire nem ment azzal, hogy tömören összefoglalva meg tudta jeleníteni a „mentális képeket” és „célokat”, ezek ugyanis változatlanul az árva tudatállapotát tükrözték. Az „Inoshiro” szimbólum vakon klónozott gépezete mindig arra számított, hogy az „Inoshiro” polgár az árva terveivel összhangban fog viselkedni… de sohasem tette. A sorozatos kudarcok szétforgácsolták a kötelékeket, és szabadjára engedték az „Inoshiro” szimbólumban hagyott apró, kezdetleges tudatmodellt, mely ezáltal a polgár tényleges viselkedéséhez leginkább passzoló „Inoshiro” tudatállapot keresésére indulhatott.

A szimbólum próbaképpen összefüggéseket, elméleteket vetett fel, hogy felkutassa a leglogikusabbat… és az árva hirtelen ráeszmélt, hogy az „Inoshiro” polgár a negyedik polgárt utánozta.

Az infotróp a felismerés hatására megpróbálta elutánoztatni a negyedik polgárral az „Inoshiro” polgárt.

– Árva vagyok! Árva vagyok! Még azt sem tudom, hogy nézek ki! – kajabálta a negyedik polgár.

– Ő egy árva! – mutatott a negyedik polgárra a „Gabriel” polgár.

– Ő egy árva – értett egyet nyűgösen az „Inoshiro” polgár. – De muszáj ilyen lassúnak lennie?!

Az árva lelkesen, az infotróp által hajtva újra el akarta játszani az „Ő…?” játékot, csak ezúttal a negyedik polgárnál azzal válaszolt, hogy „egy árva”. A többiek megerősítették a döntését, és a szavak rövidesen összeforrtak a negyedik polgár szimbólumával.

• • •

Amikor az árva három barátja elhagyta a tájat, a negyedik polgár ott maradt, viszont már nem tudott érdekes meglepetésekkel szolgálni. Az árva egy darabig még nyaggatta a többi polgárt, de hasztalan, így végül visszatért a könyvtárhoz.

A bemeneti navigátor megtanulta használni a könyvtár legegyszerűbb osztályozási rendszerét, és amikor az infotróp utána akart járni a félbemaradt tájbéli minták elvarratlan szálainak, sikerült a könyvtár azon pontjaira irányítania a bemeneti navigátort, amelyek a négy polgár rejtélyes lineáris szavaira utaltak: Inoshiro, Gabriel, Blanca és Árva. Mind a négy szóhoz adatok tömkelege volt katalogizálva, bár nem sok közük volt a polgárokhoz. Az árva a „Gábriel” szóval összefüggésben annyi képet látott – gyakran szárnyas – húsvérekről, hogy vadonatúj szimbólumot alkotott a bennük talált azonosságokból, de alig talált átfedést az arany bundás polgárral.

Az árva számtalanszor elkalandozott az infotróp vezérelte kereséstől; a könyvtár emlékezetébe vésődött címei folyton elvonták a bemeneti navigátor figyelmét. Történt aztán, hogy egy üres fatálat a magasba emelő, szurtos húsvér gyerek felvételét nézve az árva elunta magát, és ismerősebb terep felé vette az útját. Félúton szembejött vele egy jelenet, ahol egy felnőtt húsvér lekuporodott egy rémült oroszlánkölyökhöz, és a karjaiba vette.

Mozdulatlan, véres nőstényoroszlán hevert mellettük a földön. A húsvér megsimogatta a kölyök fejét.

– Szegény kis Yatima!

Az árva megigézve bámulta a jelenetet.

– Yatima. Yatima – suttogta a könyvtárnak. Még sosem hallotta a szót, ám a hangzása mély húrokat pendített meg benne.

Az oroszlánkölyök nyávogott. A húsvér gyengéden duruzsolt.

– Szegény kis árvám!

• • •

Az árva felváltva látogatta a könyvtárat és a tájat a narancssárga éggel meg a repülő sült galambos szökőkúttal. Olykor ott találta három barátját, vagy más polgárok játszottak vele egy kicsit; de megesett, hogy csak a negyedik polgár fogadta.

A negyedik polgár ritkán nézett ki ugyanúgy, mint az előző látogatása alkalmával – általában ahhoz a könyvtárban látott képhez hasonlított, amely a legnagyobb hatást gyakorolta az árvára az elmúlt kilotaukban –, de könnyen fel lehetett ismerni: ő volt az egyetlen, aki csak akkor tűnt fel, amikor a két navigátor különvált. Valahányszor az árva megérkezett a tájra, hátrébb lépett önmagától, és szemügyre vette a negyedik polgárt. Néha állított az ikonon, hogy jobban emlékeztesse egy adott emlékképre, vagy a bemeneti osztályozó hálózatok esztétikai preferenciái szerint finomhangolta: az előnyben részesített külalakot előbb pár tucat jellemmezővel kifaragta, majd a rákövetkező adatfolyamokkal árkokat vájt bele, újabb darabokat tapasztott rá. Máskor az árva az oroszlánkölyköt karjába vevő húsvért utánozta: magas lett, sudár termetű, ébenfekete bőrű, barna szemű, bíborvörös lepelbe öltözött.

Egyszer az „Inoshiró”-hoz köthető polgár gúnyosan szánakozni kezdett felette:

– Szegény kis árva, még mindig nincs neved!

Mire az árvának eszébe jutott a jelenet, és így felelt:

– Szegény kis Yatima!

– Hát, úgy tűnik, most már van – mondta az arany bőrű polgár.

Ettől kezdve egyöntetűen „Yatimá”-nak hívták a negyedik polgárt. Olyan sokszor elismételték, és olyan nagy ügyet csináltak belőle, hogy az árva csakhamar az „Árvá”-hoz hasonlóan szoros összefüggésben kezelte a szimbólummal.

Az árva figyelte, ahogy az „Inoshiró”-hoz köthető polgár diadalmas tirádát intézett a negyedik polgárhoz.

– Yatima? Yatima! Bibibí! Nekem öt szülőm van, meg öt féltestvérem, és mindig idősebb leszek nálad!

Az árva rávette a negyedik polgárt, hogy válaszoljon:

– Inoshiro! Inoshiro! Bibibí!

De fogalma sem volt, hogyan folytassa.

• • •

– A gleiznerek éppen egy aszteroidát nyirbálnak, valós időben – újságolta Blanca. – Nincs kedved megnézni velem? Ott van Inoshiro és Gabriel is. Kövess!

Blanca ikonja kivetített egy furcsa, újfajta címkét, majd köddé vált. A fórum szinte teljesen elnéptelenedett; a szökőkút körül néhány rendszeres látogató lézengett, de róluk tudta az árva, hogy nem foglalkoznának vele. És mint mindig, most is ott volt a negyedik polgár.

Blanca újra megjelent.

– Mi a baj? Nem tudsz követni, vagy nem akarsz velem jönni?

Az árva nyelvi feldolgozó hálózatai finomítgatni kezdték a kódolt univerzális grammatikát, elképesztő sebességgel lőve be a lineáris nyelv konvencióit. A szavak kinőtték eredeti, szimbólumokat elszigetelten kiváltó funkciójukat, egyenként fix jelentés társult hozzájuk; a sorrendiség, a kontextus és a ragozás nüanszai árnyalni kezdték a szimbólumok interpretációs zuhatagát. Ez a kérdés arra irányult, hogy mit szeretne a negyedik polgár.

– Játssz velem! – Az árva rájött, hogy érdemes a negyedik polgárra „én”-nel, vagy ennek ragozott alakjaival hivatkoznia a „Yatima” helyett, de ez még nem jelentett öntudatot, mindössze nyelvhasználatot.

– Meg akarom nézni a nyirbálást, Yatima.

– Ne! Játssz velem! – Az árva izgatottan hadonászott, közelmúltbeli emlékfoszlányokat vetítve ki: Blanca közös tájbeli testeket hozott létre – pörgő számozott kockákat, élénk színű gumilabdákat –, és megtanította az árvát arra, hogyan lépjen velük interakcióba.

– Jól van na! Kitaláltam egy új játékot. Remélem, gyorsan tanulsz!

Blanca kibocsátott egy újabb plusz címkét – hasonló volt az előzőhöz, de nem ugyanolyan – majd ismételten eltűnt… ám ezúttal nyomban fel is bukkant újra, néhány száz deltával odébb, a táj túloldalán. Az árva pillanatok alatt kiszúrta, és máris követte.

Blanca megint elugrott. Majd még egyszer. Minden egyes eltűnése előtt kiküldött egy újfajta, kicsit megvariált címkét. Az árva már éppen kezdett volna beleunni a játékba, amikor Blanca egy tau töredékével tovább várt, mielőtt újra felbukkant volna a tájon, és az árva innentől azzal töltötte az idejét, hogy megpróbálta kitalálni, hol fog a vé alakot ölteni, hátha még előtte oda tud érni a kiválasztott helyre.

Csakhogy nem talált benne semmi rendszert. Blanca tömör árnyéka véletlenszerűen pattogott a fórumon, a kőárkádtól a szökőkútig akárhol felbukkanhatott, az árva az összes tippjével mellélőtt. Bosszantó volt… de mivel Blanca játékairól utólag általában kiderült, hogy megbújt mögöttük egy nehezen megragadható mintázat, az infotróp nem adta fel, és további kombinációkat hozott létre a meglévő mintadetektorokkal, megoldást keresve a problémára.

A címkék! Amikor az infotróp összevetette a Blanca által sugárzott címekhez tartozó feldolgozatlan gestaltadatokról alkotott emlékeit azzal a veleszületett geometriai hálózatok által kiszámított címmel, ahol az árva egy másodperccel később megpillantotta a vét, a két adatsor részletei szinte egy az egyben megegyeztek. Újra meg újra. Az infotróp összekötötte a két információforrást – rájött, hogy ugyanazt fejezik ki, csak különbözőképpen –, és az árva máris el tudott ugrani a tájnak arra a pontjára, ahová Blanca, anélkül hogy megvárta volna a vé felbukkanását.

Az árvának először a vé ikonjával egybevágólag sikerült megjelennie, és hátra kellett lépnie, hogy megbizonyosodjon afelől, amit az infotróp nagy büszkén máris sikerként könyvelt el: Blanca valóban ott van. Másodszor az árva ösztönösen kompenzált, variált egy keveset a címke címén, éppen csak annyit, hogy ne ütközzön a másiknak, ahogy akkor tanulta, amikor látta is Blancát fogócskázás közben. Harmadszor az árva megelőzte a vét.

– Én nyertem!

– Ügyes vagy, Yatima! Követtél engem!

– Követtelek téged!

– Elmenjünk megnézni a nyirbálást? Inoshiróval és Gabriellel?

– Gabriellel!

– Ezt igennek veszem.

Blanca elugrott, az árva pedig követte – és az árkádos tér milliárdnyi csillaggá bomlott szét.

Az árva szemügyre vette az új, furcsa tájat. Őközte és a vé között a csillagok a legkülönfélébb frekvenciákon ragyogtak a kilométeres hosszúságú rádióhullámoktól a nagy energiájú gammasugarakig. A gestalt színterét a végtelenségig bővíteni lehetett, és az árva korábban belebotlott egy-két hasonló palettával dolgozó csillagászati képbe a könyvtárban, de a földi jelenetek és a tájak többsége megállt az infravörös és ultraibolya tartománynál. Ehhez a látványhoz képest még egy bolygófelszín műholdfelvételei is szürkének és tompának tetszettek; a bolygók túlságosan hidegek voltak ahhoz, hogy a szivárvány minden színében játsszanak. A színek kavalkádja mögül mintha felsejlett volna egy rendszer – emissziók és abszorpciós vonalak, egyenletes hősugárzás –, de a megrészegült infotróp megadta magát a túlterhelésnek, és hagyta átfolyni az adatokat. Az elemzés még várhat: majd ezer jellel később sort kerít rá. A csillagok teljesen alaktalanok voltak – apró pontok a távolban, kiszámíthatatlan tájcímekkel –, de az árvának egy pillanatra bevillant egy kép, amelyben feléjük suhan, és egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy esetleg közelről is láthatja őket.

Az árva észrevette, hogy a közelben polgárok gyülekeznek, és miután elterelődött a figyelme a csillagos háttérről, számos kisebb csoportosulást pillantott meg a táj különböző pontjain. Egyik-másik ikon visszatükrözte a környező sugárzást, de a többségük meg sem próbált úgy tenni, mintha köze lenne a csillagok fényéhez, és csak azért látszottak, mert ők úgy akarták.

– Muszáj volt ezt is magaddal hoznod? – kérdezte Inoshiro.

Az árva a vé felé fordulva megpillantott egy csillagot, melynek ragyogása túltett az összes többién. Sokkal kisebb volt, mint a Földről látott ismerős kép, de nem homályosította el a gázok és törmelékek tipikus felhője.

– A Nap?

– Az bizony – felelte Gabriel. Az arany bőrű polgár Blanca mellett lebegett, aki élesen kirajzolódott, sötétebben, mint a hűvös, gyér háttérsugárzás a csillagok között.

– Minek hoztad magaddal Yatimát? – nyafogta Inoshiro. – Túl fiatal! Nem fog érteni semmit!

– Ne is törődj vele, Yatima – mondta Blanca.

Yatima! Yatima! Az árva pontosan tudta, hogy merre van Yatima, és hogy néz ki, nem volt szüksége arra, hogy szétválassza a navigátorokat, és megnézze. A negyedik polgár ikonja végül az oroszlánkölyköt örökbe fogadó, bíborszínű leples, magas húsvér képében szilárdult meg, akit a könyvtárban látott.

Inoshiro az árvához fordult.

– Ne aggódj, Yatima, megpróbálom elmagyarázni. Ha a gleiznerek nem nyirbálják meg ezt az aszteroidát, akkor háromszázezer év – tízezer teratau – múlva belecsapódhat a Földbe. Minél hamarabb megnyirbálják, annál kevesebb energiát igényel. Eddig azért nem állhattak neki, mert az egyenletek kaotikusak, és csak mostanra tudták elég pontosan lemodellezni a pályáját.

Az árva egy kukkot sem értett az egészből.

– Blanca meg akarta mutatni a nyirbálást! Pedig én egy új játékot akartam játszani!

Inoshiro felnevetett.

– És akkor mit csinált? Elrabolt téged?

– Utána mentem, és ugrottunk, ugrándoztunk… és utána mentem! – Az árva szemléltetésképpen pattogott egy sort hármójuk körül, bár azt nem igazán tudta érzékeltetni, hogy milyen egyik tájról a másikba szökkenni.

– Psszt! – csitította Inoshiro. – Kezdődik.

Az árva követte a vé pillantását, és meglátott a távolban egy szabálytalan formájú, göcsörtös sziklát – egyik felét megvilágította a nap, a másik sötétbe borult –, amely sebesen és nyílegyenesen az összeverődött polgársereglet irányába robogott. A táj szoftvere gestaltcímkékkel tűzdelte meg az aszteroid képét, csak úgy hemzsegtek a kémiai összetételére, tömegére, perdületére, pályaelemeire vonatkozó információk; az árva felismert néhány típust a könyvtárból, de még nem igazán tudta értelmezni őket.

– Elég, ha egy kicsit megszalad a lézer, és a húsvérek kínhalált halnak! – csillogott Inoshiro ólomszürke szeme.

– És alig háromszáz évezredük lenne újra nekifutni – jegyezte meg szárazon Blanca.

Inoshiro az árvához fordult, és megnyugtatásképpen hozzátette:

– De nekünk kutya bajunk sem lesz. Még ha az aszteroida meg is semmisíti Konishit a Földön, szerte a Naprendszerben vannak biztonsági másolataink.

Az aszteroida időközben annyira közel került az árvához, hogy az kiszámíthatta a tájcímét és méretét. Egyelőre még százszor messzebb járt a legtávolabbi polgárnál, de vészes gyorsasággal közeledett. A bámészkodók nagyjából egy, az aszteroidánál tízszer nagyobb gömbhéj mentén helyezkedtek el, és az árva kapásból látta, hogy ha nem tér le a pályájáról, akkor egyenesen a képzeletbeli gömb közepén fog áthaladni.

A vék feszülten figyelték a sziklát. Az árva találgatta, vajon miféle játék lehet ez. Létrejött egy közös szimbólum, melyben benne foglaltattak a tájon megjelent idegenek, az árva három barátjával egyetemben, és ez a szimbólum megörökölt egy tulajdonságot a negyedik polgártól – elképzelései voltak különböző testekről –, amely előzőleg felettébb hasznosnak bizonyult a viselkedése bejóslásában. Netán ki akarják várni, nem ugrik-e el hirtelen a szikla, amolyan Blanca-módra? Az árva szerint rosszul gondolták; a szikla nem egy polgár, nem fog játszani velük.

Az árva azt akarta, hogy mindenki tisztában legyen a szikla egyszerű röppályájával. Még egyszer ellenőrizte az extrapolációit, de ugyanarra jutott: maradt az irány, maradt a sebesség. Az árva szólt volna a tömegnek, de nem tudta megfogalmazni, amit akart… viszont hátha megértenek néhány dolgot, ha a negyedik polgárt figyelik, miként a negyedik polgár is megtanult ezt-azt Blancától. Az árva elugrott a tájról az aszteroida útjába. Az ég egynegyede felpattogzott és elszürkült; a közeledő szikla felszínének napos oldalán sötét kéz gyanánt nyúlt el egy aszimmetrikus bucka árnyéka. Az árvának egy másodperc erejéig földbe gyökerezett a lába a döbbenettől – megbabonázta az égitest mérete, gyorsasága, suta, céltalan fenségessége –, aztán felvette a sziklatömb sebességét, és visszakísérte a tömeg irányába.

A vék izgatott kiáltozásba kezdtek. A fiktív vákuum nem nyelte el a szavaikat, a tájtól való távolság miatt azonban masszaszerű, hullámzó morajként jutottak el az árváig. Az árva hátat fordított az aszteroidának, és látta a legközelebbi polgárt integetni meg hadonászni.

A negyedik polgár közvetlenül az árva elméjéhez kapcsolt szimbóluma hamar kikövetkeztette, hogy a negyedik polgár azért követte végig az aszteroida pályáját, mert szerette volna megváltoztatni a polgártársai véleményét. Vagyis az árva negyedik polgárról alkotott modelljének elképzelései támadtak más polgárok elképzeléseiről... és Inoshiro, Blanca, Gabriel meg a tömeg szimbólumai csak úgy kapkodtak ez után az újítás után, mert maguk is ki akarták próbálni.

Ahogy az árva fejest ugrott a gömb alakú arénába, nevetés és éljenzés ütötte meg a fülét. Mindenki a negyedik polgárt figyelte, noha az árvának – kissé megkésve – az a sejtése támadt, hogy igazából senki nem igényelte volna a röppálya megmutatását. Hátrapillantott, hogy a szikla tartja-e még az irányt. Ekkor a bucka egyik pontja infravörösen felizzott, majd vakító fény robbant elő belőle, ezerszer fényesebben, mint a körülötte elterülő napsütötte sziklafelszín, még a napnál is forróbb hősugárzással. Az árva kővé dermedt, közelebb engedte az aszteroidát. A buckában keletkezett kráterből fehéren izzó gázgejzír csapott fel; a képen tonnaszám jelentek meg új, érthetetlen gestaltcímkék. Az infotróp az árva emlékezetébe vésett egy ígéretet: addig nem nyugszom, amíg mindet meg nem értem.

Az árva makacsul ellenőrizte a menet közben érintett viszonyítási pontok tájcímeit, és észrevette, hogy az aszteroida iránya mikroszkopikus mértékben megváltozott. A fényes villanás meg az aszteroida apró irányváltása... erre várt volna mindenki? A negyedik polgár tévedett a többieket illetően, hogy mit tudtak, mit gondoltak, mit akartak... és most tisztában voltak ezzel? A szimbólumokban sorra lecsapódott, mit jelent mindez, mit jelentenek az egymásra hajazó elmemodellek, míg a hálózat igyekezett értelmes magyarázatot lelni, rendet tenni a zűrzavarban.

Mielőtt az aszteroida összeért volna a negyedik polgár ikonjával, az árva visszaugrott a barátaihoz.

Inoshiro teljesen kikelt magából.

– Ez meg mire volt jó? Mindent tönkretettél! Pólyásbaba!

– Mit láttál, Yatima? – kérdezte kedvesen Blanca.

– A szikla egy picit előreugrott. Pedig el akartam hitetni másokkal, hogy… nem fog.

– Hülyegyerek! Felvágós!

– Yatima! – szólalt meg Gabriel. – Miért gondolja Inoshiro, hogy az aszteroidával repültél?

Az árva habozott.

– Nem tudom, hogy Inoshiro mit gondol.

A négy polgár szimbólumai ekkor olyan formációba rendeződtek, amelyet ezerszer eljátszottak már: a negyedik polgár, Yatima elkülönült a többiektől, mint aki különbözik tőlük… ezúttal azért, mert az árva egyedül az ő gondolatait ismerte teljes bizonyossággal. És mialatt a szimbólum hálózata azon dolgozott, hogy jobban ki tudja fejezni ezt az összefüggést, lassacskán leegyszerűsödtek a kacskaringós összekötő vonalak, és eltűntek a felesleges linkek.

Yatima más polgárokról alkotott elképzeléseinek modellje, amely Yatima szimbólumának mélyén rejlett, és maguknak a polgároknak a modelljei, kinek-kinek a maga szimbólumában, nem különböztek semmiben. Most, hogy ez végre tudatosult a hálózatban, kiiktathatta a felesleges köztes fázisokat. Yatima elképzeléseinek modellje az árva szimbolikus tudásának komplett, kiterjedt hálózatává nőtte ki magát.

Yatima Yatima elméjéről alkotott elképzeléseinek modellje pedig Yatima elméjének teljes modelljévé vált: nem egy miniatűr másolattá, és nem is zanzásított változattá, csupán az elmébe visszahurkolódó kapcsolatok sűrű kötegévé.

Az árva tudatfolyama átáramlott az újonnan létrejött összeköttetéseken, és a visszacsatolások egy pillanatra destabilizálták: azt gondolom, hogy Yatima azt gondolja, hogy azt gondolom, hogy Yatima azt gondolja…

Aztán a szimbólum hálózata azonosította az utolsó néhány redundanciát, elvágott pár belső linket, és a végtelen visszafelé mozgás egyetlen egyszerű, stabil rezonanciává omlott össze:

Gondolkodom.

Arra gondolok, hogy tudom, mire gondolok.

– Tudom, mire gondolok – szólalt meg Yatima.

– Szerinted érdekel valakit? – fölényeskedett Inoshiro.

A fogantató ötezer-huszonharmadszor is összevetette az árva elméjének architektúráját az „öntudat” polisz szerinti definíciójával.

Most minden kritériumnak megfelelt.

A fogantató belenyúlt a méhet futtató részébe, és megállította, amitől az árva is megállt. Apróbb módosítást hajtott végre a méh gépezetén, hogy önállóan is futhasson, és belülről is át lehessen programozni. Utána létrehozta az új polgár aláírását – két egyedi megaszámjegyű számot, egy publikusat meg egy privátot –, és beágyazta az árva kódtitkánjába, abba a kicsi, hibernált struktúrába, amely ezekre a kulcsokra várt. A kódtitkán lemásolta a publikus aláírást, és átküldte a polisznak, hogy nyilvántartásba és számításba vegyék.

A fogantató végezetül a polisz operációs rendszerének gondjaira bízta a hajdani méh virtuális gépét. Nem volt többé hatalma felette. Elvágta a köldökzsinórt, a folyó sodrására bízta a bölcsőt. Ez most már az új polgár exoénje volt: üres burok, tudattalan páncél. A polgár kénye-kedve szerint átprogramozhatta, és a polisz semmilyen más szoftvert nem engedett hozzányúlni. A bölcső kizárólag belülről kaphatott léket.

– Fejezd be! – mondta Inoshiro. – Most kinek tetteted magad?

Yatimának nem kellett szétválasztania a navigátorokat ahhoz, hogy tudja: az ikonja nem változtatta meg a külsejét, viszont kiküldött egy gestaltcímkét. Olyat, amilyet a polgárok sugároztak, amikor először keveredett a sült galambos térre.

Blanca egy másfajta címkével válaszolt Yatimának: egy véletlenszerű számot tartalmazott, amelyet Yatima aláírásának publikus felével kódoltak. Yatimának arra sem volt ideje, hogy elgondolkozzon a címke értelmén, a kódtitkánja automatikusan válaszolt a kihívásra: dekódolta Blanca üzenetét, újra titkosította a vé publikus aláírásával, és egy harmadik típusú címkeként visszaküldte: Személyazonosítás. Kihívás. Válasz.

– Üdv néked Konishiban, Yatima polgár – mondta Blanca. Aztán a vé Inoshiróhoz fordult, aki megismételte Blanca kihívását, majd zsémbesen eldörmögte: – Üdvözöllek, Yatima.

– Üdv a Poliszszövetségben – mondta Gabriel.

Yatima szórakozottan a három vére bámult – nem tudta mire vélni a szertartásos szavakat, és próbálta megérteni a benne lezajlott változásokat. Látta a barátait, a csillagokat, a tömeget, érzékelte a saját ikonját… és bár ezek a hétköznapi gondolatok és észlelések szabadon áramlottak, új kérdések látszottak behálózni a fekete űrt a hátuk mögött. Ki gondolja mindezt? Ki látja ezeket a csillagokat, ezeket a polgárokat? Ki tűnődik ezeken a gondolatokon, a látottakon?

És megérkezett a válasz, egyrészt szavakkal kifejezve, másrészt az ezernyi szimbólum közül annak az egynek a duruzsolásával, amely igényt tartott az összes többire. Nem azért, hogy tükrözzön minden gondolatot, hanem hogy összefűzze őket. Hogy egyben tartsa, mint bőr a testet.

Ki gondolja ezt?

Én.

2.

igazságbányászat

Konishi polisz, Föld

23 387 281 042 016 CST

2975. május 18. 10:10:39.170 UT

– Mi okoz nehézséget?

Radiya ikonja egy hús nélküli, gallyakból és ágakból összerakott csontváz volt, koponyáját egy göcsörtös fatönkből faragták ki. Hazai táját tölgyfaerdő borította; mindig ugyanazon a tisztáson találkoztak. Yatima nem tudta eldönteni, hogy Radiya sok időt tölt-e itt, vagy munka közben teljesen beleveszik az absztrakt matematikai terekbe, mindenesetre az erdő bonyolult, mesterséges kuszasága meglepően harmonikus hátterét nyújtotta a kutatás céljából előhívott, spártai egyszerűségű testeknek.

– A térgörbület. Egyszerűen nem értem, honnan jön. – Yatima létrehozott egy átlátszó pacát, amely mellmagasságban lebegett a vé és Radiya között. A pacába fél tucat fekete háromszög ágyazódott be. – Én azt hittem, ha veszünk egy sokaságot, akkor akármilyen geometriai formával elláthatjuk. – A sokaság olyan tér volt, amely nem rendelkezett semmi mással, csak dimenzióval és topológiával; nem voltak szögei, sem távolságai, sem párhuzamos egyenesei. Beszélgetés közben a paca megnyúlt és lekonyult, amitől a háromszög oldalai hullámozva meg-megbillentek. – Azt hittem, a görbület egy egészen új szinten jelentkezik, és úgy alakíthatjuk a szabályait, ahogy tetszik. Mondjuk nulla görbületet állapíthatok meg mindenhol, ha ahhoz támad kedvem. – A vé merev síkidomokká egyenesítette ki a háromszögeket. – De elbizonytalanodtam. Vannak olyan egyszerű kétdimenziós sokaságok, mint például a gömbök, amelyeknek nem tudom kilapítani a geometriáját. Viszont azt sem tudom bizonyítani, hogy lehetetlen volna.

– És mi a helyzet egy tórusszal? – kérdezte Radiya. – El tudsz látni egy tóruszt euklideszi geometriával?

– Először nem ment. De aztán megoldottam.

– Lássuk!

Yatima eltüntette a pacát, és létrehozott egy egyetlen delta széles, egynegyed delta magas tóruszt; fehér felszínét piros meridiánok és kék szélességi körök hálózták be. A vé talált a könyvtárban egy standard segédeszközt, amellyel bármely test felületét tájként tudta kezelni; méretarányosan ábrázolta, kényszerítette a képzeletbeli fénysugarakat, hogy kövessék a felület geodetikusait, és enyhén megvastagította, hogy a vének ne kelljen kétdimenzióssá lapulnia. Yatima udvariasan megadta Radiyának a címet, hogy követni tudja, majd elugrott a tórusz tájára.

A tórusz külső peremén – „egyenlítőjén” – bukkantak fel, „dél” felé nézve. A felülethez tapadó fénysugaraktól végtelennek tetszett a táj, bár Yatima tisztán látta mind Radiya, mind a saját ikonjának hátulját egy rövid körbejárásnyival előbbre, és a köztük lévő résen át még éppen ki tudta venni a kétszer olyan távol lévő Radiyát. Az erdei tisztásnak nyoma veszett; feketeség borult rájuk.

Déli irányba tekintve majdnem lineáris perspektíva tárult a szeme elé, a tóruszt behálózó piros meridiánok mintha összetartottak volna egy messzi iránypontba. Kelet és nyugat felé viszont a kék – már-már egyenesnek, és a közelben párhuzamosnak tűnő – szélességi körök egy kritikus távolság után totálisan szétfutottak. A tórusz külső peremén körbehaladó fénysugarak újra összetalálkoztak, mintha egy láthatatlan nagyítón haladtak volna át, méghozzá pont a kiindulásukkal ellentétes pontban. Így az egyenlítő egyetlen kicsiny foltjának képe hatalmasra dagadt félúton, a tórusz túloldalán, kiszorítva minden mást, ami attól északra és délre terült el. A felezőponton túl a kék egyenesek ismét összetalálkoztak, és egy ideig egészen normális perspektívában haladtak, míg végül bezárult a kör, és az effektus megismétlődött. Ezúttal viszont kitakarta a képet egy látóhatártól látóhatárig húzódó, széles, bordó gyűrű, vékony, fekete karimával a tetején: Yatima görbület torzította ikonja. Ha Yatima nagyon megerőltette a szemét, és a Radiyával ellenkező irányba nézett, megpillantott egy zöldesbarna sávot is, amely félig eltakarta a bordó-fekete gyűrűt.

– Ennek a beágyazásnak nyilván nemeuklideszi a geometriája. – Yatima felskiccelt néhány háromszöget a lábuk alatti felületre. – Egy háromszög belső szögeinek összege attól függ, hogy hová rajzoljuk: itt, a külső peremhez közel több mint száznyolcvan fok, a belső pereménél viszont kevesebb annál. A kettő között nagyjából kiegyenlítődik.

– Jól van – bólintott Radiya. – Hogyan tudnád mindenhol kiegyenlíteni az egészet anélkül, hogy megváltozna a topológia?

Yatima egy sor címkét küldött a tájbeli testnek, és a látkép szép lassan átalakult. Foltszerű, keletitől nyugati látóhatárig terjedő ikonjuk zsugorodni kezdett, a kék szélességi körök pedig kiegyenesedni. Délen a keskeny, lineáris perspektivikus terület rohamosan növekedett.

– Ha tórusszá görbítünk egy hengert, akkor a henger tengelyével párhuzamos vonalakat különböző méretű körökké nyújtjuk el; valójában ez okozza a görbületet. Ha pedig nem hagyjuk, hogy a körök mérete különbözzön, semmi sem fogja elválasztani őket: a transzformáció közben kilapítjuk a hengert. De ez csak három dimenzióban igaz.

Addigra a koordináta-vonalak mindegyike kiegyenesedett, és a perspektíva tökéletesen lineáris lett, akárhová néztek. Úgy tűnt, mintha egy határ nélküli síkon álltak volna, és hogy a látszat csal, az csak az ikonjaik többszörös képéből derült ki. A háromszögek is síkba kerültek; Yatima kiválasztotta az egyiket, csinált két pontos másolatot, majd legyező alakban szétterítette őket úgy, hogy a szögek összege száznyolcvan fokot tegyen ki.

– Topológiai szempontból semmi sem változott. Nem vágtam le a felületből, és nem is tettem hozzá. Az egyetlen különbség…

Visszaugrott az erdei tisztásra. A tórusz keskeny, henger alakú gyűrűvé alakult; a nagy kék szélességi körök most ugyanakkorák voltak, a kisebb piros körök, a meridiánok azonban mintha egyenesekké lapultak volna.

– Kilencven fokkal elforgattam minden meridiánt egy negyedik térbeli dimenzióba. Csak azért tűnnek síkbelinek, mert a pereméről látjuk. – Yatima megmutatta, hogyan működik a trükk egy alacsonyabb dimenzióban: fogott a síkban egy két koncentrikus kör által határolt gyűrűt, majd kilencven fokkal kiforgatta a síkból, az élére állította. Az extra dimenzióval helyet csinált ahhoz, hogy a gyűrű összes sugara azonos hosszúságú legyen. A tórusznál is hasonlóképpen működött; minden szélességi kör sugara azonos lehetett, azzal a feltétellel, hogy a negyedik dimenzióban eltért a „magasságuk”, és ezáltal mégsem csúsztak egybe.

Yatima a zöld árnyalataival, egyenletes átmenetekkel kiszínezte a tóruszt, felfedvén a rejtett negyedik koordinátát. A „henger” belső és külső felülete csak a felső és az alsó karimán volt azonos színű, ott, ahol a negyedik dimenzióban összeértek; kétoldalt a különböző árnyalatok jelezték, hogy mégsem egybevágóak.

– Nagyon ügyes – dicsérte meg Radiya. – Meg tudod ismételni egy gömbbel is?

Yatima morcos képet vágott.

– Próbáltam! Az ösztönöm azt súgja, hogy lehetetlennek tűnik… de valószínűleg ezt mondtam volna a tóruszról is, mielőtt ráleltem a nyitjára. – A vé beszéd közben létrehozott egy gömböt, majd kockává alakította. Nem jó: ezzel csak a kocka csúcsainak szingularitásaiba száműzte a görbületeket, el nem tüntette.

– Na jó, segítek – mondta Radiya. Visszaváltoztatta a kockát gömbbé, és három nagy, fekete kört rajzolt rá: egy egyenlítőt, valamint két, kilencven fokos szöget bezáró, végig meghúzott meridiánt.

– Mire osztottam a felületet?

– Háromszögekre. Nyolc háromszögre. – Négy az északi félgömbön, négy a délin.

– És akármit művelsz a felülettel… meghajlítod, elnyújtod, ezer más dimenzióba csavarod… mindig fel tudod majd osztani ily módon, igaz? Nyolc háromszögre, melyek hat csúcsban végződnek.

Yatima kísérletezgetett egy darabig, hol ilyen, hol olyan alakzattá formálta a gömböt.

– Igazad lehet. De ezzel hogy jutok előbbre?

Radiya nem válaszolt. Yatima átlátszóvá változtatta a testet, hogy egyszerre lássa az összes háromszöget. Durva szemű hálót, hat csúcspontú rácsot, egymással összefüggő görbéket alkottak. A vé kiegyenesítette mind a tizenkét élt, amivel kétségtelenül síkháromszögeket hozott létre, viszont oktaéderré változtatta a gömböt, ez pedig semmivel sem volt jobb a kockánál. Az oktaéder lapjai tökéletesen megfeleltek az euklideszi követelményeknek, de a hat csúcs infinitezimálisan sűrű görbület-raktárként funkcionált.

Megpróbálta elegyengetni, síkba lapítani a sarokpontokat. Ment, mint a karikacsapás – így viszont a nyolc háromszög megint kitüremkedett, görbe és nemeuklideszi lett, akárcsak az eredeti gömb esetében. „Nyilvánvalónak” tűnt, hogy a csúcsokat és a háromszögeket egyidejűleg lehetetlen síkban ábrázolni… de Yatima nem látta be, miért összeegyeztethetetlen a kettő. Kiválasztotta azt a pontot, ahol négy háromszög érintkezett – az egykori oktaéder egyik csúcsát –, és megmérte az általuk bezárt szögeket: 90, 90, 90, 90. Evidens: ahhoz, hogy síkban legyenek, és ne legyen köztük hézag, a szögeik összege 360 fok kell legyen. A vé visszatért a kilapítatlan oktaéderhez, és ott is megmérte ezeket a szögeket: 60, 60, 60, 60. A 240 fok kevés ahhoz, hogy síkban feküdjön; ha nem jön ki a teljes kör, akkor a felület összeugrik, mint egy kúp csúcsánál…

Ez az! Itt van a kutya elásva. Most már értette az ellentmondást. Ahhoz, hogy egy csúcs a síkban fekhessen, a körülötte lévő szögeknek összesen háromszázhatvan fokot kell bezárnia, mindez lehetőleg az összes csúcsra egyszerre… miközben a sík, euklideszi háromszögek belső szögeinek összege csak száznyolcvan fok. Pont a szükséges mennyiség fele. Ha tehát pontosan kétszer annyi háromszög lenne, mint csúcs, akkor minden klappolna – hat csúccsal és mindössze nyolc háromszöggel azonban nincs elég sík felület a teljes kör megtételére.

Yatima diadalittas vigyorral levezette a gondolatmenetét a vének.

– Szép volt – felelte nyugodtan Radiya. – Most láttad be a Gauss–Bonnet-tételt, és kötötted össze az Euler-karakterisztikát a teljes görbülettel.

– Komolyan? – Yatimát elöntötte a büszkeség: Euler és Gauss legendás bányászok voltak… rég elhunyt húsvérek, de kevesen tudtak felérni hozzájuk.

– Azért kicsit túloztam – somolygott Radiya. – Viszont javaslom, hogy nézz utána a pontos definíciónak. Azt hiszem, készen állsz arra, hogy formális bevezetést nyerj a Riemann-terekbe. De ha túlságosan absztraktnak éreznéd, egészen nyugodtan visszajöhetsz gyakorolni még néhány példán keresztül.

– Rendben. – Yatimának nem kellett külön mondani, hogy véget ért az óra. Köszönetképpen felemelte a kezét, majd kivonta az ikonját és a nézőpontját a tisztásról.

• • •

Yatima egy pillanatra tértelenné vált, bemeneti csatornáit elvágta a külvilágtól, magára maradt a gondolataival. Tudta, hogy még nem fogta fel teljes egészében a görbület fogalmát – ezerféle oldalról meg lehetett volna közelíteni –, de legalább megértette egy újabb szeletét.

Aztán elugrott az Igazság Bányáiba.

Üreges helyre érkezett: sötét sziklafalak, szürke, eruptív kőzetek, koszos barna agyagtömbök, rozsdavörös foltok. A barlang talajába különös, foszforeszkáló test ágyazódott be: éteri, bonyolult membránegyüttesbe zárva fényes szikrák repkedtek. A membránok fészekszerű, koncentrikus, Dalí stílusú héjak sorozatává álltak össze, melyek összessége buborékot alkotott egy-egy, ritkábban két-három szikra körül. Ha a szikrák elsodródtak, a membránok velük együtt mozogtak, hogy egyetlen szikra se törhessen ki a burokból.

Bizonyos értelemben az Igazság Bányái is csak egy volt a sok indextáj közül. A könyvtár állományának több százezer specializált gyűjteményéhez lehetett hasonló formában hozzáférni: Yatima megmászta már az Evolúció Fáját, ugróiskolázott a periódusos táblázaton, andalgott a húsvérek, a gleiznerek és a polgárok történelmének sétányszerű időegyenesein. Fél megatauval korábban átúszott az eukarióta sejten; a citoplazmában lebegő fehérjék, nukleotidok, szénhidrátok sugározta gestaltcímkék hivatkozásai elvezettek a könyvtár minden fellelhető információjához a kérdéses molekulákról.

Az Igazság Bányáiban azonban a címkék nem egyszerű hivatkozásokat tartalmaztak, hanem az adott objektumra vonatkozó definíciók, axiómák vagy tételek teljes szövegét is. A bánya önálló egységeket alkotott: minden matematikai következtetést, amit a húsvérek és a leszármazottaik egyszer bebizonyítottak, annak minden részletével együtt kiállítottak. A könyvtár szövegmagyarázatai segítettek a megértésben, de itt az összes igazság és tény a maga teljes valójában megtekinthető volt.

A barlang talajába mélyesztett foszforeszkáló test kivetítette a topologikus tér definícióját: adott pontok halmaza (a szikrák), illetve azok „nyílt részhalmazai” (egy vagy több membrán tartalma), melyek meghatározzák, hogyan kapcsolódnak egymáshoz a pontok – anélkül, hogy értelmezve lenne a „távolság” vagy a „dimenzió” fogalma. Ennél már csak egy bármiféle struktúra nélküli halmaz lett volna egyszerűbb. A topologikus tér lényegében minden „térnek” nevezhető fogalom közös őse, a legegyszerűbbtől a legegzotikusabbig. Magányos alagút torkollott a barlangba, elérést biztosítva a szükséges előismeretekhez, és fél tucat másik indult belőle: enyhén „lejtve” haladtak a föld alatt a mélyebb rétegek felé, végigkövetve a definícióból levonható különböző következtetéseket. Tételezzük fel, hogy T topologikus tér... ebből mi következik? Ezek a járatok egy-egy tétel bizonyításának részeredményeit sugározó kis drágakövekkel voltak kikövezve.

A barlangok alagútjait kivétel nélkül hibátlan bizonyítások lépcsőiből alakították ki; minden egyes tételt – akármilyen mélyre temették is – vissza lehetett vezetni annak kiinduló feltevéseiig. A „bizonyítás” pontosabb meghatározásához a matematika egyes ágai külön formális logikát alkalmaztak: axiómák, definíciók, levezetési szabályok gyűjteményét, valamint a tételek és sejtések szabatos megfogalmazásához szükséges terminológiát.

Amikor megismerte Radiyát a bányákban, Yatima megkérdezte tőle, miből állna ráállítani néhány öntudattal nem rendelkező programot a bányászok által használt formális rendszerekre. Automatikusan kiköpnék az összes tételt, a polgároknak nem kellene vesződniük vele.

Radiya válasza így hangzott:

– A kettő prímszám. A három prímszám. Az öt prímszám. A hét prímszám. A tizenegy prímszám. A tizenhárom prímszám. A tizenhét…

– Hagyd abba!

– Ha nem unnám el magam, a Nagy Reccsig is folytathatnám, mégsem fedeznék fel semmi érdemit.

– Több milliárd programot futtathatnánk egyszerre, mindegyik másik irányban kutatna. Ha némelyikük nem talál semmi érdekeset, annyi baj legyen.

– És mely irányokat választanád?

– Nem tudom. Az összeset?

– Több milliárd vak vakond is kevés ehhez. Tegyük fel, van egyetlen kiinduló axiómád, és tízféle érvényes logikai lépéssel juthatsz el új, érvényes állításokig. Teszel egy lépést, és máris tíz igazságot tárhatsz fel. – Radiya rögtön szemléltette is, épített egy miniatűr, szerteágazó barlangot Yatima elé a levegőbe. – Tíz lépés után tízmilliárd, tíz a tizediken állításnál tartasz. – Az alagútrendszer részletei már kivehetetlenek voltak, de Radiya tízmilliárd világító vakonddal zsúfolta tele, fényárba borítva a felület határát, ahol dolgoztak. – Húsz lépés után már tíz a huszadikonnál tartasz. Túl sok ahhoz, hogy mindet egyesével megvizsgáld, tízmilliárdszor több a kelleténél. Mi alapján választod ki a továbblépés irányait? Vagy időosztásos módszerrel mindegyiken egyszerre dolgozzanak a vakondok, amíg annyira le nem lassulnak, hogy használhatatlanná válnak? – A vakondok arányosan szétszórták fényüket, mire a tevékenységet jelző ragyogás szabad szemmel alig kivehető derengéssé gyengült. – Az exponenciális növekedés mindenféleképpen átok. Tudtad, hogy kis híján eltörölte a húsvéreket? Ha elég őrültek lennénk, megkísérelhetnénk az egész bolygót… sőt, az egész galaxist olyan géppé változtatni, amely rendelkezik a szükséges irdatlan számítási teljesítménnyel… de még így is kétlem, hogy eljutnánk a Fermat-sejtéshez a világegyetem megsemmisüléséig.

Yatima nem hagyta annyiban.

– Okosabbá tehetnénk a programokat. Szelektívebbé. Hadd vonjanak le általános következtetéseket a példákból, vessenek fel sejtéseket… célozzanak meg egy-egy bizonyítást.

– Talán kivitelezhető lenne – ismerte el Radiya. – Tudok néhány húsvérről, akik próbálkoztak vele az Introdus előtt… Ha valaki rövid életű, lassú és könnyű elvonni a figyelmét, akkor még meg is értem, hogy hagyja, hadd tárják fel gondolkodásra képtelen szoftverek azokat a teléreket, amelyekre a halála előtt sosem bukkanna rá. Mi viszont miért mondjunk le erről az örömforrásról?

Azok után, hogy személyes tapasztalatokat szerzett az igazságbányászatban, Yatima messzemenőkig egyetértett vele. Egyetlen tájon, egyetlen könyvtárfájlban, egyetlen műholdfelvételen, egyetlen drón sugározta képen sem talált szebbet a matematikánál. Elküldött egy kérdőcímkét a tájnak, mire azúrkék ragyogással felgyulladt – csak számára láthatóan – a Gauss–Bonnet tételhez vezető út. Komótosan belebegett az egyik alagútba, és sorban leolvasta a drágakövekkel kirakott ösvény címkéit.

Fura dolog volt a tanulás. Megtehette volna, hogy az exoénjével egy szempillantás alatt közvetlenül az elméjébe tölti az információkat – bekebelezhette volna az Igazság Bányáinak teljes másolatát, mint egy bolygót elnyelő amőba –, de a tények akkor sem lennének közérthetőbbek, mint most, nem rendelkezne mélyebb megértéssel. A matematikai fogalmakat nem lehetett másképp elsajátítani, csak ha a vé a legkülönfélébb kontextusokba helyezte, konkrét példák tucatjait vette át, és talált legalább két-három hasonlatot, melyek ösztönös spekulációra serkentették. A görbület azt jelenti, hogy egy háromszög szögeinek összege kevesebb lehet 180 foknál. A görbület azt jelenti, hogy nem egyenletes mértékben meg kell nyújtani vagy össze kell zsugorítani egy síkot, ha azt akarjuk, hogy bevonjon egy felületet. A görbület azt jelenti, hogy nincs helye párhuzamos egyeneseknek – avagy rengeteg hely van olyasmire, amiről Euklidesz álmodni sem mert volna. Amikor a vé meg akart érteni egy fogalmat, az sűrű hálót alkotott az elméjében már meglévő szimbólumok között, és alapjaiban változtatta meg a gondolkodását.

Persze, a könyvtár bővelkedett olyan módszerekben, amelyekkel korábbi bányászok dolgoztak a tételeken. Yatima a feldolgozatlan adatokkal együtt ezeket is implantálhatta volna, megszerezve azon konishi polgárok ezreinek tudását, akik kitaposták előtte az utat. A megfelelő implantok segítéségével könnyűszerrel beérhette volna az élő bányászokat, akik ki tudja, milyen ihlet által vezérelve újabb és újabb szűz területeket törtek fel… de milyen áron! Ami a matematikát illeti, jobbára az összefércelt klónjuk volna, aki semmi másra nem képes, mint hogy az árnyékukban kullogjon.

Ha Yatima a saját jogán akart bányász lenni, aki nem csak a levegőbe beszél, hanem önálló sejtésekkel áll elő és megpróbálja bizonyítani azokat, mint Gauss és Euler, Riemann és Levi-Civita, de Rham és Cartan, Radiya és Blanca, akkor tudta, nem rövidítheti le az utat, nincs más választása, neki magának kell felfedeznie a bányákat. Csak akkor remélhette, hogy rátalál egy új megközelítésre, mások által feltáratlan járatra, ha előbb a régi eredményeket helyezi új megvilágításba. Amíg nem rajzol saját térképet a bányákról – melyen minden gyűrődés, minden tintafolt egyéni jelentéssel bír számára, mely tele van saját megjegyzéseivel és széljegyzeteivel –, addig sejtelme sem lenne, merre keresse a még felfedezetlen igazságok következő gazdag lelőhelyét.

• • •

Yatima a hazai táján, a szavannán éppen egy sokszögekkel felszabdalt tórusszal játszott, amikor névjegyet kapott Inoshirótól: a címke úgy libbent be a tájra, mint holmi szél hordozta, ismerős illat. Yatima tétovázott; élvezte, amit csinált, nem szerette volna, ha félbeszakítják… aztán végül beadta a derekát, egy üdvözlő címkét küldött válaszul, és engedélyezte Inoshirónak a tájra való belépést.

– Mi ez a förmedvény? – nézett Inoshiro megvetően a minimalista tóruszra. Amióta rendszeresen ellátogatott Ashton-Lavalba, a tájművészet fogadatlan prókátorának szerepében tetszelgett. Inoshiro hazai táján minden, amit Yatima látott, szüntelenül tekergett, a spektrum minden színében ragyogott, és legalább 2,9-es fraktáldimenzióval rendelkezett.

– Egy vázlat a bizonyításhoz, hogy egy tórusz teljes görbülete zérus. Azon gondolkozom, hogy meghagyjam-e állandóra.

Inoshiro felmordult.

– Látom, a rendszer horgára akadtál. Utánozó majom!

Yatima nem húzta fel magát.

– A felületet sokszögekre osztottam. Ha a lapok számából kivonjuk az élek számát, majd hozzáadjuk a csúcsokét, akkor az eredmény, vagyis az Euler-karakterisztika: nulla.

– Nem sokáig. – Inoshiro húzott egy egyenes szakaszt a testen, dacosan kettészelve az egyik hatszöget.

– Ezzel csak egy új lapot és egy új élt adtál hozzá. Kiejtik egymást.

Inoshiro felszeletelt egy négyzetet négy háromszögre.

– Három új lap, mínusz négy új él, plusz egy új csúcs. Nettó változás: nulla.

– Bányatöltelék. Logikazombi. – Inoshiro kinyitotta a száját, és ítéletlogikai címkék összefüggéstelen áradatát zúdította rá.

Yatima felnevetett.

– Ha nincs jobb dolgod, mint engem sértegetni… – Azzal sugározni kezdte a belépési engedély azonnali visszavonását.

– Gyere el velem, és nézd meg Hashim új műalkotását!

– Talán majd később. – Hashim egyike volt Inoshiro ashton-lavali művészbarátainak. Yatima zavarba ejtőnek találta az alkotásaikat, bár nem tudta eldönteni, hogy a poliszok közti mentális architektúrabeli különbségek miatt, vagy egyszerűen csak nem az ő műfaja volt. Inoshiro mindenesetre váltig állította, hogy „mesterművek”.

– Valós idejű, efemer. Most vagy soha.

– Nem is igaz. Felvehetnéd nekem, vagy küldök egy helyettest…

Inoshiro eltúlozva ráncolta ólomszínű homlokát.

– Jaj, de maradi vagy! Ha a művész meghatározza a paramétereket, onnantól szent és sérthetetlen…

– Hashim paramétereinek semmi értelme. Figyelj, tudom, hogy nem tetszene. De te menj csak nyugodtan!

Inoshiro habozott, majd vonásai ismét normál méretűvé zsugorodtak.

– Te is tudnád értékelni Hashim művészetét, ha szeretnéd. Ha a megfelelő őrprogramot futtatnád.

– Miért, te ezt csinálod? – bámult rá Yatima.

– Igen. – Inoshiro kinyújtotta a kezét, és egy virág szökkent szárba a tenyeréből, zöldeslila orchidea, rajta az ashton-lavali könyvtár címével. – Azért nem mondtam eddig, mert lehet, hogy elszóltad volna magad Blancának… akkor pedig a szüleim egyikének fülébe jutott volna. Tudod, milyenek.

– Polgár vagy – vont vállat Yatima. – Semmi közük hozzá.

Inoshiro a szemét forgatta, és eljátszotta a hattyú halálát. Yatima kételkedett benne, hogy valaha képes lesz megérteni a családokat: Inoshiro rokonai semmivel sem tudták volna megbüntetni a vét az őrprogram használatáért, meggátolni benne meg aztán végképp nem. A korholó üzeneteket semmiből nem állt kiszűrni; a ledorongoló fejmosásokhoz vezető családi összejövetelekről egy szempillantás alatt el lehetett jönni. És mégis, Blanca szülei – akik közül hárman egyúttal Inoshiro szülei is – csúnyán leteremtették a vét, amiért szakított Gabriellel (még ha csak ideiglenesen is); a Carter-Zimmermannal való exogámia eshetősége a jelek szerint túlment minden határon. Amióta megint összejöttek, Blancának (valami oknál fogva) kerülnie kellett Inoshirót meg a többi családtagját… Inoshirónak így feltehetőleg már nem kellett aggódnia, hogy a féltestvére kikotyogja a titkát.

Yatima egy kicsit zokon vette, amit a vé mondott.

– Ha megkérsz, hogy ne áruljam el Blancának, nem tettem volna.

– Persze, persze. Azt hiszed, elfelejtettem, hogy gyakorlatilag örökbe fogadott?!

– Csak amíg a méhben voltam! – Yatima nagyon szerette Blancát, de újabban alig találkoztak.

Inoshiro felsóhajtott.

– Jól van. Bocs, hogy nem meséltem el korábban. Most már hajlandó vagy eljönni velem a kiállításra?

Yatima óvatosan ismét megszagolgatta a virágot. Az ashton-lavali címnek kifejezetten egzotikus illata volt… de csak azért, mert nem ismerte. Lemásoltatta az exoénjével az őrprogramot, és gondosan áttanulmányozta.

Yatima tudta, hogy Radiya és a bányászok többsége arra használta az őrprogramokat, hogy gigataukon keresztül is képesek legyenek a munkájukra koncentrálni. Minden polgár, akinek az elméjét nagy vonalakban a húsvérekéről mintázták, ki volt téve a leépülés veszélyének: idővel még a legbecsesebb célok és értékek is hanyatlásnak indultak. Az egyik lényeges tulajdonság, amit a húsvérektől megörököltek, éppen a plaszticitás volt, de az Introdus előtti élettartam tucatnyi számítási megfelelőjét végigélve még a legjobb erőben lévő személyiség is megzavarodhatott, és entropikus szellemi roncsként végezhette. Mindamellett a poliszalapítók egyöntetűen úgy döntöttek, hogy nem építenek be előre meghatározott stabilizáló mechanizmusokat az alapszerkezetükbe, nehogy az egész faj örökmozgó monomániások törzseivé csontosodjon, melyeken maroknyi mém élősködik. Jóval biztonságosabbnak vélték, ha a polgárok szabadon válogathatnak az őrprogramok széles választékából: ezek az exoénen belül futottak, és megerősítették az adott személy által legfontosabbnak ítélt értékeket, ha és amikor az illető szükségesnek látta lehorgonyozni azokat. A rendszernek csupán kellemes mellékterméke volt, hogy rövid távú, kultúrák közti kísérletezésre is lehetőséget teremtett.

Minden őrprogram valamelyest más összetételű értékés esztétikai csomagot kínált; ezek gyakran az élet, a polgárok többségének elméjében mindmáig elő-előderengő, ősi, apró örömein alapultak. Szabályszerűségek és periodicitás: napok és évszakok ritmusa. Harmónia és megformáltság, mind hangokban, mind képekben, mind ötletekben. Újdonság. Múltidézés és jövővárás. Pletyka, bajtársiasság, empátia, részvét. Magány és csend. Folytonos ív vezetett a triviális esztétikai preferenciáktól az érzelmi asszociációkon keresztül a morál és identitás sarokpontjaiig.

Yatima utasította az exoénjét, hogy vetítse ki a tájra az őrprogramon végzett elemzések eredményét, melyet saját leginkább érintett neurális struktúráinak előtte-utána térképeként jelenített meg. A térképek háló formában rajzolódtak ki, a metszéspontoknál gömbök jelképezték a szimbólumokat, és ezek méretarányos növekedése vagy csökkenése mutatta, hogy az őrprogram milyen változtatásokat eszközölne rajtuk.

– A „halál” tízszeresére növekszik? Na ne szórakozz velem!

– Hiszen alapból tök fejletlen.

Yatima olyan pillantást vetett a vére, amivel ölni tudott volna, aztán védetté tette a felvételeket, és feszült figyelemmel tanulmányozta őket.

– Igyekezz már, mindjárt kezdődik!

– Adjam át az elmém Hashimnak?

– Hashim nem használ őrprogramokat.

– Szóval őstehetség? Vagy nem ezt szokták mondani?

– Csak… döntsd el végre, mit akarsz.

Az exoénje végül optimistának mutatkozott a parazitaság elkerülésének esélyeit illetően, bár biztosat nem tudott mondani. Ha néhány kilotauig futtatja csak az őrprogramot, elvileg le tudja majd állítani.

Yatima sarjasztott egy Inoshiróéval megegyező virágot a tenyeréből.

– Miért beszélsz rá folyton ilyen őrültségekre?

Inoshiro a meg nem értett jótevő gestaltjelének pontos arckifejezését öltötte fel.

– Ha én nem menekítelek ki a bányákból, akkor senki sem fog.

Yatima lefuttatta az őrprogramot. Hirtelen néhány tereptárgy megragadta a figyelmét: egy vékony felhősáv a kék égen, egy kisebb facsoport a távolban, a közeli fűszálakat fodrozó szél. Olyan volt, mintha átváltott volna egy másik színpalettájú gestalttérképre, ahol bizonyos, komolyabb változáson átesett testek ugrottak ki a képből. Kisvártatva elmúlt a hatás, de Yatima határozottan módosítottnak érezte magát; az elméjében huzakodó szimbólumok egyensúlya elbillent, és elméjének zsongása kicsit más hangnemben szólt, mint megszokta.

– Jól vagy? – Inoshiro őszintén aggódni látszott érte, és Yatimát szokatlanul heves, gyengéd érzelmek rohanták meg a vé iránt. Inoshiro állandóan a Szövetség által kínált lehetőségek aranybányájában kutakodott, és folyton meg akarta mutatni neki a felfedezéseit… mert tényleg szerette volna, ha Yatima tudja, hogy mik közül válogathat.

– Még önmagam vagyok. Azt hiszem.

– Kár. – Inoshiro elküldte a címet, és együtt átugrottak Hashim műalkotásába.

Az ikonjaik eltűntek: csupán megfigyelők voltak. Yatima azon kapta magát, hogy vörösen lüktető szerves testrészek halmazát, testnedvek és szövetek átlátszó zűrzavarát látja. Egyes részei szétváltak, felolvadtak, átrendeződtek. Úgy festett, mint egy húsvér magzat nem éppen realista ábrázolása. A képalkotó technika folyamatosan változott, újabb és újabb képződményeket hívott életre: Yatima a pászmákban beszűrődő fényben törékeny végtagokat és szerveket vélt felfedezni; csontok sötét sziluettjét egy röntgensugár felvillanásakor; az idegrendszer szerteágazó hálózatának hirtelen előbukkanó részletgazdag árnyékát, amely egy MRI rádióhullám-csippantásaival közelített a mielintől a lipideken át egészen a hólyagocskákba zárt neurotranszmitterekig.

Most már két testet látott. Ikrek? Csakhogy az egyikük nagyobb volt… néha sokkal nagyobb. Folyton helyet cseréltek, egymás köré fonódtak, stroboszkopikus időközönként mentek össze vagy nőttek meg, miközben a kép hullámhossza a teljes spektrumot felölelte.

Az egyik húsvér gyerek üvegteremtménnyé változott, az idegek és a véredények üvegszálakká dermedtek. Váratlanul fehér fény vakította el, és az így kivilágosodott képen élő, lélegző sziámi ikreket pillantott meg, képtelen módon félbevágva; kilátszottak szürkés-rózsaszín izmaik, valamint a velük párhuzamosan munkálkodó emlékező fémek és piezoelektromos aktuátorok – a húsvér és gleizner anatómia összefonódása. A kép ekkor megpördült, és az ikrek helyét húsvér méhben lévő magányos robotgyerek vette át; újabb lapozás, és egy polgár elméjének fényes térképe jelent meg ugyanezen nő agyába ágyazva; a kamera kihátrált, és magzatpózba kuporodva optikai és elektromos vezetékek gubójába helyezte a nőt. Aztán nanorobotok rajzottak elő a nő testéből, és bőrét átszakítva szürke porfelhővé robbantottak mindent. Két húsvér gyerek sétált egymás mellett, kéz a kézben. De az is lehet, hogy apa és fia, gleizner és húsvér, polgár és gleizner… Yatima egy darabig próbálta megfejteni, de aztán feladta, és hagyta átáramlani a benyomásokat. A két alak békésen ballagott egy város főutcáján, miközben körülöttük tornyok emelkedtek és dőltek romba, előbb dzsungel, majd sivatag vette birtokba a várost, s húzódott vissza.

A műalkotás kéretlenül elkezdte forgatni Yatima nézőpontját az alakok körül. A vé látta, amint összenéznek, megérintik egymást, csókot váltanak… és aztán ütést mérnek a másikra, ügyefogyottan, jobb karjuknál összenőtt csuklóval. Kibékülnek, és egybeolvadnak. A kisebbik a nyakába veszi a nagyobbat – majd az utas teljes termete lepereg a hordozó személyen, mint homokszemek a homokórában.

Szülő és gyermeke, testvérek, barátok, szeretők, fajtársak. Yatima megittasult a társaságukban. Hashim műalkotása a barátság határokon átívelő gondolatát öntötte letisztult formába. Yatimát az sem érdekelte, ha az egész csak az őrprogram műve, örült, hogy a szemtanúja lehet, hogy elraktározhatja magában egy-egy apró darabkáját, mielőtt sorra kihunytak a képek, és nem maradt utánuk más, csak reszketegen pislákoló entrópia Ashton-Laval hömpölygő hűtőfolyadékában.

A táj egyre messzebb vitte Yatima nézőpontját a pártól. Néhány tauig hagyta, de aztán a város lapos, repedésekkel teli sivataggá korcsosult, és a távolodó figurákon kívül nem maradt semmi látnivaló. Visszaugrott hozzájuk… és arra lett figyelmes, hogy akkor is előrébb kell mozgatnia a koordinátáit, ha egy helyben akar maradni. Furcsa érzés volt. Yatima nem rendelkezett a tapintás érzékével, egyensúlyérzékkel vagy propriocepcióval – a Konishi-dizájn köszönte szépen, de nem kért az efféle testi téveszmékből –, de az, hogy a táj megpróbálta „eltolni”, és kénytelen volt gyorsulva nekifeszülni, már-már fizikai erőfeszítést igényelt, és Yatima csaknem elhitte, hogy testet öltött.

A Yatimával szemközti alak hirtelen megöregedett, az arca besüppedt, a szemére hályog nőtt. Yatima megkerülte, hogy rálásson a másik arcára, mire a táj eltaszította a sivatag túlsó végébe. Valahogy visszaküzdötte magát az… anyához és lányához… nem is, az elöregedő és a csillogó-villogó, vadonatúj robothoz… és noha továbbra is összekötve, kéz a kézben jártak, Yatima szinte érezte, ahogy egy rettenetes erő megpróbálja szétválasztani őket.

Figyelte a csontba és bőrbe kapaszkodó hús-vér kezet, a hús-vér kézbe kapaszkodó fémet, a fémbe kapaszkodó kerámiát. Ujjaik lassan szétcsúsztak. Yatima előbb az egyik, majd a másik alak szemébe nézett; a környezetük szüntelenül hullámzott és változott, tekintetüket mégis egymásra szegezték.

A táj kettérepedt, a föld megnyílt, az égbolt széthasadt. Az alakok elszakadtak egymástól. Yatima visszarepült a sivatagba, ezúttal olyan ellenerővel, amivel nem tudta felvenni a harcot. A távolban még megpillantotta a párt: megint ikrek voltak, meghatározhatatlan fajúak, kétségbeesetten nyúltak egymás után az egyre szélesedő szakadék felett. Karjuk megfeszült, ujjbegyeik majdnem összeértek.

Aztán a világ két fele iszonyatos iramban eltávolodott. Valaki dühösen, kínkeservesen elordította magát.

A tájra sötétség hullott, mire Yatima felfogta, hogy a saját üvöltését hallotta.

• • •

A sült galambos szökőkutas fórum régóta elhagyatottan állt, de Yatima betáplált egy másolatot a hazai tájára az archívumból: az árkádos tér a semmi közepén, egy hatalmas, szikkadt bozótos vidéken árválkodott. Kihaltan túlságosan nagynak tűnt, egyszersmind túlságosan kicsinek. Pár száz deltával odébb a földbe ásta annak az aszteroidának a (nem életnagyságú) másolatát, amelynek végignézte a megnyirbálását. Yatima egyszer eljátszott a gondolattal, hogy végeláthatatlan ösvényt rak ki hasonló ereklyékből a szavannán, és ha kedve szottyan, felrepülhet a magasba, és onnan gyönyörködhet élete fordulópontjaiban… de végül gyerekesnek találta az ötletet. Ha a látottak hatására megváltozott, akkor megváltozott. Semmi értelme emlékműként újrateremteni őket. A fórumot is csak azért tartotta meg, mert szeretett oda járni, az aszteroidát pedig csak azért nem takarította el, mert perverz örömöt lelt az önmegtartóztatásban.

Yatima ácsorgott egy darabig a szökőkút mellett, figyelte, ahogy az ezüstös folyadék játszi könnyedséggel kigúnyolja a fizika félig betartott szabályait. Azután újraalkotta az oktaédert, és mellé helyezte a Radiya óráján megvizsgált hat csúcspontú hálót. Eddig is tisztában volt vele, hogy a fizikának nincs jelentősége a poliszokban. A legtöbb polgár tudta ezt; Gabriel, persze, vitatta, de csak a carter-zimmermani doktrínák beszéltek belőle. A szökőkút figyelembe vehette a hidrodinamika törvényeit, de ugyanannyi erővel figyelmen kívül is hagyhatta. Mesterséges volt az egész, ilyen egyszerű. Még a sugarak felszökkenésekor – a sült galambok megszületése előtt – kirajzolódó, a gravitációnak maradéktalanul engedelmeskedő parabola is esztétikai választás kérdése volt csupán, az esztétika pedig a húsvérek hagyatékának utóhatása, semmi több.

Az oktaéder testhálója azonban más lapra tartozott. Yatima eljátszadozott a tárggyal, durván eltorzította, a felismerhetetlenségig nyújtotta és csavargatta. Annyit gyúrhatta, amennyit csak akarta… ám a lehetséges változtatásokra vonatkozó néhány egyszerű megkötés eredményeként bizonyos szempontból változatlan maradt. Akármennyit torzított az alakján, akárhány extra dimenziót használt, ez a rács soha nem kerülhetett síkba. Kicserélhette volna valami teljesen másra, mondjuk egy tórusz rácsára, majd kisimíthatta volna az új rácsot… de ennek éppúgy nem lett volna értelme, mint ha létrehoz egy öntudattal nem rendelkező, Inoshiro alakú testet, elrángatja az Igazság Bányáiba, és kijelenti, sikerült rávennie a valódi barátját, hogy elkísérje.

A poliszpolgárok, határozta el Yatima, matematikai entitások; a lényük legmélyén a matematika határozta meg azt, hogy kicsodák és hogy mivé válhatnak. Attól még, hogy az elméjük képlékeny volt, bizonyos értelemben ők is ugyanolyan mélyen gyökerező korlátok között léteztek, mint az oktaéder rácsa – öngyilkosság és de novo megújulás, önmaguk teljes kipusztításának és a semmiből valami teljesen új létrehozásának lehetősége nélkül. Ezt azt jelentette, hogy rendelkezniük kellett saját, megváltoztathatatlan matematikai jellemzőkkel – olyasmikkel, mint az Euler-karakterisztika, csak annál nagyságrendekkel összetettebb jellemzőkkel. A polgárok elméjének adatforgatagában mélyen eltemetve biztos, hogy rejlett valami időtlen, valami, amit nem befolyásol az emlékezet és a tapasztalat ingaórája, amit nem érint a belülről fakadó változás.

Hashim műalkotása elegáns volt és megható – még úgy sem tudta kivonni magát a hatása alól, hogy nem futott az őrprogram –, de Yatimát nem tántorította el választott hivatásától. A művészetnek megvolt a maga helye, el lehetett szöszmötölni a naiv húsvérek által egykor tévesen örökérvényű igazságnak hitt késztetések és ösztönök maradványaival – ám az önazonosság és öntudat valódi invariánsait csak a bányákban remélhette megtalálni.

Csak a bányákban eszmélhetett rá arra, hogy ki is valójában.

3.

hídverők

Atlanta, Föld

23 387 545 324 947 CST

2975. május 25. 11:35:22.101 UT

Yatima klónja életre kelt a gleiznertestben, és egy pillanatra eltöprengett a helyzetén. Az „ébredés” élménye nem sokban különbözött attól, amikor egy új tájra érkezik; semmi nem utalt arra, hogy az elméjét egy az egyben újraalkották. Egy számára észrevehetetlen szemvillanás alatt átkonvertálódott a méhek vagy exoének virtuális gépét futtató Formázó nyelv Konishi-féle dialektusából a gleizner-féle változatba, melyet a robot poliszoktól jócskán eltérő hardvere közvetlenül végrehajtott. Bizonyos értelemben nem volt saját múltja, csak hamisított emlékei és másolt személyisége… mégis úgy érezte, mintha egyszerűen átugrott volna a szavannáról a dzsungelbe, miközben ugyanaz maradt, aki eddig volt. Az invariáns tulajdonságok sértetlenek voltak.

Az eredeti Yatimát még a konverzió és az áttöltés előtt leállította az exoénje, és ha minden terv szerint alakul, a kimerevített pillanatképet nem kell majd újraindítani. A gleiznerben lévő Yatima-klónt majd visszaklónozzák Konishiba (és visszakonvertálják konishi Formázóba), az eredetit és a gleiznerhez kötött klónt pedig kitörlik. Elméletileg majdnem olyan volt, mintha a polisz fizikai memóriájának egyik szegletéből a másikba helyezték volna át – az operációs rendszer időnként minden polgárral megteszi, hogy töredezettségmentesítse a tárhelyet, mégsem lehet kimutatni. Szubjektíven nézve meg az egész kirándulás valószínűleg hasonlóan zajlana akkor is, ha távirányítással vezérelnék a gleiznereket ahelyett, hogy szó szerint beléjük költöznének.

Már ha minden terv szerint alakul.

Yatima körülnézett, a tekintetével Inoshirót kereste. A nap éppen csak előbukkant a látóhatár mögül, nemhogy áthatolt volna az őserdő lombsátrán, a gleizner vizuális rendszerének mégis sikerült éles, kontrasztos képet adnia. Térdig érő, gigantikus, lecsüngő, sötétzöld lencselevelű cserjék borították a talajt a közelben, vastag törzsű, égbe nyúló keményfák között. Úgy tűnt, működik a közösen összeeszkábált interfészszoftver; a gleizner feje és szeme észrevehető csúszás nélkül követte Yatima nézőpontra vonatkozó utasításait. A jelek szerint a gép lépést tudott tartani vele, amíg nyolcszázszor lassabban futott a megszokottnál, csak arra kellett odafigyelnie, hogy kizárólag folytonos mozgásra képes, a térbeli és nézőpontbeli ugrásokat kerülnie kellett.

A másik gazdátlan gleizner előregörnyedve, ernyedten lógó karral csücsült mellette az aljnövényzetben. Polimerbőre alig látszott ki a rétegekben rárakódott, harmattól gyöngyöző zuzmó és közé ragadt sár alól. A moszkitó méretű drón, melynek segítségével rácsatlakoztak a gleiznerek processzoraira – eleve a drón találta meg a kiszanált robotokat –, a szerkezet tarkójára akaszkodva éppen azt az apró bemetszést forrasztotta össze, ahol az üvegszálas fővezetékhez próbált hozzáférni.

– Inoshiro? – Yatima az interfész szoftverén keresztül hallotta vissza a gleizner alváz furcsa rezonanciájával felruházott, a dzsungel nedvessége és a növényzet által egy-egy frekvencián eltompított lineáris szót. Soha egyetlen tájon sem hallott még ilyen… megtervezetlen visszhangot. Ilyen mesterkéletlent. – Odabent vagy?

A drón felzümmögött, és leröppent a behegesztett sebről. A gleizner Yatima felé fordult, nedves homok és rothadó levelek hullottak le róla. Néhány fedezék nélkül maradt, óriási vöröshangya zavarodottan szlalomozott a gleizner vállán, de sikerült rajta maradniuk.

– Nyugi, itt vagyok, nem kell pánikba esni. – Yatimához infravörös linken beérkezett az ismerős aláírás; automatikusan átküldött egy kihívást, majd megerősítette. Inoshiro kísérletezni kezdett, az arcaktuátorait tornáztatta, lerázta az avart és a koszt. Yatima a saját arckifejezésével játszott; az interfészszoftver sorra küldte vissza a válaszokat, miszerint lehetetlen módokon próbálja eltorzítani a vonásait.

– Ha fel akarsz állni, szívesen lesöpröm rólad ezt a sok vackot. – Inoshiro kecsesen talpra állt; Yatima magasabbra emelte a nézőpontját, és az interfész parancsára a robottest követte a példáját.

Hagyta, hogy Inoshiro leporolja és -dörzsölje, miközben alig figyelt oda a címkék özönére, amelyek a „saját” polimerbőrére mért nyomásváltozásról szolgáltattak részletes adatokat. Úgy állították be az interfészt, hogy a gleiznerek hardver közvetítette testtartását átmásolja az ikonjaik belső szimbólumaiba – és cserébe a robotok is alávessék magukat az ikonokon eszközölt változtatásoknak (már ameddig nem kívánnak fizikailag lehetetlent, és terítik földre őket) –, de elálltak attól, hogy olyan mérvű átalakításokat hajtsanak végre, melyekkel szervesen beépítenék a húsvérekre jellemző érzékszervi visszajelzéseket és motoros reflexeket. Még Inoshiro is ellenezte az ötletet, hogy a gleiznerklónjaik fokozottan élénk, új érzékekkel és készségekkel gazdagodjanak, mert úgyis meg kellene szabadulniuk tőlük, amikor visszamennek Konishiba, hiszen ott ugyanolyan haszontalanok volnának, mint Yatima testalakító képességei ebben az engedetlen dzsungelben. Ha az egymást követő verzióik ennyire eltérnének, az olyan lenne, mintha halálközeli élményt tapasztalnának.

Szerepet cseréltek, most Yatima igyekezett minél alaposabban letisztítani Inoshirót. Tisztában volt az idevágó fizikai elvekkel, és úgy mozgatta a gleizner karját, ahogyan akarta, pusztán azáltal, hogy rávette az ikonját a megfelelő mozdulatokra… és bár az interfész megvétózhatott minden olyan cselekedetet, amely felborította volna a két lábon egyensúlyozó robottestet, még a vak is látta, hogy az önként vállalt kompromisszumnak köszönhetően hihetetlenül kétbalkezesek lettek. Yatimának eszébe jutott néhány jelenet a könyvtárból, amelyekben a húsvérek pofonegyszerű feladatokat hajtottak végre: gépeket javítottak, ételt készítettek, befonták egymás haját. A gleiznereknek egy fokkal jobb volt a kézügyessége, ha megfelelő szoftvert futtattak. Konishi polgárai meghagyták az ősrégi neurális huzalozást az ikonjaik keze feletti finom motoros koordináció céljából – gesztikulációs szerepe miatt bekötötték a beszédközpontba –, de a fizikai testeket kezelő, magasan fejlett rendszereket feleslegesnek ítélték, és kihajították. A tájbéli testek ezzel szemben azt tették, amit parancsoltak nekik, még Yatima matematikai játékai is engedelmeskedtek bizonyos, a külvilág szabályaira aligha emlékeztető speciális korlátozásoknak.

– És most, hogyan tovább?

Inoshiro egy darabig csak állt, sátáni vigyorral az arcán. Robotteste nem sokban különbözött tipikus ólombőrű ikonjától; a szutyok meg a mutatóba rajta maradt flóra és fauna alól tompa acélszürke polimer sejlett elő, és a gleizner arcberendezése elég rugalmas volt ahhoz, hogy felvegye a megszokott arc felismerhető karikatúráját. Yatima úgy érezte, mintha még mindig a sudár, bordó köpenyes húsvér ikont sugározná; szinte már hálás volt, amiért nem választhatta szét a navigátorait, és láthatta tisztán saját gyászos külsejét.

– Harminckét kilotau. Harminchárom kilotau. Harmincnégy kilotau – kántálta Inoshiro.

– Fogd be!

Konishiban maradt exoénjeik azt az utasítást kapták, hogy ha valaki keresné őket, annak pontosan magyarázzák el, hogy mit csinálnak – véletlenül se higgye senki, hogy kataton állapotba kerültek –, Yatimát mégis kétségek gyötörték. Mit szólna Blanca és Gabriel? Vagy Radiya, vagy Inoshiro szülei?

– Ugye nem akarsz visszatáncolni? – méregette gyanakodva Inoshiro.

– Dehogy! – kérte ki magának nevetve Yatima. Nem mintha ne lettek volna ellenérzései, de elkötelezte magát az őrült ötlet mellett. Inoshiro arról győzködte, hogy most vehet részt utoljára valami „izgalmashoz foghatóban”, mielőtt használatba venne egy bányász őrprogramot, és „elvesztené az érdeklődését minden más iránt” – de ez egész egyszerűen nem volt igaz. Az őrprogram inkább gerincoszlop volt, mintsem kényszerzubbony, megerősített belső szerkezet, nem pedig zárt ketrec. Yatima kitartóan nemet mondott, mígnem rájött, hogy Inoshiro megátalkodottan makacs, és nem fog letenni a tervéről: még az sem tántorította el, hogy merész, radikális ashton-lavali barátai közül senki nem volt hajlandó vele tartani. Yatima titokban végig erős kísértést érzett, hogy kilépjen a konishi időből, és találkozzék az idegen húsvérekkel, ugyanakkor az sem zavarta volna, ha ez a vágy megmarad valószerű fantáziálásnak. A végén egyetlen kérdésnél lyukadt ki: Ha Inoshiro egyedül vág neki, vajon nem távolodnak el egymástól? Yatima legnagyobb meglepetésére arra jutott, hogy ezt a kockázatot nem meri vállalni.

– Lehet, hogy nem is akarunk itt maradni mind a huszonnégy órára – jegyezte meg félve a vé. Nyolcvanhat megatau. – Mi van, ha lakatlan az egész erdő, és nincsen semmi látnivaló?

– Ez a húsvérek enklávéja. Nem lesz lakatlan.

– Az utolsó kapcsolatfelvétel évszázadokkal ezelőtt történt. Kihalhattak, elköltözhettek… bármi lehet. – Egy nyolcszáz éves egyezmény értelmében tilos volt drónokkal és műholdakkal megzavarni a húsvérek magánéletét; az a néhány tucat, elszórt városi enklávé, ahol a húsvér törvények lehetővé tették, hogy megtisztítsák a térséget a vadontól, és településekbe tömörüljenek, elvileg tiltott területnek számítottak. Kiépítették a maguk globális kommunikációs hálózatát, ám ezt nem kapcsolta össze átjáró a Szövetséggel; az Introdus idején egymással szemben elkövetett becstelenségek kikényszerítették a kapcsolat megszakítását. Inoshiro váltig állította, ha Konishiból műholdas távirányítással vezérelnék a gleiznerek testét, az morális szempontból drónok beküldésével jelentene egyet – arról nem beszélve, hogy az egyezmény betartására programozott műholdak nem is engedték volna –, viszont teljesen más lapra tartozik, ha belebújnak két dzsungelből elkóborolt, autonóm robotba egy látogatás erejéig.

Yatima körülhordozta a tekintetét a sűrű aljnövényzeten, és ellenállt a késztetésnek, nem próbált meg hasztalanul előreugrani pár száz métert a nézőpontjával, vagy a tornyosuló erdő fölé emelkedni, ahonnan jobb rálátása nyílna az előttük fekvő vidékre. Ötven kilotau. Ötvenegy. Ötvenkettő. Nem csoda, hogy a húsvérek többsége az első adandó alkalommal fejvesztve menekült a poliszokba: ha a betegségek és az öregedés nem szolgáltatott volna elég indokot, hát ott volt még a gravitáció, a súrlódás és a tehetetlenség. A való világ egyetlen hatalmas, keszekusza akadálypálya volt, értelmetlen, mesterséges gátakkal.

– Jobb, ha indulunk.

– Csak utánad, Livingstone.

– Az egy másik kontinens, Inoshiro.

– Geronimo? Huckleberry? Dorothy?

– Ne fárassz!

Északnak vették az útjukat. A drón a hátuk mögött zümmögött: egyetlen kapcsolatuk a polisszal, amely vészhelyzet esetén gyorsan ki tudja menekíteni őket. Másfél kilométeren át haladt a nyomukban, egészen az enklávé széléig. Semmi nem jelezte a határt – sűrű őserdő mindkét oldalon –, de a drón nem volt hajlandó átlépni a képzeletbeli vonalat. Azzal sem mentek volna sokra, ha saját készítésű adó-vevő berendezésekkel helyettesítik, mert a műholdas vételkörzeteket direkt úgy alakították ki, hogy ne fedjék le ezt a térséget. Felállíthattak volna egy külső átjátszóállomást… de ezzel már elkéstek.

– Mi a legrosszabb, ami történhet? – kérdezte Inoshiro.

Yatima kapásból rávágta a választ.

– Futóhomok. Mindketten futóhomokba süllyedünk, és ezért még csak kommunikálni sem tudunk. A felszín alatt lebegünk, amíg le nem merülünk. – A vé ellenőrizte a gleizner energiaforrását, egy mágneses felfüggesztésű antikobalt rudat. – Hatezer-harminchét év múlva.

– Nálam ötezer-kilencszázhúsz. – Itt-ott rézsútos fénynyalábok törtek át a lombkoronán; szürkés-rózsaszín madarak csapata kerregett a fenti ágak rengetegében.

– De az exoénünk két nap után újraindítja a konishibeli verziónkat, szóval ennyi erővel akár öngyilkosok is lehetnénk, mihelyst megbizonyosodunk afelől, hogy nem érünk vissza addig.

Inoshiro kíváncsian vizslatta a vét.

– Tényleg megtennéd? Én máris másnak érzem magam, mint a konishibeli verzió. Életben akarnék maradni. Talán évszázadok múlva arra járna valaki, és kihúzna bennünket.

Yatima végiggondolta.

– Én is élni akarnék… de nem egyedül. Úgy nem, hogy nincs kivel beszélnem.

Inoshiro hallgatott, aztán kis idő múlva felemelte a jobb kezét. Polimerbőrüket mindenütt infravörös adó-vevők pettyezték, de legsűrűbben a tenyerükön. Yatimához beérkezett egy adatkérő gestaltcímke. Inoshiro arra kérte, hogy küldjön át egy pillanatképet az elméjéről. A gleiznerek hardvere többszörösen redundáns adattárolást biztosított, bőven volt benne hely két elmének is.

Otthon, Konishiban a vé el sem tudta volna képzelni, hogy rábízza egy másik polgárra önmaga valamelyik verzióját. Yatima rátapasztotta a tenyerét Inoshiróéra, és pillanatképeket cseréltek.

Beléptek az atlantai enklávéba.

– Óránkénti frissítés? – kérdezte Inoshiro.

– Rendben.

• • •

Az interfészszoftvernek egész jól ment a gyaloglás. Egyenesen tartotta a robotokat, és egyenletesen haladt velük; a gleiznerek tapintóés egyensúlyi érzékelésével, meg amennyire a látómezejük engedte, kiszúrta a bozótban megbúvó útakadályokat és a változásokat a terepen – pedig még csak irányítani sem tudta közvetlenül a fejet és a szempárt. Miután néhányszor megbotlott, Yatima időnként le-letekintgetett a földre, de hamar rájött, hogy nem ártott volna, ha az interfésznek van annyi esze, hogy belekódolja az elméjébe azt, ami arra készteti, hogy jókor nézzen a lába elé, hasonlóan az eredeti húsvérek ösztönéhez.

A dzsungelt kis madarak és kígyók népesítették be, és ha képviseltették is magukat más állatfajok, jól elbújtak, vagy elriasztotta őket az általuk csapott zaj. Egy hasonló ökoszisztéma indextáján való közlekedéssel összevetve a vé elég lagymatagnak találta az élményt, és a valódi sár, valódi vegetáció közvetlen megtapasztalása kezdte elveszteni a varázsát.

Yatima hallott valamit elsiklani a lába előtt; véletlenül előrúgott egy kicsiny, rozsdás fémcsövet egy bokor alól A vé folytatta útját, Inoshiro viszont megállt szemügyre venni a tárgyat, és rémülten felkiáltott.

– Mi az?

– Replikátor!

Yatima visszafordult, és állított a nézőpontján; az interfész leguggolt a testével.

– Csak egy üres palack. – A hengert szinte teljesen kilapították, de helyenként még nem pattogzott le fémfelületéről a festék, bár sokféle színe egyenszürkévé fakult. Yatima ki tudott venni rajta egy keskeny, többé-kevésbé hosszanti, változó szélességű, a háttérnél kicsit világosabb sávot; úgy nézett ki, mint egy csavart szalag kétdimenziós ábrázolása. Látott még egy félkörívet is, bár ha ez biológiai veszélyre utaló jel akart lenni, akkor nem nagyon hasonlított azokhoz, amelyekre a témával kapcsolatos felületes böngészéseiből emlékezett.

– Az Introdus előtt ez a dög járványként harapózott el – mondta Inoshiro fojtott, undorodó hangon. – Teljes nemzetgazdaságokat torzított el. Mindenbe belemélyesztette a karmát: szexualitás, törzsi szerveződés, fél tucatnyi művészeti ág és szubkultúra… olyan mértékben élősködött a húsvéreken, hogy sivatagi remetének kellett lenned, ha nem akartál az áldozatául esni.

Yatima kételkedve szemlélte a szánalmas kis tárgyat, de a könyvtár pillanatnyilag nem volt elérhető, a szóban forgó korra vonatkozó tudásában meg akadtak fehér foltok.

– Ha nyomokban maradt is benne az anyagból… Mostanra a húsvérek biztosan immunissá váltak. Bennünket meg aztán aligha fertőzhet meg…

Inoshiro türelmetlenül félbeszakította:

– Itt most nem egy nukleotid típusú vírusról van szó. A molekulák teljesen random vegyesfelvágottak voltak, leginkább foszforsavak; a körülöttük lévő mémektől lettek fertőzők. – Lehajolt, és a tenyerével ernyőt képzett a viharvert tartály felett. – Ki tudja, nem képes-e egészen kicsi maradványokból is bootolni? Nem vállalhatom a kockázatot. – Infravörös adó-vevői nagy teljesítményre kapcsoltak; a megperzselt növények füst-és gőzcsíkokat eregettek Inoshiro ujjai között.

Egy hang szólalt meg mögöttük… az értelmetlen fonémasort az interfész azonnal lefordította lineárisra.

– Hadd találjam ki: tüzet gyújtotok, hogy felhívjátok magatokra a figyelmet. Nem szeretnétek bejelentés nélkül közénk lopakodni.

A két vé olyan gyorsan fordult meg, amennyire a testük engedte. Nem messze tőlük egy aranyszálas, sötétzöld köntöst viselő húsvér állt. Magától értetődően nem sugározott aláíráscímkét, Yatimának mégis tudatos erőfeszítésébe került elhessegetni az ösztöne súgta azonnali következtetést: nem egy valódi személlyel áll szemben. Fekete haja és szeme volt, rézbarna bőre, és sűrű, fekete szakálla, amely szinte bizonyosan arra utalt, hogy az illető hímnemű, vagyis „férfi”. Nem látott szembetűnő modifikációkat – szárnyakat, kopoltyút vagy fotoszintetizáló csuklyát. Yatima ebből még nem vont le elhamarkodott következtetéseket; a maradi felszín nem bizonyította, hogy statikussal van dolga.

– Azt hiszem, inkább nem nyújtok kezet – mondta a húsvér. Inoshiro tenyere még mindig tompán vöröslött. – És aláírást sem cserélhetünk. Fogalmam sincs az ilyenkor hivatalos protokollról. De nem is baj. A formalitások az élet megrontói. – Tett néhány lépést feléjük; az aljnövényzet alázatosan földig borult előtte. – A nevem Orlando Venetti. Isten hozott titeket Atlantában!

A vék bemutatkoztak. Az interfész – ahová előre feltelepítették a legvalószínűbb alapnyelveket, és volt annyira rugalmas, hogy megbirkózzon azok eltávolodott változataival – újlatin dialektust ismert fel a húsvér beszédében. Beültette a nyelvet az elméjükbe, az új hangzású szavakat összepárosította a szimbólumokban szereplő lineáris megfelelőjükkel, és alternatív grammatikai beállításokkal bővítette a hangelemző és beszédalkotó hálózatokat. Yatima a folyamat eredményeképpen határozottan úgy érezte, mintha kitágult volna, viszont a szimbólumai változatlan módon kapcsolódtak egymáshoz. Még a régi volt.

– Konishi polisz. Az merre van pontosan?

– Száz… – válaszolta Yatima, de Inoshiro figyelmeztető címkék özönét villogtatva beléfojtotta a szót.

Orlando nem zavartatta magát.

– Csak kíváncsiskodtam. Nem rakétatámadáshoz kértem koordinátákat. De mindegy is, honnan jöttetek. A lényeg, hogy itt vagytok életnagyságban. Jobban mondva, indium-gallium-foszfidban. Remélem, a robotok üresen álltak, amikor rájuk találtatok.

– Még szép! – botránkozott meg Inoshiro.

– Helyes. Belegondolni is szörnyű, hogy még mindig kóborolnak valódi gleiznerek a Földön. „Vákuumba valók”, ezt a feliratot a mellkasukra gravírozva kellett volna lejönniük a futószalagról.

– Atlantában születtél? – kérdezte Yatima.

– Százhatvanhárom éve – bólintott Orlando. – Atlanta a 2600-as években néptelenedett el; az addig itt élő statikus közösséget kiirtották a járványok, és ezek után a többi statikus a fertőzésveszély miatt messziről elkerülte a várost. Az új alapítók, köztük a nagyapám, Torinóból érkeztek. – Kissé összevonta a szemöldökét. – Na, mi legyen? Meg akarjátok nézni a várost, vagy egész álló nap itt ácsorogjunk?

Azzal, hogy Orlando átvette a vezetést, megnyílt előttük az út. A növények valahogy megérezték a jelenlétét, és azon nyomban reagáltak rá: a levelek összetekeredtek, a tüskék visszahúzódtak, akár a csigák tapogatói, a terebélyes bokrok apró magokká mentek össze, és a fatörzsekből kitüremkedő ágak hirtelen lekonyultak. Yatima gyanította, hogy a férfi a kedvükért szándékosan elnyújtja a hatást, hogy könnyebben tudjanak mozogni, és kétsége sem volt afelől, hogy Orlando messze le tudná hagyni a nemkívánt üldözőket – vagy legalábbis azokat, akik nem rendelkeznek ugyanazzal a molekuláris szerkezettel.

– Van a környéken futóhomok? – kérdezte Yatima félig viccesen.

– Ne maradj le, és akkor nincs mitől tartanod!

Az erdő figyelmeztetés nélkül ért véget; ha lehet, még sűrűbben is nőttek a fák a dzsungel peremén, mint a szívében, ily módon leplezve az átmenetet. Kiérve széles, napsütötte sík vidékre jutottak, nagyrészt megművelt földek és napelemek foglalták el. A város előtűnt a távolban: az alacsony, élénk színű házak lendületes vonalú, mértanilag pontos ívelt falai és tetői kaotikusan keresztezték egymást és épültek egymás hegyére-hátára.

– Jelenleg tizenkétezer-kilencvenhárom főt számlálunk – mondta Orlando. – De még mindig variálunk a terméssel és az emésztést segítő szimbiótákkal. Ha minden jól megy, tíz éven belül négyezerrel több embert is el tudunk majd tartani ugyanennyi erőforrásból.

Yatima arra jutott, udvariatlanság volna a halálozási rátáról érdeklődni. A Poliszszövetséghez viszonyítva a húsvéreknek szinte minden szempontból jobban meg kellett küzdeniük azért, hogy elkerüljék a kulturális és genetikai stagnálást, s egyúttal tartózkodjanak az exponenciális növekedés őrült csapdájától. Csak az igaz statikusok és a konzervatívabb buják némelyike tartotta meg a programozott sejthalálért felelős ősi géneket, és talán érzéketlennek tűnt volna, ha a véletlen halálesetekre vonatkozó számadatok felől kérdezősködik.

– Tíz év! – nevetett fel hirtelen Orlando. – Nektek az mennyinek tűnhet? Egy évszázadnak?

– Hozzávetőleg nyolc évezrednek – felelte Yatima.

– Azt a kurva életbe.

– Jó, de igazából nem váltható át – tette hozzá sietve Inoshiro. – Lehet, hogy az egyszerűbb dolgokat nyolcszázszor gyorsabban végezzük el, de sokkal lassabban változunk.

– Nem emelkednek fel és tűnnek le birodalmak egyetlen év alatt? Nem fejlődnek ki új fajok egy évszázad alatt?

– Birodalmak nálunk nem léteznek – nyugtatta meg Yatima. – Az evolúció pedig rengeteg mutációt és halált igényel. A magunk részéről jobb szeretünk apró változtatásokat eszközölni, azokat is ritkán, majd megvárni az eredményüket.

– Mi is így vagyunk vele. – Orlando megrázta a fejét. – De akkor is. Az a sanda gyanúm, hogy nyolcezer év múlva már nem leszünk ennyire urai a helyzetnek.

Folytatták útjukat a város felé egy széles úton, amelyet ránézésre egyszerű, vörösesbarna agyagból döngöltek, ám valószínűleg hemzsegett a porrá mállást vagy tocsogó sárrá válást megakadályozó organizmusoktól. A gleiznerek talpa puhának és ruganyosnak írta le az út felszínét, és nem hagyott lábnyomot. A madarak megszállták a földeket, gyomokat és rovarokat csipegettek – Yatima csak találgatott, de ha a termést is megdézsmálják, akkor a jövő évi betakarítás nem sok jóval kecsegtet.

Orlando megállt felvenni a földről egy leveles ágacskát, melyet az erdőből fújhatott az útra a szél, aztán söprögetni kezdett vele hármójuk előtt.

– A poliszokban hogyan köszöntik az előkelőségeket? Ahhoz vagytok szokva, hogy hatvanezer öntudattal nem rendelkező szolga szór rózsaszirmokat a lábatok elé?

Yatima felnevetett, míg Inoshiro vérig sértődött.

– Kikérem magamnak! Mi nem előkelőségek vagyunk, hanem törvényszegők!

Közelebb érve Yatima embereket látott sétálni a szivárványszínű épületek közti széles sugárutakon – néhol csoportokba verődtek, már-már a fórumokon összegyűlő polgárokra emlékeztetve, csak kevésbé változatos külső megjelenéssel. Némelyiknek ugyanolyan sötét volt a bőre, mint a vé ikonjának, és apróbb variációkkal ugyan, de az összes itteni buja elment volna statikusnak. Yatima eltűnődött, vajon egészen pontosan milyen módosításokkal kísérletezhetnek; Orlando említett valamilyen emésztőrendszeri szimbiótát, de az nem számított igazán – még a DNS-ükhöz sem kellett hozzányúlni miatta.

– Amikor értesültünk a jöveteletekről, nehezen tudtuk eldönteni, hogy kit küldjünk elétek – mesélte Orlando. – Nem sok hír jut el mifelénk a poliszokról… fogalmunk sem volt, hogy néztek ki. – Visszafordult feléjük. – Értitek, amit mondok, ugye? Nem csak képzelem a kommunikációt?

– Akkor mi is veled képzelődünk. – Yatima megütközött valamin. – Várjunk csak, hogy érted azt, hogy: „kit küldjünk”? Tán beszéli közületek valaki a Szövetség valamely nyelvét?

– Nem. – Időközben megérkeztek a külvárosba; az emberek leplezetlen kíváncsisággal fordultak utánuk. – Mindjárt elmagyarázom. Vagyis, az egyik barátom elmagyarázza.

A sugárutakon sűrű, alacsony fű zöldellt. Yatima nem látott járműveket és málhás állatokat, csak többségében mezítlábas húsvéreket. A házak közé virágágyások, tavak és patakok, álló és mozgó szobrok, napórák és távcsövek ékelődtek. Tágas és fényes volt minden a szabad ég alatt. A hatalmas park egyik végén sárkányt eregettek, a másikon labdáztak, az alacsony fák árnyékában beszélgető emberek ültek. A gleizner bőre a napfény melegét és a fű textúráját jellemző címkéket küldött; Yatima szinte már bánta, hogy nem állította be az információk ösztönös feldolgozását lehetővé tévő plusz módosításokat.

– Mi történt az Introdus előtti Atlantával? – kérdezte Inoshiro. – A felhőkarcolókkal? A gyárakkal? A lakónegyedekkel?

– Egy részük még áll, messzebb északra, csak benőtte a dzsungel. Később, ha szeretnétek, odaviszlek titeket.

Yatima megelőzte Inoshirót a válasszal.

– Köszönjük, de nem lesz rá időnk.

Orlando sokaknak biccentett, egyeseket név szerint köszöntött, néhányuknak bemutatta Yatimát és Inoshirót. Yatima megpróbált kezet fogni velük, de mint kiderült, ez rendkívül komplex dinamikai problémákat vetett fel. Senki nem viselkedett ellenségesen a jelenlétükben, de Yatima nem tudta értelmezni a gestaltgesztusaikat, és senki nem mondott egy-két udvarias szónál többet, mielőtt továbbálltak volna.

– Itt lakom.

Világoskék épület volt, S-alakú homlokzattal és egy kisebb, elliptikus emelettel.

– Ez… valamilyen kőből épült? – Yatima végigsimított a falon, és ezúttal odafigyelt a címkékre; a felület szubmilliméteres tartományban is sima volt, ugyanakkor legalább olyan puha és hűvös, mint az erdőben megérintett fatörzs.

– Nem, élő organizmus. Alig élő. Amíg nőtt, addig mindenütt ágak és levelek sarjadtak belőle, de az anyagcseréje most már csak javításokra és egy kis szabályozható légkondicionálásra elég. – Az ajtó elé engedett szalagfüggöny szétvált Orlando előtt, és a vék követték a férfit a házba. Odabent párnák és székek voltak felállítva, a falakon csendéletek lógtak, a besütő fénysugarakban kavargott a por.

– Foglaljatok helyet! – Csak bámultak rá. – Nem? Hát jó. Egy perc türelmet! – Azzal felkaptatott egy lépcsőn.

– Tényleg itt vagyunk – mormolta kábán Inoshiro. – Megcsináltuk. – Körülnézett a napfényes szobában. – Szóval így élnek a húsvérek! Nem is olyan vészes.

– Kivéve az időmértéket.

A vé vállat vont.

– Mégis hova sietünk a poliszokban? Felgyorsulunk, amennyire csak tudunk, aztán mindent megteszünk, hogy véletlenül se változzunk meg tőle.

– És ez miért baj? – húzta fel magát Yatima. – Nincs sok értelme a hosszú élettartamnak, ha arra használod, hogy átalakulj valaki teljesen mássá. Vagy elenyéssz.

Orlando egy nőnemű húsvér társaságában tért vissza.

– Hadd mutassam be Liana Zabinit! Ők itt Inoshiro és Yatima Konishi poliszából. – Lianának barna haja volt és zöld szeme. Kezet fogtak; Yatima kezdett ráérezni a dolog nyitjára, már nem vitte túlzásba az ellenállást, de nem is lógatta ernyedten a karját. – Liana a legjobb neuroembriológusunk. Nélküle a hídverőknek esélye sem lenne.

– Kik azok a hídverők? – kérdezte Inoshiro.

Liana Orlandóra sandított. A férfi így szólt:

– Azt hiszem, nem árt, ha az elején kezded.

Orlandónak sikerült rávennie mindenkit, hogy üljenek le. Yatima ekkor értette meg, hogy a húsvéreknek így kényelmesebb.

– Hídverőknek hívjuk magunkat – mondta Liana. – Amikor háromszáz éve letelepedtek itt a torinói alapító atyák, egy konkrét tervvel érkeztek. Tudjátok, hogy a különböző húsvér populációk ezernyi mesterséges genetikai változáson estek át az Introdus óta? – A háta mögötti képre mutatott, melyen elhalványult a portré, majd egy komplex, fejjel lefelé ábrázolt ágrajz jelent meg helyette. – Más-más buják más-más jellegű módosításokat hajtottak végre. Némelyik az új étrendhez vagy élőhelyhez való alkalmazkodást segítette elő: emésztőrendszer, anyagcsere-folyamatok, légzőszervek, izom és csontozat egyszerű, pragmatikus változtatásai voltak ezek. – Képek villantak fel a fa különböző pontjain: kétéltű, szárnyas és fotoszintetizáló buják, módosított fogak közelképei, lecserélt anyagcsereciklusok diagramjai. Orlando felkelt a székből, és behúzkodta a függönyöket; a képek élesebbé váltak.

– A megváltozott élőhelyek gyakran új ösztönök kialakítását is szükségessé tették az idegrendszer módosítása révén. Például, ha valaki vígan el akar élni az óceánban, akkor muszáj ennek megfelelően átkalibrálni a reflexeit. – Síkos bőrű, kétéltű húsvér emelkedett ki a smaragdszínű vízből, a füle mögötti lebernyegekből halvány buborékfelhőt eregetett; a kép színkódos keresztmetszetén jól látszottak a véráramában és szöveteiben oldott gázok, egy beágyazott grafikonon pedig a dekompressziós megállók biztonságos zónáit tüntették fel.

– Akadtak azonban olyan idegi alapú változtatások is, amelyek jócskán meghaladták az új ösztönök kialakítását. – Az ágrajz nagy mértékben megritkult, de hátra volt még legalább harminc-negyven friss ág. – A buják egyes fajai módosították a nyelvi, percepciós és kognitív készségeiket.

– Mint az álommajmok? – tudakolta Inoshiro.

– Az az egyik véglet – bólintott Liana. – Az ő őseik az emberszabású majmok szintjére fejlesztették vissza a beszédközpontjaikat. Az általános intelligenciájuk persze nagyobb, mint bármely más főemlősé, de az anyagi kultúrájuk drámai mértékben lecsökkent: ma már ha akarnának, sem tudnának variálni a génjeikkel. Szerintem azt sem tudják, honnan származnak.

– Mindazonáltal hozzátenném, hogy az álommajmok kivételt képeznek a lehetőségek szándékos megvonásával. A buják többsége ennél konstruktívabb változtatásokkal kísérletezett: újfajta módszereket fejlesztettek ki a való világ mentális feltérképezésére, és speciális területekkel egészítették ki az agy felépítését az új kategóriák befogadására. Vannak köztük, akik ösztönösen képesek megragadni a legbonyolultabb, legabsztraktabb genetikai, meteorológiai, biokémiai vagy ökológiai fogalmakat is, olyasféleképpen, mint ahogy a statikusok gondolnak a sziklákra, növényekre vagy állatokra a „józan paraszti észnek” az evolúció évmilliói során áthagyományozott kategóriái mentén. Mások meg egyszerűen azért programozták át az őseiktől örökölt agyműködést, mert kíváncsiak voltak, hogyan változik meg tőle a gondolkodásuk – ezek a buják konkrét célok nélkül indultak neki az új lehetőségek felkutatásának.

Yatimát mindez hátborzongatóan emlékeztette a saját helyzetére… bár eddig semmi látható jele nem volt annak, hogy a benne lezajlott mutációkkal ismeretlen vizekre evezett volna. Inoshiro szavaival élve: „A te esetedben sikerült beletrafálniuk abba a jellemmezőbe, amely létrehozta a tökéletes, engedelmes bányatölteléket. A szülők az elkövetkező tíz gigatauban mind a „készséges Yatima” beállításokat fogják kérni a gyerekeikhez.”

Liana bosszúsan széttárta a karját.

– A sok felfedezéssel csak egy baj van… a buják bizonyos fajai annyira megváltoztak, hogy már nem képesek senki mással kommunikálni. A különböző csoportok eltérő irányba fejlődtek tovább, másfajta elmekonfigurációkat próbáltak ki, és mostanra szoftverek közvetítésével is alig értik meg egymást. És ennek nem csak nyelvi akadályai vannak… pontosabban, a nyelv az ő esetükben már nem olyan egyszerű, mint a statikusoknál volt, ahol lényegében mindenkinek ugyanúgy működött az idegrendszere. Onnantól, hogy az egyes közösségek különböző kategóriákra bontják a világot, és homlokegyenest eltérő dolgok foglalkoztatják őket, nem beszélhetünk többé Introdus előtti értelemben vett globális kultúráról. Felaprózódunk. Elveszítjük egymást. – Felnevetett, mintha oldani szeretné az általa megütött komoly hangnemet, de Yatima látta rajta: szívügye a téma. – Mind úgy döntöttünk, hogy a Földön maradunk, szerves élőlényként… és még így is gyorsabban sodródunk el egymástól, mint ti a poliszaitokban!

Orlando a nő széke mögött állva a vállára helyezte a kezét, és gyengéden megszorította. Liana odanyúlt, és rákulcsolta a kezét a férfiéra. Yatima nem bírt elszakadni a látványtól, miközben bámulni sem akart.

– És hol jönnek a képbe a hídverők? – kérdezte.

– Megpróbáljuk betömni a lyukakat – felelte Orlando.

Liana az ágrajzra mutatott, és a képen új elágazások nőttek az első fa mögött, és nyúltak be annak ágai közé. Ez a második fa differenciáltabb volt, több, szorosabb elrendezésű ággal.

– Az ősi idegrendszert alapul véve nemzedékről nemzedékre kisebb változtatásokat ejtettünk. Viszont ahelyett, hogy a módosításokkal mindenkit egy irányba terelnénk, a gyermekeink nem csak a szüleiktől, hanem egymástól is mind jobban különböznek. Minden nemzedék sokszínűbb az előzőnél.

– De hát… nem emiatt panaszkodtatok az imént? – rökönyödött meg Inoshiro. – Hogy az emberek elsodródnak?

– Nem egészen. Ebben az esetben nem rohannak komplett populációk tömegestül a spektrum két túlsó végpontja felé valamely neurális sajátosság elnyerése érdekében, eltérő, közös vonások nélküli csoportokat eredményezve. Mi ugyanis minden pillanatban egyenletesen szóródunk szét a teljes spektrumon. Így senki nem szakad vagy idegenedik el, mivel egy tetszőleges ember „köre” – azok csoportja, akikkel könnyen tud kommunikálni – szükségszerűen metszeni fogja valaki másét, valakiét az első körön kívül, annak a köre pedig metszeni fog egy harmadikat, és így tovább… így vagy úgy, de senki nem marad ki.

– Semmiből nem állna keríteni két itteni lakost, akik alig értik meg egymást, hiszen éppen annyira kevés bennük a közös, mint két messzire szakadt oldalági bujánál. Itt viszont élő rokoni kapcsolatokon keresztül bármikor áthidalható a szakadék. Elég néhány közvetítő, a mostani állás szerint maximum négy, és bármely két hídverő kapcsolatba tud lépni.

– És ha lesznek köztünk olyanok – tette hozzá Orlando –, akik egymaguk képesek közös nyelvet kialakítani a szélrózsa minden irányába szétszóródott buja közösségekkel…

– Akkor a bolygó összes húsvére kapcsolatban fog állni egymással.

Inoshiro teljesen fellelkesült.

– Nem tudnátok felállítani egy olyan láncolatot, amely lehetővé tenné, hogy beszéljünk valakivel, aki ennek a folyamatnak az élén jár? Valakivel, aki a buják legeldugottabb csoportját fogja felkeresni?

Orlando és Liana összenéztek, majd Orlando így felelt:

– Talán, ha vártok néhány napot. Diplomáciai lépéseket kell tennünk az ügy érdekében. Ez nem egy bűvésztrükk, amit varázsütésre elő tudunk húzni a kalapból.

– Holnap reggel hazamegyünk. – Yatima kerülte Inoshiro tekintetét; napestig hozhatna fel indokokat a tovább maradás mellett, de huszonnégy órában állapodtak meg.

A pillanatnyi kínos csendet Inoshiro törte meg halkan:

– Így igaz. Talán majd legközelebb.

• • •

Orlando körbevezette őket a munkahelyén, egy génöntödében, ahol DNS-szekvenciákat állított elő, és a hatásukat tesztelte. A hídverők elsődleges céljaikon túlmutatva nem csak az idegrendszerüket fejlesztették tovább, hanem dolgoztak egyéb projekteken is: növelték a betegségek elleni védettséget, és felgyorsították a szövetregenerálódási folyamatokat; ez utóbbit viszonylag könnyen ki tudták kísérletezni néhány agyatlan, vegetatív emlősszerv-rendszeren, amelyeket Orlando viccesen csak „belsőségfának” nevezett.

– Tényleg nem érzitek a szagukat? Nem is hinnétek, mekkora szerencsétek van.

A hídverők, magyarázta, olyan mértékben átszabták magukat, hogy bárki átírhatta a saját génállománya egyes részeit egy véráramba adott injekcióval. A beadott szekvenciát a szubsztitúciós enzimek megfelelő primerei keretezték, az egész pedig egy lipidkapszulában helyezkedett el, az egyes sejttípusokhoz tartozó megfelelő felületi fehérjékkel ellátva. Ha a célsejtek között ott voltak az ivarsejtek prekurzorai is, akkor a módosulás öröklődővé vált. A hídverő nőknél a petesejtképzés nem zárult le az embrionális fejlődés során, mint a statikusoknál, hanem tetszés szerint termelhették őket. Az ondó-és a petesejttermelés – a méhnek a megtermékenyített petesejt beágyazódására való előkészítéséről nem is beszélve – csak akkor következett be, ha megfelelő hormonokat juttattak a szervezetbe, melyek kifejezetten erre a célra kifejlesztett növényekből származtak. A hídverők körülbelül kétharmada egynemű volt; a többiek hermafroditák vagy szűznemzéssel szaporodó aszexuálisak, hasonlóan a buják bizonyos fajaihoz.

Az üzemlátogatás után Orlando kijelentette, hogy ebédidő van, így aztán a vék kiültek egy udvarra, és nézték, ahogy falatozik. Az öntödei munkások köréjük gyűltek. Néhányan megszólították őket, a többiek szavait közvetítők tolmácsolták. A vék olykor nehezen tudták kihámozni a kérdések értelmét, hiába tanácskozott hosszan a tolmács és a kérdező – „Honnan tudjátok, hogy a világnak mely részeit alkotjátok a poliszban?” „Vannak-e konishi polgárok, akik zenét esznek?” „A testnélküliség olyan, mintha az ember folyton-folyvást mozdulatlanul zuhanna?” –, és a válaszaik nyomán felcsattanó nevetésekből ítélve fordított irányban is tökéletlennek bizonyult a folyamat. Valamennyire azért sikerült megosztaniuk egymással a gondolataikat, de próbálgatásra és nagyfokú türelemre volt szükség hozzá.

Orlando azt ígérte, hogy mutat még nekik gyárakat, silókat, galériákat és adattárakat, de egyre többen léptek oda hozzájuk beszédbe elegyedni – vagy csak meredten bámulni –, és ahogy szép lassan eltelt a délután, úgy mentek füstbe az eredeti terveik. Talán gyorsabb tempót is diktálhattak volna, emlékeztethették volna a házigazdáikat, hogy nekik minden perc számít, de pár óra elteltével kezdték abszurdnak érezni, hogy ennél többet terveztek egyetlen napra. Ezen a helyen nem lehetett elsietni a dolgokat: ha forgószélként söpörnek végig, azt erőszakos cselekedetként értelmezhették volna a helyiek. Ahogy a megatau lepergett a szemei előtt, Yatima nem tudta kiverni a fejéből, hogy ez idő alatt mennyit haladhatott volna az Igazság Bányáiban. Nem mintha versenyt kellett volna futnia az idővel… a bányák megvárják.

Az öntöde mögötti udvaron végül akkora tömeg tolongott, hogy Orlando elrángatott mindenkit egy kiülős étterembe. Alkonyodott, mire Liana csatlakozott hozzájuk. A kérdések végre elfogytak, az egybegyűltek pedig kisebb csoportokba verődve, izgatottan kitárgyalták a látogatókat.

Így aztán négyesben ültek tovább és beszélgettek a csillagos égbolt alatt. A csillagok fényét eltompította és erősen megszűrte a légkör, amely a teljes elektromágneses spektrum keskeny sávját engedte csak át.

– Hát persze, hogy láttuk őket az űrből! – hencegett Inoshiro. – A poliszokban az űrszondák csak egy újabb címet jelentenek a sok közül.

– Ilyenkor mindig kötném az ebet a karóhoz – mondta Orlando. – „De hisz nem a saját szemetekkel láttátok!” Csakhogy… úgy láttátok. Már ha úgy vesszük, hogy láttok egyáltalán bármit.

Liana a férfi vállának dőlt, és csipkelődve hozzátette:

– Ha úgy vesszük, mindenki más is úgy lát, ahogyan ők. Attól még, hogy az agyunk a kameráinktól néhány centire dolgozik, a tapasztalataink nem érnek csodával határos módon többet.

– Valóban – fogadta el Orlando. – Ez viszont igen.

Megcsókolták egymást. Yatima eltűnődött, vajon Blanca és Gabriel is csináltak-e ilyesmit, amihez persze Blancának előbb úgy kellett volna módosítania magát, hogy lehetséges és kellemes legyen. Nem csoda, hogy Blanca szülei rossz szemmel nézték a kapcsolatot. Az, hogy Gabriel nemet választott, önmagában még nem lett volna nagy dolog, önmaga definiálásának absztrakt tárgykörébe tartozott – viszont Carter-Zimmermanban szinte mindenki úgy tett, mintha kézzelfogható testtel rendelkezne. Konishiban a legtöbben egyenlőségjelet tettek a szilárdság, a testiség idejétmúlt tévképzete és az akadályoztatás, a kényszer közé. Ha egy vé ikonja akár csak útját állta egy másiknak valamelyik nyilvános tájon, máris megsértette az autonómiáját. Csak a barbárok kötötték volna össze a szerelem élvezetét az erő és a súrlódás fogalmaival.

– Nem tudjátok véletlenül, miben mesterkednek mostanság a gleiznerek? – kérdezte Liana. – Utoljára akkor hallottunk felőlük, amikor az aszteroidaövben ügyködtek, de annak már lassan száz éve. Elhagyta valamelyikük a Naprendszert?

– Személyesen egyikük sem – felelte Inoshiro. – Kiküldtek néhány szondát a közelebbi csillagokhoz, de értelmes lényeket még nem… viszont ha egyszer végre rászánják magukat, akkor ép testben ép lélekkel fogják végigcsinálni. – Nagyot nevetett. – Rögeszmésen ellenzik a poliszpolgárrá válást. Még a fejüket sem merik levenni a nyakukról a tömegük csökkentése végett, mert attól félnek, hogy onnan egyenes út vezet a realitás feladásához.

– Figyeld meg, ezer év múlva körbe fogják pisilni a Tejutat, mint a kutyák, hogy megjelöljék a területüket – morogta megvetően Orlando.

– Igazságtalanok vagytok! – tiltakozott Yatima. – Jó, az elveik tényleg furák… de mégiscsak civilizáltak. Többé-kevésbé.

– Inkább a gleiznerek utazzanak a csillagok közé, mint a húsvérek – vélte Liana. – Képzeljétek csak el a statikusokat az űrben! Mostanra rég terraformálták volna a Marsot. A gleiznerek hozzá sem értek a bolygóhoz, szinte csak orbitális pályáról tanulmányozták. Nem vandálok. Nem gyarmatosítók.

Orlandót nem sikerült meggyőznie.

– Ha az embernek nincs más célja, mint asztrofizikai adatokat gyűjteni, akkor tök felesleges elhagyni a Naprendszert. Láttam arra vonatkozó terveket, hogy önreprodukáló gyárakkal hintsék tele a bolygókat, és Neumann-szondák rajzzanak ki a galaxisba…

Liana a fejét rázta.

– Az ilyesmit legfeljebb az Introdus előtt vehették komolyan… a gleiznerek létezése előtt. Ma ez már nem több propagandánál. A gép bölcseinek jegyzőkönyve, meg hasonlók. Minket fűtenek leginkább a régi vágyak. Ha valaki ismét elköveti a hibát, és exponenciális fejlődésnek indul, azok feltehetően mi leszünk.

Más hídverők is bekapcsolódtak a beszélgetésbe, és a vita órákig elhúzódott. Az egyik mezőgazdász a tolmácsán keresztül felvetette: „Ha az űrutazás nem csak az éretlen kultúrák fantazmagóriája, akkor hol maradnak az űrlények?” Yatima időnként felpillantott a szürke égboltra, és elképzelte, hogy felkapja őket egy gleizner űrhajó, és elviszi a csillagokhoz. Hátha a robottestek felélesztésekor aktiváltak valamiféle vészjelzőt... Abszurd feltételezés, de furcsa volt belegondolni, hogy nem teljesen lehetetlen. Még a legkáprázatosabb csillagászati tájakon, ahol eljátszhatta, hogy fényéveket ugrik előre a térben, és elébe tárult a Szíriusz felszínének szimulációkon meg távcsöves megfigyeléseken alapuló, nagyfelbontású képe… még ott sem rabolhatták el őrült asztronauták.

Nem sokkal éjfél után Orlando így fordult Lianához:

– Na, melyikünk fog felkelni hajnali négykor, hogy visszakísérje a határhoz a vendégeinket?

– Te.

– Akkor jobb, ha lefekszem aludni.

Inoshirónak leesett az álla a döbbenettől.

– Még mindig szükségetek van rá? Miért nem szabadultatok meg tőle mérnöki úton?

Liana felhorkantott.

– Ilyen alapon a májunkat is kivehetnénk „mérnöki úton”! Az alvás létfontosságú szerepet játszik az emlősök fiziológiájában; ha megfosztanánk tőle magunkat, elmebeteg, immunhiányos kreténekké válnánk.

– Meg aztán, aludni jó – morogta Orlando. – Nem tudjátok, mit vesztetek. – Megcsókolta Lianát, és elballagott.

Az éttermi tömeg lassan szétszéledt – a hátramaradt hídverők zömét meg ülve elnyomta az álom –, de Liana velük virrasztott a sűrűsödő csendben.

– Örülök, hogy eljöttetek – mondta. – Sikerült egyfajta hidat építenünk Konishival, és rajtatok keresztül az egész Szövetséggel. Ha nem is tértek vissza… beszéljetek rólunk odabent. Ne feledkezzetek meg rólunk teljesen!

– Visszajövünk! – bizonygatta Inoshiro. – És elhozzuk a barátainkat is! Amint meglátják, hogy nem csak vademberek élnek errefelé, özönleni fognak ide a népek.

Liana lágyan felnevetett.

– Csak nem? Az Introdus visszájára fordul, a holtak feltámadnak. Alig várom. – Átnyúlt az asztal felett, és megsimogatta Inoshiro arcát. – Különös gyermek vagy. Hiányozni fogsz.

Yatima felkészült Inoshiro dühös méltatlankodására: „Nem vagyok gyermek!” A vé helyette megérintette az arcán a nő keze nyomát, és nem szólt semmit.

• • •

Orlando egészen a határig kísérte őket. Azzal búcsúzott, hogy a legközelebbi viszontlátásig, de Yatima gyanította, a férfi sem tartja valószínűnek, hogy valaha visszatérnének. Amikor elnyelte a dzsungel, Yatima átlépett a határon, és odarendelte a drónt. A kis szerkentyű leszállt a tarkójára, és belefúrta magát a processzoráig. A gleizner tarkója, a gleizner processzora.

– Menj csak! Én maradok – közölte Inoshiro.

– Ezt nem mondod komolyan – nyögött fel Yatima.

Inoshiro elárvultan, ámde eltökélten nézett a vére.

– Rossz helyen születtem. Ide tartozom.

– Ne komolytalankodj már! El akarsz költözni? Ott van Ashton-Laval! Ott akarod hagyni a szüleidet? Azt bárhol megteheted.

Inoshiro lehuppant az aljnövényzetbe, derékmagasságig eltűnt benne, és széttárta karját a zöld levéltakaróban.

– Tapintottam. Ezek már nem csupán címkék… nem csupán absztrakt rétegek. – Összekulcsolta a kezét a mellkasán, és rávágott a vázra. – Ez velem történik, az én bőrömön. Valahogy biztosan feltérképeztem az adatokat… a szimbólumom meg bekebelezte, beolvasztotta. – Keserűen kacagott. – Talán családi gyengeség. A féltestvérem testet öltött szeretővel enyeleg… én meg itt vagyok a kibaszott tapintóérzékemmel. – Elkerekedett szemmel, az elborzadás gestaltjával nézett fel Yatimára. – Ezek után nem mehetek vissza. Az olyan lenne, mintha… lenyúznám a bőröm.

– Tudod, hogy ez nem igaz – felelte szenvtelenül Yatima. – Mit gondolsz, mi vár rád? Fájdalom? Mihelyst elmaradoznak a címkék, szertefoszlik az illúzió. – Próbált nyugtatólag hatni a vére, de nehezére esett elképzelni, amiről beszéltek: valahogy behatolt volna a világ Inoshiro ikonjába? Éppen eléggé összezavarta, amikor az interfész a gleizner tényleges testtartásához igazította az ikonja szimbólumát, pedig akkor úgyszólván csak a játékszabályok szerint játszott, nem érezte úgy, hogy sérelem esett volna rajta.

– Az emberek befogadnának maguk közé – győzködte Inoshiro. – Nincs szükségem élelemre, vagy más, számukra értékes dologra. Hasznossá teszem magam. Befogadnak, meglásd.

Yatima megint átlépett a határ túloldalára; a drón levált a gleiznerről, és dühös zümmögéssel visszavonult. A vé letérdelt Inoshiro mellé.

– Valljuk be: egy hét alatt begolyóznál – mondta gyengéden. – Örökre itt ragadni egy ilyen tájon? Az újdonság idővel veszít a varázsából, és utána torzszülöttként fognak bánni veled.

– Liana sosem tenne ilyet!

– Ó, igen? Miért, szerinted mi lenne belőle? A szeretőd? Vagy egy újabb anyuka?

Inoshiro a kezébe temette az arcát.

– Miért nem mászol vissza Konishiba? Temetkezz bele az imádott bányáidba!

Yatima egy tapodtat sem mozdult. Madarak vijjogtak, kiderült az ég. Letelt a huszonnégy óra. A régi, konishibeli énjük majd csak egy nap múlva tér magához és lép a helyükbe, de percről percre fokozódott benne az érzés, hogy a polisz továbbáll, hátrahagyja őket.

Yatima fontolóra vette, hogy átcibálja Inoshirót a határvonalon, és utasítja a drónt, hogy szedje ki a robottestből. A drón butább volt annál, semhogy átlátná a tetteiket; fel sem fogná, hogy megsérti Inoshiro autonómiáját.

A gondolattól a hideg futkosott a hátán, pedig volt még egy másik lehetősége is. Yatima megőrizte Inoshiro elméjének legutoljára frissített, a hajnali órákban az étteremben kibocsátott pillanatképét. Inoshirónak esze ágában sem lett volna átküldeni, ha addigra már eldöntötte volna, hogy marad – és mindegy, mi történik a gleizner-klónnal, mert Yatima fel tudja éleszteni a pillanatképet a poliszban…

Yatima kitörölte a pillanatképet. Nem léptek futóhomokba. Erre egyikük sem számított.

Térdepelve várakozott. A térde egyre irritálóbban darálta a talaj összetételének adatait közvetítő címkéket, és egyre jobban idegesítette az ikonjára kényszerített természetellenes, mozdulatlan póz – talán mert pontosan tükrözték frusztrált idegállapotát. Vajon Inoshirónál is így kezdődött? Ha sokáig ebben a testben marad, majd ő is azonosul a saját gleiznertestének térképével?

Csaknem egy óra elteltével Inoshiro feltápászkodott, és kisétált az enklávéból. Yatima halálosan megkönnyebbülve követte.

A drón leszállt Inoshiro tarkójára. A vé odakapta a kezét, mint aki le akarja csapni, de nem fejezte be a mozdulatot.

– Mit gondolsz, vissza fogunk még jönni? – kérdezte higgadtan.

Yatima meghányta-vetette magában a dolgot. Az első késztetés, ami idehozta őket, egyszeri volt és megismételhetetlen. E nélkül vajon ér-e ez a hely, érnek-e új barátaik nyolcszázszor többet, mint minden más együttvéve?

– Nem hiszem.

Második rész

Amikor Paolo felébredt, és megjelent mellette a tájon, Yatima így szólt hozzá:

– Azon tanakodom, hogy vajon mennyit mondjunk el nekik. Ha majd megkérdik, miért eredtünk utánuk.

Paolo komoran felnevetett.

– Mesélj nekik a Gyík csillagképről!

– Tudnak róla.

– Nekik csak egy apró pötty a térképen. Fogalmuk sincs, mit okozott. Fogalmuk sincs, mi a jelentősége.

– Nem. – Yatima a Weylre bámult, a kékeltolódás közepére. Nem szerette volna magára haragítani Paolót Atlantára irányuló kérdésekkel, de kirekeszteni sem akarta. – Ismered Karpalt, ugye?

– Igen. – Paolo halvány mosollyal nyugtázta a jelen időt.

– Nem ő felügyelte a Holdon a TERAGO-t…?

– Minden tőle telhetőt megtett – vágott közbe hűvösen Paolo. – Nem az ő hibája, hogy az egész bolygó alvajárt.

– Egyetértek. Nem hibáztatom semmiért. – Mentegetőzött Yatima. – Kíváncsi lennék, beszélte róla valaha. Elmondta-e az ő verzióját a történtekről.

Paolo kelletlenül bólintott.

– Beszélt róla. Egyszer.

4.

gyíkszív

Bullialdus Obszervatórium, Hold

24 046 104 526 757 CST

2996. április 2. 16:42:03.911 UT

Karpal egy teljes holdhónapig feküdt a hátán a regoliton, felnézett a kristálytiszta mozdulatlanságba dermedt világegyetemre, és buzdította, hogy mutasson neki valami újat. Ez volt a hatodik kísérlete, de az első öt alkalommal semmilyen szabad szemmel észlelhető változás nem következett be. A bolygók megjósolható pályájukon keringtek, és olykor feltűnt ugyan egy-egy fényes aszteroida vagy üstökös, de ezek eltévedt űrhajókra emlékeztették: inkább zavaró tényezőkként takarták ki az előtérből a képet, mint hogy annak részei lettek volna. Aki közvetlen közelről látta a Jupitert, az utána fényszennyezés és elektromágneses zaj forrásnak fogja tekinteni, nem pedig komoly csillagászati érdeklődésre számot tartó égitestnek. Karpal szerette volna, ha minden előzmény nélkül egy szupernóva lobbant volna fel a sötétségben, ha a neutrínódetektorok éktelen sípolással figyelmeztették volna egy messzi apokalipszisra – bármi, csak ne egy óramű pontossággal lezajló, dögunalmas esemény legyen a Naprendszerben, amely csak kicsit izgalmasabb és jelentősebb, mint egy menetrend szerint érkező, utánpótlást szállító űrrepülő.

Egy hónap elteltével, amikor a Föld ismét újföld fázisba érkezett az égen, vörös koronggá halványulva a vakító Nap mellett, Karpal felállt, és óvatosan meglengette a karját, hogy ellenőrizze, nem gyengültek-e le az aktuátorai a hőfeszültségtől. Akkor sem lett volna gond, mert a nanotech gépek pikk-pakk behegesztették volna a mikrorepedéseket, mindazonáltal időnként muszáj volt megmozgatnia az illesztékeket, hogy lássa, hol merül fel probléma, hol kell javítani.

Minden rendben volt. Komótosan visszaballagott a Bullialdus-kráter peremén felállított megfigyelőbarakkhoz. A létesítmény nyitva állt a légüres térben, de valamennyire védte a műszereket a szélsőséges hőmérsékleti változásoktól, az erős sugárzástól és a mikrometeoritoktól. Mögötte ott tornyosult a kráter hetven kilométer széles fala; Karpal még éppen ki tudta venni a lézerállomást a tetején, közvetlenül a barakk fölött. A sugarakat sehonnan nem láthatta, mivel nem volt, ami szórja a fényt, de Karpal csak úgy tudta elképzelni felülnézetből a Bullialdust, hogy felfestett rá egy kék L betűt, mely derékszögben összeköti a kráter peremének három pontját.

A Bullialdus a TERAGO nevű, egész Naprendszerre kiterjedő obszervatórium részét képező gravitációshullám-detektor volt. a berendezés kettéosztott egy lézersugarat, két egymásra merőleges irányba elindította, majd újra egyesítette őket; ha a kráter körüli tér akár csak egykvadrilliomod résszel megnyúlt vagy összepréselődött, a két fénynyaláb hullámhegyei és -völgyei fáziseltolódásba kerültek, és az apróbb geometriai változások következtében összintenzitásuk fluktuációkat mutatott. Önmagában egy detektor semmivel nem tudta volna jobban meghatározni a torzulás forrását, mint egy regolitra fektetett hőmérő a Nap pontos helyét, de a bullialdusi események időpontját a tizenkilenc másik TERAGO detektor adataival összevetve rekonstruálhatóvá vált az egyes hullámfrontok Naprendszerben való terjedése, megközelítő pontossággal meghatározván az irányukat, ez alapján pedig hozzájuk lehetett kötni valamely égitestet, vagy ha mást nem, nagyjából belőni, hová esnek.

Karpal belépett a barakkba, ahol az elmúlt kilenc évben élt. Távollétében semmi nem változott, ahogy a megérkezése óta sem sok minden; a falaknál sorakozó optikai számítógépek és jelfeldolgozók úgy csillogtak, mint új korukban, a vésztartalék-dobozokat és makroszerszámokat alig használta, ugyanott hevertek, ahová annak idején tette őket. Nem volt teljesen egyedül a Holdon – tucatnyi holdgeológus gleizner kutatott az északi sarknál –, de látogatója eleddig egy sem érkezett.

A gleiznerek közül szinte mindenki más az aszteroidaövben dolgozott: a csillagközi flottát építette, az ellátást biztosította valamilyen formában, vagy lényegében táborkísérő szerepet játszott. Ő is ott lehetett volna a dolgok sűrűjében – a TERAGO adataihoz bárhol hozzáfért, az pedig, hogy személyesen jelen volt az egyik állomáson, nem sok előnnyel járt, hiszen egyidejűleg húsz helyszínen kellett felügyelnie a karbantartást –, de túl nagy volt a magány csábítása, és hogy munka közben semmi nem tereli majd el a figyelmét: egy hétig, hónapig vagy akár évig egyetlen problémának szentelheti az idejét. Eredetileg nem úgy tervezte, hogy majd hónap hosszat fekszik a regoliton, és bámulja az eget, de felkészült rá, hogy kicsit be fog csavarodni, és ezt a hóbortot még a tűréshatáron belül érezte. Eleinte félt, hogy lemarad valami fontos eseményről: mondjuk egy szupernóváról, vagy hogy egy távoli galaxis középpontjában egy fekete lyuk bekebelez néhány gömbhalmazt. Persze a legutolsó részadat is feljegyzésre került, de hiába telt évezredekbe a gravitációs hullámoknak eljutni a Holdig, valós időben történő megfigyelésük azonnali jellege mégis felvillanyozta. Karpal számára a most a téridő tízmilliárd éves keresztmetszetét jelentette, amely fénysebességgel gyűlik össze a műszereiben és az érzékszerveiben.

Később már részben az állomáshelye elhagyásával járó kockázat adta a dolog varázsát. Hogy kihívta maga ellen a sorsot.

Karpal megnézte a nagy monitort, és halk, impulzuskódolt infravörös nevetést hallatott; az enyhe hő visszaverődött a barakk falairól. Nem maradt le semmiről. Az ismert források listáján a Lac G-1-nél anomáliát jeleztek a műszerek, de ezen már meg sem lepődött, a Lac G-1-nél ugyanis rendszeresen tapasztalt anomáliákat.

A TERAGO egyrészt nem várt katasztrófák rögzítésére szolgált, másrészt folyamatosan figyelt néhány száz periodikus forrást. Csak rendkívül heves események hatására szabadulhatott fel olyan mértékű gravitációs sugárzás, amit az univerzum másik végén észleltek a műszerek, viszont még egy átlagos pálya menti mozgás is gyenge, ám állandó gravitációs hullámokat bocsátott ki. Ha a hullámkibocsátásért felelős objektumok nagy tömegűek voltak, akár a csillagok, nagy sebességgel keringtek egymás körül és nem estek túlságosan messze, akkor a TERAGO rá tudott hangolódni a mozgásukra, ahogy a hidrofon hallgatja le a vizet felkavaró hajócsavart.

A Gyík csillagképben található Lacerta G-1 két, egymástól mindössze száz fényévre lévő neutroncsillagot takart. Noha a neutroncsillagok egészen kicsik, s ezért nem lehet megfigyelni őket – nagyjából húsz kilométer átmérőjűek, és ez a maximum –, egy komplett csillag mágneses terét és gravitációs mezőjét sűrítik bele ebbe az apró térfogatba, amely lélegzetelállító hatást tud gyakorolni a közelükbe kerülő anyagra. A neutroncsillagok egy részét pulzár voltuk miatt fedezték fel: ezek gyorsan forgó mágneses terében a mozgó, töltött részecskék rádiónyalábot bocsátanak ki; más esetekben röntgenforrásként látszanak, melyek sugárzása a körülöttük lévő anyagfelhőből – vagy egy hétköznapi kísérő csillagról – elszipkázott, összesűrűsödő és sok millió fokra hevülő gázból ered. Ugyanakkor a Lac G-1 több milliárd éves volt; már rég elfogyott a környékéről minden gáz és por, amely röntgensugárzást bocsáthatott volna ki, rádiósugárzása pedig vagy túlságosan gyengévé vált a műszerek számára az évmilliók alatt, vagy másfelé irányult, elkerülve a Naprendszert. A rendszer tehát nem mutatott aktivitást az elektromágneses spektrumon, létét kizárólag a halott csillag orbitális süllyedésével járó gravitációs sugárzás árulta el.

A nyugalom nem tarthatott örökké. A G-1a csupán félmillió kilométer távolságra volt a G-1b-től, és az elkövetkezendő hétmillió évben a gravitációs hullámok fokozatosan elhordják az egymásba zuhanásukat meggátoló impulzusmomentumot. Amikor aztán összeütköznek, mozgási energiájuk nagy része intenzív neutrínó-felvillanássá alakul, melyet gammasugárzás kísér, egyesülésükből pedig egy fekete lyuk jön létre. A távoli megfigyelő számára a neutrínók nem jelentenek komolyabb veszélyt. A kísérőjelenség, a gammasugárzás már annál inkább: a szerves életformák még száz fényév távolságban sem érezhetnék magukat biztonságban. Akár megérik ennek bekövetkeztét a húsvérek, akár nem, Karpal szerette volna azt hinni, hogy egy vállalkozó szellemű mérnök majd magára veszi a feladatot, és kidolgozza a Föld bioszférájának védelmi rendszerét, kellően nagy és átlátszatlan pajzsot állítva a gammakitörések útjába. Végre hasznát vehetnék a Jupiternek! Még így sem lenne könnyű dolguk; a Lac G-1 túl magasan helyezkedett el az ekliptikus sík felett ahhoz, hogy a leárnyékolásához elég legyen a Naprendszer valamelyik bolygóját a pályája megfelelő pontjára terelni.

A Lac G-1 sorsa elkerülhetetlennek látszott, és a TERAGO-hoz beérkező jelek is az objektumok pályájának fokozatos süllyedését támasztották alá. Egyvalami fölött viszont nem bírt napirendre térni: az első megfigyelései alapján a G-1a és a G-1b bizonyos időközönként a kelleténél kicsivel gyorsabban haladtak spirális pályán egymás irányába. Az eltérés mértéke sosem haladta meg az egy ezreléket – a hullámok olykor néhány napig egy nanoszekundummal gyorsultak fel –, de a legtöbb kettőspulzár pályájának változása a méréshatáron belül tökéletes pontosságú görbét követett, úgyhogy még a nanoszekundumnyi elmozdulásokat sem lehetett kísérleti hibának vagy jelentéktelen zajnak betudni.

Karpal úgy képzelte, hogy ennek a rejtélynek a megoldásával fogja a magány és a kitartás első babérjait learatni, de teltek-múltak az évek, és nem talált elfogadható magyarázatot. Ha egy harmadik testnek elég nagy tömege lett volna ahhoz, hogy megzavarja az objektumok pályáját, annak összetéveszthetetlen lenyomata megjelenne a gravitációs sugárzásban. Ha kicsiny gázfelhők sodródtak volna a rendszerbe, melyeken keresztül a neutroncsillagok szétsugározhatták volna az energiaveszteségüket, akkor a Lac G-1 rendszer rengeteg röntgensugarat bocsátana ki. Karpal egyre vadabb és hajmeresztőbb modelleket dolgozott ki, de mindegyik megfeneklett az ezt megerősítő bizonyítékok hiánya miatt, vagy mert teljes képtelenségnek tűntek. Az energia és az impulzus nem tűnhetett el nyomtalanul a vákuumban, és mégis, már majdnem ott tartott, hogy kész, feladja, képtelen száz fényév távolságból megtalálni a hiányzó láncszemet.

Majdnem. Karpal nagyot sóhajtott, s mint akinek a fogát húzzák, megérintette a kiemelt nevet a képernyőn, mire megjelent a Gyík csillagkép által kibocsátott hullámok előző havi görbéje.

Első pillantásra látta, hogy valami nem stimmel a TERAGO-val. A képernyőn százával megjelenő hullámoknak egyformának kellett volna lenniük, ugyanakkora hullámhegyekkel, ha egyszer a jel óramű pontossággal mindig ugyanazzal a maximális intenzitással, a pálya ugyanazon pontján ismétlődött. Ehelyett a hónap második felében egyenletesen emelkedett a hullámhegyek magassága, vagyis a TERAGO kalibrációs műszerei kezdtek tönkremenni. Karpal bosszúsan felnyögött, és átkapcsolt egy másik periodikus forrásra: egy kettőspulzárra a Sas csillagképben. Ezen a grafikonon gyengébb és erősebb hullámhegyek váltakoztak, mivel a pulzár pályája erősen ellipszis alakot vett fel, de a hullámhegyek ettől még azonos szinten maradtak. Összevetette az adatokat öt másik forráséval. Egyiknél sem tapasztalt kalibrálási elcsúszást.

A tanácstalan Karpal visszatért a Lac G-1 adataihoz. Elolvasta a grafikon feletti szöveges összefoglalást, és döbbenetében köpni-nyelni nem tudott. Ha hihetett az összegzésnek, akkor a hullámok periódusa a távollétében közel három perccel csökkent. Nevetséges. Huszonnyolc nap alatt a Lac G-1-nek 14.498 mikroszekundumot kellett volna lenyesnie egyórás pályájából, plusz-mínusz néhány tisztázatlan nanoszekundum. Nincs mese, valahol meghibásodott az elemzőszoftver; biztosan beszennyeződött, megrongálta a sugárzás, egyes egységeit véletlenszerűen, észrevétlenül kozmikus sugarak találták el, és nem kerültek kijavításra.

Egy olyan grafikonra váltott, amely a hullámok periódusát mutatta, nem pedig a hullámokat. Az elején minden annak rendje s módja szerint ment: egyetlen vízszintes vonal 3627 másodpercnél. Aztán az adatfelvétel tizenkettedik napja körül lassan, de biztosan, egyre meredekebben lefelé kezdett kúszni az egyenes. A görbe 3456 másodpercnél ért véget. A neutroncsillagok csak egy esetben állhattak volna kisebb, gyorsabb pályára, mégpedig ha vesztenek az orbitális energiájukból, amely egymástól távol tartja őket – ahhoz pedig, hogy ne tizennégy mikroszekundummal, hanem három perccel rövidüljön a periódusuk, egy hónap alatt akkora energiavesztést kellett volna produkálniuk, mint az előző egymillió évben összesen.

– Badarság.

Karpal megnézte, nem érkezett-e valami hír a többi obszervatóriumból, de a Gyík csillagképben nem észleltek aktivitást: sem röntgen-, sem ultraibolya-sugárzást, sem neutrínókat, semmi az égvilágon. A Lac G-1 elvileg annyi energiától szabadult meg, mintha a Hold megsemmisítené antianyagból készült párját. Az ilyesmi még száz fényév távolságból is aligha maradhat észrevétlen. Az is bizonyos, hogy a hiányzó energia nem gravitációs sugárzássá alakult, annak ugyanis csak tizenhét százalékkal nőtt meg az energiaszintje.

Miközben a periódus öt százalékkal csökkent. Karpal gyors fejszámolást végzett, majd részletes megerősítést kért az elemzőszoftvertől. A gravitációs hullámok intenzitásának pontosan ennyivel kellett növekednie ahhoz, hogy kijöjjön a periódus csökkenésének tapasztalt mértéke. A közelebbi, gyorsabb pályák erősebb gravitációs sugárzást eredményeztek, és a képtelen adatok minden ponton igazolták a képletet. Karpal kizártnak tartotta, hogy bármilyen szoftverhiba vagy félrekalibrálás képes lenne ilyenformán eltorzítani az adatokat – méghozzá csak az egyik forrásnál, a többinél nem –, és egyszersmind csodával határos módon megtartani a hullámok energiája és frekvenciája közti fizikai összefüggést.

A jel kétségkívül valódi volt.

Azaz az energiaveszteség is.

Mi a fene történik ott? Vagy történt egy évszázaddal korábban? Karpal áttanulmányozta a neutroncsillagok keringési idejéből kiszámított távolság számoszlopait. A megfigyelés kezdete óta egyenletes sebességgel, naponta hozzávetőleg 48 milliméterrel kerültek közelebb egymáshoz. Az elmúlt huszonnégy órában ehhez képest több mint hétezer kilométerrel csökkent a távolságuk.

Karpal egészen beleszédült a pánikba, de fél perc múlva már csak nevetett magán. Ez az elképesztően ijesztő mértékű zuhanás úgysem tartható fenn sokáig. A gravitációs sugárzáson kívül csak kétféleképpen lehetett energiát lopni egy ilyen irdatlan nagy tömegű kozmikus lendkeréktől: gázzal vagy porral való találkozás következtében fellépő súrlódási veszteség útján, amitől csillagászati mértékben megugrana a hőmérséklet – ezt a lehetőséget kizárja az ultraibolya-és röntgensugarak hiánya –, vagy tömegvonzás általi energiaátvitellel egy másik rendszerbe: ez esetben egy láthatatlan idegen test, mondjuk egy kicsi fekete lyuk haladna el mellette. De bármi, ami képes elnyelni a G-1 impulzusmomentumának akár a töredékét, mostanra feltűnt volna a TERAGO-nak, a jelentéktelenebb testek pedig hamar félrelökődtek volna, mint a köszörűkőről lepattanó kavics, vagy szétszakadnak, mint egy felrobbanó centrifuga.

Karpal kiértékeltette a szoftverrel a TERAGO hat legközelebbi detektorának utolsó adatait, mert nem bírta kivárni azt az egy órát, amíg a berendezés megküldi az egész csomagot. Továbbra sem utalt semmi idegen test jelenlétére – csak a kéttest-rendszer klasszikus lenyomatát látta –, de az energiavesztés nemhogy abbamaradt volna, még szintre sem akart beállni.

Ehelyett egyre fokozódott.

Hogyan lehetséges ez? Karpalnak hirtelen eszébe jutott egy korábbi ötlete, amellyel egy rövid ideig a kisebb anomáliákat próbálta magyarázni. Az egyedi neutronok mindig színtelen kombinációban kötötték össze a részecskéket – egy vörös, egy zöld és egy kék kvarkot. Ha viszont a két mag „összeolvadna”, és a kiszabadult kvarkok tetszés szerint mozoghatnának, akkor a színük nem feltétlenül semlegesítené mindenhol egymást. A Kozuch-elmélet megengedte a vörös, zöld és kék kvarkok tökéletes szimmetriájának megtörését; ez az állapot normál esetben rendkívül rövid ideig állt fenn, de a neutroncsillagok közti kölcsönhatás stabilizálhatta. Bizonyos színű kvarkok „lokálisan nehezebbek” lennének az egyik magban, ezért kicsivel lejjebb süllyednek, ahol a többi kvark vonzása felszínen tartja őket; a másik magban az egyező színű kvarkok könnyebbé válnának, és felemelkednének. Ezenkívül az árapály-és forgási erők befolyását sem lehetne elhanyagolni.

A színek szétválása csupán minimális mértékű volna, ám drámai hatást gyakorolna: a két körpályán keringő, polarizált magból erős töltésű mezonok zápora indulna ki, ezek pedig lefékeznék a neutroncsillagok keringését – a gravitációs sugárzás egyfajta nukleáris megfelelőjeként, mely azonban erős kölcsönhatáson keresztül valósul meg, így sokkal nagyobb energiát hordoz. A mezonok szinte egyből elbomlanának más részecskékre, viszont a másodlagos sugárzás fókuszáltsága rendkívül erős volna, és mivel a Naprendszer onnét nézve jóval a Lac G-1 pályasíkja fölött helyezkedik el, a sugarakat sohasem észlelnénk szemből. A csillagközi anyagba csapódva nyilván vakító fénnyel ragyognának fel, de alig tizenhat nap elteltével még mindig a neutroncsillagok által az elmúlt évmilliárdok során tisztára söpört, viszonylag nagyvákuumú térségben terjednének.

Az egész rendszer olyan lenne, mint egy hatalmas, fordított, forgó tűzijáték, ahol a szikrák visszafelé, a saját forgásirányukkal ellentétes irányba szóródnak. Az impulzusmomentum elszivárgásával a gravitáció egyre közelebb vonzza egymáshoz a két csillagot, amelyek egyre gyorsabban forognak. A múltban észlelt nanoszekundumnyi elmozdulások jelezhettek olyan mozgó kvarkokat, amelyek rövid ideig kis csoportokba gyűltek, majd újra különálló neutronokká álltak össze. De nem ez a lényeg. Ha a mag teljesen megolvad, a folyamat megállíthatatlanná válik: minél közelebb kerülnek a csillagok, annál polarizáltabbá válnak, annál sűrűbb részecskezáport lövellnek ki, és annál gyorsabban zuhannak egymás felé szűkülő, spirális pályájukon.

Karpal tudta, az elmélet alátámasztásához rettenetesen bonyolult számításokat kellene elvégezni. Az erős kölcsönhatás és a gravitáció hatásainak kimutatásába a legnagyobb számítási kapacitással bíró számítógépeknek is beletörne a bicskája, a tényleg megbízható pontosságú szoftveres szimulációk pedig a valós időnél sokkal lassabban futnak, melynek következtében előrejelzésre teljességgel alkalmatlanok. Csakis úgy jósolhatta meg a Lac G-1 sorsát, ha előrevetíti magukat az adatokat.

Az elemzőszoftver segítségével a neutroncsillagok perdületének csökkenő értékeit egy folytonos görbén ábrázolta, majd extrapolálta a jövőbe. Az esés üteme fokozódott, eleinte még enyhén, aztán meredeken zuhanva. Karpalnak megfagyott a vér az ereiben: ha végül minden két neutroncsillagból álló rendszerre ez a sors vár, az megmagyaráz egy ősrégi rejtélyt. De nem szolgált jó hírrel.

A csillagászok évszázadok óta figyelték a távoli galaxisok felől érkező gammasugár-kitöréseket. Ha ezeket a kitöréseket – amint azt sejtették – összeütköző neutroncsillagok okozták, akkor közvetlenül az ütközés előtt – amikor a neutroncsillagok a legszűkebb, leggyorsabb pályán keringtek – a kibocsátott gravitációs hullámok olyan erősek lettek volna, hogy a TERAGO akár több milliárd fényév távolságból is észlelhetné azokat. Márpedig ilyen hullámokat sohasem észleltek.

Most viszont úgy látszott, hogy a Lac G-1 által kibocsátott mezonzápor képes teljesen lefékezni a neutroncsillagok keringését, méghozzá olyan fázisban, amikor a köztük lévő távolság még mindig több tízezer kilométer. A forgó tűzijáték végső győzelmet aratva kialszik. A vég mégsem egyre gyorsuló spirálmozgással, hanem nyugodt, csendes zuhanással következik be – amely csupán töredékét bocsátja ki az egyébként várt gravitációs sugárzásnak.

Aztán a két hegy méretű, de csillagnyi tömegű mag egymásba csapódik, mintha soha nem is érvényesült volna a centrifugális erő, amely addig távol tartotta egymástól őket. Mindkét csillag felszínéről nézve úgy tűnne, mintha a másik egyenesen lezuhanna az égből, és a becsapódás nyomán felszabaduló hőmennyiséget ezer fényévvel arrébb is érezni lehet majd.

Karpal ingerülten kiverte a fejéből a képet. Egyelőre csak egy három perces keringési periódusbeli anomáliát tudott felmutatni, meg rengeteg találgatást. Megbízhat-e egyáltalán önnön ítélőképességében kilenc év magány és a kelleténél jóval nagyobb kozmikus sugárzás után? Kapcsolatba kell lépnie az aszteroidaövben dolgozó kollégáival, megmutatni nekik az adatokat, és higgadtan megvitatni a lehetőségeket.

És ha mégis igaza van? Mennyi idejük van még hátra a húsvéreknek, mielőtt a Gyík csillagképben a Napnál hatezerszer fényesebb gammasugarak villannak fel?

Karpal többször is ellenőrizte a számításait, grafikonokon ábrázolta a különböző változókat, végigpróbált minden létező extrapolációs módszert.

Minden esetben ugyanazt a választ kapta.

Négy nap.

5.

kitörés

Konishi polisz, Föld

24 046 380 271 801 CST

2996. április 5. 21:17:48.955 UT

Yatima a magasban szárnyalt hazai tája felett, és a föld alatti, gigantikus hálózatot tanulmányozta. A szerkezet tízezer delta széles és hétezer delta magas volt, ameddig a szem ellátott; egy bonyolult görbület övezte – kicsit hasonlított ahhoz a hullámvasúthoz, amit Carter-Zimmermanban látott, és amire Blancával és Gabriellel a vizuális élmény kedvéért fel is ült. A C-Z-beli hullámvasúthoz hasonlóan ennek a „pályáját” sem oszlopokkal támasztották alá, hanem mintha egy keresztbe-kasul ácsolt állványzaton tekergőzött volna keresztül.

Yatima lejjebb ereszkedett, hogy közelebbről is szemügyre vegye a hálózatot. Az „állványzat” a saját elméjének egyik részét ábrázolta, néhány megatauval korábban készített pillanatképek alapján. Körülötte a tér ezernyi halvány színben játszott, és egy absztrakt matematikai mezővel lett ellátva, ahol bármely adott pontról kiinduló vektorhoz meghatározott szabályok szerint kiszámíthatott egy, a hálózat pályáin haladó impulzusok milliárdjai által generált számot. A hálózatot övező görbe körülzárta annak összes pályáját, és Yatima abban bízott, hogy a görbe teljes hosszán összeadva az egyes érintőkből és a mezőből számolt értékeket, olyan eddig észrevétlen, de egyedi mennyiségeket kaphat, amelyek jellemzik az információáramlás módját a struktúrán belül.

Ezzel ugyanis egy újabb apró lépéssel közelebb került volna ahhoz, hogy megtalálja az öntudat invariánsát, hogy objektív mérésekkel megállapítsa: mi az, ami állandó az egymást követő tudatállapotokban, miért érződik a folyamatosan változó elme egyetlen, koherens egységnek. Régi és kézenfekvő elméletből indult ki, miszerint a rövid távú emlékek csak abban az esetben értelmezhetők, ha apránként gyülemlenek fel a tapasztalás és gondolkodás útján, majd feledésbe merülnek, vagy átvándorolnak a hosszú távú memóriába. Az ehhez szükséges kritériumokat viszont nehezen tudta formalizálni. Tudatállapotok véletlenszerű sorozata esetén nyilván nem érezne az égvilágon semmit. De ugyanez elmondható egy sor nagy mértékben rendezett, erősen korreláló mintázatról is. Az információnak pont a megfelelő csatornákon kell átáramolnia, miközben az érzékszerveken keresztül beérkező jelek és a belső visszacsatolások finom lenyomatokat hagynak a hálózat korábbi fázisain.

Amikor Inoshiro hívása beérkezett, Yatima egy pillanatig sem gondolkozott azon, hogy beengedje-e a tájra. Ezer éve nem találkoztak. Kicsit meg is döbbent a levegőben mellette megjelenő ikonon: Inoshiro ólomszürke külső rétege barázdált, ragyaverte és rozsdamarta lett, mióta a legutóbb látta, teljesen elszíneződött, helyenként lehámlott a bőre. Az aláírása nélkül Yatima alig ismerte volna fel. Magában jót mulatott a vé allűrjein, de nem adott hangot a véleményének; Insohiro általában kellő iróniával kezelte az általa hajszolt divathóbortokat, némelyikről utóbb mégis kiderült, hogy kínosan komolyan gondolta. Egyszer például majdnem egy gigatauig persona non gratának nyilvánította Yatimát, miután az kigúnyolta, amiért követni kezdett egy tiszavirág életű szövetségi trendet, és mindenhová magával hurcolta saját, gyorsított felvételben „öregedő” ikonjának bekeretezett portréját.

– Mennyit tudsz a neutroncsillagokról? – kérdezte Inoshiro.

– Nem sokat. Miért?

– Hát a gammakitörésekről?

– Még kevesebbet. – Inoshiro komoly arcot vágott a rozsdafoltok alatt, ezért Yatima megerőltette az agyát, és felidézett néhány dolgot, amit akkor tanult, amikor belekóstolt az asztrofizikába. – Tudom, hogy több millió átlagos galaxisból észleltek gammasugarakat, és hogy ezek egyszeri felvillanások, ritkán érkeznek kétszer ugyanarról a helyről. Statisztikailag körülbelül százezer évente galaxisonként egy felvillanás. Ha a fényük nem érné el azt a mértéket, amelyet már több milliárd fényév távolságból is látni, valószínűleg nem is tudnánk róluk. Most nem rémlik, de mintha nem lenne pontosan ismert a működési mechanizmusuk. Ha gondolod, megnézem a könyvtárban…

– Semmi értelme, rég elavult. Valami történik az űrben.

Yatima meghallgatta a gleiznerek beszámolóját. Nem igazán hitt a fülének. Elnézett Inoshiro mellett, és a táj felhőtlen egére függesztette tekintetét. Kvarkóceánok, láthatatlan mezonzáporok, összeütköző neutroncsillagok… az egésznek rettentően régies, misztikus volt a csengése, mint egy elegáns, de túlbonyolított, zsákutcába futott tételé.

– A gleiznerek nem kapkodták el, hogy meggyőződjenek a jelenség valódiságáról – jegyezte meg keserűen Inoshiro. – Huszonnégy óránk sincs a gammakitörés becsapódásáig. Egy carter-zimmermani csoport megpróbálja feltörni a húsvérek zárt kommunikációs hálózatát, de a kábelt nanoborítás védi, és ellenáll a támadásoknak. Mások elkezdték átalakítani a műholdas lefedettséget, és drónokat küldenek az enklávéba, de egyelőre…

– Nem értem – vágott közbe Yatima. – Miért lennének veszélyben a húsvérek? Jó, lehet, hogy mi nagyobb védettséget élvezünk, de mégiscsak ott van felettük az egész atmoszféra! Hány százaléka fog a gammasugaraknak eljutni a talajszintig?

– Gyakorlatilag semennyi. De majdnem az összes eljut az alsó sztratoszféráig.

A C-Z egyik légkörszakértője részletesen lemodellezte a sugarak hatását. Inoshiro átküldte a cím címkéjét, és Yatima átlapozta a fájlt.

A bolygó felének ózonrétege azonnal megsemmisül. A sztratoszférában a gammasugarak által ionizált nitrogén és oxigén kétszáz milliárd tonnányi nitrogén-oxidba tömörül: a jelenlegi mennyiség harmincezerszeresére. Ez a NOx-takaró több fokkal csökkenti a felszíni hőmérsékletet, ráadásul száz évig szélesre tárja az ultraibolya-ablakot, vagyis hamar lebontja az újraformálódó ózonréteget. A nitrogén-oxid molekulák végül leszállnak a légkör alsóbb rétegeibe, ahol is egy részük ártalmatlan alkotóelemeire bomlik fel. A többi viszont – néhány milliárd tonna – savas esőként lezúdul a földre.

Inoshiro komoran folytatta:

– A fenti előrejelzések bizonyos összenergia-mennyiséget fel-tételeznek a gammakitörések részéről, de annyi mindenben tévedtünk a Lacerta G-1-gyel kapcsolatban, hogy ebben sem lehetünk biztosak. A húsvéreknek legjobb esetben is teljesen át kell alakítaniuk az élelmiszerellátásukat. Legrosszabb esetben a bioszféra olyan mértékben károsodik, hogy nem lesz képes többé eltartani a földi életet.

– Ez rettenetes – mondta Yatima, noha máris érezte, hogy csüggedt rezignáltság lesz úrrá rajta. Tény, a húsvérek közül sokan meghalnak… de hát eddig is halandók voltak. Évszázadok álltak a rendelkezésükre, hogy belépjenek a poliszokba, hogy búcsút mondjanak a fizikai világ kétes vendégszeretetének, de nem éltek a lehetőséggel. A vé lepillantott ragyogó kísérletére. Inoshiro esélyt sem hagyott, hogy egyáltalán megemlítse.

– Figyelmeztetnünk kell őket! Vissza kell mennünk!

– Vissza? – Yatima értetlenül bámult a vére.

– Neked és nekem. Vissza kell mennünk Atlantába.

Felderengett egy halvány emlékkép. Két húsvér, az egyikük egy széken ül. Férfi és nő? Yatimának olyan érzése támadt, mintha Inoshiro egyik műalkotásában látta volna, még réges-régen. Vissza kell mennünk Atlantába? Netán egy idézet lett volna a műalkotásból? Inoshiro szlogenei egy idő után összefolytak. „Műveljük kertjeinket!” „Vissza kell mennünk Atlantába!”

Yatima tudatosan kérte a töredék kontextusának teljes visszaállítását. Ahogy idősebb lett, egyre inkább fennállt a veszély, hogy a tengernyi emlék elárasztja és megbénítja a gondolatait, és ennek elkerülése végett úgy döntött, inkább rétegezi a memóriáját, mintsem felaprózza vagy mindenestül kitörölje a nemkívánatos elemeket. Elvittek egy körre két gazdátlan gleiznert! Csak ők ketten. Yatima akkoriban éppen hogy betöltötte a fél gigataut. Legalább nyolcvan megatauig maradtak távol – fiatalon egy örökkévalóságnak tűnhetett, bár utólag kiderült, hogy a gyerekes csínytevés még Inoshiro szüleit sem zavarta. A dzsungel. A város a mezők közepén. Féltek, hogy futóhomokba lépnek... de találtak egy vezetőt.

Yatima mérhetetlenül elszégyellte magát, egy pillanatig meg sem bírt szólalni.

– Eltemettem őket – motyogta. – Orlandót, Lianát… a hídverőket. Mindegyikőjüket eltemettem. – Az idő előrehaladtával kellett a hely az éppen aktuális elfoglaltságoknak, így hát hagyta, hogy a Földön átéltek egyre mélyebb rétegekbe süllyedjenek, míg végül már véletlenül sem juthattak eszébe, nem asszociálhatott rájuk más emlékképekről, többé nem lehettek kihatással a viselkedésére és a hangulatára. A húsvérek végül visszakerültek az általános fogalmak síkjára: névtelenek lettek és távoliak, egzotikusak és nélkülözhetőek. Az apokalipszis végigsöpört volna rajtuk, ő pedig egy szalmaszálat nem tett volna keresztbe.

– Nincs sok időnk – sürgette Inoshiro. – Velem tartasz: igen vagy nem?

Atlanta, Föld

24 046 380 407 629 CST

2996. április 5. 21:20:04.783 UT

A gleiznerek pontosan ott voltak, ahol huszonegy éve hagyták őket. Miután feléledtek, lekérték a dróntól a robotok nanotech karbantartó rendszerének használati útmutatóját. Yatima nyugtalanul figyelte, ahogy a programozható, sűrű lötty lecsorog a vékony csöveken a testébe, majd hozzálát jobb mutatóujja begyének aggasztóan lőfegyverszerű végződéssé alakításához.

És még ez volt a könnyebbik része. A célba juttató rendszer elkészültével a nanokarbantartó kis számú, összeszerelésért felelős alegységei utasítást kaptak az Introdus-nanogépek előállításának megkezdésére. Yatima tartott tőle, hogy a gleiznerek összeszerelő gépeit nem ilyen léptékű munkára tervezték, és esetleg nem érik el a szükséges toleranciaszintet, de az Introdus-rendszer önmagán elvégzett vizsgálata biztató eredményt hozott: tíz a huszadikon atomból mindössze egy formált hibás kötést. A gleiznerben tárolt alapanyagokból az összeszerelő gépek háromszázkilencvenhat dózist tudtak előállítani; ha ennél is többre volna szükség, a hídverők minden bizonnyal elő tudják teremteni a szükséges nyersanyagokat. Ha egy húsvér be kívánt lépni a Poliszszövetségbe, megtehette a bolygó különböző pontjain létesített, bőséges készlettel ellátott portálokon keresztül, de politikai szempontból úgy ítélték meg, hogy sértené a húsvérek érzékenységét, ha az enklávék közelében helyeznék el a kapukat. Emiatt aztán az Atlantához legközelebbi portál több mint ezer kilométerre volt a várostól.

Inoshiro a saját gleiznere által termelt nanogépekkel felépített két átjátszódrónt, hogy kapcsolatban maradjanak Konishival: egyelőre senkinek nem sikerült kicseleznie a műholdakat és bevonni a fedettségi területükbe az enklávékat. Yatima figyelte, amint a fényesen csillogó, rovarszerű gépek átlátszó hólyagot képeznek Inoshiro alkarján, majd átszakítják azt, és elillannak a lombok közé. Az átjátszókat valóban létező drónokról mintázták, de házibarkács verzió lévén nem vonatkoztak rájuk korlátozó intsrukciók, nem kötelezték őket holmi egyezmények, és szükség esetén a legkisebb szégyenérzet nélkül megtévesztették a műholdakat, hogy fogadják a tiltott zónából átirányított jeleket.

Átlépték a határvonalat. A Szövetséggel létesített linket kipróbálandó Yatima vetett egy pillantást egy, a TERAGO közvetítéséről mintázott C-Z-beli tájra. A gravitációs lencsézés által eltorzított csillagfény mellett látható volt, amint két sötét gömb haladt egy halványan felvázolt spirális csőben. A múltban bejárt keringési pályák pontosan ismert görbéi kiszélesedtek a bizonytalan extrapolációk irányában; a feltételezett mezonkibocsátást nem is ábrázolták. A neutroncsillagok által sugárzott gestaltcímkéken a jelenlegi keringési paraméterek szerepeltek, a spirális pályán rendszeres időközönként elhelyezett pontok pedig hajdani és jövőbeli változatokat kínáltak megtekintésre.

A keringési pálya eddig „csupán” húsz százalékot – százezer kilométert – szűkült, de a folyamat felettébb nemlineáris jellege folytán legközelebb már nagyjából tizenhét óra alatt csökken ugyanennyivel a két objektum távolsága, aztán öt óra alatt, egy óra alatt, végül három percen belül. Az előrejelzéseknél persze hiba is csúszhatott a számításokba, és a kitörés időpontját nem tudták másodpercre pontosan, hanem csak egy egyórás időintervallumban meghatározni, de a legnagyobb valószínűségű jóslatok mind jóval az atlantai horizont fölé helyezték a Lacertát. Az Amazonastól a Jangcéig terjedő féltekén az ózonréteg egy szempillantás alatt eltűnik. Atlantában mindez a tűző délutáni nap alatt fog bekövetkezni.

A gleiznerek navigációs rendszere eltárolta azt az útvonalat, amelyiken Orlando kikísérte őket az enklávéból. Olyan gyorsan verekedték át magukat a bozóton, amilyen gyorsan csak tudták, remélve, hogy menet közben aktiválnak néhány riasztót, és feltűnést keltenek.

Yatima bal felől hirtelen ágak zörgését hallotta meg.

– Orlando? – kiáltott bizakodva.

Megálltak, füleltek. Semmi válasz.

– Biztos csak egy állat volt – mondta Inoshiro.

– Várj csak! Látok valakit.

– Hol?

Yatima kinyújtotta a mutatóujját. Egy kis barna kéz tőlük húsz méterre egy ágat markolt. Lassan akarta elengedni, nehogy visszacsapódjon a helyére.

– Gyereknek nézem.

– Barátok vagyunk! – rikkantotta Inoshiro hangosan, de kedvesen, újlatin nyelven. – Híreket hoztunk.

Yatima állított egyet a gleizner látórendszerének válaszgörbéjén, és az ágak árnyékára optimalizálta. A levelek közötti résen egyetlen sötét szem meredt rájuk. A rejtőzködő arc kisvártatva óvatosan odébb húzódott, hogy egy másik ponton kandikáljon ki. Yatima az elmosódott foltból ráncos bőrt és makimajom-szempárat rekonstruált.

Megmutatta a képrészletet a könyvtárnak, aztán továbbította az eredményt Inoshirónak.

– Egy álommajom.

– Lődd le!

– Micsoda?

– Röpíts bele Introdust! – Inoshiro továbbra is mozdulatlanul, némán állt, az infrán keresztül sürgetve a vét. – Nem hagyhatjuk meghalni!

Az álommajom levelek keretezte, elszigetelt szeme hátborzongatóan kifejezéstelennek tűnt.

– Nem kényszeríthetjük…

– Mit akarsz csinálni? Kiselőadást tartasz neki a neutroncsillagok fizikájából? Az álommajmokkal még a hídverők sem képesek megértetni magukat! Senki nem tudja elmagyarázni neki a választási lehetőségeit… sem most, sem soha máskor.

Yatima nem tágított.

– Nincs jogunk ráerőszakolni. Odabent nem lesznek barátai, családja…

Inoshiro megvető, hitetlenkedő hangot hallatott.

– Majd klónozunk neki barátokat! Megkapja tőlünk ennek a vidéknek a pontos mását. Észre sem fogja venni, hogy nem itt van, hanem egy tájon.

– Nem azért jöttünk, hogy elraboljunk másokat. Képzeld csak bele magad a helyzetükbe! Neked milyen érzés lenne, ha egy idegen lény lenyúlna a poliszba, és kiragadna az ismerős környezetből…?

Inoshiro szinte toporzékolt a dühtől.

– Inkább te képzeld el, milyen érzés lesz majd ennek a húsvérnek, amikor a bőre szénné ég, és kibuggyan a pórusain a húsa!

Yatimát kétségek rohanták meg. Lelki szemeivel látta maga előtt a bujkáló álommajom-csemetét, aki remegve várja, hogy a betolakodók végre továbbálljanak, és noha nem igazán tudta felfogni a fizikai fájdalom mibenlétét, a testi épség képei mélyen megérintették. A bioszféra rendezetlen világa telis-tele volt lehetséges méreganyagokkal és kórokozókkal, és egyedül a molekulák véletlen ütközései szabályozták. A felszakadt bőr olyan lehet, mintha egy súlyosan meghibásodott exoén válogatás nélkül engedné át a határain az adatok áradatát, belülről bomlasztva és írva felül a polgárt.

Yatima nem adta fel a reményt.

– Hátha a családja talál egy barlangot, ahol meghúzódhatnak, miután megtapasztalják az ultraibolyasugárzás hatásait. Ha belegondolsz, nem is olyan lehetetlen. A lombsátor egy darabig felfogja a sugárzást. Elélhetnek gombá…

– Akkor majd én. – Inoshiro elkapta Yatima jobb karját, és a gyerek felé lendítette. – Add át az adagoló feletti vezérlést, és megteszem én magam.

Yatima megpróbálta kitépni a karját. Inoshiro nem hagyta. A dulakodás összezavarta a két másolatra osztott interfészt, nem jutott el az agyáig, hogy magával viaskodik. Kibillentek az egyensúlyukból. Yatima a bozótba zuhant, és mintha érezte volna az esést, az elkerülhetetlen becsapódást. Tehetetlenség. Hallotta elszaladni a gyereket.

Egyikük sem mozdult. Kis idő múlva Yatima így szólt:

– A hídverők majd kifejlesztenek a védelmükre valamilyen módszert. Terveznek egy védőburkot a bőrük helyébe. Egy vírussal elterjesztik a géneket…

– Egy nap alatt? Azelőtt vagy azután, hogy kitalálták, hogyan lássanak el élelemmel tizenötezer embert, miközben tönkremegy a termés, megfagy a talaj, és salétromsav szakad le az égből?

Yatima erre nem tudott mit felelni. Inoshiro feltápászkodott, majd felsegítette a vét. Némán folytatták útjukat.

• • •

Félúton a dzsungel pereme előtt belefutottak három hídverőbe: két nőbe és egy férfiba. Teljesen kifejlett példányok voltak, de fiatalok és gyanakvóak. A kommunikáció nehézkesnek bizonyult.

– Yatima és Inoshiro a nevünk – ismételte türelmesen Inoshiro. – Jártunk már itt egyszer, huszonegy éve. Barátok vagyunk.

– A robot cimboráitok felmentek a Holdra – válaszolta a férfi. – Itt hiába keresitek őket. Hagyjatok bennünket békén. – A hídverők tartották a néhány méter távolságot, és riadtan meghátráltak, amikor Yatima kinyújtott kézzel elindult feléjük.

Inoshiro panaszkodni kezdett az infrán.

– Még ha túl fiatalok is ahhoz, hogy emlékezzenek… a legutóbbi látogatásunkat kétségkívül legendák övezik.

– Ezek szerint mégsem.

– Nem vagyunk gleiznerek! – győzködte a húsvéreket Inoshiro. – A konishi poliszból jöttünk, és csak szállítóeszköznek használjuk ezeket a masinákat. Orlando Venetti és Liana Zabini a barátaink. – A hídverők szemében egyik név hallatán sem csillant felismerés. Yatimára kijózanítólag hatott a gondolat, hogy talán már egyikük sincs életben. – Fontos híreink vannak.

– Miféle hírek? – csattant fel dühösen az egyik nő. – Közöljétek velünk, aztán távozzatok!

Inoshiro kategorikusan megrázta a fejét.

– Csakis Orlandónak vagy Lianának vagyunk hajlandóak elárulni. – Yatima egyetértett, hogy ebben a kérdésben állniuk kell a sarat; ha csak a felét értik meg, és úgy adják tovább, a szavaikat kiforgatva, az felmérhetetlen károkat okozna.

– Szerinted mit tennének, ha egész egyszerűen bevonulnánk a városukba? – kérdezte Inoshiro az infrán.

– Megállítanának.

– Jó, de hogyan?

– Nyilván vannak fegyvereik. Túl kockázatos: a karbantartó nanogépeink zömét elhasználtuk. Különben is, soha nem nyerjük el a bizalmukat, ha ajtóstul rontunk a házba.

Most Yatima próbált szót érteni a hídverőkkel.

– Barátok vagyunk, de nem értitek, amit mondunk. Nem tudnátok keríteni egy tolmácsot?

– Nincsenek robottolmácsaink – szabadkozott a másik nő.

– Tudom. De a statikusok nyelvén biztos beszél néhány tolmácsotok. Vegyétek úgy, hogy statikusok vagyunk.

A hídverők váltottak néhány zavart pillantást, majd sutyorogva összedugták a fejüket.

– Szólok valakinek – mondta a második nő. – Itt várjatok!

Azzal elsietett. Két társa őrt állt felettük, és kivonták magukat a társalgásból. Yatima és Inoshiro leültek a földre, és szembefordultak egymással, hátha ez megnyugtatja a húsvéreket.

Késő délután lett, mire előkerült a tolmács. Odalépett hozzájuk, és kezet rázott velük, de leplezetlen gyanakvással méregette őket.

– A nevem Francesca Canetti. Állításotok szerint ti vagytok Yatima és Inoshiro, de bárki beleköltözhet ebbe a két gépbe. Meséljétek el, mit láttatok, mit csináltatok itt!

Inoshiro felelevenítette a látogatásuk során történteket. Yatima gyanította, hogy a fagyos fogadtatás részben a carter-zimmermaniak húsvér kommunikációs hálózatra mért jó szándékú „támadásának” köszönhető, és megint mardosni kezdte a szégyen. Inoshiróval huszonegy évük lett volna arra, hogy újra biztonságos átjárót létesítsenek a hálózatok között; a szubjektív időérzékelésbeli különbségekből származó problémáktól eltekintve kialakíthattak volna valamiféle bizalmi viszonyt. De nem tettek semmit.

– Szóval, milyen híreket hoztatok? – kérdezte Francesca.

– Hallottál már a neutroncsillagokról? – kérdezte Inoshiro.

– Hát persze! – nevetett fel Francesca. Szemlátomást zokon vette a kérdést. – Pont két lótuszevő beszél! – Mivel Inoshiro nem válaszolt, Francesca kis szünet után lenyelte a haragját, és kifejtette bővebben. – Szupernóva-robbanások maradványai. Ha egy csillag központi része nagyon nagy sűrűségűvé zsugorodik, miközben a tömege túlságosan nagy ahhoz, hogy fehér törpévé alakuljon, de nem elég nagy, hogy fekete lyukká váljon, neutroncsillag lesz belőle. Folytassam még, vagy sikerült meggyőznöm titeket, hogy nem földet túró bugrisokkal van dolgotok, akiknek a kozmológiai világképe Kopernikusz előtti állapotba fejlődött vissza?

Inoshiro és Yatima rövid infra-tanácskozás után úgy döntöttek, hogy kockáztatnak. Francesca is értette őket annyira, mint Orlando és Liana. Ha makacsul a régi barátaikat követelnék, azzal csak magukra haragítanák a húsvéreket, és rengeteg időt elfecsérelnének.

Inoshiro tisztán és érthetően magyarázta el a helyzetet – Yatima időnként beszúrt egy-egy kiegészítést vagy technikai részletet –, de látta Francescán, hogy egyre gyanakvóbb arckifejezést ölt. A TERAGO által észlelt gyenge hullámoktól következtetések végeláthatatlanul hosszú láncolata vezetett el az eljegesedő, UV-sugarakkal bombázott Földig. Egy aszteroida vagy üstökös esetében a húsvérek megerősíthették volna az eredményeket a saját optikai távcsöveikkel, gravitációshullám-detektorokkal azonban nem rendelkeztek. Vakon kellett elhinniük harmadkézből származó értesüléseket.

– Nem értettem elég jól ahhoz, hogy alaposan kifaggassalak róla benneteket – vallotta be Francesca. – Velünk jönnétek a városba, és elővezetnétek mindezt egy gyűlés előtt is?

– Természetesen – felelte Inoshiro.

– Ha jól értem, akkor a húsvérek képviselőihez fogunk beszélni, tolmács útján – mondta Yatima.

– Nem. A gyűlésbe minden húsvért meghívunk, akivel kapcsolatba tudunk lépni. Nem csak Atlantához szólnátok. Az egész világhoz.

• • •

Mialatt utat törtek a dzsungelban, Francesca elmagyarázta, hogy jól ismeri Lianát és Orlandót, de Liana megbetegedett, és egyelőre nem akarták a konishibeli nagykövetek visszatérésének hírével terhelni a párt.

Feltűnt előttük a széles zöld és aranyló szántókkal körülvett Atlanta, és a hektárokon elterülő termőtalaj, a több millió liter víz, a tonnaszám ringó gabona mind a húsvérek előtt álló probléma irdatlan léptékét látszottak szemléltetni. Elméletileg semmilyen érv nem szólt az ellen, hogy megfelelően alkalmazkodott szerves életformák vígan eléldegéljenek a Lacerta által teremtett új környezeti feltételek között. A gabonán vastag pigmentek képződhetnek az ultraibolya fotonok hatásának kiaknázása végett, a gyökerük glikol kiválasztásával megolvaszthatja a legkeményebbre fagyott tundrát is, biokémiai tulajdonságaik adaptálódhatnak a savas, nitrogéntartalmú vízhez és talajhoz. A bioszféra középtávú kémiai stabilitásához elengedhetetlen fajokon védekező módosításokat lehet végrehajtani, a húsvérek meg felhúzhatnak egy új kültakarót, amely védelmet nyújt a sejtpusztulás és a közvetlen napfény okozta genetikai károk ellen.

A gyakorlatban viszont minden ilyen átmenet versenyfutást jelentene az idővel, arról nem beszélve, hogy korlátokat szabna neki a tömeg és a távolság, az entrópia és a tehetetlenség realitása. A fizikai világot nem lehetett vezényszóra megváltoztatni, csupán fáradságos erőfeszítéssel, lépésről lépésre manipulálni – ilyen szempontból inkább hasonlított egy matematikai bizonyításra, mint poliszbéli tájra.

Alacsony, sötét felhők gomolyogtak a város felett. A főút mentén az emberek felhagytak tevékenységükkel, és megbámulták a kísérettel érkező robotokat, de szokatlanul letargikusnak tűntek az árnyék nélküli fényben. Yatima átizzadt ruhákat látott a húsvéreken, verejtékben úszó arcokat. A gleizner bőre megadta a levegő hőmérsékletét és páratartalmát: 45 fok Celsiusban, 93 százalékos páratartalom. A vé utánanézett a könyvtárban. Ezeket az értékeket általában nem tartották túlzottan kellemesnek, ráadásul a buják adaptációs fokától függően emésztőrendszeri és viselkedésbeli következményekkel járhattak.

Páran üdvözölték őket, egy nő még azt is megkérdezte, hogy miért tértek vissza. Yatima tétovázását látva Francesca válaszolt helyette.

– A nagykövetek nemsokára beszédet intéznek egy gyűlésen. Ott minden kiderül.

A húsvérek vezetésével nem messze a városközponttól bementek egy nagy, zömök, henger alakú épületbe, át az előtéren, majd végig egy folyosón egy hosszú faasztal uralta szobába. Francesca magukra hagyta őket a három őrrel – másként nem tudtak gondolni rájuk –, mondván, néhány óra múlva visszatér. Yatima tiltakozásra nyitotta a száját, de aztán eszébe jutott valami, amit még Orlando mondott: csak a hídverőket napokba telne összetoborozni. Igazi diplomáciai csúcsteljesítmény lenne, ha egy órán belül sikerülne megszervezni egy világméretű gyűlést, hogy megvitassák: két idegen, akik konishi polgároknak vallják magukat, de könnyen lehet, hogy csalók, állítják, hogy küszöbön áll egy, a teljes földi élővilágot fenyegető veszély.

Leültek a hosszú asztal egyik végébe. Őreik állva maradtak, feszült csend telepedett közéjük. A három húsvér hallotta a Lacertáról folytatott beszélgetést, de Yatima nem tudta, vajon mennyit hámoztak ki belőle.

Valamivel később az egyik férfi idegesen azt kérdezte:

– Űrből érkező sugárzást említettetek. Háború fog kitörni?

– Nem – szögezte le Inoshiro. – Ez egy természetes folyamat. Vélhetőleg korábban is történt már hasonló a Földdel, sok százmillió évvel ezelőtt. Talán nem is egyszer.

Yatima alig bírta megállni, hogy ne tegye hozzá: éppen csak soha nem ilyen közel, soha nem ilyen erősen.

– Na de a csillagok gyorsabban zuhannak egymásba a kelleténél. Honnan tudjátok, hogy nem fegyverként veti-e be valaki őket?

– Gyorsabban zuhannak, mint azt a csillagászok jósolták. Vagyis a csillagászok tévedtek, rosszul értelmezték a fizikai folyamatokat. Nem kell többet képzelni mögé.

A férfi nem nagyon hitt neki. Yatima megpróbálta elképzelni, milyen lehet az az idegen faj, amelynek kellően korcs az erkölcsi felfogása a hadviseléshez, és kellően magas a technológiai fejlettsége neutroncsillagok manipulálásához. Undok egy gondolat volt, de nem sokkal valószínűbb, mint hogy az influenzavírus találta fel a hidrogénbombát. A három hídverő halkan susmorgott, de a férfi továbbra is idegesen vibrált.

– Bármi történjék is, szívesen látunk benneteket Konishiban – nyugtatta Yatima. – Jöhet hozzánk, aki csak akar.

A férfi felnevetett, mint aki erősen kétli.

Yatima felemelte jobb kezét, és kinyújtotta a mutatóujját.

– Komolyan beszélek. Elegendő mennyiségű Introdus nanogépet hoztunk…

Inoshiro már azelőtt figyelmeztető címkéket sugárzott, mielőtt a férfi arca elkomorult volna. Előrevetődött, megragadta Yatima csuklóját, és az asztalhoz csapta.

– Valaki hozzon egy lángvágót! Hozzatok valami vágóeszközt! – ordította. Az egyik őr kirohant a teremből; a másik félve közelebb lépett.

– Soha nem vetetettük volna be senki ellen engedély nélkül – mondta higgadtan Inoshiro. – Csupán készen akartunk állni arra, hogy felkínáljuk az elvándorlás lehetőségét, amennyiben rosszra fordulnak a dolgok.

A férfi meglengette ökölbe szorított kezét a vé irányába.

– Ne gyere közelebb! – Arcán verejtékcseppek gyöngyöztek. Yatima nem fejtett ki semmiféle ellenállást, a gleizner bőre mégis azt jelentette, hogy a férfi minden erejét megfeszítve leszorítja, mintha egy izomkolosszussal kelne birokra.

– Mi fog történni valójában? – kérdezte a férfi. Szavait Yatimához intézte, de nem vette le a szemét Inoshiróról. – Ki vele! A gleiznerek felrobbantják a bombáikat az űrben, hogy mind egy szálig a gépeitekbe terelhessetek minket?

– A gleiznereknek nincsenek bombáik. És sokkal jobban tisztelnek titeket, mint bennünket. Soha nem jutna eszükbe a poliszokba kényszeríteni a húsvéreket. – Korábban is szembekerültek már furcsa téveszmékkel, de ilyen szintű paranoiával még soha.

A nő egy kicsiny szerkezettel tért vissza, amelynek az egyik végéből egy félkörbe hajlított fémrúd állt ki. Megérintett egy vezérlőpanelt, mire kék plazmaív szökkent a rúd egyik hegyétől a másikig. Yatima utasította az Introdus-nanogépeket, hogy húzódjanak vissza a karjából, és kapaszkodjanak fel a karbantartó rendszer csőjáratain a törzse felé. A férfi teljes testsúlyával ránehezedett a csuklójára. A nő odalépett hozzá, és a könyöke felett elkezdte keresztülvágni a végtagot.

Yatima megkímélte a nanotechet a kérdéseitől, mert nem akarta elfecsérelni az energiáját, így viszont semmi dolga nem volt, csupán várhatta, hogy a furcsa élmény véget érjen. Az interfész nem tudott mit kezdeni a gleizner hardverétől beérkező kárjelentésekkel, és nem volt hajlandó belenyúlni Yatima én-szimbólumába, hogy elvégezze a párhuzamos sebészi beavatkozást. Amikor a plazmaív előbukkant a másik oldalon, és a férfi elvette a levágott kart, Yatima ikonjának vonatkozó része mentálisan kitüremkedett a csonkból, mint egy fantomvégtag, félig kiszabadulva a testiség visszacsatolási hurkából. A vé alig merte megnézni, mennyi nanogépe maradt: összesen tizenöt Introdus-gépnek sikerült biztonságba menekülnie. A többi vagy odalett, vagy a hő hatására helyrehozhatatlanul megrongálódott.

Yatima a férfi szemébe nézett, és dühösen így szólt:

– Békével jöttünk. Eszünkben sem volt megsérteni az autonómiátokat. Te viszont ezzel most behatároltad a többiek lehetőségeit. – A férfi szó nélkül lerakta a plazmafűrészt az asztal szélére, majd a plazmaív felett előre-hátra húzogatva olvadt, füstölgő kupaccá égette a gleiznerkar kifinomult gépezetét.

• • •

A visszaérkező Francesca egyformán felháborodott azon, amikor az őrök tájékoztatták, hogy a gleiznerek nanotechnológiát hurcoltak be az enklávéba, és a probléma orvosolására alkalmazott, nem túl diplomatikus, ad hoc módszeren.

A 2190-es egyezmény értelmében Yatimát és Inoshirót azonnal ki kellett volna utasítani Atlantából, de Francesca késznek mutatkozott arra, hogy rugalmasan kezelje a törvényeket, és megtarthassák beszámolójukat a gyűlésnek. Yatima meglepetésére az őrök egyetértettek. A jelek szerint azon a véleményen voltak, hogy az összegyűlt húsvérek előtti nyilvános meghallgatás a legjobb módja a gleizner–konishi összeesküvés leleplezésének.

A gyűlésteremhez vezető folyosón Inoshiro infrára váltott.

– Nem létezik, hogy mind ilyenek! Emlékezz vissza Orlandóra és Lianára!

– Emlékszem, ahogy Orlando összevissza hadovál a gonosz gleiznerek szövögette körmönfont tervekről.

– Én meg arra, hogy Liana jól helyretette.

A gyűlésterem tágas, henger alakú helyiség volt, nagyjából akkora, mint maga az épület. Az ülőhelyek koncentrikus körök mentén helyezkedtek el, középen egy kör alakú színpaddal, és legalább ezer hídverő ült a padsorokban. Az ülések mögött és fölött, a hengeres terem falán óriási képernyők lógtak, a képernyőkről pedig más enklávék képviselői néztek le rájuk. Yatimának nem esett nehezére megkülönböztetni a madárszerű és kétéltű bujákat, de le merte volna fogadni, hogy a többiek módosítatlan külseje variációk széles skáláját takarta.

Az álommajmok nem képviseltették magukat.

Az őrök hátramaradtak, és Francesca felkísérte a véket a színpadra. A pódiumon három sávot különítettek el: a legkülső sávon kilenc hídverő nézett szembe a hallgatósággal, míg a másodikon hárman álltak.

– Ők lesznek a tolmácsaitok – magyarázta Francesca. – Mondatonként tartsatok szünetet, és várjátok meg, amíg mind végeznek! – A színpad középső, enyhén süllyesztett részére mutatott. – Oda álljatok, mert máshonnan senki nem fog hallani. – Yatima egyébként is észrevette már, hogy az épületnek szokatlan az akusztikája: a teremben haladva hol felerősödött, hol elnémult a háttérzaj, és Francesca hangjának intenzitása is hasonlóképpen furcsán fluktuált. Bonyolult hangtükrök és hangelnyelő lapok lógtak le a mennyezetről, és a gleizner bőre valamilyen zajvédő fal vagy terelőlencse hatásának betudható hirtelen légnyomásváltozásokról tett jelentést.

Francesca a színpad közepére állt, és megnyitotta a gyűlést.

– Francesca Canetti vagyok Atlantából. Hadd mutassam be, ha minden igaz, Yatimát és Inoshirót a konishi poliszból. Azt állítják, komoly híreket hoztak, és ha értesüléseik hitelesek, akkor mindannyian érintve vagyunk. Arra kérlek benneteket, hogy hallgassátok őket figyelemmel, és vallassátok ki töviről hegyire. – Azzal átadta a helyet.

– Milyen kedvesen megelőlegezte nekünk a bizalmat – morogta Inoshiro az infrán.

Inoshiro elismételte, amit Francescának mesélt a dzsungelben a Lacerta G-1-ről. A beszámoló közben meg-megállt, amíg a tolmácsok lefordították a szavait, vagy megkérték, hogy pontosítson néhány kifejezést. Először a belső sorban álló három tolmács beszélt, aztán a külső kilenc adta elő a maga változatát, és bár az akusztikai elrendezés időnként lehetővé tette, hogy egyszerre beszéljenek, még így is csigalassúsággal haladtak. Yatima elfogadta, hogy a folyamat automatizálása mindenestül szembemenne a hídverők kultúrájával, de ettől függetlenül igazán kialakíthattak volna vészhelyzet esetére egy kicsit gördülékenyebb kommunikációs módszert. Bár ki tudja, lehet, hogy létezett ilyen, de csak előre megjósolt természeti katasztrófákra tartogatták.

Ahogy Inoshiro rátért a kitörés Földre gyakorolt várható hatására, Yatima megpróbálta kipuhatolni a teremben uralkodó hangulatot. A húsvérek anatómiailag behatárolt gestaltja sokkal kevesebb információt közölt, mint a poliszpolgároké, mindazonáltal egyre több arcon vélte felfedezni a szörnyülködés jeleit. Nem söpört végig drámai változás a hallgatóságon, amit végeredményben pozitívan értelmezett: a pániknál bármi jobb.

Francesca moderálta a válaszokat. Először egy statikus enklávé képviselője reagált. Angol nyelvváltozatot beszélt, úgyhogy az interfész Yatima elméjébe csempészte a nyelvet.

– Nem szégyellitek magatokat? Tudjuk, hogy a gyáván megfutamodottak csalóka árnyképei a becsületet hírből sem ismerik, de mikor tesztek le végre arról, hogy az életnek még az írmagját is eltöröljétek a Föld színéről? – A statikus humortalanul nevetett. – Ti tényleg azt hittétek, hogy majd inunkba száll a bátorságunk, ha meghalljuk ezt a nevetséges mesketét a „kvarkokkal” meg az égből aláhulló „gammasugarakkal”, és engedelmes birkákként besorjázunk sivár virtuális mennyországotokba? Azt képzeltétek, hogy néhány ócska, sokkoló mondattól nyomban elmenekülünk a fájdalom és gyönyör való világából a ti lidércnyomásos tökéletesíthetőségetekbe? – Álmélkodó gyűlölettel nézett le rájuk. – Miért nem tudtok bent maradni végtelenül unalmas fellegváraitokban, és hagytok minket békiben? Az ember bűnbeesett lény. Nem fogunk hason csúszva bebocsátásért könyörögni a Paradicsom-pótlékotokba. Itt és most kijelenthetem: mindig lesz test, mindig lesz bűn, mindig lesznek álmok, őrület, háború és éhínség, kínzás és rabszolgaság.

Yatima még a nyelvi implantátummal is alig értett valamit az elhangzottakból. Az újlatin fordítás hasonlóan zavaros lett. Az egész könyvtárat feltúrta magyarázatért; úgy tűnt, mintha a beszéd fele teista replikátorok egy virulens, palesztin kórokozótörzsére vonatkozó utalásokból állt volna.

– Azt hittem, a vallás rég kiveszett, még a statikusok köréből is – súgta megütközve Francescának.

– Isten halott, de a közhelyek köztünk élnek. – Yatima nem merte megkérdezni, hogy a kínzás és a rabszolgaság is köztük él-e, de nem is kellett, mert Francesca leolvasta az arcáról, és így folytatta: – És megmaradt sok zavaros eszmefuttatás a szabad akaratról. A statikusok általában nem erőszakosak, de úgy tartják, hogy nincs erény rémtettek nélkül… a filozófusok ezt nevezik „Mechanikus narancs-tévhitnek”. Az ő szemükben ezért a poliszok autonóm világa Édenkert képében tetszelgő, amorális Pokol.

Inoshiro angolul szenvedte össze a választ.

– Nem kérünk titeket, hogy akaratotok ellenére a poliszokba gyertek. És nem akarunk hazugságokkal rátok ijeszteni. Csupán szeretnénk, ha felkészülnétek.

A statikus üdvözülten mosolygott.

– Mindenre fel vagyunk készülve. Ez a mi világunk, nem a tiétek. Tudjuk, milyen veszélyeket tartogat.

Inoshiro teljes komolysággal taglalni kezdte, hogy menedékre lesz szükségük, friss ivóvízre és életképes élelmiszerellátási alternatívákra. A statikus kacagva félbeszakította.

– A sértések netovábbja, hogy ezt az egészet az ezredfordulóra időzítettétek. Az efféle babonák csak tökkelütött gyerekekre hatnak.

– De hát az még csak gigatauk múlva jön el! – fakadt ki Inoshiro.

– Elég közel van ahhoz, hogy szemet szúrjon az irántunk érzett megvetésetek. – A statikus gúnyosan fejet hajtott, és elsötétült a kép.

Yatima az üres képernyőre bámult, nem akarta elfogadni a mögöttes üzenetet.

– Hallották azért mások is Inoshiro beszédét az enklávéjában? – kérdezte Francescától.

– Páran mindenképpen.

– És dönthetnek úgy, hogy tovább hallgatják?

– Természetesen. Senki sem cenzúrázza a hálózatot.

Akkor nincs veszve minden. Az álommajmokkal ellentétben a statikusokkal még nem szakadt meg végleg a kapcsolat.

A következő felszólaló egy génmódosítatlannak tűnő buja nő volt, és a könyvtár számára ismeretlen nyelven beszélt. A fordításból aztán kiderült, hogy további részleteket szeretett volna hallani a neutroncsillagok feltételezett impulzusmomentum-veszteségét okozó folyamatról.

Inoshiro széleskörű implantált tudással rendelkezett a Kozuch-elméletre vonatkozóan, úgyhogy nem jelentett gondot neki a válaszadás; Yatima, aki szűzen akart megtanulni mindent a Bányákban, valamivel kevesebbet értett belőle. Annyit viszont tudott, hogy a Kozuch-egyenletet és a neutroncsillagok dinamikáját egyesítő számítások kibogozhatatlanul bonyolultak, és voltaképpen csupán kizárásos alapon hozták ki a polarizációt a legvalószínűbb elméletnek.

A buja higgadtan hallgatta; Yatima nem tudta eldönteni, hogy ez pusztán udvarias gesztus-e, vagy annak a jele, hogy valaki végre komolyan veszi őket. Miután a külső tolmácsok végeztek, a buja hozzáfűzött még egy utolsó gondolatot.

– Ilyen alacsony mértékű árapályerő mellett a világegyetem teljes élettartamánál is sokkal tovább tartana az elszabadult polarizációs állapotnak átalagutaznia az energiaküszöb alatt, és dominánssá válni a bezárt állapotok felett. Ezt nem okozhatja polarizáció. – Yatima meglepődött. Vajon ez a határozott állítás téves alapokon nyugszik, esetleg félrefordítás, vagy a buja pontos matematikai magyarázatot is tud adni rá? – Mindazonáltal elfogadom, hogy a megfigyelések egyértelműek. A neutroncsillagok bele fognak zuhanni egymásba, a gammasugár-felvillanás bekövetkeztéhez nem férhet kétség. Megtesszük a szükséges előkészületeket.

Yatima azt kívánta, bárcsak többet is mondott volna, de a tizenkét tolmács közbeiktatásával napokba tellett volna bővebb párbeszédet folytatni a témáról. Kiélvezte hát, hogy végre sikerült kisebb győzelmet aratniuk; a neutroncsillagok fizikájának utólagos kielemzése várhat.

Miközben Francesca kiválasztotta a következő szószólót, a hallgatóságból többen is felálltak, és elindultak kifelé. Yatima ezt jó jelnek vette; még ha nem is sikerült teljesen meggyőzni őket, megtehetik az első lépéseket százezrek életének megmentésére.

Az agyi implantok és a kéznél lévő könyvtári adatbázis segítségével Inoshirónak nem okoztak nehézséget a technikai jellegű kérdések. Amikor a kétéltű buja az UV-sugárzás planktonokra gyakorolt káros hatásairól és az óceánok felszíni vízének pH-értékében keletkező változásokról faggatta, idézhetett egy carter-zimmermani modellből. Amikor egy hídverő a közönség soraiból megkérdőjelezte a TERAGO megbízhatóságát, Inoshiro kifejtette, hogy a neutroncsillagok egyre magasabb hullámfrekvenciáját nem okozhatja egyik másik forrással való áthallás. Inoshiro hárított szinte minden ellenvetést, amely kétségbe vonta az azonnali cselekvés szükségességét, a sztratoszféra fotokémiájának finomságaitól annak elvetéséig, hogy a Lacerta rövidesen megszülető fekete lyuka elég gyorsan létrejöjjön ahhoz, hogy elnyelje az összes gammasugarat, és ezáltal megkímélje a Földet.

Yatimát mindez szorongó bámulattal töltötte el. Inoshiro gyakorlatilag azzá vált, amit a helyzet megkívánt tőle, nyakló nélkül szívta magába a másodkézből szerzett tudást, fittyet hányva a saját személyiségére gyakorolt hatásával. Később valószínűleg egy az egyben eltávolítja majd. Yatima szemében ez felért az öncsonkítással, de úgy tűnt, Inoshiro még annyira sem találja traumatikusnak az egész hercehurcát, mint a gleiznerek testébe való be-és kiköltözést.

Sorra jelentkeztek ki az enklávék képviselői; egy részük láthatóan hitt nekik, mások nyilvánvalóan nem, megint mások értelmezhetetlen jeleket küldtek Yatimának. Emellett egyre több hídverő hagyta el a gyűléstermet, hogy aztán mások üljenek a helyükre, és néhány atlantai lakos otthonról tett fel kérdéseket.

A három őr egy idő után leült a nézők közé, és nem avatkozott bele a vita menetébe, mígnem a Yatima karját levágó nő elvesztette a türelmét, és talpra ugrott.

– Ezek Introdus-nanotechnológiát csempésztek a városba! Le kellett vágnunk a fegyvert a testéről, különben már használták volna! – Yatimára szegezte az ujját. – Vagy talán tagadod?

A hídverők úgy fogadták a vádakat, ahogy Yatima a kitörés hírének közlésekor várta volna: hangos felzúdulással, heves gesztikulálással, néhányan ültő helyükből felpattanva, és szitkokat ordítva a pódium felé.

Yatima helyet cserélt Inoshiróval az akusztikai fókuszpontban.

– Igaz, hogy magammal hoztam a nanogépeket, de nem vetettem volna be, ha nem kérnek meg rá. A legközelebbi portál ezer kilométerre van innen; mi csupán meg akartuk teremteni az elvándorlás lehetőségét a portálhoz vezető hosszú út kockázata nélkül.

Nem érkezett összefüggő válasz, csupán a kiabálás folytatódott. Yatima végignézett a dühös húsvérek százain, és egyszerűen nem értette, mire fel ez a nagy ellenségesség; nem lehetnek mind olyan paranoiásak, mint az őrök. A Lacerta súlyos csapást jelentett, több évtizedre sanyarú sorsot helyezett kilátásba, ha ugyan nem rosszabbat… de talán az „elvándorlás lehetőségéről” még kevésbé akartak hallani. A Lacerta csakis akkor űzheti őket a poliszokba, ha a földdel teszi egyenlővé a városaikat; talán úgy érezték, az Introdus nem is annyira örvendetes menekülési útvonal, amivel kicselezhetik a halált, hanem megalázó módja annak, hogy a húsvérek végignézhessék önnön kipusztulásukat.

Yatima emeltebb hangon folytatta, hogy a tolmácsok mindenképpen hallják.

– Hibát követtünk el, amikor behoztuk magunkkal a nanotechnológiát… de nem vagyunk idevalósiak, és tettünk tudatlanságból fakad, nem pedig rosszindulatból. Tiszteljük a bátorságotokat és kitartásotokat, csodáljuk a készségeiteket… csupán arra kérünk benneteket, engedjétek meg, hogy az oldalatokon harcoljunk azon életmód megmentéséért, amelyre a választásotok esett: a hús-vér életért.

Kijelentése megosztani látszott a közönséget; néhányan felháborodva óbégattak, míg mások lenyugodtak, sőt mi több, lelkesen reagáltak. Yatima úgy érezte, olyan játékba csöppent, aminek nem ismeri a játékszabályait, és ahol olyan magasak a tétek, hogy bele sem mer gondolni. Sem ő, sem Inoshiro nem volt alkalmas a feladatra. Konishiban a vék a leghihetetlenebb ostobasággal is legfeljebb kisebb csorbát ejthetnek polgártársaik büszkeségén, semmi több; itt néhány rosszul megválasztott szó ezrek életébe kerülhet.

Az egyik hídverő szavait ekképpen tolmácsolták:

– Megesküszöl, hogy nincs nálad több Introdus-nanogép, és nem is gyártasz újabbakat?

Ezzel a kérdéssel csend telepedett a teremre. Várható volt, hogy a sokféle hídverő közül valaki ismerni fogja a gleiznerek működését. Az őrök szeme villámokat szórt, mintha legalábbis Yatima a bolondját járatta volna velük, amikor nem szólt erről a két eshetőségről.

– Nincs nálam több, és nem gyártok újabbakat. – Széttárta a karját, mintegy érzékeltetvén: a csonkjából kitüremkedő ártalmatlan fantomvégtag nem érhet el az ő világukba.

• • •

A gyűlés az éjszakába nyúlt. Ki-be járkáltak az emberek, kisebb csoportokba verődve koordinálták a kitörésre való felkészülést, újabb kérdésekkel tértek vissza. A kora hajnali órákban a három őr szavazásra bocsátotta Yatima és Inoshiro azonnali hatállyal történő kiutasítását Atlantából. Az indítványt leszavazták, és az őrök ezt követően kivonultak a teremből.

Pirkadatra a hídverők zömét és a legtöbb enklávé képviselőjét sikerült a maguk oldalára állítani, vagy mindenesetre belátták: a valószínűségek abba az irányba billentik el a mérleget, ahol már bőven megéri vállalni a kockázatot, hogy esetleg túlzott óvintézkedésekre fecsérlik az energiáikat. Hét órakor Francesca elzavarta aludni a tolmácsok második turnusát; a terem nem ürült ki teljesen, de alig néhányan lézengtek bent, és azok is fűtött beszélgetésbe merültek egymással. A falra szerelt képernyők ki voltak kapcsolva.

Az egyik hídverő felvetette, találják ki, hogyan lehetne feltölteni a húsvérek kommunikációs hálózatára a TERAGO adatait. Francesca vezetésével átmentek az atlantai távközlési hálózat csomópontjához – az épület egy másik, tágas szobájába –, és az ügyeletes kezelővel közösen, a drónokon keresztül kapcsolatot létesítettek a Szövetséggel. A gestaltcímkék kompatibilis audiovizuális jelekké konvertálása tűnt a legnehezebb feladatnak, de előbányásztak a könyvtárból egy több száz éves eszközt, amelyet éppen erre találtak ki.

Miután beüzemelték a rendszert, a kezelő lehívta a lacertai gravitációs hullámok görbéjét, valamint a neutroncsillagok keringési pályájának jegyzetekkel ellátott képét a vezérlőpult fölötti két nagy monitorra: a részletgazdag polisztájak lecsupaszítva, sík, keretbe foglalt képekként jelentek meg. A múltbeli adatokhoz képest a hullámok frekvenciája duplájára, az általuk szállított energia pedig több mint tízszeresére nőtt. A G-1a és G-1b közötti távolság egy hajszállal még meghaladta a háromszázezer kilométert, de a magasabb rendű derivált trendek egyezményes világidő szerint pontban este nyolc órára – helyi idő szerint délután kettőre – hirtelen, drasztikus zuhanást jósoltak, és ezt az előrejelzést most már a bolygó akármelyik, minimális számítási kapacitással rendelkező húsvére ellenőrizhette az adatok alapján. Mondhatták volna persze, hogy az adatokat is ők hamisították, de Yatima érzése szerint mégiscsak meggyőzőbb volt ez így, mintha csak a levegőbe beszélnének Inoshiróval.

– Néhány órára muszáj lepihennem. – Francesca üveges tekintettel, monoton hangon beszélt; a kitöréssel kapcsolatos kételyeit jóval korábban sikerült eloszlatni, de érzelemmentes arccal vezette le a gyűlést. Yatima szeretett volna vigaszt nyújtani a nőnek, de nem adhatott volna mást, csak ami mérgező s megnevezhetetlen. – Nem tudom, nektek mik a további terveitek.

Yatima sem tudta. Inoshiro így szólt:

– Elvinnél minket Liana és Orlando házához?

• • •

Odakint az emberek fedett átjárókat ácsoltak az épületek között, zsákokban és hordókban gurították az ételt a raktárakba, árkokat ástak és csatornáztak, vízhatlan ponyvákat húztak fel, árnyékadó folyosókat képezve. Yatima remélte, hogy mindenkihez eljutott: még a visszavert UV-sugarak is rövid idő alatt égető, vakító erősségűre fognak növekedni. A rekkenő hőségben dolgozó hídverők közül néhányan szabadon hagyták a karjukat, lábukat, vagy félmeztelenre vetkőztek, és bőrük minden egyes négyzetméteréről sütött, hogy veszélynek van kitéve. Az ég beborult, jobban, mint bármikor, de a legsűrűbb felhőréteg is gyenge, lyukacsos védőpajzsot képezne csupán. A szántóföldekre keresztet vethetnek; a középtávú túlélés azon múlik, hogy képesek lesznek-e életképes új növényféléket tervezni, alkotni, ültetni és betakarítani, mielőtt elapadna a meglévő élelmiszerkészlet. Ott volt aztán az energia kérdése. Atlanta áramellátását nagyrészt a jelenlegi légköri ablakra szabott napelemes növények biztosították. A Carter-Zimmerman botanikusai máris feldobtak néhány ötletcsírát; Inoshiro a gyűlésen felvázolta ezek lényegét, és immár bárki számára teljes egészében elérhetőek voltak a hálózaton. A húsvérek bizonyára sablonokban gondolkodó, dilettáns teoretikusok művének fogják elkönyvelni, de kiindulópontnak a kísérletezéshez ez is jobb, mint a semmi.

Megérkeztek a házhoz. Orlando fáradtnak és szétszórtnak tűnt, de melegen üdvözölte a véket. Francesca távozott, ők hárman pedig leültek az előszobában.

– Liana alszik – mondta Orlando. – Vesemedence-gyulladás, valami vírusfertőzés. – Maga elé meredt a semmibe. – Az RNS sosem alszik. De rendbe fog jönni. Meséltem neki, hogy visszajöttetek. Nagyon örült.

– Talán Liana tervezhet nektek új bőrt és szaruhártyát – javasolta Yatima. Orlando udvariasan hümmögött.

– Gyertek velünk! – mondta Inoshiro.

– Tessék? – dörzsölte meg Orlando véraláfutásos szemét.

– Gyertek vissza velünk Konishiba!

Yatima megbotránkozva nézett a vére; mesélte ugyan neki, hogy megmentett néhány nanogépet, de az eddig látott reakciók tükrében őrültség volt ilyesmit mondani. Inoshiro azonban cseppet sem zavartatta magát.

– Nem kell keresztülmennetek mindezen. A rettegésen, a bizonytalanságon. Mi lesz, ha balul sülnek el a dolgok, és Liana nem gyógyul fel addig? Mi lesz, ha nem tudtok a portálhoz utazni? Tartozol neki annyival, hogy elgondolkozz ezen.

Orlando nem nézett a vére, és nem is válaszolt. Kicsivel később Yatima észrevette, hogy könnyek peregnek le a szakálláig, alig kivehetően, annyira ömlött róla a veríték. A kezébe temette az arcát.

– Megleszünk – mondta végül.

– Erről inkább Lianát kellene megkérdezned – állt fel Inoshiro.

Orlando lomhán felemelte a fejét. Inkább döbbenet tükröződött az arcán, semmint düh.

– Mondom, hogy alszik!

– Ez van olyan fontos, hogy felébreszd, nem? Nem gondolod, hogy joga van választani?

– Beteg, és alszik, én pedig nem fogom kitenni ennek. Világos? Megértetek? – Orlando Inoshiro arcát fürkészte; Inoshiro rezzenéstelen tekintettel nézett vissza rá. Yatima egyszeriben úgy érezte, azóta nem volt ennyire összezavarodva, amióta felébredtek a dzsungelben.

– A rohadt életbe – mondta Orlando. – Hiszen még nem is tudja. – Hangjába a „még” szócskánál hideg él költözött. Ökölbe szorította a kezét, és rájuk ripakodott: – Mit akartok? Miért csináljátok ezt?

Inoshiro jellegtelen, szürke arcára bámult, és hirtelen kitört belőle a nevetés. Torz grimasszal, dühösen harsogott, kézfejével a szemét törölgette, próbálta összeszedni magát. Inoshiro egy szót sem szólt.

Orlando felállt a székéből.

– Jól van. Menjünk fel. Kérdezzük meg Lianát. Adjuk meg neki a választás lehetőségét. – Elindult felfelé a lépcsőn. – Most akkor jöttök, vagy nem?

Inoshiro követte. Yatima az előszobában maradt.

Három különböző hang is leszűrődött az emeletről, de szavaikat nem tudta kivenni. Senki nem kiabált, de többször is hosszú csend támadt. Negyed óra múlva Inoshiro ledöngetett a lépcsőn, és egyenesen kirontott az utcára.

Yatima megvárta Orlandót.

– Sajnálom – mondta a férfinak.

Orlando felemelte a kezét, majd leejtette maga mellé, legyintett az egészre. Magabiztosabbnak és elszántabbnak tűnt, mint valaha.

– Jobb, ha megyek, és megkeresem Inoshirót.

– Igen. – Orlando váratlanul megindult felé, és Yatima erőszaktól tartva összerándult. Mikor vette fel ezt a szokást? De Orlando pusztán megérintette a vállát, és annyit mondott: – Szorítsatok értünk.

Yatima bólintott, és elhátrált a férfitól.

– Úgy lesz.

• • •

Yatima a város peremétől nem messze megpillantotta Inoshirót.

– Várj már meg!

Inoshiro hátranézett, de ment tovább egyenesen.

– Megtettük, amiért jöttünk. Megyek haza.

Akárhonnan visszatérhetett volna Konishiba, nem kellett elhagynia hozzá az enklávét. Yatima gondolatban felgyorsította a nézőpontja haladását, mire az interfész sebességet váltott a roboton. A szántóföldeken átvágó úton érte be Inoshirót.

– Mi van, attól félsz, hogy itt ragadsz? – Ha a gammakitörés eléri a Földet, a légkör magasabb rétegei átváltoznak plazmává, melynek következtében egy időre megszakad minden műholdas kapcsolat. – A TERAGO időben figyelmeztetni fog, hogy küldjünk haza pillanatfelvételeket. – És aztán? Az ellenségesebb hídverők, ha már a saját bőrükön tapasztalják a Lacerta utáni világ átkait, tán még attól sem riadnának vissza, hogy megöljék a hírnököket, de mielőtt odáig fajulna a helyzet, bármikor kitörölhetik saját helyi verziójukat.

Inoshiro elfintorodott.

– Nem félek. De figyelmeztettük a húsvéreket. Beszéltünk azokkal, akik képesek voltak meghallgatni. Ha tovább lébecolunk, átmegyünk kukkolóba.

Yatima alaposan végiggondolta.

– Nincs igazad. Fizikai munkához túl bumfordiak vagyunk, de a kitörés után mi leszünk az egyetlenek, akik garantáltan védettséget élveznek az UV-sugárzással szemben. Rendben, elismerem, fedezékbe vonulhatnak, eltakarhatják a szemüket, semmi sem lehetetlen, ha gondosan odafigyelnek. Ugyanakkor hasznát vennék két robotnak, akiket szűretlen napfényre terveztek.

Inoshiro nem mondott semmit. Az égen haragosan gomolygó, fekete felhők suhantak el, reszketeg szegélyű árnyékaik a szántóföldön kergetőztek. Yatima hátrapillantott a város irányába; a felhők sötét, lecsapni készülő öklökként tornyosultak a magasban. Kapóra jönne egy kis felhőszakadás; lehűtené a vidéket, az embereket fedett helyekre kényszerítené, tompítaná az első ultraibolya-sugarak hatását. Amíg nem függönyözi el a külvilágot, és bízzák el magukat az emberek.

– Azt hittem, Liana meg fog érteni – nevetett keserűen Inoshiro. – Talán meg is értett.

– Mármint micsodát?

Inoshiro a fejét rázta. Szokatlan volt megint ebben a robottestben látni, mert így sokkal inkább hasonlított Yatima róla alkotott mentális képére, mint az éppen aktuális ikonja Konishiban.

– Maradj segíteni, Inoshiro! Kérlek szépen. Te vagy, aki emlékezett a hídverőkre. Te vagy, aki miatt elszégyelltem magam, aki miatt eljöttem ide.

Inoshiro lapos pillantást vetett rá.

– Tudod, hogy miért bíztam rád az Introdus-nanogépeket? Lehetett volna fordítva is, hogy te építed fel a drónokat.

Yatima vállat vont.

– Miért?

– Mert mostanra elhasználtam volna az összeset. Annyi hídverőt lőttem volna le, ahányat csak tudok. Összetereltem volna mindegyikőjüket, és magammal vonszoltam volna akkor is, ha kézzel-lábbal tiltakoznak ellene.

Inoshiro továbbment a sima földúton. Yatima állt, egy darabig nézte, ahogy távolodik, aztán visszaindult a városba.

• • •

Yatima Atlanta utcáin és parkjaiban kóborolt. Tájékoztatást adott, ahol mert, és hacsak nem részesült feltűnően ellenséges fogadtatásban, odalépett bárkihez, aki éppen nem dolgozott. Azt tapasztalta, hogy kisebb csoportokkal hivatalos tolmács nélkül is beszédbe tud elegyedni, mert közös erővel áthidalják a nyelvi szakadékokat.

Először sosem értette a kérdést:

– Mik a tisztaság határai?

Azután ez lett belőle:

– Megbízhatunk még az égben? – (Közben az illető felnézett a felhőkre.)

Ebből pedig:

– Ha ma esni fog, megég a bőrünk?

– Nem. A csapadék savassága hónapokig nem nő meg; a nitrogén-oxidnak ennyi időre van szüksége, hogy lediffundáljon a sztratoszférából.

A lefordított válaszok olykor úgy hangzottak, mintha végighaladtak volna egy Möbius-szalagon, és fordítva érkeztek volna meg, de Yatima belekapaszkodott a reménybe, hogy az érzékei nem mondhatják fel sorra a szolgálatot, hogy a „fent” és „lent” valójában nem cserélt helyet.

Délre kiürült a város. Mindenki elbújt, mint az ostromlottak. Később észrevett néhány embert, akik két épületet kötöttek össze, és a negyven fokos hőség ellenére hosszú ujjú pulóvert, hosszú szárú nadrágot, kesztyűt és hegesztőálarcot viseltek. Yatima erőt merített az elővigyázatosságukból, de szinte nyomasztó, klausztrofóbiás érzés fogta el a védőruházat láttán. A hídverők nyilván megszokták a testbe zártság korlátait, de úgy tűnt, a húsvérlét örömei felerészt a biológia határainak feszegetéséből erednek, felerészt meg a kényelmetlenségek minimálisra csökkentéséből. Meglehet, a legeszementebb mazochista statikusok kitörő örömmel fogadnának minden egyes akadályt és nehézséget, amit a Lacerta eléjük gördít, és ódákat zengenének „a fájdalom és gyönyör való világáról”, miközben az ultraibolya sugárzás elevenen megnyúzza őket, de a húsvérek túlnyomó többségével egyebet sem tenne, mint módszeresen megfosztaná őket a testi létnek értelmet adó szabadságtól.

Az egyik parkban talált egy fémvázról két kötélen lógó ülést. Yatimának eszébe jutott, hogy az ősidőkben látott hasonlón embereket ülni és előre-hátra hintázni. Sikerült leülnie úgy, hogy ne essen hanyatt, meglévő kezével megmarkolta az egyik kötelet, ám amikor utasította az interfészt, hogy lökje meg az ingát, nem történt semmi. A szoftver nem tudta, hogyan kell.

• • •

Egy órára a Lacerta hullámai százszorosukra erősödtek. Felesleges volt arra várni, hogy két-három másik TERAGO-detektortól is befussanak az adatok, anélkül is ki lehetett zárni más források interferenciáját; a Bullialdus valós időben sugározta a képeket, és a Lac G-1 heves pulzálása túlkiabált minden mást az égen. A hullámok láthatóan „ciripeltek”, egyre rövidebb hullámhosszt mutattak, az utolsó két hullámhegy között már csak tizenöt perc telt el, vagyis a neutroncsillagok átlépték a 200 000 kilométeres mérföldkövet. Újabb egy óra, és a távolság feleződik, majd percekkel később nullára csökken. Yatimában még pislákolt egy halvány reménysugár, hogy esetleg megváltoznak az erőviszonyok, de a gleiznerek növekvő meredekségű becslése mindeddig pontosnak bizonyult.

Az ülés megremegett. Félmeztelen kisgyerek rángatta a másik oldalát, hogy felhívja magára a vé figyelmét. Yatima ránézett, és torkára fagytak a szavak; legszívesebben sebezhetetlen polimertestével védte volna a csupasz bőrű gyerkőcöt. Körülnézett az elhagyatott játszótéren, de nem látott felnőtteket, egy lélek sem volt a közelben.

Yatima felállt. A gyerek erre elsírta magát, és sivalkodni kezdett. Yatima leült, felállt, megpróbálta meglévő karjára ültetni a gyereket, de elügyetlenkedte. A gyerek megütögette az öklével a szabad ülést. Yatima engedelmeskedett.

A gyerek felmászott az ölébe. Yatima idegesen leste a TERAGO tájat. A gyerek kinyújtotta a kezét, belekapaszkodott a kötelekbe, majd enyhén hátradőlt. Yatima utánozta a mozgását, és az ülés megmozdult. A gyerek előrehajolt. Yatima úgyszintén.

Együtt hintáztak, egyre magasabbra szálltak, a gyerek örömittasan sikongatott, Yatimát felváltva öntötte el a rémület és a boldogság. Cseperegni kezdett az eső, aztán a felhők egyszer csak megritkultak, és előbukkant közülük a Nap.

A hirtelen fényözön egészen fejbe vágta. Yatima körbehordozta a tekintetét a napsütötte játszótéren – a nézőpontja végre-valahára akadozás nélkül siklott végig a világon –, és szíve reménnyel telt meg. Mintha a konishi elmemag továbbra is belekódolta volna az ösztönös tudást, miszerint idővel a legsötétebb viharfelhők is elvonulnak, a leghosszabb éjszaka után is eljő a hajnal, a legkeményebb telet is felolvasztja a tavasz. A Föld számtalan súlyos terhet rakott a rajta élők vállára, ám ezek mindig véget értek, ciklikusan váltakoztak, túlélhetők voltak. A testben születettek mind hordozták egy olyan ősük génjeit, akit a világ kegyetlenebbnél kegyetlenebb megpróbáltatásokkal sújtott, mégis átvészelte.

Ez többé már nem igaz. A felhőkön áttörő napfény ezúttal hazugság. Megérzései felett, miszerint a jövő nem lehet rosszabb a múlt mélypontjainál, eljárt az idő. Yatima régóta tudta, hogy a poliszokon kívül a világegyetem szeszélyes és igazságtalan. Eddig viszont ez nem számított. Nem érintette.

Félt, hogy nem tudja biztonságosan megállítani a hintát, ezért megdermedt, és hagyta, hogy a mozgás magától abbamaradjon. Elengedte a füle mellett a gyerek méltatlankodását. Felkapta a sivalkodó gyereket, és a legközelebbi épülethez cipelte, ahol valaki tudni vélte, hogy kinek a kicsodája, és dühösen kikapta a kezéből.

A viharfellegek ismét összezáródtak. Yatima visszaballagott a játszótérre, és mozdulatlanul állva figyelte az eget. Várta, hogy megtapasztalja a sötétség új mélységeit.

• • •

A neutroncsillagok, rohamosan szűkülő spirálban kevesebb mint öt perc alatt tették meg utolsó teljes keringésüket 100 000 kilométerre egymástól. Yatima tudta, egy olyan folyamat betetőzésének szemtanúja, amely ötmilliárd éve vette kezdetét, kozmikus léptékű skálán azonban ugyanolyan hétköznapi és jelentéktelen, mint egy molylepke halála. A gammasugár-obszervatóriumok naponta ötször észleltek hasonló eseményeket más galaxisokból.

És mégis, a Lac G-1 életkora arra utalt, hogy a neutroncsillagok keletkezéséért felelős két szupernóva megelőzte a Naprendszer születését. A szupernóva-robbanások lökéshulláma a közeli gáz-és porfelhőkön átterjedve csillagok születését indíthatja el. Nem elképzelhetetlen tehát, hogy a G-1a vagy a G-1b teremtette a Napot, a Földet és a bolygókat. Yatima bosszankodott, hogy ez nem jutott az eszébe, amikor Inoshiro a statikusokkal beszélt; ha átnevezte volna a neutroncsillagokat „Brahmára” meg „Sivára”, mitikus csengésük talán felrázta volna a statikusokat mitikus tespedtségükből. Az üres metafora életeket menthetett volna meg. Máskülönben nem számít, hogy az életadó Lacerta pusztító arcát fordítja majd feléjük, vagy egy egészen más halott csillag véletlenszerű gyermekére zúdítja gammasugarait: mindkét esetben fájdalmas sebeket ejt, és egyik esetben sincs értelme.

A Bullialdustól érkező jel felfelé hágott, a kezdetinél tízezerszer magasabb szinten elérte maximumát, majd lesüllyedt. A keringést modellező tájon a szűkülő spirál két karja sugárirányban tökéletes együttállásba csavarodott, a pálya ágait övező keskeny bizonytalansági kúpok összezsugorodtak, majd egy közös, átlátszó alagúttá olvadtak össze. Mivel a neutroncsillagok mikroszkopikus célpontot nyújtottak egymásnak, akár még az is megtörténhetett volna, hogy több ízben is egy hajszállal elvétik a célt, öt-tíz perc haladékot adva, de úgy hozta a sors, hogy az oldalirányú mozgások a mérési határérték alá süllyedtek. A neutroncsillagok az első összeütközésnél összeolvadnak.

Huszonegy másodperc múlva.

Yatima fülét szívettépő jajveszékelés ütötte meg. Elfordította a tekintetét a tájtól, és végigpásztázott robotpillantásával a játszótéren, mert egy pillanatra szentül hitte, hogy a húsvér gyerek elszökött a szüleitől, vissza hozzá, s hogy a keresésére indulók a vészjósló ég alatt bóklásznak. A hang azonban távolról szólt, tompán, és senkit nem látott a környéken.

Tíz másodperc.

Öt.

Add, hogy az összes modell hibás legyen: nyelje el a kitörést egy eseményhorizont! Add, hogy a gleiznerek hazudjanak, és adatokat hamisítsanak: az üldözési mániás húsvéreknek legyen igazuk!

Sarki fény vonta be az égboltot, rózsaszín és kék elektromos kisülések képeztek bonyolult, szemkápráztató függönyt. Yatima egy másodpercig azt hitte, hogy a ragyogás felperzselte a felhőket, de miután a szeme csökkentette a színek telítettségét és állított a fókuszon, látta, hogy a fény egyenesen átsüt. A felhők halovány, koszos szűrőt képeztek, mint koszfoltok az ablaküvegen, s mögöttük foszforeszkáló fehér és zöld színben játszó, földöntúli mintázatok örvénylettek, ionizált gázok kecses kacsai és csápjai követték a milliárd amper erősségű elektromos áramlatok kavargó vonalát.

Az ég kifakult, majd vibrálni kezdett, körülbelül egy kilohertzes frekvencián pulzálva. Yatima ösztönösen nyúlt volna a polisz könyvtárába, de megszakadt a kapcsolat; az ionizált sztratoszféra nem engedte át a rádióhullámokat. Mi okozza az oszcillálást? Talán neutronhéj vette körül a fekete lyukat, csengőként rezegve a megsemmisülés felé vezető úton, oda-vissza Doppler-eltolva az utolsó gammasugarakat?

A villódzás nem akart szűnni, sokkal régebb óta tartott, hogysem önmagában a kitörés indokolja. De ha nem a Lac G-1 maradványai rezegnek, akkor mégis micsoda? A gammasugarak magasan a föld fölött ledobták az összes energiájukat, túlhevített plazmává robbantva szét a nitrogén-és oxigénmolekulákat, a plazmában keringő elektronoknak és pozitív ionoknak pedig több millió terajoule-tól kell megszabadulniuk, mielőtt újra egyesülhetnek. Az energia zömét felemésztik a kémiai kötések, egy részük, mint az látszott is, fény formájában eléri a talajszintet, viszont a plazmában kavargó erős áramlatok egyszersmind alacsony frekvenciájú rádióhullámokat is gerjesztenek, ezek pedig a Föld és az ionizált sztratoszféra között pattognak oda-vissza. És ez okozta a vibrálást. Yatima felidézte a C-Z elemzését: ezek a hullámok bizonyos körülmények között komoly pusztítást tudnának véghezvinni, habár hatásuk erősen behatárolt területekre korlátozódna, és eltörpülne az UV-sugárzás, illetve a globális lehűlés jelentette gondok mellett.

Alighogy halványodni kezdett a felhők mögötti sarki fény, kékesfehér nyíl hasított át az égen. Yatima szinte fel sem fogta, és máris egy második kisülés cikázott le a felhőktől a Földig. A mennydörgés olyan hangos volt, hogy kívül esett a hallható hang tartományán: a gleizner akusztikus szenzorai önvédelemből kikapcsoltak.

Ekkor az ég hirtelen elsötétült, mintha napfogyatkozás történt volna a felhők mögött; a plazma ezek szerint lehűlt annyira, hogy nitrogén-oxidokká alakuljon. Yatima ellenőrizte a külsején megjelenő címkéket: a hőmérséklet 41-ről 39 fokra esett le, és tovább zuhant. Megint villámlott, ezúttal a közelben csapott le, és a felvillanó fényben sötét, szél korbácsolta fellegek vonultak a magasban.

A fű fodrozódni kezdett: először csak a fűszálak lapultak le, aztán Yatima porszemeket látott felszállni közülük. A széllökések egyre erősödtek, és a nyomás növekedésével a hőmérséklet is nőtt. Yatima a forró szélbe emelte a kezét, érezni akarta, ahogyan átsüvít az ujjai között, meg akarta érteni, milyen lehet megérinteni ezt a különös vihart.

Villám csapott a játszótér túloldalán az egyik épületbe. A ház felrobbant, izzó parazsat szórva szerteszét. Yatima tétovázott, aztán a kiégett rom felé iramodott. Fűcsomók lángoltak a közelben. Nem látott mozgást odabent, de a villámok közti szünetekben csillagtalan éjszaka szállt le a Földre, és ahogy a parázs meg az égő fűszálak kialudtak, volt egy pillanat, amikor mintha mindenre koromfekete, fullasztó lepel borult volna. Yatima kiterjesztette a gleizner látómezejét az infravörös tartományba; a romhalmazban néhol testhőmérsékleten sugárzó hőfoltok tünedeztek fel, de nem tudta kivenni az alakokat.

Kétségbeesett kiáltások szűrődtek felé valahonnan, de nem az épületből. Az orkán elfojtotta, eltorzította a hangokat, összezavarta a távolságok és irányok érzékelését; a kihalt utcákon olyan volt, mintha a vé testetlen hangok kísérőzenéjére mozogna egy tájon.

Yatima a szélnek veselkedve közelebb ért az épülethez, és meglátta, hogy nincs benne senki; a testhőmérsékleten világító területek elszenesedett fabútorokat takartak. Ekkor megint megsüketült, és az interfész elvesztette az egyensúlyát. Arccal a földre zuhant, és a retinájába beleégett egy kép: árnyéka a fűre vetül, feketén, élesen nyúlik meg a kék fény tengerében. Talpra kecmergett, és megfordult. Három újabb épület füstölgött, homlokzatuk ledőlt, mennyezetük beomlott. Yatima átrohant a játszótéren.

Emberek botorkáltak ki a romok közül, ruhájuk foszlányokban lógott, erősen véreztek. Néhányan lázasan kutattak a törmelékben. Yatima egy férfit pillantott meg félig a romok alá temetve. Szeme nyitva volt, de kifejezéstelenül meredt a távolba, egy megfeketedett, szilánkosra tört fadarab dőlt a testére a combjától a válláig. A vé lehajolt, és a gerenda egyik végét megragadva nagy nehezen felemelte, és odébb hajította.

Leguggolt a férfi mellé, ám ekkor valaki hátulról csépelni és püfölni kezdte a fejét meg a vállát. Hátrafordult, hogy megnézze, mi történik. A húsvér zagyvaságokat ordibált, és az arcába bokszolt. A vé guggolva, nehézkesen elhúzódott a sebesült férfitól, miközben egy harmadik ember megpróbálta elrángatni a támadóját. Yatima felállt, és meghátrált. A húsvér utánaüvöltött:

– Dögkeselyű! Hagyj minket békén!

Yatima zavarodottan és lehangoltan elszaladt.

A vihar egyre vadabbul tombolt. A hídverők sebtiben tákolt építményei darabokra hullottak: gyűrött ponyvákat kergetett végig a szél az utcákon, az átjárók teteje néhol meglazult és beszakadt. Yatima felnézett a komor égre, és ultraibolyára váltott. A napkorong halványan derengett a sűrű felhőtakarón túl, noha a fénye az adott hullámhossznál játszva törte át a nitrogén-oxiddal telített sztratoszférát.

Inoshirónak igaza volt. Nem tehetett semmit. A hídverők majd eltemetik a halottaikat, ellátják a sérültjeiket, helyreállítják a városban keletkezett károkat. Még egy olyan világban is, ahol az emberek megvakulhatnak a déli sötétségben, képesek lesznek megtalálni a túléléshez vezető utat. Nem tud semmit felajánlani nekik.

A Konishival való összeköttetés még nem éledt fel, viszont nem akart tovább várakozni. Yatima gyökeret vert az utcán, hallgatta a fájdalmas és gyászos kiáltásokat, és felkészült a halálra. Hatalmas megkönnyebbülés lesz megfeledkezni minderről. Konishibeli énjének csak a szép emlékek maradnak meg a hídverőkről.

Ekkor szörnyű robaj támadt a magasban, és villámok záporoztak az égből.

Az utca vadul villódzó, staccato ritmusban váltakozó, kékesfehér fényben fürdő képek sorozatává esett szét; az árnyékok tébolyult táncolt jártak, valahányszor végigcikázott egy villám. Egyik épület a másik után robbant fel, a váratlanul felcsapó, kérlelhetetlen narancsszínű lángok szikraesőt hánytak, és öklömnyi izzó fadarabokat szórtak szerteszét. A pánikba esett emberek nyakukat behúzva, üvöltve rohantak ki az utcára vajmi kevés védelmet nyújtó fedezékeikből. Yatima tehetetlenül, megigézve figyelte az eseményeket. Az utolsókat rúgó sztratoszférikus plazma mégiscsak utat talált a földre, rádiófrekvenciás impulzusai súlyos iontömegeket nyomtak le az alsó atmoszférán keresztül, amitől óriási feszültségkülönbség keletkezett a viharfelhők és a talaj között. Aztán a feszültség átlépte az alsóbb, porszemcsékkel teli légrétegek felbomlási küszöbét, és a rendszerben gyors és heves rövidzárlat keletkezett. Atlanta pechjére pont belekerült a tartományba. Helyi károk, globális viszonylatban elhanyagolhatóak.

Yatima lassan vonult a fotokémiai katlanban. Valahol azt remélte, hogy belécsap egy villám, és boldog feledésbe merülhet, de a látottak után képtelen volt magukra hagyni a hídverőket. Az otthonaikból száműzöttek rémülten kerestek menedéket az égi áldás elől, sokan megégtek, ezer sebből véreztek. Egy nő szélesre tárt karral sietett el mellette, és arcát az égnek emelve, dacosan azt kiabálta:

– És akkor mi van? És akkor mi van?

Egy serdülőfélben lévő kislány csücsült az utca közepén, arcának bal oldala és csupasz karja sötét rózsaszínre sült, nyirokváladék szivárgott belőle. Yatima közelebb merészkedett. A lány minden ízében remegett.

– Elmehetsz innen. Gyere a poliszokba! Ezt szeretnéd? – A lány értetlenül kigúvadt szemekkel bámult rá. Egyik füle vérzett, a mennydörgés megsüketíthette. Yatima belebújt a karbantartó nanotech parancskódjaiba, és felépíttette a bal mutatóujjában az elvesztett adagoló rendszert, majd betöltötte a megmaradt Introdus-adagokat.

Felemelte a karját, és a lányra szegezte az adagolót.

– Introdus? – ordította. – Ezt szeretnéd?

A lány felsikoltott, és eltakarta az arcát. Ez most vajon nemet jelent, vagy csak felkészül a sokkra?

A gyerek hüppögni kezdett. Yatima legyőzötten elhátrált. Megmentheti tizenöt húsvér életét. Kimenekíthet tizenöt húsvért ebből az értelmetlen pokolból. De hogy döntse el, ki az, aki egyáltalán megérti, hogy mit ajánl?

Francesca. Orlando. Liana.

Orlando és Liana háza nem volt messze. Yatima megacélozta magát, és átvergődött a káoszon, el az összedőlt épületek és halálra rémült húsvérek mellett. A villámlás végre szűnőben volt – és a tűzálló épületek csak akkor gyulladtak ki, ha közvetlenül beléjük csapott a villám –, de a város látványa azon barbár korokat idézte, amikor még bombák hullottak az égből.

A ház egyik fele még állt, de a felismerhetetlenségig megrongálódott; Yatima fel sem ismerte volna, hogy jó helyen jár, ha nincs a gleizner navigációs rendszere. Az emelet úgy, ahogy volt, leszakadt, de a földszinti falakon és mennyezeten is lyukak éktelenkedtek.

A sötétben egy alak térdelt, a törmeléket szedegette össze egy hatalmas kupacból, ahol az emelet nagy részének elszenesedett maradványai földet értek.

– Liana? – Yatima futásnak eredt.

Az alak hátrafordult felé.

Inoshiro volt az.

Inoshiro félig kiásott a romok alól egy feketére pörkölődött holttestet, melyből fehér csontok türemkedtek ki. Yatima lenézett a tetemre, és hirtelen visszaborzadt, megfordult vele a világ. A szénfekete koponya nem egy fásult poliszpolgár művészeti alkotásának szimbóluma volt, hanem egy eleven elme akarata ellenére történő kitörlésének bizonyítéka. Erre csak a fizikai világ képes. Ilyen egy kozmikus molylepke pusztulása.

– Liana az – mondta Inoshiro.

Yatima megpróbálta megemészteni, de nem érzett semmit, a gondolat semmit nem jelentett neki.

– Megtaláltad már…?

– Még nem – felelte Inoshiro érzelemmentes hangon.

Yatima otthagyta a vét, és infravörösre váltva nekilátott átfésülni a romokat, azon tűnődve, vajon meddig marad melegebb egy holttest a környezeténél. Ekkor halk nyöszörgést hallott meg a ház elülső részéből.

Orlandót maga alá temették a beomlott mennyezet darabjai. Yatima szólt Inoshirónak, és sietve kiszabadították a férfit. Súlyos sérüléseket szenvedett, mindkét lába és az egyik keze szétroncsolódott, a combján húzódó mély sebből fröcskölt a vér. Yatima ellenőrizte a kapcsolatot Konishival – halvány gőze sem volt, hogyan kellene ellátni a sebeket –, de vagy még mindig ionizált volt a sztratoszféra, vagy a viharban eltűnt az egyik drón.

Orlando hamuszürke arccal, tiszta, kérlelő tekintettel nézett fel rájuk.

– Halott – közölte Inoshiro. Orlando arca némán eltorzult.

Yatima elfordította a tekintetét, és infrán így szólt Inoshiróhoz:

– Most mit csináljunk? Vigyük el valahová, ahol ellátják a sebeit? Vagy kerítsünk valakit? Fogalmam sincs, hogy ez hogy működik.

– Több ezerre rúg a sebesültek száma. Nem lesz, aki kezelje; nem fogja megérni.

Yatima haragra gerjedt.

– Nem hagyhatják meghalni!

Inoshiro vállat vont.

– Keressünk egy kommunikációs linket, és hívjunk orvost? – Kilesett a kidőlt fal helyén. – Vagy szállítsuk kórházba, hátha túléli az utat?

Yatima Orlando mellé térdelt.

– Mit tegyünk? Sokan megsérültek, nem tudom, mikor érne ide a segítség.

Orlando felüvöltött a fájdalomtól. Halvány fénysugár sütött be egy mennyezeten tátongó lyukon, és megvilágította a férfi törött jobb karjának bőrét. Yatima felpillantott: elvonult a vihar, felszakadoztak a felhők.

Elállta a napot, miközben Inoshiro lehajolt Orlandóhoz, félig felemelte a hóna alatt, és bevonszolta az árnyékba. A vágás a combján vastag vércsíkot húzott.

Yatima újból letérdelt mellé.

– Van még nálam az Introdus nanogépekből. Felhasználhatom, ha szeretnéd.

– Beszélni akarok Lianával – jelentette ki Orlando. – Vigyetek Lianához!

– Liana meghalt.

– Nem hiszek neked. Vigyél oda hozzá! – Alig kapott levegőt, de dacosan préselte ki a szavakat.

Yatima a lyukas mennyezet alá lépett. Hétköznapi fénynél a nap jámbor narancssárga korongnak látszott a sztratoszféra barna ködfátylán túl, a szétszóródott ultraibolya-sugárzástól azonban vakítóan lobogott.

A vé kiment a szobából, és fél kézzel a kulcscsontját fogva behúzta Liana tetemét. Orlando eltakarta az arcát ép karjával, és keservesen zokogott.

Inoshiro kivitte a hullát. Yatima harmadszor is letérdelt Orlando mellé, és sután a vállára tette a kezét.

– Sajnálom, hogy meghalt. Sajnálom, hogy fáj. – Orlando teste meg-megrándult a hullámokban rátörő zokogástól. – Mit szeretnél? Meg akarsz halni?

– Miért nem mentél el, amíg még megtehetted? – kérdezte Inoshiro az infrán.

– És te miért jöttél vissza?

Inoshiro nem válaszolt. Yatima a vé felé pördült.

– Tudtál a viharról, ugye? Tudtad, hogy milyen rettenetes lesz!

– Igen. – Inoshiro gyámoltalanul megvonta a vállát. – De ha az érkezésünkkor szóltam volna, nem biztos, hogy beszélhettünk volna a többi húsvérrel. A gyűlés után meg már túl késő volt. Csupán pánikot keltettünk volna.

Az elülső homlokzat nagyot reccsenve előrelendült, fekete porfelhőt robbantva kiszakadt a mennyezetből. Yatima felpattant, hátraugrott, majd belelőtte az Introdust Orlandóba.

A vé kővé dermedt. A homlokzat félúton elakadt valamiben; veszélyes szögben megdőlt, de kitartott. A nanotech hullámokban áradt szét Orlando testében, az inváziós sokk minimalizálása végett lekapcsolta az idegsejteket és elzárta az ereket. A férfi testének beolvasásával és energiává alakításával nyálkás rózsaszín nedv csorgott a törmelékre. A hullámok néhány másodperc alatt szürke maszkot képeztek Orlando arca előtt, hogy aztán az álarc belefúrja magát a koponyájába, majd módszeresen feleméssze. A nanogép zsugorodó magjából folyadék és gőz pöffent, miközben beolvasta és kódolta a létfontosságú szinaptikus tulajdonságokat, önmaga egyre tömörebb összefoglalásába sűrítette az agyat, és megszabadult a feleslegesnek ítélt redundanciáktól.

Inoshiro lekuporodott, és felvette a végterméket: egy kristálygömböt, molekuláris memóriát, melyben benne foglaltatott Orlando valaha volt lényének pillanatfelvétele.

– És most? Hány nanogéped maradt?

Yatima kábán meredt a pillanatfelvételre. Megsértette Orlando autonómiáját. Villámcsapásként, ultraibolya-csapásként felszakította egy másik személy bőrét.

– Mennyi?

– Tizennégy – felelte Yatima.

– Akkor használjuk fel őket, amíg még lehet.

Inoshiro kivezette a romba dőlt épületből. Yatima tüzet nyitott mindenkire, aki az útjukba akadt, ha úgy tűnt, hogy az illető haldokol, és nincs ki gondoskodjon róla – pillanatok alatt beolvasta a pillanatfelvételt, majd az infrán keresztül feltöltötte az adatot a gleizner memóriájába. Tizenkét további hídverőt lőttek ki, mire egy határőrség által vezetett csőcselék rájuk talált.

Először Yatimát szeletelték fel. A vé átküldte a pillanatfelvételeket Inoshirónak, aztán ő is átköltözött.

Mielőtt a feldühödött tömeg végzett volna a régi teste szétszedésével, feléledt a konishi kapcsolat. A drónok épségben átvészelték a vihart.

6.

divergencia

Konishi polisz, Föld

24 667 272 518 451 CST

3015. december 10. 3:21:55.605 UT

Yatima lenézett a Földre a kilátóterem ablakán áz. Ugyan a nitrogén-oxid nem burkolta teljes homályba a bolygó felszínét, javarészt alig kivehető, tompa, rozsdás árnyalatú szürke foltként tárult a szeme elé. Egyedül a felhők és a jégsapkák különültek el élesen, ellenfénybe vonva az élénk vörösesbarna sztratoszféra egy részét, mely a felhőréteg és a hómezők fölé borulva savval és ürülékkel vegyes alvadt vértócsának tetszett: mocskosnak, gennyesnek, rothadtnak. A Lacerta egyetlen gyors, erőszakos bemetszése közel húsz évig üszkösödő sebet hagyott a bolygón.

A tájat Inoshiróval közösen hozták létre: orbitális állomásnak szánták, ahol a menekültek ébredés után megpillanthatják a bolygót, melyet maguk mögött hagytak, mintha fizikai valójukban felszálltak volna, túl a savas havon és a vakító égbolton; valójában száz méterrel a föld alá kerültek egy kietlen pusztaság kellős közepén, de nem lett volna értelme közölni velük a nyomasztó, irreleváns tényeket. Az állomás most elhagyatottan kongott; az utolsó menekültek is továbbálltak, és nem fognak érkezni újabbak. A legtovább kitartó enklávékban éhínség dúlt, de még ha el is vegetáltak volna néhány évig, a planktonok és a szárazföldi növényzet gyors iramban pusztultak, és a bolygón hamarosan elfogy a belélegezhető oxigén. A test korszaka véget ért.

A húsvérek között szóba került, hogy visszamennek, hogy a biztonságot jelentő poliszokban új, erős bioszférát terveznek, majd molekulánként, fajonként szintetizálják. Talán egyszer majd sor kerül rá, bár egyre kevesebben támogatták az ötletet. Más tűrni a sorscsapásokat annak érdekében, hogy az élet a megszokott mederben folyhassék tovább, és megint más idegen testben, idegen bolygón újjászületni, pusztán a megtestesülés filozófiájáért. Ha a menekültek újra akarták teremteni régi életüket, volt egy sokkal egyszerűbb módja: a poliszokban maradva létrehozni elveszett világuk szimulációját. Yatima gyanította, hogy a legtöbben idővel rájönnek, nem is a valóság és a virtuális test absztrakt különbsége, hanem a megszokás befolyásolta értékítéletüket.

Inoshiro a nyugalom szobraként lépett be a terembe. Utolsó közös útjuk mindkettejüket kimerítette. Yatima látta maga előtt a csont és bőr húsvéreket, akikre az egyik föld alatti óvóhelyen bukkantak; testüket fekély és paraziták borították, félrebeszéltek az éhségtől. Megcsókolták robot megmentőik kezét és lábát, majd kihányták a tápanyagban gazdag folyadékot, melynek ki kellett volna tisztítania elfekélyesedett beleiket, majd felszívódnia a véráramba. Inoshirót azelőtt mindig megviselte az ilyesmi, viszont az elmúlt hetekben majdhogynem közönyösen evakuálta a húsvéreket, talán mert tudatosult benne, hogy nincs sok hátra a borzalmakból.

– Gabrieltől hallom, hogy a Carter-Zimmermanban egyesek tervbe vették, hogy követik a gleiznereket – szólalt meg Yatima. A gleiznerek tizenöt éve indították útnak első legénységgel ellátott csillagközi flottájukat; a hatvanhárom hajó huszonegy csillagrendszert tűzött ki célul.

– Követik? – rökönyödött meg Inoshiro. – Minek? Mi értelme másodszor is megtenni ugyanazt az utat?

Yatima nem volt benne biztos, hogy Inoshiro viccelte, vagy tényleg félreértette.

– Más csillagokhoz látogatnak el. Mások lesznek a célpontok. A felfedezések második hullámát indítják el. És nem fognak fúziós hajtóművekkel szarakodni, mint a gleiznerek. Stílusosan utaznak. Féregjáratokat akarnak építeni.

Inoshiro arcán az „elismerés” gestaltja jelent meg, szokatlanul tisztán és nyomatékosan, a szarkazmus legapróbb jele nélkül.

– Akár évszázadokba is telhet, amíg kifejlesztik a technológiát – ismerte el Yatima. – De hosszú távon hatalmas előnyre tesznek szert sebesség terén. Arról nem beszélve, hogy ezerszer elegánsabb módszer.

Inoshiro vállat vont, mint akinek édesmindegy, és az ablak felé fordulva a kilátást szemlélte.

Yatima összezavarodott. Azt hitte, Inoshiro kitörő lelkesedéssel fogadja majd a hírt, ő pedig óvatos helyeslésével apatikusnak fog tűnni mellette. Na mindegy, ha neki kell érvelnie a terv mellett, ám legyen.

– Lehet, hogy évmilliárdokig nem következikbe a Lac G-1-hez hasonló eset ilyen közel a Földhöz, de ameddig nem derítjük ki az okát, addig csak találgatni tudunk. Még abban sem lehetünk biztosak, hogy a többi neutroncsillagokból álló kettős rendszer is hasonlóképp viselkedik-e; nem tételezhetjük fel, hogy az összes többi neutroncsillag-pár is szükségszerűen összeolvad a küszöb átlépését követően. Ki tudja, a Lac G-1 talán bizarr véletlen volt, egyszeri alkalom… vagy a legvalószínűbb eshetőség, márpedig ez esetben a kettős neutroncsillagok sokkal hamarabb fognak egymásba zuhanni. Egész egyszerűen nem tudjuk. – A régi mezonzáporos hipotézis tiszavirág-életűnek bizonyult; egyik detektor sem észlelt a csillagközi anyagon átrobajló pászmákat, és a részletes szimulációk végleg eldöntötték, hogy a színpolarizált neutroncsillag-magok, bár elméletileg előfordulhatnak, felettébb valószínűtlenek.

Inoshiro higgadtan szemlélte a haldokló Földet.

– Ezek után mit számít egy másik Lacerta? Tehetne ellene bárki bármit?

– Jó, akkor hagyjuk a Lacertát, hagyjuk a gammakitöréseket! Húsz éve azt hittük, hogy a Földre a legnagyobb veszélyt egy aszteroida becsapódása jelenti! Nem dőlhetünk hátra, mondván, mi túléltük a csapást, a húsvérek meg nem. A Lacerta ékes bizonyítéka, hogy nem értjük a világegyetem működését, és tudatlanságunk végzetes lehet. Vagy azt hiszed, hogy örök életünkre biztonságban vagyunk a poliszokban?

– Dehogy! – nevetett halkan Inoshiro. – Évmilliárdok múlva a Nap felduzzad, és bekebelezi a Földet. Nem kétlem, hogy még előtte elhajózunk egy másik csillaghoz… de úgyis mindig ott fog lebegni a fejünk felett egy újabb, ismerős vagy ismeretlen veszély. Elég, ha a Nagy Reccsre gondolunk. – Mosolyogva Yatima felé fordult. – Mégis miféle felbecsülhetetlen tudás birtokában térhetnek vissza a carter-zimmermaniak az űrből? Milyen nagy titkot fejthetnek meg? Hogy miként lehet a tízmilliárd éves élettartamot százmilliárdra meghosszabbítani?

Yatima kibocsátott egy címkét a tájnak; az ablak elszáguldott a Földtől, mígnem a csillagok elmosódott csóvái hirtelen kimerevedtek a Gyík csillagképpé. A fekete lyuk semmilyen hullámhossztartományban nem volt érzékelhető, s mint korábban a neutroncsillagok, csendesen megbújt a nagyvákuumú térségben, de Yatima a Hough 187 és a 10 Lacertae között félúton elképzelt egy görbült sötét foltot.

– Hát te nem akarod megérteni? Hiszen az imént ölt meg félmillió embert száz fényév távolságból.

– A gleiznerek szondája már úton van a Lac G-1 maradványai felé.

– Amiből nem biztos, hogy kiderül bármi is. A fekete lyukak elnyelik a múltjukat, kár lenne arra számítani, hogy találunk ott valamit. Messzebbre kell tekintenünk. Talán él valahol egy másik, öregebb faj, amely magyarázattal tud szolgálni az ütközésre. Vagy éppen most fedeztük fel, hogy azért nem cirkálnak idegenek a galaxisban, mert a gammakitörések elpusztították mindet, mielőtt esélyük lett volna védekezni ellenük. Ha a Lacerta ezer éve következett volna be, senki nem élte volna túl a Földön a katasztrófát. Ha viszont egyedül a mi civilizációnk képes az űrutazásra, el kéne mennünk figyelmeztetni, megvédeni a többieket, ahelyett hogy szűkölve a felszín alá bújunk…

Yatima elharapta a mondatot. Inoshiro udvariasan figyelte, de szája sarkában halvány mosoly játszott, semmi kétséget nem hagyva afelől, hogy remekül szórakozik.

– Nem menthetünk meg senkit, Yatima – mondta. – Nem segíthetünk senkin.

– Nocsak. Te nem ezt csináltad az elmúlt húsz évben? Vagy csak az idődet pazaroltad?

Inoshiro megrázta a fejét, mintha abszurd volna a feltételezés.

– Te rángattál el a bányákból a külvilágba! – fortyant fel Yatima. – Most meg a Carter-Zimmerman nekiindul a nagyvilágnak, nehogy velünk is megtörténjen az, ami a húsvérekkel. Ha hipotetikus idegen civilizációk nem is érdekelnek, a Szövetség sorsa attól még biztosan fontos a számodra!

– Minden élőlénnyel mélyen együttérzek – felelte Inoshiro. – De nincs mit tenni. Szenvedés mindig lesz a világon, ahogyan halál is.

– Hallod egyáltalán, miket beszélsz? Mindig! Mindig! Olyan vagy, mint az a foszforsav-replikátor, amelyiket Atlanta mellett kiégettél!

Yatima hátat fordított a vének, és megpróbált lecsillapodni. Tudta, hogy Inoshirót mélyebben megrázta a húsvérek halála, mint őt. Talán túl korán vetette fel a témát; talán Inoshiro tiszteletlenségnek vette a halottakkal szemben, hogy máris a Föld elhagyásáról beszélnek.

Késő bánat, eb gondolat. Most már végig kellett mondania, amiért jött.

– Átköltözöm Carter-Zimmermanba. Logikus, amit csinálnak, és részt akarok venni benne.

Inoshiro vidáman bólintott.

– Ez esetben a legjobbakat kívánom!

– Ennyi? Sok szerencsét, és bon voyage? – Yatima olvasni próbált az arcáról, de Inoshiro ártatlan pszicholöket-kifejezéssel nézett vissza rá. – Mi történt veled? Mit tettél magaddal?

Inoshiro lefegyverző mosolyt villantott, és kinyújtotta a kezét. Fehér lótusz virágzott mindkét tenyerén, azonos referenciacímkéket sugározva. Yatima habozott, aztán követte az illatukat.

Régi, az ashton-lavali könyvtár mélyéről előbányászott, a húsvéreket megfertőző ősi memetikus replikátorok egyikéről kilencszáz éve lemásolt őrprogram volt. Hermetikusan zárt meggyőződéscsomaggal ruházta fel használóját az én természetéről és a többre törekvés hiábavalóságáról… kifejezetten arra programozva, hogy e legszentebb meggyőződések téves voltára rámutató érveléseket válogatás nélkül elvesse.

Standard segédeszközzel elvégzett vizsgálata megerősítette, hogy az őrprogram minden szinten önigazoló. Miután futni kezd a program, a vé többé nem gondolhatja meg magát, és nem lehet lebeszélni a használatáról.

– Okosabbnak hittelek – mormolta Yatima. – Erősebbnek. – De látva, hogy Inoshiro mennyire megszenvedi Lacertát, vajon mivel tántoríthatta volna el szándékától? Mivel előzhette volna meg, hogy érzéstelenítéshez folyamodjon, s ezáltal kiradírozza teljes személyiségét?

– Na, mit mondanál rám? – kacagott Inoshiro. – Bölcs megfontolásból gyenge? Erőből ostoba?

– Azt mondanám… – Képtelen volt kimondani. Te már nem vagy többé Inoshiro.

Yatima mozdulatlanul állt mellette, bánat, düh és tehetetlenség kerítette hatalmába. Nem a húsvérek világában volt, nem röpíthetett nanogolyót a képzeletbeli testbe. Inoshiro úgy döntött, hogy lerombolja régi énjét, és létrehoz egy újat, amely engedelmeskedik az ősi mém parancsainak, és senkinek nem volt joga megkérdőjelezni döntését, miképpen senkinek nem áll módjában visszacsinálni azt.

Yatima belenyúlt a tájba, és rücskös fémgalacsinná gyűrte a műholdat. Nem maradt más, csak a Föld és a csillagok. Aztán megragadta az eget, kifordította, és egy, a tenyerén ülő fényes gömbbé préselte össze.

– Bármikor elhagyhatod Konishit. – Yatima kivetítette a gömbre a carter-zimmermani portál címét, és átnyújtotta Inoshirónak. – Ezen nem változtat semmi.

– Nem nekem való, árva – felelte kedvesen Inoshiro. – Minden jót! Én már eleget láttam.

Azzal köddé vált.

Yatima sokáig úszott még a sötétségben, és elsiratta a Lacerta utolsó áldozatát.

Aztán átröpítette a maréknyi csillagot az űr végtelenjén, és utánuk eredt.

• • •

A fogantató figyelte, ahogy az árva átkel a portálon, és elhagyja Konishit. A publikus adatokhoz való hozzáférése révén értesült az árva közelmúltbeli élményeiről, miként arról is, hogy ezeket egy másik konishi polgárral közösen élte át, aki viszont másként döntött. A fogantatónak nem állt szándékában minél szélesebb skálán bevetni a konishi formázókat; az a cél lebegett a szeme előtt, hogy a polisz erőforrásainak hatékony felhasználásával gazdagítsa magát a poliszt.

Nem tudta ok-okozati összefüggésekkel, minden kétséget kizáróan bizonyítani, hogy az árva mutáns formázóit terheli-e a felelősség. Viszont úgy programozták, jobb félni, mint megijedni. Az árva módosított mezőinél a régi, mutáció előtti értékeket jelölte meg érvényes kódokként, és az összes többi alternatívát veszélyesnek, pazarlásnak bélyegezve mindörökre elvetette.

Harmadik rész

– Ezután a Kovácsműhely következik – jelentette ki Paolo. – Segítettél megtervezni, ugye?

– Azért azt nem mondanám. Apró szerepet játszottam benne.

Paolo elvigyorodott.

– A sikernek több ezer szülője van, a kudarc viszont árva.

Yatima a szemét forgatta.

– A Kovácsműhellyel nem vallottunk kudarcot. De a Transzmutálók nem lesznek kíváncsiak a relativisztikus elektronplazma modellezésének analitikus módszereiben való rendkívüli közreműködésemre.

– Gondolod? Hát, én soha nem voltam bennfentes, szóval bármit mondunk, annak a te szádból kell elhangoznia.

Yatima átgondolta a dolgot.

– Ismertem a két kulcsszereplőt. – Elmosolyodott. – Végül is vehetjük szerelmi történetnek.

– Blanca és Gabriel?

– Jobban mondva, „háromszögnek”.

Paolónak elkerekedett a szeme.

– Ki volt a harmadik?

– Soha nem találkoztam vele. De tudod jól, kire gondolok.

7.

kozuch hagyatéka

Carter-Zimmerman polisz, Föld

24 667 274 153 236 CST

3015. december 10. 3:49:10.390 UT

Gabriel kikérte a carter-zimmermani könyvtárból az átjárható féreglyukak építésére irányuló összes dokumentált tervet. A kérdést jóval azelőtt elkezdték tanulmányozni, hogy a technológiai feltételek elérhető közelségbe kerültek volna, egyrészt elméleti fizikai gondolatkísérletként, másrészt az eljövendő civilizációk lehetőségeit feltérképezendő. Hálátlanságnak – és az erőforrásaik pocsékolásának – érezvén, hogy sutba dobják őseik kemény munkájának gyümölcseit, és nulláról újrakezdjék, Gabriel önként vállalkozott a múltban felvetett módszerek és mechanizmusok áttekintésére, és a tíz legígéretesebb jelölt kiválasztására, melyekből kiindulva részletes megvalósíthatósági tanulmányokat készítenek.

A könyvtár tüstént létrehozott egy indextájat, benne 3017 különböző tervrajzzal, amelyeket a táj képzeletbeli vákuumában száz meg száz kilodeltán szerteágazó fogalmi törzsfával szemléltettek. Gabriel egy pillanatra meghökkent. Tudta, hogy ilyen sok, de a kutatási téma története vizuálisan mégiscsak félelmetes látványt nyújtott. Az emberiség csaknem ezer éve foglalkozott a féreglyukban való utazással, sőt, a klasszikus általános relativitáselméleteten alapuló korai terveket beleszámítva még régebb óta, de igazándiból a Kozuch-elmélet eljövetelével indult virágzásnak a tudományterület.

A Kozuch-elméletben minden a féreglyukakról szólt. Még a vákuum is rövid életű féreglyukak által felkavart tajtékként került meghatározásra a Planck–Wheeler-hossz 10-35 méteres távolságskáláján. John Wheeler egészen régen, 1955-ben felvetette, hogy az általános relativitáselmélet simának tűnő térideje ebben a léptékben valójában kvantum-féregjáratok kusza labirintusa, ám Wheelernek egy másik – végül száz évvel később Renata Kozuch által, káprázatos sikerrel megvalósított – ötlete volt az, amelyik a titokzatos, az észlelhetőség határát messze meghaladó kuriózumnak tekintett féreglyukakat átformálta a fizika legalapvetőbb szerkezeteivé. Maguk az elemi részecskék képezték a féreglyukak száját. Az elektronok, kvarkok, neutrínók, fotonok, W-és Z-bozonok, gravitonok és gluonok mind-mind a vákuumban ideig-óráig létező féregjáratok hosszabb élettartamú változatainak száját jelentették.

Kozuch több mint húsz évig fáradságos munkával csiszolta hipotézisét, gyötrelmes, részleges eredményeket érve el számos egyéb szakterület igénybe vételével; az alkotóelemeket innen-onnan lopkodva össze, a Penrose-féle spinhálózatoktól a húrelmélet felcsavarodott extra dimenzióiig. Azzal, hogy a téridő bevett négy dimenziójához hozzáadott hat mikroszkopikus dimenziót, megmutatta, hogy az ismert részecskék tulajdonságai miként vezethetők vissza különböző topológiájú féreglyukakra. Közvetlenül senki sem látott Kozuch–Wheeler féreglyukakat, de mivel a modell egy évezrednyi kísérletezés után is tartotta magát, széles körben elfogadottá vált – méghozzá nem is a mindenkori gyakorlati számítások leghasznosabb eszközeként, hanem a világ alapvető rendjének végleges kifejeződéseként.

Gabriel a méhben hallott először a Kozuch-elméletről, és mindig is úgy vélte, hogy nem alkotható ennél elemibb, tisztább kép a valóságról. Egy adott részecske tömege eszerint annak a zavarnak tulajdonítható, amit a vákuumot kitöltő féreglyukak egy konkrét típusában kelt: az olyan féreglyukakban, melyek mindkét vége egy virtuális graviton. A féreglyukak között létesülő kapcsolódások hagyományos mintázatának megzavarása gyakorlatilag meggörbíti a téridőt, olyasféleképpen, mint ahogy egy kosárfonó a fonat változtatásával, a párhuzamosan futó szálak egyesítésével meghajlítja a kosár felületét. Marad viszont utána néhány kilógó szál is: a „feszesebbre font” téridő görbült részein egyes féreglyukak kipréselődnek a vákuumból, melyek mind a fekete lyukak Hawking-sugárzásáért, mind a közönséges testek ennél is gyengébb Unruh-sugárzásáért felelősek.

A töltés, szín és zamat hasonló effektusok révén keletkeznek, azzal a különbséggel, hogy a vákuumban lévő féregjáratok száját ezúttal virtuális fotonok, gluonok, valamint W-és Z-bozonok alkotják, míg a hat felgyűrődött dimenzió, ahová a gravitonok nem tudnak behatolni, kulcsfontosságú szerephez jut. A spin bizonyos extra dimenziós csavarodások jelenlétének felel meg a féregjárat szájában; minden félfordulat fél spinnek felel meg. A fermionok, vagyis a páratlan félfordulatot tévő részecskék – mint például az elektronok – féreglyukai maguk is megcsavarodhatnak, mint egy szalag; ha valamely elektront 360 fokkal elforgatják, a hozzá tartozó féreglyuknak eggyel több vagy kevesebb csavarodása lesz, ami mérhető következményekel jár. A bozonok – például a fotonok – féregjáratának szája egész számú csavarodással rendelkezik, 360 fokos körbeforgatás esetén viszont nem változnak meg, mivel a féreglyukakban keletkező csomók kioltják egymást. A bozonok vezethetnek „önmagukba”, amennyiben zárt hurkot alkotó féregjáratok egyetlen nyílását adják, illetve tetszőleges számú azonos bozon megosztozhat egy féreglyukon. A fermionok csakis páros számban csatlakozhatnak; ennek legegyszerűbb esete az volt, ha a féregjárat egyik végénél egy részecske, a túlsónál pedig annak antirészecskéje helyezkedett el.

A korai világegyetem téridejének extrém mértékű görbülete miatt rengeteg vákuumbeli féregjárat „kiszorult a szövedékből”, és kézzelfoghatóbb alakot öltött. Zömmel részecske-antirészecske párt alkottak, mint az elektronok és a pozitronok, ám ritkább esetben elfordult, hogy kevésbé szimmetrikus kombinációkba rendeződtek, mondjuk a féreglyuk egyik vége egy elektron volt, a másik vége viszont három irányba elágazva egy kvark-tripletthez kapcsolódott, mely egy protont alkotott.

Ez volt minden anyag eredete. A vákuum merő véletlenségből kicsivel több elektron–proton féreglyukat bocsátott ki, mint amennyit az antianyag megfelelőikből, a pozitronokhoz kapcsolódó antiprotonokból, mielőtt a tágulás és a lehűlés elérte volna azt a pontot, mely után nem jött létre több részecske. E nélkül a kis mértékű, véletlenszerű többlet nélkül mindegyik elektront és protont megsemmisítette volna az antirészecskepárja, és nem maradt volna más a világegyetemben, mint az üres világűrt kitöltő mikrohullámú háttérsugárzás.

Ami Kozuchot illeti, ő 2059-ben rámutatott, hogy ha az ősrobbanás kozmológiai elmélete ebben a formában helytálló, az azt jelenti, hogy minden megmaradt elektron valahol egy protonhoz kapcsolódik. Egyfelől tehát tetszés szerint létre lehet hozni vadonatúj féregjáratokat meghatározott végpontokkal elektronok és pozitronok párosítása révén, másrészt viszont eleve létező féreglyukak hálózzák be a csillagközi teret. A vákuumból eredetileg egymás mellett kiszakadó részecskék húszmilliárd évig vándoroltak a fejlődő és táguló világegyetemben, s ez idő alatt sok esetben több ezer fényév távolságra kerülhettek egymástól. Nagy eséllyel a Föld minden egyes homokszemcséje, minden egyes vízcseppje átjárót nyit a galaxis százmilliárd csillagának mindegyikéhez, sőt, nem egy még azon túlra is.

Éppen csak az volt a bökkenő, hogy semmi nem tudott áthaladni egy elemi részecske féreglyukának száján. Az ismert részecskék felülete minden esetben egyetlen kvantumot tesz ki, vagyis annak az esélye, hogy áthaladjanak egymás féregjáratain, egészen pontosan: nulla.

Ez nem bizonyult áthidalhatatlan problémának. Egy elektron és egy pozitron ütközésekor féregjárataik vége hézagmentesen összeforr, melynek következtében a találkozó szájak eltűnnek. Ilyenkor két gammafoton keletkezik. Hogyha viszont úgy is össze lehet illeszteni a féreglyukak végződését, hogy ne elektron pozitronnal, hanem elektron elektronnal találkozzon, akkor a máskülönben gammasugarak formájában elvesztett energia csapdába esne, és kiszélesítené az új, egyesített féregjáratot.

A kívánt egyesítéshez egy szerényebb energiamennyiséget – két gigajoule-t, amennyivel hat tonnányi jégtömböt lehetne megolvasztani – kellene egy olyan parányi térfogatba besűríteni, amely nagyjából úgy aránylik a jégtömbhöz, mint ahogy egy atom mérete aránylik a megfigyelhető világegyetemhez. A két elektron összevarrásával teremtett féreglyukakon csupán elemi részecskék férnének át, de ha milliárdos nagyságrendben tudnánk egymáshoz illeszteni őket, azzal a létrejövő féregjárat nem hosszabbodna, hanem még jobban kiszélesedne, és be lehetne küldeni egy viszonylag összetett nanorobotot.

Gabriel fülébe eljutottak olyan pletykák, miszerint a gleiznereknek is megfordult a fejében a féreglyuk-megoldás, de végül úgy döntöttek, hogy az elkövetkező néhány évezredre félreteszik. Nyilván sokkal egyszerűbbnek tűnt megépíteni egy hagyományos csillagközi flottát, mint kifejleszteni a lábuk előtt heverő csillagokhoz vezető kapuk feltépéséhez szükséges technológiát.

Viszont mégiscsak 3017 tervrajz közül válogathattak; nem létezik, hogy ekkora választékban ne találjanak legalább egyet, amely a Carter-Zimmerman erőforrásait tekintve nem olyan elrugaszkodott ötlet, és az sem baj, ha ezer évbe telik megvalósítani. Gabrielt nem riasztották el a nagy időtávlatok; régóta várta, hogy egy hasonló nagyszabású terv végre értelmet adjon hosszú életének. Évszázadokon átívelő célok nélkül csupán sodródna az érdeklődési körök és esztétikai tartalmak, barátok és szeretők, győzelmek és csalódások között. Pár gigataunként új életet kezdhetne, míg végül olyan lenne, mintha mindig másvalaki bújna a bőrébe.

Gabriel reménnyel telve elindult a tájon át az első tervrajz felé.

8.

levágott kanyarok

Carter-Zimmerman polisz, Föld

51 479 998 754 659 CST

3865. augusztus 7. 14:52:31.813 UT

Blanca átúszott a legutolsó világon, amelyet egy új szimmetriacsoportból és néhány rekurzív formulából bontott ki. Óriási fordított piramisok lebegtek felette, világító nyúlványokat növesztve, mint valami rokokó csillár. Körülötte pillekönnyű kétdimenziós kristályok szálldostak, nőttek meg, majd ütköztek és olvadtak össze különös új testekké, hártyavékony, véletlenszerűen hajtogatott origami gyémántokká és smaragdokká. Alatta végtelen hegységek és szurdokok erodálódtak gyorsított felvételben; a diffúziós törvények hóvihara csillámló zöld és kék platókat, képtelen szögben meredező kiszögelléseket, roppant nagy, rétegezett, sosem volt kémiájú ásványokkal erezett szobrokat faragott ki belőle.

Konishiban a vé ezt valószínűleg „matematikának” hívta volna. A C-Z-ben kénytelen volt „művészetnek” nevezni, mert ellenkező esetben egy olyan virtuális világegyetemre utalt volna, amely a valódi konkurense. Blanca szomorúan látta, hogy a többi polisz a carnevale kezdeti sokkja után megint elkényelmesedik, de továbbra sem sikerült megbarátkoznia a C-Z-ben egyre inkább eluralkodó vaskalapossággal, melynek jegyében kijelentették: azon szabályrendszerek tanulmányozása, melyek nem világítanak rá a valóság fizikai tulajdonságaira, közveszélyes szolipszizmusnak minősül. A fizikai világ gyönyörűsége nem abban rejlik, hogy ártalmas – ez csupán a halott statikusok új köntösbe öltöztetett dogmája –, hanem abban, hogy a törvényei egyszerűek és következetesek. Blancát hidegen hagyták azok az állítások, miszerint a C-Z fizikusai és mérnökei pusztán azért dolgoztak látástól vakulásig, hogy megvédjék a Szövetséget a következő veszedelmes kozmikus meglepetéstől. A Kozuch-elmélet eleganciája és a Kovácsműhely impozáns volta fűtötte őket; ha a vezérelvek vagy a kivitelezés akár egy kicsit is rondább lett volna, már rég otthagytak volna csapot-papot.

Egyszer csak feltűnt mellette Gabriel, és a bundáját nyomban parányi kristályok lepték be. Blanca odahajolt hozzá, és gyengéden leporolta a vállát; a férfi válaszul belenyúlt a vé sötét mellkasába, és finom meleget sugárzott a megszállt térbe. Azok voltak a legérzékenyebb pontok, ahol Blanca ikonja kontúrjai elhomályosodtak; ezeket három dimenzióban lehetett megérinteni.

– Az egyik gyűrűben semlegesítettünk egyet. – Gabriel elégedettnek tűnt, de sem a hangja, sem a gestaltja nem árulkodott arról, hogy a Kovácsműhely teljes gárdája ezért a pillanatért dolgozott az elmúlt nyolcszáz évben. Blanca kurtán biccentett, és a mozdulatot olyan melegséggel töltötte meg, amelyet egyedül a szerelme dekódolhatott.

– Előreiramlasz velem? – kérdezte Gabriel. – A megerősítésig? – Mintha egy kissé bűntudata lett volna, amiért erre kéri.

Ekkor futottak be az első hírek a Földre, hogy – 65 órával ezelőtt – a Kovácsműhely egyik mágneses tárológyűrűjében egy pozitron elvesztette a töltését, és kiszökött a környező lézercsapdából. Azonban még csaknem három órát – tíz megataut – kellene várniuk, míg beérkezik a mindent eldöntő kontrolleredmény a gyorsító túlsó, távolabbi végén lévő második gyűrűből. Gabriel rengeteg hasonló holtidőt vészelt át korábban tauról taura, türelmesen beletörődve az anyaggal való manipulálás száz teraméteres léptékben érvényesülő csigalassúságába, de Blanca ebből soha nem csinált elvi kérdést.

– Miért is ne? – Megfogták egymás kezét a kobaltkék hófúvásban, mialatt exoénjeik szinkronizálódtak, majd lelassultak; mivel a táj közvetlenül Blanca elméjével volt szinkronban, úgy tűnt, mintha minden velük együtt, változatlan ütemben haladna tovább.

A vé Gabriel arcát figyelve várta, hogy mindössze milliószoros gyorsasággal lefaragják azt a köztes időt, amit egyébként egyetlen ugrással is átszelhetnének. Még ha nem is tekintette erkölcsileg kifogásolhatónak a dolgot, akkor sem volt könnyű megtartania a kényes egyensúlyt a fizikai világgal. Szökdécseljen egyik nevezetes eseménytől a másikig, míg végül az élete semmi másról nem fog szólni? Valószínűleg nem a legjobb ötlet… de pontosan mennyi szubjektív időt kellene elviselnie azon pillanatokig, amelyekre – legyünk őszinték – igazán vár? Gabriel számára az idő standard szövetségi időszámítás szerint telt, és rendszerint úgy töltötte ki, hogy beletemetkezett a féregjáratok végleges kifejlesztésének bonyolult tervezgetésébe, valamint nagy néha rápillantott a Kovácsműhely épülő és tesztelés alatt álló gépezetére. De szinte teljesen kifogyott a jövőbeli tervekből; Blanca utoljára azt hallotta, hogy kidolgozott egy részletes stratégiát a teljes világegyetem – alapos, nem exponenciális – felfedezésére. A helyi féreglyukak feltehetően nem vezettek el mindenhová, hiszen a szájaik csupán véges távolságot tehettek meg a létrejöttük óta, azonban a zárt, véges világegyetem szőttesét elméletben egymást átfedő, összekapcsolódó tartományok alkotják, és még ha a Naprendszer féreglyukai nem is érnek el néhány százmillió fényévnél messzebbre, az ottani galaxisokban találnak majd féregjáratokat, amelyek úgyszintén megteszik ezt a távolságot.

Gabriel kissé gondterhelt arckifejezését elégedettség váltotta fel, bár megkönnyebbüléshez hasonló drámai gesztusokra azért nem ragadtatta magát.

– A másik gyűrű megerősítette. Elcsíptük mindkét végét.

Blanca a nyakába borult, kék kristályfelhőt csapva fel a bundájáról.

– Gratulálok!

Ha a második semlegesített pozitron kiszökött volna az űrbe, esélyük sem lett volna megtalálni. Egy kis szerencsével nemsokára megerősíthetik, hogy fotonokat lehet átküldeni a féregjáraton, persze bármilyen pontosan céloznak, csak a részecskék elenyésző töredéke fogja eltalálni a mikroszkopikus méretű szájat, hogy kibukkanjon a túloldalon.

– Állandóan azon jár az eszem, volt-e rá egyáltalán esély, hogy kudarcot vallunk – merengett Gabriel. – Mármint… a tervezéskor ejtett hibák némelyikét évszázadokkal később fedeztük fel. Aztán amikor az elektronsugaraknál kapott kaotikus hullámformák miatt lehetetlenné vált a szimuláció, empirikusan fel kellett térképeznünk az állapotteret, próba-szerencse alapon megtalálni a továbbvezető utat. Apróságok százezreit rontottuk el, rengeteg időt elpocsékoltunk, megnehezítettük a saját dolgunkat. De előfordulhatott-e volna, hogy végleg zsákutcába jutunk? Hogy sehogy nem bírunk továbblépni, hogy fel kell adnunk?

– Nem korai ez a kérdés egy kissé? – biccentette félre a fejét Blanca szkeptikusan. – Feltéve, hogy nem téves a jelzés, akkor is csak ott tartunk, hogy sikerült összekötni a Kovácsműhely két végét. Kezdetnek nem rossz, de azért még nem tartunk ott, hogy az alagút végén már látszik a Procyon.

Gabriel fölényesen somolygott.

– Bebizonyítottuk, hogy az alapelv helyes. A többi már csak állhatatosság kérdése. A pozitronok sikeres semlegesítéséig a Kozuch–Wheeler féreglyukak könnyen megmaradhattak volna hasznos elméleti segédeszköznek: egy újabb metaforának, amely alacsony energiaszinteken pontos előrejelzésekkel szolgál, de közelebbről szemügyre véve darabjaira hullik. – Egy pillanatra elhallgatott, mint akit megbotránkoztattak a saját szavai; ezt a lehetőséget ritkán merték megemlíteni a Kovácsműhely csapatában. – Most viszont bebizonyítottuk, hogy valódiak, és hogy képesek vagyunk a manipulálásukra. Hol csúszhat be hiba ezek után?

– Nem tudom. Lehet, hogy tovább fog tartani, mint gondolod, mire találsz egy olyan csillagközi féreglyukat, amelyik nem pont egy csillag szívébe, vagy egy bolygó középpontjába vezet.

– Ebben igazad van. De minden rendszerben kell lennie bizonyos mennyiségű anyagnak, amelyik kicsiny aszteroidák vagy bolygóközi por formáját veszi fel, onnan pedig könnyen elő tudunk bújni. Ha a becslésünk akár ezerszeresen eltér a valódi értéktől, az se nagy baj; röpke egy-két év alatt találunk és kitágítunk újabb használható féreglyukakat. Ezt te kudarcnak nevezed? Miközben a gleiznerek sikerként könyvelik el, hogy százévente egy új csillagrendszert tárnak fel?

– Nem. – Blanca megerőltette magát. – Jól van, vegyünk egy másik példát! Az előbb bebizonyítottad, hogy egymáshoz tudsz illeszteni két egyforma, elektron–pozitron féreglyukat az elektronos végüknél. De mi van, ha ugyanez már nem működik, amikor az egyik pozitront kicseréled egy protonra? – Csak ősi elektron–proton féregjáratok tették lehetővé a csillagokhoz vezető kanyarok levágását; a jelenlegi kísérlet azért használt újonnan létrehozott elektron–pozitron párokat, hogy a féreglyukak mindkét vége hozzáférhető legyen. Elméletileg ugyan egyszerűbb lett volna kizárólag elektron–proton féreglyukakkal dolgozni, de ezekből újakat – melyeknek mindkét végpontja ismert – legfeljebb az Ősrobbanás idején uralkodó feltételek mellett lehetne használható mennyiségben előállítani.

Gabriel tétovázott, és Blanca egy pillanatra megijedt, nem vette-e nagyon a szívére a felvázolt lehetőséget.

– Ez visszalépést jelentene – ismerte el. – De a Kozuch-elmélet világosan megjósolja, hogy egy protonhoz kapcsolódó elektront egy másik, pozitronhoz kapcsolódóval ütköztetve a proton neutronná bomlik, a pozitron pedig semlegessé válik… az így kialakuló féregjárat pedig még a most létrehozottnál is szélesebb lesz. Arról meg késő lenne már vitát nyitni, hogy a Kozuch-elmélet téves-e. Szóval… – Fityiszt mutatott a vének, és elugrott a Kovácsműhely tájára.

Blanca követte. Az előttük lévő tervrajzon egy ceruzavékony henger rajzolódott ki; a vastagsága cseppet sem volt méretarányos, a hosszúságát azonban pontosan ábrázolták, tízszer szélesebben húzódott a Plútó körpályájánál. Az összes bolygó pályáját berajzolták, de a négy belső, a Merkúrtól a Marsig, eltűntek a parányi Nap ragyogásában.

A Kovácsműhely egy gigantikus részecskegyorsító volt, több mint tizennégybillió szabadon repülő alkatrésszel, melyek mindegyike egy kicsiny napvitorlával ellensúlyozta a Nap gyenge gravitációs vonzását, és haladt együtt, miközben megtartotta helyzetét egy 140 milliárd kilométer hosszú egyenes vonal mentén. A vitorlákat UV-lézersugarak hajtották, melyeket a Merkúr pályáján belül keringő, napenergiával táplált állomásokról sugároztak ki. Ugyanezek biztosították a gyorsító működtetéséhez szükséges energiát is.

Az alkatrészek többségét tízméterenként elhelyezett, különálló PASER elemek tették ki. Az elemek újrafókuszálták az elektronnyalábokat, és hozzávetőleg száznegyven mikrojoule-lal növelték a minden egyes áthaladó részecske energiáját. Ez így első hallásra nem tűnt soknak, pedig egyetlen elektron esetében kilencszázbillió volt gyorsítófeszültség hatásának felelt meg. A PASER-ek a Schächter-effektus alapján működtek: egy alkalmas anyagban lézerfény segítségével magasabb energiaszintre gerjesztették az atomokat, majd amikor egy töltött részecske áthaladt az anyagba fúrt keskeny alagúton, az általa gerjesztett elektromos mező energialeadásra késztette a környező atomokat. Mintha a lézer előfeszített volna egy rakás apró, elektronikus katapultot, hogy aztán az arra haladó részecske egyenként elsüsse ezeket, és mindegyik lövéssel előrébb lendüljön.

A PASER-ekben hihetetlenül nagy volt az energiasűrűség, és Blanca látott egy felvételt, melyen az egyik korai tesztmodellt szétszakítja a sugárnyomás. Az eseményt nem kísérte nagyobb robbanás; a PASER-ek pindurka, gránátszerű kristályok lévén alig egy grammot nyomtak. A Kovácsműhely építéséhez felhasznált tízmillió tonna nyersanyagot méretes, több száz méter átmérőjű aszteroidákból bányászták ki, de még a Carter-Zimmerman legvakmerőbb asztrofizikus mérnökei is megvétózták volna a Ceres, a Vesta vagy a Pallas kiszipolyozását igénylő terveket.

Blanca a Kovácsműhely egyik végéhez ugrott, oda, ahol a táj „élő” képet mutatott a valódi berendezésről, igaz, ebbe bele kellett számolni azt a hatvanöt órás késleltetést is, amíg a jel elérte a Földet. A lineáris részecskegyorsító két végén lévő kicsi ciklotronokban elektron–pozitron párokat keltettek; a pozitronokat benne hagyták a tárológyűrűben, míg az elektronokat közvetlenül betöltötték a központi gyorsítóba. Az egymással szembe futó sugárnyalábok a Kovácsműhely közepén találkoztak, és ha a két elektron frontálisan ütközött, valamint elég gyorsan ahhoz, hogy leküzdjék az elektrosztatikus taszítást, a Kozuch-elmélet jóslatai szerint féreglyukaik egyesültek. Maguk az elektronok ilyenkor nyomtalanul eltűnnek – lokálisan megsértve a töltésés az energiamegmaradás törvényét –, de az eltűnt negatív töltést kiegyenlíti a pozitronok neutralizálása az új féregjárat távoli végein, és a hiányzó elektronok energiája sem vész el, csupán átalakul a pozitronokból keletkezett két semleges részecske tömegévé. Ezeket a keletkező részecskéket a Kovácsműhely csapatának teoretikusai „femtoszájaknak”, más néven „FSZ”-eknek nevezték el, mivel körülbelül egy femtométer szélesre saccolták őket.

Blanca továbbra is egészséges szkepticizmussal állt hozzá az új eredményekhez, de minden jel arra mutatott, hogy ezúttal tényleg a megjósolt sorrendben követték egymást az események. Egyik műszer sem érzékelte a Kovácsműhely közepén végbemenő köddé válást; képtelenség lett volna figyelemmel követni az elektronok áradatát, és a temérdek hajszál híján bekövetkező ütközés közül kiszúrni az egy szem tökéleteset. De az előrejelzéseknek megfelelő, porszemcse tömegű, ám kiterjedésükben atommagnál kisebb semleges részecskéket pontosan ugyanabban a pillanatban ejtette csapdába a két tárológyűrűt övező lézercsapda.

Gabriel követte a vét, majd együtt átúsztak a tárológyűrű köré települt létesítmény burkolatán, és megálltak a lézercsapda fölött lebegve. A táj a berendezés kameráinak felvételét ötvözte a műszerek jelzései alapján generált adatokkal; a valóságtól teljesen elrugaszkodott módon látták, amint a változó gradiensű fényintenzitás finoman végigtaszigálja a csapdán a vélt FSZ-t – egy fontoskodó címkéket sugárzó fekete foltot –, épp csak annyi UV-fotont szórva, hogy a lézerek révén előrébb araszolhasson.

Egy óránál is tovább tart, ameddig az FSZ-t átvezetik a csapdán a következő fázisba. Megint előreiramlottak, bár nem olyan gyorsan, mint a múltkor.

– Nem nézik a többiek a Kovácsműhely csapatából? – Privátban léptek be a tájra, senki más nem láthatta őket, és ők sem a többi felhasználót; Gabriel direkt eltorzította a címet.

– De, biztosan.

– És nem akarsz velük lenni a bizonyítás pillanatában?

– Láthatod, hogy nem. – Gabriel ismét belemélyesztette a kezét, és ezúttal jóval mélyebbre hatolt; felsőteste közepéből pulzálva áradt szét benne a melegség. Blanca a férfihoz fordult, és megsimogatta a hátát, megpróbálta kitapintani azt a pontot, ahol Gabriel szinte elviselhetetlenül érzékennyé tehette a bundáját. A C-Z kultúrája sem volt tökéletes, de Konishiban elképzelhetetlen lett volna, hogy ebben a formában szerezzenek örömet egymásnak. Egyikük sem kötődött szolgai módon a testéhez; sem ártani nem tudtak, sem erőszakot alkalmazni. De a Konishiban szentesített autonómia semmivel sem volt kevésbé abszurd, mint az, hogy a statikusok szentnek és sérthetetlennek tartották a gyarló testet.

Az FSZ megérkezett a gammasugár kamrába, és elkezdték intenzív, impulzusszerű bombázásnak alávetni. A gammafotonok hullámhossza nagyjából tíz a mínusz tizenötödiken métert tett ki, ami hozzávetőleg megegyezett az FSZ átmérőjével. Egy foton hullámhosszának semmi köze a hozzá tartozó féreglyuk szájának méretéhez, viszont lemérhető belőle, hogy mekkora pontossággal szűkíthető le a helyzete, és célozható meg vele egy kiválasztott célpont.

Blanca félig komolyan tiltakozott.

– Nem tudtátok volna úgy pozícionálni a Kovácsműhelyet, hogy azonos legyen az időbeli eltolódás? – A gammasugaraknak elvileg azonnal elő kellett volna bukkanniuk a féregjárat másik szájából, de a részecskegyorsító távolabbi végét a Földről nézve hárommilliárd kilométerrel messzebb helyezték el az innensőhöz képest, vagyis további három óra múlva tudják csak meg, hogy mi is történt odaát – 68 órával ezelőtt.

Gabriel szórakozottan kelt önmaga védelmére.

– Kompromisszumot kellett kötnünk. Üstökösök elkerülése, gravitációs hatások kiküszöbölése végett… – Blanca követte a férfi tekintetét, és a gammasugarak villódzásába nézve egyből megértette, mire gondolt. Olyasminek voltak a szemtanúi, ami roppant furcsa lehetőségeket nyitott meg. Ha egy hipotetikus megfigyelő a Kovácsműhely tengelyével párhuzamosan annak túlsó vége felé repülne, az ő szempontjából a fénysebességnél gyorsabban átutazó fotonok még azelőtt jönnének ki a féreglyukból, mielőtt bementek volna. Az eseményeknek ez a nem hétköznapi sorrendje igazából akadémiai jellegű okfejtés – az utazó addig nem is észlelne az egészből semmit, ameddig a fotonok a féreglyuk mindkét végéről el nem jutnának hozzá –, de ha történetesen őnála is lenne egy féreglyuk, amelynek a másik végét egy, a nyomában haladó másik űrhajó fedélzetén lévő társa tartaná a kezében, akkor az utazó a Kovácsműhely túlsó vége felett elhaladva jelezhetne a társának, hogy semmisítse meg a gammasugarak itteni forrását… mielőtt még kibocsátanák azt a fotont, amit éppen akkor látott kilépni a túlsó oldalon.

Ha meglesz a második féreglyuk, a Kovácsműhely csapata átviheti a gyakorlatba az ősrégi gondolatkísérletet. A paradoxont legnagyobb valószínűséggel úgy lehet feloldani, ha virtuális részecskék – vákuum-féreglyukak szájai – utaznak mind a Kovácsműhely féregjáratát, mind az űrhajó fedélzetén lévőt érintő hurkokat téve. A téridő mindig tele volt az összes lehetséges pályát bejáró virtuális részecskékkel, és noha a két féreglyuk szája közötti közönséges tér átszelése beletelik némi időbe, az űrhajó fedélzetén lévő féregjáraton áthaladva visszarepülnének a múltba, lecsökkentve a hurok teljes hosszának megtételéhez szükséges időt. Amint a két űrhajó annak a pontnak a közelébe érne, ahonnan lehetővé válik a jövőből a múltba üzenni, a hurok átfutási ideje a nulla felé konvergálna, az egyes virtuális részecskék pedig azt vennék észre, hogy másodpéldányok exponenciálisan gyarapodó serege lohol a sarkukban: önmaguk jövőbeli verziói, amelyek már megtették ugyanazt az utat. Végül aztán azonos fázisba kerülnek, és rohamosan növekvő energiasűrűségük hatására a féreglyukak szájai kicsiny fekete lyukakká roskadnak össze, azok meg kipukkadnának a Hawking-sugárzástól.

Mindez még az időutazástól eltekintve is komoly gyakorlati következményeket vont maga után: onnantól, hogy a galaxist féregjáratok hálózzák be, a féregjáratokban mindenütt virtuálisrészecske-hurkok jelennek meg, és ha valaki óvatlanul nyúl a szájakhoz, az egész hálózat összeomolhat.

– Mindjárt itt az idő – szólalt meg Gabriel. – Mehetünk?

Átugrottak a Kovácsműhely túlsó végéhez, ahol a tájon feltűntek a legutoljára beérkezett adatok: már csak néhány perc volt hátra a gammasugár-bombázás kezdetéig. A második FSZ egy megfigyelőkamrában csücsült, henger alakzatban elrendezett gammasugár-detektorok vigyázó szeme előtt, időnként egy UV-lézer segítségével pontosan középre igazítva. Egyedül a lézersugár gyenge szóródása utalt a részecske jelenlétére; elektromos töltés vagy mágneses momentum híján sokkal megfoghatatlanabb volt, mint egy magányos atom.

– Nem kellene inkább a többiekkel lennünk? – Blanca túlságosan régóta élt együtt a Kovácsműhely ködös ígéreteivel ahhoz, hogy különösebb érzelmeket váltsanak ki belőle az előttük álló időszak első, mikroszkopikus jelei. Ha viszont valóban egy olyan változás küszöbén álltak, amely tízezer évre előre meghatározhatja a Szövetség sorsának alakulását, akkor az elegendő okot szolgáltatott egy kis közös ünnepléshez.

– Azt hittem, örülni fogsz – nevetett fel kurtán, sértődötten Gabriel. – Nyolcszáz év után együtt élhetjük át ezt a pillanatot. Vagy ez semmit nem jelent neked?

Blanca megcirógatta a férfi hátát.

– Egészen meg vagyok hatva. De nem gondolod, hogy tartozol annyival a kollégáidnak…

– Jó, legyen, ahogy akarod – húzódott el dühösen. – Csatlakozunk a tömeghez.

A férfi elugrott. Blanca követte. Ezúttal publikusan jelentkeztek be, és úgy tűnt, mintha a táj hirtelen sokszorosára tágult volna: a carter-zimmermaniak fele a megfigyelőkamra fölött lebegett az űrben, és a képet is átméretezték, hogy mindannyian beleférjenek.

A jelenlévők egyből felismerték Gabrielt, és sűrű gratulációk közepette körésereglettek. Blanca félrehúzódva hallgatta a lelkes jóakarókat.

– Itt a nagy alkalom! Képzeld csak el, mit szólnak majd a gleiznerek, amikor megérkeznek a soron következő csillaghoz, és rájönnek, hogy megelőztük őket! – A polgár ikonja egy majom formájú kalitkát ábrázolt, melyben temérdek sárga kismadár repkedett.

Gabriel diplomatikusan így felelt:

– Messziről elkerüljük a gleiznerek célpontjait. Kezdettől így terveztük.

– Nem is úgy értettem, hogy versenyezzünk, ki tudja előbb feltérképezni a rendszert. De azért hagyjunk nekik egy félreérthetetlen nyomot.

Blanca elgondolkodott rajta, hogy közbeveti: ugyancsak kevés az esélye, hogy az első néhány ezer kitágított féregjárat között pont a gleiznerek közvetlen úticéljai fognak szerepelni, de inkább nem szólt semmit.

Amikor a tájra ugrottak, automatikusan felvették a lakók átlagos sebességét, nagyjából százezerszeres iramot. A tempó azonban folyamatosan fluktuált; néhányan türelmetlenné váltak, míg mások el akarták nyújtani a feszültséggel teli várakozást. Blanca hagyta magát sodródni az átlaggal, és kiélvezte, hogy a tömeg kényére-kedvére dobálja az időben. A tájon bóklászva ismeretlenekkel cseverészett. Nehezen tudta komolyan venni a megfigyelőkamra hatalmasra növelt gépezetét azok után, hogy nem is olyan régen még olyan méretarányban látta, ahol a karját sem volt helye kinyújtani. A távolban kiszúrta Yatimát, aki éppen komoly beszélgetésbe merült a Kovácsműhely más tudósaival, és kellemesen bizsergető, félig-meddig szülői büszkeség töltötte el – még úgy is, hogy az árva készségei közül azokat fejlesztette ki, amelyeknek inkább konishibeli bányászként, semmint a C-Z fizikusaként vehette volna hasznát.

A nagy pillanat közeledtével a jelenlévők elkezdtek együtt visszaszámolni. Blanca megkereste Gabrielt; a férfit nagyhangú idegenek vették körül, ám amikor meglátta közeledni, kivált a csoportból.

– Öt!

Gabriel megfogta a vé kezét.

– Ne haragudj!

– Négy!

– Nem akartam másokkal lenni – mondta a férfi. – Senki mással, csak veled.

– Három!

Gabriel tekintetében félelem villant meg.

– Az őrprogramom elvileg tompítani fogja a hatást, de nem tudom, hogyan viselem majd.

– Kettő!

– Elég egyetlen átjárható féregjárat, a többi már csak tömeggyártás kérdése. Ennek szenteltem az egész életemet. Mindvégig ez a cél lebegett a szemem előtt.

– EGY!

– Kereshetek más célokat, kitűzhetek magam elé egy másik célt… de kivé válnék ezáltal?

Blanca felemelte a kezét, és megérintette a férfi arcát. Nem tudott mit mondani. A maga részéről sokkal alacsonyabb hatásfokra állította be az őrprogramját, még soha nem kellett ilyen éles átmenettel szembenéznie.

– ZÉRÓ!

A tömeg elnémult. Blanca várta az üdvrivalgást, a tapsvihart, a diadalmas kurjantásokat. Semmi. Gabriel lenézett, és Blanca követte a tekintetét. A femtoszájon ugyanúgy szóródott a lézerek ultraibolya fénye, ahogy addig, de egyetlen gammasugár sem bukkant elő.

– A másik száj biztos elsodródott a fókuszból – mondta Blanca.

– Pedig nem – nevetett fel Gabriel idegesen. – Ott voltunk. A műszerek semmit nem jeleztek.

A körülöttük lévők diszkréten suttogva osztották meg egymással elméleteiket, de gestaltjaik türelmes derültséget sugároztak, nem pedig gúnyos csalódottságot. Ha a Kovácsműhely rögtön az első alkalommal minden kétséget kizáró sikerről számolt volna be, az nyolcszáz hányattatásokkal teli év után túl szép lett volna, hogy igaz legyen.

– Akkor valahol hiba csúszott a számításokba. Ha a száj elsodródott, és a műszerek mégis azt mutatták, hogy fókuszban van, akkor az egész rendszert újra kell kalibrálni.

– Úgy van. – Gabriel beletúrt arcán a bundába, majd felkacagott. – Most nézz meg, itt állok arra várva, hogy mindjárt leesek a világ pereméről, erre megint elromlik valami, és megmenti az életem.

– Egy utolsó baklövés az átmenet megkönnyítésére. Mi kellhet még?

– Ja.

– És utána?

A férfi vállat vont, mint akinek hirtelen kínossá vált az egész téma.

– Hiszen te magad mondtad. A Kovácsműhely összefűzése csupán az első lépés. Eleddig még nem leptük el féregjáratokkal a világegyetemet. És ha így haladunk, lesz még újabb nyolcszáz évre elegendő baklövésünk az átmenet megkönnyítésére.

• • •

Blanca fél gigataut töltött új képzeletbeli világának felfedezésével. Finomítgatott a paramétereken, és ezerszer újraindította a fejlődést, bár onnantól nem avatkozott közbe, saját kezével nem alakított a vidéken. Egyszóval csalt – az eredmény kevésbé művészi; amit csinál, az inkább egy fizikai makett lesz –, de senkinek nem kellett tudnia róla. Ha majd megnyitja a nagyközönség előtt, a vék csodájára fognak járni a konzisztencia és spontaneitás tökéletes ötvözetének.

Egy mély szurdok peremén üldögélt, és az élethű, mégis éteri vízesésként körülötte kavargó fűzöld porfelhőt figyelte, mikor megjelent mellette Gabriel. Blanca foglalkozott egy keveset a Kovácsműhely problémáival, de egy megatau sem telt bele, és teljesen megfeledkezett róluk. Tudta, hogy úgyis megoldják majd, mint ahogy minden más akadályt is leküzdöttek. Csak a kitartásukon múlott.

– A gammasugarak előbukkantak a gyorsító túlsó végén – szólalt meg higgadtan Gabriel.

– Hát ez szuper! Mi volt a gond? Rosszul beállított lézerek?

– Nem volt semmiféle gond. Nem javítottunk ki semmit. Nem változtattunk az égvilágon semmin.

– Hát akkor? A száj magától visszacsúszott a fókuszpontba? Ide-oda oszcillál a csapdában?

Gabriel belemarkolt a zöld zuhatagba.

– Mindvégig a fókuszpontban ült, pontosan ott, ahol lennie kellett. Azok a gammasugarak, amelyeket most látunk, ugyanazok, amelyek az elején beléptek a Kovácsműhelybe. Emlékezz vissza, mindegyik impulzusba dátumot és időt kódoltunk! Nos, az elsőként kiérő impulzusok dátuma és ideje megegyezett az öt és fél napja beengedett gammasugarakkal. Ugyanannyi időbe telt átérniük a gyorsítón, mintha a szájak közti közönséges térben utaztak volna. Hajszálra, pikoszekundum pontossággal. A féregjárat átjárható, de nem vág le semmilyen kanyart. Száznegyvenmilliárd kilométer hosszú.

Blanca némán emésztette a hírt. Megkérdezte volna, hogy biztos-e benne, de nem tűnt valami jó ötletnek; a Kovácsműhely csapata az elmúlt megataukban nyilván mániákusan próbált egy másik, kedvezőbb következtetésre jutni.

– Miért? – szólalt meg végül. – Van valami ötleted? A férfi vállat vont.

– Eddig egyetlen értelmes magyarázatot találtunk. A féreglyuk összenergiája szinte teljes egészében a szájak méretének és alakjának függvénye. A szájak azok, amik kölcsönhatásba lépnek a virtuális gravitonokkal; a féreglyuk alagútjának hosszúságával annyit variálhatsz, amennyit csak akarsz, a szájak tömege változatlan marad.

– Jó, de attól, hogy a szájak a külső térben eltávolodnak, az alagútnak még nem kell feltétlenül hosszabbra nyúlnia.

– Várj egy picit! Van egy apróbb korrekció az összenergiában, amit viszont befolyásol a hosszúság. Ha a féregjárat rövidebb, mint a külső térben megtett pálya, akkor a féreglyukban áthaladó virtuális részecskék energiája valamivel magasabb lesz, mint a normál vákuumenergia. Vagyis ha a féregjárat szabadon módosíthatja a hosszúságát, minimalizálva ezt az energiát, a szájak közti belső távolság azonos lesz a külsővel.

– De hát a féreglyukak nem módosulhatnak szabadon! A Kozuch-elmélet nem engedi, hogy 10-35 méternél hosszabbra nőjön; a hat extra dimenzióban az egész világegyetem kiterjedésének ez a szélső korlátja!

– A jelek szerint a Kozuch-elmélet egy-két ponton hibádzik – jegyezte meg Gabriel szárazon. – Először ott volt a Lacerta, melyre mindmáig nem találtunk magyarázatot, most meg ez. – A gleiznerek pályára állítottak a Lacerta fekete lyuka körül egy öntudat nélküli szondát, de a neutroncsillagok ütközésének okairól semmit sem tudtak meg.

Egy darabig csendben ültek a szakadék szélén, lábuk a szurdok felett lengett, nézték a lezúduló zöld párát. Gabriel keresve sem találhatott volna ennél színtisztább intellektuális kihívást. A Kozuch-elméletet teljesen át kellett értelmezni, vagy akár kicserélni egy másikra, és az átdolgozás középpontjában az a műszer áll majd, melynek építésében az elmúlt nyolcszáz évben segédkezett.

A Kovácsműhely mindössze a csillagokhoz vezető út lerövidítésében bizonyult kész időpocsékolásnak.

– Neked köszönhetően közelebb kerültünk az igazsághoz – mondta Blanca. – Ezt semmiképp sem lehet kudarcnak nevezni.

– Valóban? – nevetett Gabriel keserűen. – Máris szárnyra kapott a pletyka, hogy ezer példányban klónozzák a Carter-Zimmermant, hogy aztán ezerfelé irányban útra kelve utolérjük a gleiznereket. Ha azonnal át lehetett volna szelni a féregjáratokat, akkor összekötötték volna a galaxis összes pontját; éppoly könnyedén közlekedhettünk volna a csillagok között, mint ahogy egyik tájból a másikba ugrunk. Így viszont felmorzsolódásra ítéltettünk. A C-Z néhány klónja elrepül a csillagokhoz, évszázadok telnek el… és mire hírt kapnánk felőlük, a többi poliszt már rég nem fogja érdekelni. El fogunk sodródni egymástól. – Meglegyintett egy maroknyi port, leszórva meredély széléről. – Egy egész világegyetemen szerteágazó hálózatot akartam kiépíteni. Ez határozott meg engem. Én voltam az a polgár, aki a kezünkbe adja az egész világot. Ki vagyok most?

– A következő tudományos áttörés elindítója.

– Nem – ingatta lomhán a fejét. – Nem indulhatok el ezen az úton. A kudarccal együtt tudok élni. A megszégyenüléssel is. A gleiznerek után kulloghatok fénysebességnél lassabban, beletörődhetek, hogy még sincs gyorsabbik út. De nem várhatod tőlem, hogy diadalmas áttörésként fogjam fel azt, ami megmérgezte az álmaimat.

Blanca nézte, ahogy a férfi mogorván a távolba réved. Nyolcszáz évig tévedésben élt: Gabriel valójában soha nem elégedett meg a Kozuch-elmélet eleganciájával, épp ezért cseppet sem vigasztalta a lehetőség, hogy felkutathatja és kigyomlálhatja a hibáit.

– Gyere! – állt fel Blanca.

– Mi az?

A vé lehajolt, és kézen fogta a férfit.

– Ugorj velem!

– Hová?

– Nem egy másik tájra. Ide! Vessük le magunkat a szakadékba!

Gabriel gyanakvóan méregette a vét, de feltápászkodott.

– Miért?

– Utána jobban fogod érezni magad.

– Kétlem.

– Akkor tedd meg a kedvemért!

A férfi szomorkásan elmosolyodott.

– Rendben.

Megálltak a sziklaszirt peremén, talpuk körül porfelhő kavargott.

– Nyugtalanító érzés, hogy nem leszek ura a saját ikonomnak – lepődött meg Gabriel. – Biztosan valami csökevény. Tudtad, hogy még a szárnyas buják is idegenkedtek a szabadeséstől? Sokszor hasznos manőverként alkalmazták a zuhanórepülést, de az ösztönük azt súgta, hogy minél hamarabb félbehagyják, annál jobb.

– Hát, ne ess pánikba! Ha pedig elrepülsz, azt sosem bocsátom meg neked. Készen állsz?

– Nem. – Gabriel a nyakát nyújtogatta. – Nagyon nem tetszik ez az ötlet.

Blanca megszorította a kezét, aztán lelépett a szikláról, és a képzeletbeli világ törvényei lehúzták őket a mélybe.

9.

szabadsági fokok

Carter-Zimmerman polisz, csillagközi tér

58 315 855 965 866 CST

4082. március 21. 8:06:03.020 UT

Blanca úgy érezte, kötelessége évente legalább egyszer ellátogatni a Hajótestbe. Carter-Zimmermanban köztudott volt, hogy a vé úgy döntött, a fomalhauti utazás egy részét szubjektív időben kívánja tölteni – annak ellenére, hogy Gabriel az út teljes időtartamára hibernálta magát –, és erre igazából csak egyetlen elfogadható oka lehetett.

– Blanca! Hát felébredtél! – Enif egyből észrevette, és a tőle megszokott biztos léptekkel, négykézláb nyargalni kezdett felé a mikrometeor pettyezte kerámiapadlón. Alnath és Merak valamivel kimértebb tempóban loholtak utána. Az Osvaldok többsége megtestesítő szoftverek segítségével hipotetikus, vákuumhoz alkalmazkodott húsvérek alakját öltötte fel, légmentesen záró, hőszigetelő bundával, infravörös kommunikációs adottságokkal, igény szerint tapadó tenyérrel és talppal, illetve szimulált sugárkárosodások szimulált ellátásának képességével. A tervezésük során abszolút praktikus szempontok érvényesültek, mivel azonban a Carter-Zimmerman űrjáró poliszklónjai külön-külön alig haladták meg egy-egy ilyen csillagblöki méretét, szóba sem jöhetett, hogy valóságos utasként manifesztálódjanak. A Hajótest csak egy hihetően kitalált helyszín volt, szintetikus táj, ahol az igazi égbolt egybeolvadt egy több száz méter hosszú, a polisznál ezerszer nagyobb tömegű fiktív űrhajóval, amely legfeljebb akkor lehetett volna valódi, ha néhány évezreddel elhalasztották volna a diaszpórát, hogy elegendő antihidrogént állítsanak elő a meghajtásához.

Enif kis híján nekiment a vének, de az utolsó pillanatban oldalra farolt, és még éppen meg tudott kapaszkodni. A hím előszeretettel kérkedett a Hajótestben tökélyre fejlesztett képességeivel, de Blancának néha eszébe jutott, mit tennének a többiek, ha elgaloppírozná magát, nem tudna letapadni, és kirepülne az űrbe. Megsértenék a gondosan szimulált fizikai törvényeket, és varázslattal visszahoznák? Vagy elszánt mentőakciót kezdeményeznének?

– Felébredtél! Pontosan egy évvel később!

– Igen. Elhatároztam, hogy én leszek a napéjegyenlőségetek, aki emlékeztet titeket a szülőbolygótok ritmusára. – Amióta felfedezte, hogy az Osvaldok őrprogramja minden ősrégi asztro-blablát elképesztően mély igazságokként etet meg velük, Blanca nem tudta megállni, hogy ne feszítse túl a húrt, hátha nem irtotta még ki belőlük teljesen az irónia iránti fogékonyságot a csillagközi utazás zord mentális feltételeihez való tökéletes alkalmazkodás.

Enif vidáman felsóhajtott.

– Felkelő sötét napod nosztalgikus utóképként jelenik majd meg kollektív retinánkon! – Közben odaértek a többiek is, és a három csillagblöki lelkes eszmecserébe kezdett a Föld ősi körforgásához való idomulás megőrzésének fontosságáról. Az a tény, hogy mind a hárman ötödik generációs C-Z-i őslakosok voltak, akiket még közvetve sem érintettek az évszakok, említést sem érdemelt. Amikor Carter-Zimmermant ezer példányban lemásolták, és a klónokat kilőtték ezer különböző úti cél felé, a diaszpórában résztvevő polgárok túlnyomó többsége érthető módon kimerevítette a pillanatfelvételét az érkezésig az unalom és a kockázat elkerülése végett. Még ha valamelyik pillanatfelvétel fájlja útközben meg is semmisülne anélkül, hogy a klónozás pillanata óta akár egyszer is futtatták volna, az sem járna semmiféle adatvesztéssel, nem okozná a polgár halálát. Sokan a polgárok közül azt is beállították, hogy az exoénjük a célállomáshoz érve csak akkor indítsa újra őket, ha a rendszer eléggé érdekesnek bizonyul, hogy még véletlenül se kelljen csalódniuk.

A másik végleten ott volt az a kilencvenkét polgár, akik úgy döntöttek, végigélik mind az ezer utazást, és noha némelyikük irama pár megataura csökkentette az útidőt, a többiek hitet tettek a mellett a különös elképzelés mellett, miszerint csak és kizárólag a húsvérekéhez igazított szubjektív időben lehetett „őszintén” megtapasztalni a fizikai világot. Nekik volt a leginkább szükségük vaskezű őrprogramokra, ha nem akartak megőrülni.

– Na és, mi újság? Miről maradtam le?

Blanca évente maximum egy-két alkalommal jelent meg a Hajótörzsben, hagyta, hogy az Osvaldok azt higgyék, az idő fennmaradó részét hibernálva tölti. Miután úgy döntött, hogy csak ezen az úton, a legrövidebben legyen ébren, az útitársai, ha elismerésre méltónak nem is, de bizonyára következetesnek találták, hogy felhígítva tapasztalja meg a diaszpóra-élményt.

Merak felágaskodott a hátsó lábán, és kedves fintort vágott; a nyakán a lila bunda alatt látványosan lüktettek az erek a sprint után.

– Te tényleg nem látod? A Procyon majdnem egyhatod fokkal elmozdult, amióta utoljára itt jártál! Az Alfa Centauri meg több mint kétszer ennyivel! – Lehunyta a szemét, és egy pillanatra szólni sem bírt, annyira átjárta a gyönyörűség. – Hát nem érzed, Blanca? Ne mondd, hogy nem! A parallaxis páratlan érzését, azt, hogy három dimenzióban vonulunk a csillagok között…

Azokat a polgárokat, akik ezt az őrprogramot használták, Blanca „Osvaldoknak” nevezte el magában Ibsen Kísértetek című drámájának egyik szereplője után, aki a darab végén teljesen értelmetlenül azt hajtogatja: „A nap. A nap.” A csillagok. A csillagok. Ha éppen nem akadt el a szavuk a látószögelhajlások feletti örömükben, akkor vagy a változócsillagok fluktuációja, vagy a tisztán szétválasztható kettőscsillagok lassú keringése láttán ájuldoztak. A polisz nem volt elég nagy ahhoz, hogy komolyabb csillagászati berendezéssel lássák el, habár a csillagblökik amúgy is szolgai módon ragaszkodtak korlátozott, álbiológiai látásukhoz. Azért sütkéreztek a csillagfényben, és azért lelték örömüket a hihetetlenül hosszú és időigényes utazásban, mert átalakított elméjükkel minden átélt pillanatot végtelenül élvezetesnek, végtelenül izgalmasnak és végtelenül fontosnak találtak.

Blanca néhány kilotaut maradt, hagyta, hogy Enif, Alnath és Merak körbevezessék a képzeletbeli hajón, felhívják a figyelmét száz meg száz apróbb változásra az égen, és megmagyarázzák a jelentésüket, időnként meg-megállva, hogy elbüszkélkedhessenek vele a barátaiknak. Mikor aztán célozgatni kezdett rá, hogy fogytán az ideje, a trió elvitte az orr-részbe, és áhítattal bámulták az úti céljukat. Az elmúlt egy évben a Fomalhaut nem vált szembetűnően fényesebbé, és a szomszédságában nem voltak más, látszólag széttartó csillagok, ezért még Merak is kénytelen volt elismerni, hogy nem igazán tűnt ki a többi csillag közül.

Blancát nem vitte rá a lélek, hogy az eszükbe juttassa, szándékosan megfosztották magukat a polisz mozgásának leglátványosabb jelétől: a fénysebesség nyolc százalékával haladva a Doppler-effektus keltette csillagszivárvány, közepén a Fomalhauttal, sokkal gyengébb volt, hogysem érzékelni tudnák. A tájat fotonérzékeny, ångströmnél kisebb hullámhosszú felbontással operáló kamerák adatai alapján hozták létre, szóval csak kérniük kellett volna, és eléjük tárul a látvány, de még a gondolattól is irtóztak, hogy az információ közvetlen befogadásának érdekében csaljanak a testi beállításaikkal, vagy akár csak hamisszínes képet mutassanak az égről, láthatóvá téve a felerősödött Doppler-effektust. Autentikus űrutazó húsvérek puszta érzékszervein keresztül élték meg az utat. A cicomák aláásták volna a hitelességet, és megnövelték volna annak kockázatát, hogy az absztrakció ingoványos talajára tévednek.

A vé búcsút vett tőlük, a mielőbbi viszontlátásig. Körbeugrálták, zajosan hangot adtak tiltakozásuknak, megpróbálták maradásra bírni, de Blanca tudta, hogy nem fog sokáig hiányozni nekik.

• • •

Hazaérve Blancának el kellett ismernie, hogy jól érezte magát a látogatás során. A blökik kis dózisokban adagolt túláradó lelkesedésének hatására mindig más szemmel nézett a saját rögeszméjére.

Éppen aktuális hazai táján repedésekkel teli, üveges síkság terült el a sötét narancsszínű ég alatt. Alig néhány deltára a talajtól fürge, ezüstös felhők emelkedtek a magasba felfelé törő légáramlatok hátán, láthatatlan párafelhővé szublimáltak, majd váratlanul ismét összesűrűsödtek, és lesüllyedtek. A talajon időnként földrengés futott végig, amit a felhők által kifejtett erők okoztak, és amire a való világban nem volt példa; Blanca lassacskán kezdte átlátni a nagyobb rengéseket megelőző égi mintázatokat, ám a pontos szabályok, az alsóbb szintű, determinisztikus törvényekből előlépő komplex tulajdonságok rendezőelvei rejtve maradtak.

A világ és szeizmológiája azonban csak díszként volt jelen, figyelemelterelésre szolgált. A valódi ok, amiért érzékelni akarta az idő múlását az utazás alatt, ott feküdt kilodeltákon át keresztbe-kasul szelve a tájat. A „távolság problémájának” sikertelen megoldásai, az ösvény mentén eldobált Kozuch-diagramok sora nemsokára uralni fogják az egész vidéket, még a legerősebb rengések keltette repedések is eltörpülnek majd mellettük.

Blanca a csapás friss vége fölött lebegve számba vette legutóbbi kétségbeejtő próbálkozásait. Az elmúlt néhány megataut azzal töltötte, hogy megpróbálta befoltozni a Kozuch eredeti modelljén található lyukakat egy „magasabb rendű korrekciókból” összetákolt rendszerrel, féreglyukon belüli féreglyukak végeláthatatlan sorával, melyektől azt remélte, hogy összegezve tetszőlegesen nagy, de véges hosszúságot adnak ki – százmilliárd kilométeres fraktálokat zsúfolva egy protonnál húsz nagyságrenddel kisebb térfogatba. Előtte a vákuum előállításának és megsemmisítésének folyamatával bíbelődött, hátha el tudja érni, hogy a féregjáratok térideje mesterségesen szabályozva, a szájak áthelyezésével egy időben táguljon ki és húzódjon össze. Egyik megközelítés sem vált be, de ezt utólag egyáltalán nem bánta; az efféle ad hoc módosítások, amilyen otrombák voltak, nem is érdemelték meg, hogy igazak legyenek.

Azt követően, hogy a Kovácsműhelyt a diaszpórához szükséges antihidrogén-üzemanyag előállításához használták, részecskefizikusok egy kisebb csoportja jelentette be rá az igényét a földi C-Z-ben, olyanok, akik még nem ábrándultak ki véglegesen belőle, miután eredeti rendeltetésével csődöt mondott. Azóta minden létező részecsketípust kísérletnek vetettek alá a Planck–Wheeler-hosszig bezárólag, és ameddig nem alkottak átjárható féregjáratokat, addig az eredmények maximálisan megfeleltek a Kozuch-elméletnek. Blanca ebből arra következtetett, hogy Kozuchnak a részecskefajták és a féreglyukak szájai közti összefüggésére vonatkozó eredeti elképzelése helyes, és ezen alapfelvetést minden egyéb tatarozástól és kiszanálástól függetlenül ildomos volna átmenteni kiindulópontként a módosított elméletbe is.

Igen ám, csakhogy a Földön az általános vélekedés egyre inkább afelé tendált, hogy Kozuch modellje egy az egyben elvetendő. A féregjáratok szájainak szerteágazó jellegét megengedő hat extra dimenziót egyesek máris kikiáltották „matematikai agyszüleménynek, mely kétezer éve félrevezeti a fizikusokat”, az elméleti szakemberek pedig egymást túllicitálva, flagelláns vezeklők puritán szorgalmával próbáltak „realistább” megközelítést alkalmazni.

Blanca elismerte, nem kizárt, hogy a Kozuch-elmélet jóslatai csupán azért váltak be, mert „tükrözték” egy másik rendszerbe a féreglyukak topológiájának logikai szerkezetét. Ha beleejtünk egy testet egy aszteroida közepén átfúrt lyukba, a test gravitációs erő keltette mozgása gyakorlatilag ugyanolyan képleteket követ, mint egy ideálisan rögzített rugó szabad végéhez rögzített tárgyé, de egyiket sem szabad metaforaként túlságosan a másikra erőltetni, mert értelmetlen zagyvaság lesz a vége. A Kozuch-féle modell talán annak köszönhette a sikerét, hogy nem több egy, az esetek többségében rendkívül jól működő metaforánál olyan mélyebb fizikai összefüggések vonatkozásában, amelyeknek valójában annyi közük van az extra dimenziós féregjáratokhoz, mint rugónak az aszteroidához.

A gond csak az volt, hogy a fenti konklúzió a C-Z-ben uralkodó nézetek malmára hajtotta a vizet: megindult a vádaskodás a féregjárat-utazás kapcsán, negatív visszhangot váltott ki, hogy a többi polisz fokozatosan kivonult a fizikai világból, és egyre népszerűbbé vált az elv, miszerint csak akkor lehet elkerülni a sorsukat, ha a C-Z kultúráját szilárdan lehorgonyozzák őseik közvetlen tapasztalati útjának sziklájához, és tartózkodnak mindennemű metafizikában való tapicskolástól. Ebben a szellemi légkörben Kozuch hat extra dimenzióját soha nem fogják többre tartani a valódi folyamatok pillanatnyi félreértésének termékénél.

Blanca eredetileg úgy tervezte, legfeljebb húsz vagy harminc megataut szentel a problémának, és az utazás hátralévő részét végigalussza; megnyugodva dőlhet majd hátra, hiszen keményen megdolgozott azért, hogy belássa, milyen nehéz lenne megoldást találni. Vigyázott, ne élje bele magát túlságosan abba, hogy segíthet kirángatni Gabrielt a Kovácsműhely utáni depressziójából, bár jó néhány ábrándképet szőtt, melyekben ébredés után azzal fogadja a férfit, hogy lélekölő „kudarca” szolgáltatta a következő kétezer év fizikájának nyitját. De ez mit sem változtatott azon, hogy a Renata Kozuch által kitalált világegyetem elegancia terén párját ritkította, és ökonomikus, harmonikus törvények szabályozták – s ezt a csodálatos modellt a Földről érkező közleményekben szörnyűséges tévedésnek próbálták beállítani, olyan katasztrofálisnak, mint Ptolemaiosz epiciklusai, olyan elhibázottnak, mint a flogiszton vagy az éter. Blanca úgy érezte, tartozik annyival Kozuchnak, hogy a védelmébe veszi.

A vé megnyitotta a Kozuch-avatárt, mire a rég halott húsvér képe megjelent mellette a tájon. Kozuch sötét hajú nő volt, alacsonyabb az átlagnál, és hatvankét évesen publikálta mesterművét – akkortájt merőben szokatlan volt, hogy valaki az ő korában ilyen fantasztikus természettudományos vívmánnyal rukkoljon elő. Az avatár nem ébredt öntudatra, és végképp nem volt Kozuch elméjének valósághű mása; az asszony az Introdus korai szakaszában hunyt el, és senki nem tudta, miért, de nemet mondott a beszkennelésre. A szoftver azonban hozzáfért az asszony számos témában közzétett nézeteihez, és bizonyos mértékben a sorok között olvasva képes volt korlátozott mennyiségű mögöttes tartalmat kihámozni a szövegekből.

Blanca harminchetedszer tette fel a kérdést:

– Mekkora lehet egy féregjárat hosszúsága?

– A standard fibrum kerületének a fele. – Az avatár, valahol érthető módon, árnyalatnyi ingerültséget csempészett Kozuch hangjába. És bár mindig sikerült ügyesen átfogalmaznia a választ, attól az még ugyanaz maradt: körülbelül ötször tíz a mínusz harmincötödiken méter.

– A standard fibrum? – Az avatár már-már elkeseredve pillantott rá, de Blanca nem tágított. – Frissítsd fel az emlékezetem! – kérlelte. Vissza kellett térnie az alapokhoz, újra megvizsgálnia a modell alapelveit, és olyan változtatásokat eszközölnie rajtuk, amelyek kiküszöbölik a távolsági problémát, de a féreglyukak szájának lényeges szimmetriáját érintetlenül hagyják.

Az avatár beadta a derekát. Végül mindig együttműködött a vével, még akkor is, ha maga Kozuch egyébként nem tette volna.

– Először is vegyük egy Minkowski-tér kétdimenziós térszerű szeletét. Lapos és statikus, a legegyszerűbb dolog, amivel kezdhetünk. – Az avatár létrehozott egy nagyjából egy delta hosszú, fél delta széles átlátszó téglalapot, majd meghajlította olyanformán, hogy az egyik fele a másik fölé kerüljön, és a párhuzamos felek közé beférjen egy kéz. – Természetesen itt most nincs értelme görbületről beszélni; az ábra megalkotásához szükséges, de fizikai szempontból semmi jelentősége. – Blanca bólintott, és kissé elszégyellte magát; olyan volt, mintha arra kérte volna Carl Friedrich Gausst, hogy mondja fel a szorzótáblát.

Az avatár kivágott két kicsi korongot az ábrából, az egyiket a felső síklapból, a másikat pedig közvetlenül alatta a másikból.

– Ha egy féregjárattal szeretnénk összekötni a köröket, akkor azt kétféleképpen tehetjük meg. – Azzal kiegészítette az ábrát egy keskeny, téglalap alakú szalaggal, méghozzá úgy, hogy az egyik végét a felső lyuk karimájának egy rövid szakaszához illesztette, a másikat meg az alsó karima ezzel párhuzamos szakaszához. Aztán fogta a rozoga hidat, és kiterjesztette körben a két lyuk körvonala mentén, összefüggő alagutat képezve. Az alagút középen elkeskenyedő, de össze nem érő homokóra alakot vett fel. – Az általános relativitáselmélet értelmében ez a megoldás némely vonatkoztatási rendszerben negatív energiával rendelkezne, különösen, ha átjárható volna. Mivel ettől függetlenül a két szájnak még lehet pozitív tömege, egy ideig néhány kísérleti kvantumgravitációs változaton dolgoztam, de arra jutottam, hogy egyik sem működik stabil részecskék modelljeként.

Az avatár kiradírozta a homokóra alakú alagutat, megszüntetvén a kapcsolatot a két lyuk között, majd keskeny szalagot húzott végig a felső karima bal oldalától ezúttal az alsó jobb oldaláig. Megismételte, amit az előző példánál, vagyis széthúzta a szalagot a két körvonal mentén, végig átellenes szakaszokat kötve össze a karimán. A művelet végeredményeként két kúp jött létre, melyek a féregjárat szájai között értek össze.

– Ebben az esetben pozitív tömeget kapunk. Sőt mi több, ha az általános relativitáselmélet ezen a léptéken is érvényesül, akkor egyszerűen egy szingularitáson osztozó feketelyukpárról beszélhetünk. No persze, még a legnehezebb elemi részecskék Schwarzschild-sugara is nagyságrendekkel kisebb a Planck–Wheeler-hossznál, következésképpen a kvantummechanikai határozatlanság áttöri a szóba jöhető eseményhorizontokat, és talán még a szingularitást is elsimítja. Én viszont egy egyszerű, geometriai modellt kerestem, amely ezen határozatlanság alapjául szolgál.

– Tehát megfejelted néhány extra dimenzióval. Ha Einstein négydimenziós egyenleteivel nem írható le a téridő szerkezete a legkisebb mérettartományban, akkor a klasszikus modell „fixpontjainak” plusz szabadsági fokokkal kell rendelkezniük.

– Pontosan.

Az avatár az ábrára mutatott, ami ennek hatására alig észrevehetően megváltozott: az átlátszó lap felhólyagosodott, apró, azonos méretű, tökéletes gömbök keletkeztek rajta. Az ábrázolás erősen stilizáltra sikeredett – mintha egymás mellett fekvő körök hosszú láncolatával rajzolnánk le egy hengert –, de Blanca értette a lényeget: az ábra minden egyes pontja a kétdimenziós laphoz volt kötve, de szabadon mozoghatott saját kicsinyke gömbjének felszínén. – A pontok által elfoglalható extra teret a modell „standard fibrumának” nevezzük. Tudom, ez itt nem egy hosszúkás, rostszerű dolog, mint amit a fibrum szó eredetileg jelent, de a kifejezést örököltük, ez van, ezt kell szeretni. Először egy 2-gömböt választottam standard fibrumnak, és csak akkor váltottam 6-gömbre, amikor nyilvánvalóvá vált, hogy az összes részecske felöleléséhez hat dimenzióra lesz szükség.

Az avatár öklömnyi gömböt rajzolt a levegőbe az első ábra fölé, és egyenletesen változó színekkel festette be az egész felületét.

– Hogyan kerülhető meg a szingularitás azzal, ha minden pontnak egy 2-gömbnyi mozgásteret biztosítunk? Tételezzük fel, hogy meghatározott szögből közelítjük meg a féregjárat középpontját, miközben megengedjük, hogy az extra dimenziók így változzanak meg. – Az avatár fehér egyenest húzott a gömb északi pólusától az egyenlítő felé, és ezzel egy időben színes vonal jelent meg az első képen: egy pálya, mely egyenesen a féregjárat felső kúpjába vezetett. A pálya színeit a gömbre rajzolt egyenes határozta meg; az egyes pontokhoz rendelt két extra dimenzió értékeit jelezték.

Amikor a gömbön lévő egyenes metszette az egyenlítőt, a pálya átlépett a másik kúpba.

– Most kellett volna bekövetkeznie a szingularitásnak. Máris megmutatom, mi lett belőle.

Az avatár továbbhúzta a meridiánt a déli pólusig, a féreglyukban haladó pálya pedig folytatta útját az alsó kúpban, és végül kibukkant a közönséges tér alsó régiójában.

– Rendben, ez egy geodetikus. A klasszikus változatban minden féreglyukban közlekedő geodetikus a szingularitásban ér össze. De most figyelj!

Az avatár egy másik meridiánt húzott a gömbre. Ez is az északi pólustól indult, de száznyolcvan fokos szöget zárt be az előzővel. A féreglyukábrán megjelenő színes pálya ezúttal a túloldalról közelítette meg a felső szájat.

Most is, amikor a gömbfelületre rajzolt meridián átszelte az egyenlítőt, a féregjárat pályája átkelt a két kúp között. Mivel a kúpok hegye egyetlen pontban találkozott, a második pályának ugyanazon a ponton kellett áthaladnia, mint az elsőnek, ám az avatár előhalászott egy nagyítót, és odatartotta a szóban forgó pont standard fibrumához. Blanca a nagyítóba nézve azt látta, hogy az apró golyóbis egyenlítőjének két szemközti pontja színesen világít. A pályák a valóságban nem kereszteződtek; az extra dimenzióban volt annyi helyük, hogy elkerüljék egymást, holott a hagyományos térnek egyazon pontján haladtak keresztül.

Az avatár intett, mire az ábra teljes felületét extra dimenziók színkódjai lepték el. A féregjárat két szájától távolabbra a tér egyenfehér lett, érzékeltetvén, hogy az extra dimenziók nincsenek megkötve, és semelyik pontról nem lehet megállapítani, hol helyezkedik el a standard fibrumon. A kúpok belső tere viszont fokozatosan elszíneződött – a felső kúp vörös, az alsó lila színt öltött –, hogy aztán a metszésponthoz közeledve a beesési szögtől függően látványosan eltérjen az addigiaktól: a felső kúp egyik oldala élénkzöld lett, majd száznyolcvan fokos fordulattal átváltott bíborvörösbe – az alsó kúpban ennek a fordítottja volt tapasztalható, ami aztán beleolvadt a lila háttérszínbe, mígnem a lila kifehéredett. Mintha a féreglyukon áthaladó sugárirányú pályák menet közben „kiemelkedtek” volna a kétdimenziós tér síkjából, valamivel „magasabbra”, hogy az ütközés veszélye nélkül kelhessenek át a középpont „felett”. Az volt az egyetlen különbség, hogy a „sík fölötti magasság” az extra dimenzióknál egy önmagába záródó térben jelentkezett, vagyis egy teljes kört leíró egyenes mentén végig folytonosan változhatott a „magasság”, és mégis ugyanott kötött ki, ahonnan elindult.

Blanca meredten nézte az ábrát, mindent elkövetett, hogy új megvilágításban lássa a fogalmakat, de zsibbasztóan ismerősnek hatottak.

– És a 6-gömb részecskék egész családját teremti meg, hiszen a helybőségnek köszönhetően számtalan különböző módon válik kikerülhetővé a szingularitás. De azt mondtad, 2-gömbbel kezdted. Úgy érted, később, amikor már háromdimenziós térrel dolgoztál?

– Nem. – Az avatárt mintha mulattatta volna a kérdés. – Azzal kezdtem, amit itt látsz: kétdimenziós tér, plusz 2-gömb mint standard fibrum.

– De miért 2-gömb? – Blanca készített egy másolatot az ábráról, ám ezen gömb helyett kört használt standard fibrumként. Itt sem vágott át két azonos színű pálya a féregjárat átkelőpontján, volt viszont egy nagy különbség: a pályák a környező fehérségből kiindulva átmenet nélkül vettek fel eltérő színeket, mivel nem volt „északi és déli pólus”, ahonnan szétágazzanak. – A kétdimenziós terekben elég egy extra dimenzió is a szingularitás megkerülésére.– Való igaz – ismerte be az avatár. – Azért használtam mégis kétdimenziós standard fibrumot, mert a féregjárat két szabadsági fokkal rendelkezik. Az egyik megakadályozza, hogy a geodetikusok középen összeütközzenek. A másik távol tartja egymástól a féregjárat két száját. Ha egy kört választottam volna standard fibrumnak, akkor a szájak távolsága minden esetben pontosan nulla lenne, ez pedig elég abszurd korlátozás, figyelembe véve, hogy a modell célja éppen a határozatlansági elv leképezése.

Blanca érezte, ahogy frusztráltan, de töretlenül reménykedve felpörög az infotrópja. Elérkeztek a távolság problémájának leglényegéhez. Az ábra felnagyítva mutatta a kúpokat, ez azonban megtévesztő volt; egy elemi részecskét körülvevő közönséges tér gravitációs görbülete elhanyagolható, gyakorlatilag semennyivel nem növelte a féregjárat hosszúságát. A féregjáraton áthaladó pályák csak a standard fibrum extra dimenzióiban való felcsavarodás miatt nyúlhattak egy kicsit is hosszabbra annál, mintha a két száj karimáját egyszerűen egymáshoz ragasztották volna.

Valójában nem is olyan kicsit.

– Két szabadsági fok – merengett Blanca. – A féregjárat szélessége és hosszúsága. De a te modelledben a dimenziók eleve megosztoznak a két funkción, méghozzá egyenlő arányban… ha nem így tennének, az értelmezhetetlen eredményekhez vezetne. – Blanca előzőleg megpróbálta deformálni a standard fibrumot, hogy hosszabb féreglyukakat kapjon, de próbálkozásai rendre csődöt mondtak. A 6-gömb csillagászati méretű 6-ellipszoiddá nyújtásával megnyílt az út az olyan százmilliárd kilométeres féregjáratok előtt, mint amilyenek a Kovácsműhelyben születtek, ebből viszont olyan „elektronok” léte következett, amelyek csillagászati hosszúságú húrok formáját vették fel. Ha pedig a standard fibrumnak nemcsak az alakját, hanem a topológiáját is megváltoztatta volna, a féreglyukak száját többé nem lehetne részecskéknek megfeleltetni.

– Lehet, hogy bevált volna a módszered, és először egy körrel kellett volna elkülönítenem a geodetikusokat – felelte az avatár, némileg szabadkozva. – Ez esetben viszont csak úgy tudtam volna távol tartani a két szájat, ha beiktatok egy másik kört is, és 2-tóruszt csinálok a standard fibrumból. Ha ezt a megközelítést választom, akkor mire végigrágom magam a részecskeszimmetriákon, azon kapom magam, hogy tizenkét dimenzióval kell zsonglőrködnöm: hattal az egyik, hattal a másik tulajdonságra. Nem állítom, hogy ne lehetett volna működőképes, de azt sem, hogy ne tűnt volna kétszer olyan túlzónak. És a húrelmélet fiaskója után már a hat dimenziót is nehezen vette be az emberek gyomra.

– El tudom képzelni – vágta rá Blanca gépiesen, mert először el sem jutott a tudatáig, amit az avatár mondott. A következő pillanatban aztán leesett neki.

Tizenkét dimenzió? A realista megközelítésért kardoskodók ostromgyűrűjében eszébe sem jutott, hogy többet is tehetne annál, mint hogy visszaveri a Kozuch hat dimenzióját „absztraktnak” tituláló vádakat. Kétszer olyan túlzó? A huszonegyedik században, amikor senki nem tudta, milyen hosszúak a féreglyukak valójában, minden bizonnyal annak hatott volna.

Bezzeg most!

Blanca kikapcsolta az avatárt, és új számításokba kezdett. Az igazi Kozuch soha nem beszélt ilyen expliciten magasabb dimenziószámú alternatívákról, de az avatár ráhibázott a tippjével.

Ha egy körön minden pontot széthúzunk egy, az eredetivel merőleges körré, akkor 2-tóruszt kapunk. Ennek analógiájára, ha egy 6-gömb minden pontját önálló 6-gömbbé alakítjuk, akkor 12-tóruszt képezünk, ha pedig a 12-tóruszt kinevezzük standard fibrumnak, minden megoldódik. A részecskék szimmetriája, valamint a hozzájuk tartozó féreglyukszájak Planck–Wheeler-mérete származhat nyugodtan az egyik hatdimenziós halmazból, és akkor a maradék hatból ered az, hogy a féreglyukak szabadon felvehetnek csillagászati hosszúságokat.

Ha viszont a 12-tórusz sokkal nagyobb a hat „hosszú” dimenzióban, mint a hat „szélesben”, a két tartomány léptéke függetlenné válik, és a két szerep elkülönül egymástól. Tulajdonképpen úgy lehet a legegyszerűbben elképzelni az új modellt, ha a 4 + 12 dimenziós világegyetemet az eredeti Kozuch-elméletben lévő tízdimenzióshoz hasonlóan osztjuk fel… azzal a különbséggel, hogy nem kettő, hanem három szintet állapítunk meg. A legkisebb hat dimenzió a szokásos feladatkört tölti be: a négydimenziós téridő összes pontja hat mikroszkopikus szabadsági fokkal bővül. A hat nagyobb dimenziónál azonban logikusabb felcserélni a szerepeket: ahelyett, hogy a négydimenziós világegyetem minden pontjához külön hatdimenziós gömb, hatdimenziós „makroszféra” tartozna… ehelyett egyetlen, hatalmas kiterjedésű, hatdimenziós makroszférában tartozik külön-külön minden ponthoz egy négydimenziós világegyetem.

Blanca visszatért az avatár féreglyukas ábrájához. Most már könnyebb volt értelmeznie, ha kiterítette és kisimította a teret; felfoghatta úgy, mintha kihasítana egy szeletet a sok közül a makroszféra egyik kicsi – s ennélfogva relatíve sík – részéből. Egyetlen szelet egy rakás világegyetemből. Blanca fogta a féreglyuk közepén lévő mikrogömböt, és kicserélte mikrogömbök egyik szájtól másikig ívelő hosszú láncolatára, szomszédos világegyetemek vákuumában nyíló virtuális féregjáratokat fűzve össze. Így az elemi részecskékhez tartozó féregjáratok hosszúsága állandó, a keletkezés pillanatában rögzül, az átjárható féreglyukak azonban kedvük szerint, tetszőlegesen nagy kerülőket téve kanyaroghatnak. Most már napnál is világosabb volt, hogy mi történt a Kovácsműhelyben előállított femtoszájakkal: elegendő vákuumot loptak más világegyetemekből – elég messzire kígyóztak a makroszféra extra dimenzióiban –, hogy a hosszuk megegyezzen a szájaik közötti külső távolsággal.

Természetesen a C-Z-ben senki egy szavát sem hinné el; az elmélete az absztrahálás csimborasszója volt. A feltételezett „szomszédos világegyetemek” – az általuk alkotott „makroszféráról” nem is beszélve – soha nem lesznek megfigyelhetőek. Még ha az egyik féregjáratot ki is szélesítenék annyira, hogy belerepülhessen egy miniatűr robot, a felvételeken nem látszana semmi más, csupán a robot torzított képe, miután a fény megkerülte a féreglyuk keresztmetszeti gömbjét. A többi világegyetem változatlanul merőlegesen helyezkedne el bármelyik általuk belátható, bejárható irányra.

De ettől még megoldotta a távolság problémáját, ráadásul egy olyan modellel, amely egyszerűen csak továbbgondolta Renata Kozuch munkásságát, és nem tette semmissé a tudós sikereit. Na, ezt múlják fölül a földi C-Z-ben, ha tudják! Sem belőle, sem Gabrielből nem futott odahaza másik példány – ugyan lementettek egy-egy pillanatfelvételt, de meghagyták, hogy csak abban az esetben indítsák el, hogy ha az egész diaszpóra megsemmisülne, márpedig ennek eléggé csekély volt a valószínűsége –, de Blanca átgondolta, és kénytelen-kelletlen útnak indított hazafelé egy, a kutatási eredményeit összefoglaló közleményt. Tartotta magát a hivatalos eljáráshoz. Az sem baj, ha kinevetik, és ha a munkája feledésbe merül; a fomalhauti C-Z-ben majd elővezetheti az elméletét, miután felébredtek azok, akikkel érdemes vitatkozni.

Blanca az ezüstfelhők körforgását figyelte; tudta, nemsokára hatalmas földrengés várható, de már nem tudta lekötni a szeizmológia. És bár sok minden várt még felfedezésre a kibővített Kozuch-modellben – például, hogy a makroszféra „standard fibrumát” képező négydimenziós világegyetemek milyen sajátságos részecskefizikát alakítottak ki abban –, azt akarta, hogy Gabrielnek is jusson a jóból. Majd közösen feltérképezik ezt a valódi, bár elérhetetlen világot, a fizikus és a tájművész, a két matematikus.

Blanca kikapcsolta az üvegsíkságot, a narancsszínű eget, a felhőket. Világító gömböket helyezett maga mellé a sötétbe, majd beállította, hogy a hierarchikusan elrendezett rendszer forogjon. Aztán utasította az exoénjét, hogy merevítse ki őt a Fomalhauthoz érkezés pillanatáig.

A fényességbe bámult, és alig várta, hogy lássa, milyen képet vág majd Gabriel, amikor meghallja a híreket.

Negyedik rész

Yatima reménykedve pislantott a csillagra, amelyet Weylnek hívtak. Lehet, hogy ez lesz az utolsó láncszem, de ha nem, akkor is közel járnak.

– Nyolc és fél évszázaddal később a diaszpóra elérte a Swiftet. Onnantól te is csak annyit tudsz, amennyit én.

– Kit érdekel a Swift! – mondta Paolo. – Mi a helyzet az Orfeusszal?

– Az Orfeusszal?

– Csak mert a klónod ott nem ébredt fel…

– Ennek semmi köze hozzá – nevetett Yatima. – Gondolod, hogy egy ősi, űrutazó civilizáció minden apró-cseprő újdonságról hallani akar, amivel útközben találkoztunk?

Paolo azonban hajthatatlan maradt.

– Ha nincs az Orfeusz, most nem lennénk itt. Az Orfeusz megváltoztatott mindent.

10.

diaszpóra

Carter-Zimmerman polisz, Föld

55 721 234 801 846 CST

3999. december 31. 23:59:59.000 UT

Miközben arra várt, hogy elkészüljön mind az ezer klónja, és tízmillió köbfényéven szétszóródjon, Paolo Venetti kedvenc díszkádjában, egy aranypettyes fekete márvánnyal burkolt udvaron álló lépcsőzetes, hatszögletű medencében ejtőzött. Paolo tetőtől talpig hagyományos testfelépítést viselt. Eleinte kényelmetlenül érezte magát az öltözékben, de a hátát és vállát nyaldosó meleg hullámok szép lassan kellemes kábulatba ringatták. Elég lett volna, ha csettint, és egyből elbágyad, de úgy vélte, az alkalom megkívánja a komplett rituális élethűséget, az álfizikai ok-okozati összefüggések cirkalmas, kacskaringós kézírását.

Az ég kupolája melegen, kéken borult az udvar fölé; sehol egy felhő, a Napnak hűlt helye, akármerre nézett, ugyanazt látta. Közelgett a diaszpóra pillanata. Szürke gyíkocska surrant át az udvaron, karmai kaparászó hangot hallattak. Megtorpant a medence túlsó végénél, és Paolo gyönyörködve szemlélte finoman lüktető légzését, nézte, ahogy a gyík figyeli, majd tovairamodik, és eltűnik az udvart övező szőlőskertben. A tájon nyüzsögtek a madarak és rovarok, rágcsálók és kis testű hüllők, melyek nem csak ékesen néztek ki, de egy elvontabb esztétikai elvet is megtestesítettek: enyhítettek a magányos megfigyelő rideg, sugaras szimmetriáján, és a nézőpontok megsokszorozásával a valósághoz láncolták a szimulációt. Ontológiai horgonykötél. Igaz, a gyíkoktól senki sem kérdezte meg, hogy klónozhatják-e őket. Tetszett vagy sem, vele tartottak.

Paolo nyugodtan várakozott, és felkészült fél tucat lehetséges sorsa mindegyikére.

11.

wang-szőnyegek

Carter-Zimmerman polisz, Orfeusz körüli pálya

65 494 173 543 415 CST

4309. szeptember 10. 17:12:20.569 UT

Láthatatlan harang csendült halkan, háromszor. Paolo boldogan felnevetett.

Egy harangszó azt jelentette volna, hogy még mindig a Földön vannak: antiklimatikus befejezés, nem vitás, de azért kárpótolnák érte más előnyök. Azok, akik közel álltak hozzá, mind Carter-Zimmermanban éltek, de nem egyenlő mértékben vettek részt a diaszpórában; földi énje így senkit nem vesztene el. Az ezer hajó útnak indításában való segédkezés is elégedettséggel töltené el. Plusz pont, hogy a Szövetség tagja maradna, és valós időben csatlakozna rá a globális kultúra egészére.

A két harangszó azt jelentette volna, hogy a Carter-Zimmerman klónja egy olyan bolygórendszerhez érkezett, amelyben nem keletkezett élet. Paolo indulás előtt lefuttatott egy kifinomult – de öntudat nélküli –, önelemző jóslatokat tévő modellt, hogy eldöntse, fel akar-e ébredni ezen feltételek mellett. Elég valószínűnek látszott, hogy egy maréknyi idegen bolygó felfedezésével, még ha kietlenek is, rengeteg tapasztalatot gyűjthetne, az meg kifejezetten jól jönne, ha az expedíció folyamán nem kellene vesződnie az idegen életformák jelenlétében betartandó komplikált óvintézkedésekkel. A C-Z népessége több mint a felére csökkenne, és a legjobb barátai közül jó néhányan hiányoznának mellőle, de úgyis kötne új barátságokat, efelől nem volt semmi kétsége.

A négy harangszó intelligens idegen életformák felfedezését jelezte volna. Az öt fejlett technológiájú civilizációt. A hat űrutazásra képeseket.

A három harangszó ellenben annyit tett, hogy a felderítő szondák egyértelműen életre utaló jeleket észleltek. Már ezért megérte volna pezsgőt bontani. Az indulás előtti klónozás pillanatáig – amely egyetlen szubjektív másodperccel előzte meg a harangok csilingelését – még egészen egyszerű idegen életformákról sem érkeztek hírek a Földre a gleiznerektől. Semmi nem garantálta, hogy a C-Z diaszpórájának bármely tagja rá fog bukkanni ilyenekre valahol.

Paolo gondolatban jelentést kért a polisz könyvtárától, mire az gyorsan átprogramozta hagyományos felépítésű szimulált agyának explicit memóriáját mindazon információk hozzáadásával, amelyek nagy valószínűséggel kielégíthették azonnali kíváncsiságát. A C-Z klónja a Vegához érkezett, a második legközelebbi csillaghoz az ezer úti cél közül, huszonhét fényévre a Földtől. Az ő hajójuk futott be elsőként a célba; a Fomalhautra tartó hajóba útközben törmelék csapódott, és megsemmisült. Paolo nem igazán tudta gyászolni az ébren lévő kilencvenkét polgárt; a klónozás előtt egyikükkel sem került közelebbi ismeretségbe, és a kétszáz éve a csillagközi térben elenyészett változatok éppoly távolinak tűntek, mint a Lacerta áldozatai.

Szemügyre vette az új otthonát jelentő csillagot az egyik kutászszonda kameráján és ősi látórendszere különös szűrőin keresztül. A Vega a hagyományos spektrumon élénk kékesfehér, protuberanciákkal tarkított korongként tűnt fel. Tömege háromszorosa a Nap tömegének, kétszer akkora, dupla olyan forró, és hatvanszor fényesebb. Szédítő tempóban égeti el a hidrogént, és máris túl van a fősorozaton töltött ötszázmillió éves életszakasz felén.

A Vega egyetlen bolygóját, az Orfeuszt a Naprendszer legjobb interferométerei is csak egy jellegtelen pontként érzékelték; Paolo most tízezer kilométer magasról nézett le a Carter-Zimmermanból a kékezzöld sarlóra. Az Orfeusz Föld-típusú, vasból, nikkelből és szilikátokból álló bolygó volt; a Földnél kicsit nagyobb, valamivel melegebb – a Vegától való egymilliárd kilométeres távolság tompította a csillag forróságát –, és jóformán fürdött a folyékony vízben. Paolo a húsvéridő ezerszeresére iramlott, hogy a C-Z húsz szubjektív tau alatt megkerülje a bolygót; a napfény minden fordulónál vadonatúj sávról lebbentette fel a fátylat. Két sudár, okkersárga, hegygerincekkel tagolt földrész tette zárójelbe az egész féltekéket betöltő óceánokat, és döbbenetes kiterjedésű úszó jégtáblák borították az északi meg a déli sarkot – leginkább az északit, ahol fűrészfogas, fehér félszigetek türemkedtek ki a tél derekán leszálló sarkvidéki sötétségből.

Az Orfeusz légkörét túlnyomórészt nitrogén alkotta – hatszor annyi, mint a Földön –, és nyomokban vízgőzt meg széndioxidot tartalmazott, ám egyik sem érte el a megszaladó üvegházhatáshoz szükséges értéket. A magas légköri nyomás csökkentette a párolgást – Paolo egy felhőfoszlányt sem látott –, a széles, meleg óceánok pedig lekötötték a széndioxidot. A Lacerta gammasugárzása itt még a Földnél is erősebben jelentkezett, mivel azonban nem volt ózonréteg, amit elpusztíthatott volna, és mivel a légkört rendszeresen ionizálta a Vega intenzív ultraibolyasugárzása, a kémiai összetétel vagy az alacsony magasságban fellépő sugárzás szintje legfeljebb minimális változáson eshetett át. Földi mércével az egész rendszer fiatalnak számított, dúskált a korai időszakból visszamaradt interplanetáris porban. A Vega nagyobb tömege és a sűrűbb protosztelláris felhő ugyanakkor gyorsabban átsegítette a vajúdáson: a nukleáris begyújtáson és a luminozitás kezdeti fluktuációin; a bolygók összeolvadásán és a bombázás korszakán. A könyvtár becslései szerint az Orfeusz viszonylag stabil éghajlattal rendelkezett, és az elmúlt százmillió évben nem érték súlyos becsapódások.

Ennyi idő alatt kialakulhatnak primitív életformák.

Hirtelen vasmarok ragadta meg Paolo bokáját, és lerántotta a víz alá. Paolo nem tanúsított ellenállást, és hagyta elúszni a bolygó látképét. Csupán két embernek volt szabad hozzáférése a C-Z-ben ehhez a tájhoz, és az apja nem szokott játszani ezerkétszáz éves fiával.

Elena levonszolta egészen a medence aljáig, mielőtt elengedte volna a lábát, és győzedelmes sziluettje a férfi fölé lebegett volna a fényes víztükör alatt. A lány húsvér testet viselt, de nyilvánvalóan csalt; teljesen érthetően beszélt, légbuborékok nélkül.

– Álomszuszék! Öt megatau óta erre várok!

Paolo közönyt színlelt, holott vészesen fogyott a levegője. Utasította az exoénjét, hogy konvertálja át kétéltű bujává. Az eredmény biológiailag és történetileg hiteles lett, bár az is igaz, hogy a felmenői közül senki nem öltött ilyen alakot. A víz beáramlott módosított tüdejébe, amiért módosított agya nem győzött hálás lenni.

– Minek pazaroljam az ébrenlétet arra, hogy vágom a centit, amíg a szondák pontosítják a megfigyeléseiket? Amint az adatok minden kétséget kizáróan bizonyítást nyertek, felébredtem.

A lány belebokszolt a mellkasába; a férfi utána kapott, és lehúzta maga mellé, ösztönösen csökkentve a saját felhajtóerejét, aztán csókolózva hemperegtek a medence alján.

– Ugye tudod, hogy mi vagyunk az első olyan C-Z, amely megérkezett valahova? – szólalt meg Elena. – A fomalhauti hajó megsemmisült, szóval rajtunk kívül már csak egy pár maradt belőlünk. Odahaza a Földön.

– Hát aztán? – Ekkor eszébe jutott: Elena úgy döntött, hogy ne ébresszék fel, ha egy másik klónja valahol az élet jeleire bukkant. Bármi is történjék a többi hajóval, Paolo összes többi példányának a lány nélkül kell leélnie az életét.

A férfi komoran bólintott, és ismét megcsókolta a lányt.

– Most erre mit mondjak? Hogy ezerszer becsesebb lettél?

– Igen.

– Na jó, de ne feledkezz meg a földi te-meg-énről! Közelebb állna az igazsághoz, ha ötszázat mondanék.

– Az ötszáz nem olyan költői.

– Kicsire nem adunk. Programozd át a beszédközpontod!

A lány végigfuttatta a kezét a bordáin, le a csípőjéig. Szeretkeztek kvázi hagyományos testükkel – és agyukkal; Paolo kizökkent az aktusból, mert felettébb szórakoztatónak találta, amikor a limbikus rendszere túlvezéreltté vált, de még emlékezett a múltkori alkalomra: elfojtotta öntudatát, és átengedte a gyeplőt a furcsa testrablónak. A szex ebben a formában semmiképpen nem volt civilizáltnak nevezhető – hogy mást ne mondjunk, elenyésző mennyiségű információ cserélt gazdát –, de az ősi élvezetek nyers, makacs jellegével bírt.

Utána a felszínre úsztak, és kifeküdtek a sugárzó, naptalan ég alá.

Paolo arra gondolt: huszonhét fényévet tettem meg egy másodperc alatt. Az első olyan bolygó körül keringek, amely idegen életnek ad otthont. És nem kellett feláldoznom semmit... nem hagytam hátra semmi igazán értékeset. Ez maga a tökély, maga a tökély. Megsajnálta a többi példányát – nehezen tudta elképzelni, hogy hasonlóan jól boldoguljanak Elena nélkül, az Orfeusz nélkül –, de hát most már nem volt mit tenni. Ugyan bőven lett volna ideje még a Földdel értekezni, mielőtt más hajók is elérnék az úti céljukat, még a klónozás előtt elhatározta, hogy nem gondolhatja meg magát, és bolygathatja meg a jövőjeként kibontakozó sokaságot. Akár egyetértett vele a földi énje, akár nem, egyiküknek sem állt hatalmában megváltoztatni az ébredés feltételeit. Az a példány, amelyiknek joga volt ezer életről dönteni, elhunyt.

Sebaj, gondolta Paolo. Majd a többiek is találnak – vagy kitalálnak – okot a boldogságra. És továbbra is fennállt a lehetőség, hogy az egyikük négy harangszóra ébred.

– Ha még sokáig durmoltál volna, lekésed a szavazást.

Szavazás? Az alacsony pályán keringő kutászok begyűjtöttek minden elérhető adatot az orfeuszi biológiáról. A következő lépés az lett volna, hogy mikroszondákat küldenek az óceánba, és az érintkezés kiterjesztéséhez a polisz kétharmados támogatására volt szükség. Semmi nem utalt arra, hogy pár millió parányi robot bármiféle károkat okozna a jelenlétével; csak néhány kilojoule hulladékhőt hagynának maguk után a vízben. Akárhogy is, erőre kapott egy frakció, mely óvatosságra intett. Carter-Zimmerman polgárai, hangzott az érvelésük, tanulmányozhatnák a bolygót távolról még egy évtizedig vagy évezredig, finomíthatnának a megfigyeléseiken és az elméleteiken, mielőtt betolakodnának… akik pedig nem értenek egyet, nyugodtan átalhatják az időt, vagy más hobbi után nézhetnek.

Paolo fejest ugrott a könyvtárba, és elmélyedt az új információkban az eddig felfedezett egyetlen orfeuszi életformáról: a „szőnyegekről”. Ezek a lebegő élőlények az egyenlítői tenger mélyebb régióiban éltek – minden jel arra mutatott, hogy az UV-sugarak elpusztítják őket, ha túl közel sodródnak a felszínhez, de a természetes környezetükben kellően védve voltak, és meg sem érezték a Lacertát. Több száz méteresre nőttek, majd tucatnyi részre osztódtak, hogy aztán a darabok külön-külön növekedni kezdjenek. Tálcán kínálkozott a feltételezés, hogy a szőnyegek egysejtű organizmusok alkotta telepek, olyasmik, mint az óriás barnamoszat, de ezt egyelőre nem sikerült bizonyítékokkal alátámasztani. A felderítő szondáknak éppen elég gondot okozott kivenni a szőnyegek szabad szemmel látható alakját és viselkedését a kilométeres mélységben, pedig a Vega bőkezűen mérte az utat megvilágító neutrínókat. Mikroszkopikus léptékű távoli megfigyelések – biokémiai elemzésekről nem beszélve – szóba sem jöhettek. A spektroszkópiai elemzés kimutatta, hogy a felszíni víz telis-tele van izgalmas molekuláris maradványokkal, de éppúgy nem lehetett ezekből az élő szőnyegekre vonatkozó következtetéseket levonni, mint ahogy a húsvérek biokémiáját sem tudták volna rekonstruálni a hamvaik tanulmányozásából.

– Mit gondolsz? – fordult Paolo Elenához.

A lány színpadiasan sóhajtott; amíg Paolo aludt, a többiek biztosan lyukat beszéltek egymás hasába a témáról.

– A mikroszondák ártalmatlanok. Kideríthetik, hogy pontosan miből épülnek fel a szőnyegek, anélkül hogy egy molekulát is elmozdítanának. Mi a legrosszabb, ami történhet? Kultúrsokk?

Paolo kedvesen a lány arcába fröcskölt; ösztönös cselekedete feltehetően a kétéltű test velejárója volt.

– Nem tudhatod biztosan, hogy nem intelligensek-e.

– Tudod, mik éltek a Földön kétszázmillió évvel a kialakulása után?

– Talán cianobaktériumok. Talán semmi. De ez nem a Föld.

– Tény. Nem valószínű, hogy a szőnyegek intelligensek, de tegyük fel, mégis azok. Gondolod, hogy észrevennének náluk milliószor kisebb robotokat? Amennyiben egyetlen organizmust alkotnak, nem úgy tűnik, mintha reagálnának a környezetükre: nincsenek ragadozóik, nem keresnek táplálékot, csak úsznak az áramlattal. Így aztán semmi okuk bonyolult érzékszerveket használni, olyat főleg nem, amelyik szubmilliméteres tartományban is működik. Ha pedig telepes egysejtűek, és az egyik véletlenül összeütközik egy mikroszondával, melynek következtében a külső receptoraival érzékeli az idegen tárgyat… mi baj származhat belőle?

– Fogalmam sincs – vont vállat Paolo. – De a nemtudásom nem garantálja a biztonságukat.

Elena bosszúból vizet paskolt felé.

– A nemtudásodon csak azzal tudsz segíteni, ha a mikroszondák leküldésére szavazol. Egyetértek, óvatosan kell eljárnunk, de nincs értelme itt lennünk, ha nem derítjük ki most azonnal, hogy mi történik az óceánban. Semmi kedvem kivárni, amíg a bolygón élő fajok valamelyike eljut egy olyan fejlettségi szintre, hogy biokémiai leckéket képes sugározni az űrbe. Ha nem vállalunk néhány egészen apró kockázatot, a Vega vörös törpévé válik, mire bármit megtudunk.

Bár a lány csak példálózott, Paolo elképzelte, milyen lenne végignézni az eseményt. Negyedmilliárd év múlva vajon a carter-zimmermani polgárok az orfeuszlakók megmentését célzó beavatkozás morális kérdéseiről fognak vitatkozni, vagy megunják a bolygót, és útra kelnek más csillagok felé, esetleg olyan lényekké módosulnak, akikből kiveszett mindenfajta nosztalgikus együttérzés a szerves élet iránt?

Grandiózus távlatok egy ezerkétszáz éves polgárnak. A fomalhauti klónnal egy apró kődarab végzett. A Vega-rendszerben sokkal több űrhulladék úszott, mint a csillagközi térben; az itteni C-Z-t hiába övezte védőpajzs, hiába mentették le az adatokat az összes távolra szakadt kutászban, nem lett hirtelen sebezhetetlen csak azért, mert épségben megérkezett. Elenának igaza volt; meg kell ragadniuk az alkalmat, mert ha nem teszik, akkor ennyi erővel visszahúzódhatnak hermetikusan elzárt világaikba, és elfelejthetik, hogy egyáltalán megtették az utat.

– Nem heverészhetünk itt, míg világ a világ. Az egész banda rád vár.

– Hol? – Paolóba most először belenyilallt a honvágy; a Földön a baráti körével mindig a Pinatubo vulkán kráterének megfigyelő műholdak által közvetített, valós idejű képén találkoztak. Felvételről már nem lesz ugyanaz.

– Gyere, megmutatom!

Paolo kinyújtózott, megfogta a kezét, és követte az elugró lányt. Eltűnt a medence, az ég, az udvar, és azt vette észre, hogy ismét az Orfeuszra tekint le… a sötét oldalára, amely mégsem volt koromsötét, mert teljes mentális palettáját bevetve dekódolta a látottakat, a sápadtan hömpölygő földi áramok hosszúhullámú rádiósugárzásától az ezer színben csillámló izotópos eredetű gammasugarakon át a kozmikus sugarak visszaszórt fékezési sugárzásáig. Az elvont ismeretek fele, amiket a könyvtár szolgáltatott a bolygóról, egy szempillantás alatt értelmet nyert. Az óceán folytonos hőmérsékleti görbéje nyomban világgá kürtölte: háromszáz kelvin; egyben felfedte a légkör árulkodó infravörös áteresztő tartományait.

Hosszú, fémes kinézetű rácselemen állt, egy hatalmas geodéziai kupola szélén, körülötte az űr lángoló katedrálisával. Felpillantott, és meglátta a Tejút csillagokban dúskáló, porlepte, zenittől nadírig ívelő sávját; Paolo érzékelte a gázfelhők ragyogását, ki tudta venni az abszorpciós és emissziós vonalakat, és szinte érezte, ahogy kettészeli a galaxis korongjának síkja. Némelyik csillagkép megváltozott, de a látvány ismerősnek hatott, nem pedig különösnek, és a színük alapján felismerte a legtöbb régi tájékozódási pontot. Miután sikerült betájolnia magát, a közeli csillagok fényének gyengüléséből vagy erősödéséből egyértelműen meg tudta ítélni, milyen irányba mozdultak el. A hajdan szikrázó Szíriusz különösen sokat vesztett fényéből, így hát Paolo végigpásztázta körülötte az eget. Öt fokra tőle délre – a korlátolt földi tájolást használva – meg is találta, amit keresett. Halovány volt, de el sem lehetett téveszteni: a Nap.

A mellette álló Elenán nem látszottak külső változások, noha már egyiküket sem kötötte gúzsba a biológia. A táj paraméterei valódi makroszkopikus testek fizikai tulajdonságait utánozták szabadesésben és vákuumban, de a beállítások között nem szerepeltek kémiai modellek, fiziológiai jellemzőkről nem is beszélve. A testük immár szokványos C-Z ikonnak felelt meg – szilárd, kézzelfogható, mentes bármiféle mikroszerkezettől –, és az elméjüket nem a tájba ágyazták be, hanem színtiszta Formázó programként futtatták az exoénjükben.

Paolo megkönnyebbült, hogy minden visszatért a rendes kerékvágásba. Időnként szertartásosan visszafejlődött az ősi alakba, mert ezzel örömet szerzett az apjának, és húsvérnek lenni felért egy pozitív önmegerősítéssel – de csak amíg véget nem ért. Valahányszor kikerült az élményből, úgy érezte, mint aki évmilliárdok láncait rázta le. Némelyik polisz polgárai a jelenlegi felépítését legalább olyan archaikusnak találták volna, de Paolónak úgy tűnt, eltalálta a megfelelő egyensúlyt: élvezte a tapintható felület és a proprioceptív visszajelzések teremtette testiség-érzetet, de csak egy megveszekedett fanatikus tudott volna huzamosabb ideig értelmetlen bélrendszert szimulálni, megnyomorított érzékszervekkel befogadni a tájakat, és a húsvérek bosszantó idegrendszeri bogarainak kitenni az elméjét.

A barátaik köréjük gyűltek, szabadesésben előadott könnyed akrobatamutatványaikat fitogtatták, üdvözölték Paolót, és cukkolták, amiért ilyen későre állította be az ébresztőt; a kompániából ő tért magához utoljára a hibernációból.

– Hogy tetszik a mi szerény új, hajlékunk? – A csupa kéz, csupa láb, csupa érzékszerv kiméra alakú Hermann Paolo válla körül úszkált, és modulált infravörös jelekkel kommunikált a légüres térben. – Pinatubo-műholdnak hívjuk. Elhagyatott hely, tudom, de féltünk, hogy szembemegyünk az óvatosság szellemével, ha úgy merészelünk tenni, mintha az Orfeusz felszínén járnánk.

Paolo mentálisan az egyik szonda közelijére pillantott, amely egy tipikus szárazföldi sávot, nagy kiterjedésű, vörös sziklasivatagot mutatott.

– Odalent, azt hiszem, elhagyatottabb a vidék. – Kísértésbe esett, hogy megérintse a földet, hogy tapinthatóvá szilárdítsa a látképet, de nem engedett a csábításnak. Illetlenség lett volna egy beszélgetés közepén máshol tartózkodni.

– Ne is figyelj oda Hermannra! Ha rajta múlna, elárasztaná az Orfeuszt idegen gépeinkkel, mikor még azt sem tudjuk, milyen hatást gyakorolnának rá. – Liesl türkizzöld pillangó volt, két szárnyára stilizált arcot hintettek aranyszemcsékkel.

Paolo meglepődött, mert abból, amit Elena mondott, biztosra vette, hogy a barátai egyhangúan a mikroszondák bevetésére szavaznak, és csak egy, az egész kérdéssel még csak most ismerkedő álomszuszék lenne oly botor, hogy ellenvetéseket tegyen.

– Milyen hatásokra gondolsz? A szőnyegek…

– Felejtsd el a szőnyegeket! Még ha olyan egyszerűek is, amilyennek látszanak, akkor sem tudjuk, mi lakozik még az óceán mélyén. – Liesl szárnya megrebbent, és a tükörképként elhelyezkedő arcok mintha támogatást remélve összenéztek volna. – A neutrínókkal végzett képalkotó eljárás felvételei alig érik el a másodperc léptékű időfelbontást és a méter léptékű térfelbontást. A kis méretű élőlényekről nem tudunk semmit.

– És ez így is marad, ha rád hallgatunk. – Karpal (ex-gleizner, mint mindig, most is húsvér alakban) Liesl szeretője volt, amikor Paolo legutóbb ébren találkozott vele.

– Még csak egy orfeuszi év töredéke óta vagyunk itt! Kis türelemmel rengeteg adatot gyűjthetünk beavatkozás nélkül. Az óceán ritka élőlényeket moshat ki a partra…

– Ritkák, annyi szent – jegyezte meg Elena fanyarul. – Az Orfeuszon elhanyagolható mértékű az árapály, alacsonyak a hullámok, vihar meg csak elvétve támad. Ami mégis partra vetődik, megsül az UV-sugárzásban, és nem leszünk okosabbak, mint a felszíni vizekben látottak alapján.

– Nem feltétlenül. A szőnyegek érzékenynek tűnnek a sugárzásra, de lehet, hogy más, a felszínhez közelebb élő fajokban erősebb védekező képesség alakult ki. Az Orfeusz ráadásul szeizmikusan aktív bolygó. Megvárhatnánk legalább, amíg egy szökőár kisodor a partra pár köbkilométert az óceánból, aztán meglátjuk, miből élünk.

Paolo elmosolyodott; ez eszébe sem jutott. Talán érdemes megvárni egy szökőárt.

Liesl így folytatta:

– Mit veszíthetünk, ha várunk még néhány száz orfeuszi évet? Legrosszabb esetben előzetes adatokat nyerünk az évszakok éghajlati viszonyairól, és kereshetünk anomáliákat, viharokat, földrengéseket, hátha felfedezünk valami újat.

Néhány száz orfeuszi év? Néhány földi évezred? Paolo kezdeti bizonytalansága múlóban volt. Ha földtörténeti idővel akarna haladni, kivándorolt volna a Lokhande poliszba, ahol a Kontemplatív Megfigyelők Rendje rendkívül gyors iramot vett fel, hogy néhány kilotau alatt végignézhessék, amint a hegyek elmállanak. Az Orfeusz, ez a megfejtésre váró, megértést követelő gyönyörű rejtély alattuk függött az űrben.

– De mi van, ha nincs mit felfedezni? – vetette fel. – Meddig várjunk? Nem tudjuk, milyen ritka az élet… mind időben, mind térben. Ha ez a bolygó értékes, akkor a korszak is az, ahol éppen most tart. Nem tudhatjuk, milyen gyorsan fejlődik az orfeuszi élővilág; komplett fajok születhetnek és pusztulhatnak el, míg mi azon agonizálunk, hogy megéri-e kockáztatni és pontosabb adatokat gyűjteni. Lehet, hogy kihalnak a szőnyegek, meg minden más is, mielőtt bármit megtudnánk róluk. Gondoljatok csak bele, mekkora veszteség lenne!

Liesl kitartott az álláspontja mellett.

– És ha a kapkodásunkkal jóvátehetetlen károkat okozunk az orfeuszi ökológiának vagy kultúrának? Az már nem veszteség volna, hanem egyenesen tragédia.

• • •

Paolo feldolgozta a földi énjétől érkezett, háromszáz évet felölelő, eltárolt adásokat, mielőtt megfogalmazta volna a választ. Az első üzenetekhez részletes implantokat mellékeltek, és jó volt átélni a többiekkel a diaszpóra kilövésének izgalmait, majdhogynem saját szemmel látni, ahogy ezer – nanorobotok által aszteroidákból kivájt – hajó indul útnak annihilációs gammasugarak fényözönében. Később aztán visszatértek a hétköznapi témák: Elena, a banda, pimasz pletykák, a Carter-Zimmerman folyamatban lévő kutatási projektjei, a poliszon belül támadt kulturális feszültségekről szóló hírek, a többé-kevésbé szakaszos művészeti rángógörcsök (a látható szépség megint felülkerekedett az érzelmi esztétikán… bár a konishibeli Valladas állítja, hogy egyesítette a kettőt.)

Az első ötven év után a földi énje egyre kevesebbet osztott meg vele; mire a Földön hírét vették a fomalhauti klón pusztulásának, az üzenetek már csak gestalt-és lineáris monológokat tartalmaztak. Paolo nem csodálkozott. Így volt rendjén: más irányt vett az életük, és az ember nem küldözget implantokat idegeneknek.

Az adások zömét válogatás nélkül minden hajónak elküldték. Negyvenhárom éve azonban földi énje privát üzenetet küldött a Vega felé tartó klónjának.

– A tavaly átadott új holdi spektroszkóp a minap vizet mutatott ki az Orfeuszon. Ha minden igaz, hatalmas, mérsékelt övi óceánok várnak rád. Szóval… sok szerencsét! – A képen megjelentek a berendezés kupolái, melyek a Hold sötét oldalának szikláiból nőttek ki; az Orfeusz színképelemzésének adatsorai; valamint egy rakás bolygómodell. – Biztosan furcsállod, minek fektetünk ennyi energiát abba, hogy egy pillantást vethessünk arra, amit te nem is olyan sokára közvetlen közelről látsz majd. Nehéz megmagyarázni. Nem hiszem, hogy irigység állna a dolog mögött, s még csak nem is türelmetlenség. Csak a függetlenség iránti vágy.

– Megint előkerült a régi vitatéma: azok után, hogy a féreglyukakkal nem jutottunk egyről a kettőre, nem lenne-e érdemes fontolóra vennünk, hogy átprogramozzuk az agyunkat csillagközi távolságok megtételéhez? Egyetlen én képes lenne több ezer csillagot felkeresni, méghozzá nem klónokon keresztül, hanem a fénysebesség terjedési korlátainak köszönhető természetes időeltolódás elfogadásával. Évezredek telnének el két mentális esemény között. A lokális vészhelyzeteket öntudat nélküli rendszerek kezelnék. – Az adáshoz esszéket csatoltak, pro és kontra; Paolo végigfutott a kivonatokon. – Mondjuk nem hiszem, hogy túl sokan felsorakoznának az ötlet mögött… főleg, hogy az új csillagászati projektek bizonyos szempontból ellenszert jelentenek. Mindig képesek leszünk távolról figyelni a csillagokat, de meg kell békülnünk azzal, hogy itthon maradtunk.

– Mégis folyton azt kérdem magamtól: hova tovább? A történelem nem mutat irányt. Az evolúció sem. A C-Z alapító okirata kimondja: értsd meg és tiszteld a világegyetemet… de milyen alakban? Milyen léptékben? Milyen érzékszervekkel, milyen elmével? Azzá válhatunk, amivé csak akarunk… és a lehetséges jövők eme nyitottsága mellett még a galaxis is eltörpül. Felfedezhetjük-e anélkül, hogy eltévelyednénk? A húsvérek annak idején meséket szőttek arról, hogy idegenek jönnek „leigázni” a Földet, ellopni „értékes” anyagi erőforrásaikat, mind egy szálig kiirtani őket, hogy megszabaduljanak a „vetélytársaiktól”… mintha legalábbis egy űrutazásra képes fajnak ne állna hatalmában levetkezni az efféle divatjamúlt biológiai szükségleteket, mintha nem lenne meg a magához való esze, vagy hiányozna belőle a képzelőerő. A galaxis leigázása… ha tudatlan baktériumok űrhajóra szállnának, azok tennének ilyesmit, mert nincs más választásuk.

– Ránk épp az ellenkezője igaz: annyi lehetőség közül választhatunk, hogy azt sem tudjuk, hova kapjunk. Ezért kell keresnünk egy másik űrutazó civilizációt. Persze fontos, hogy megértsük a Lacertát, és fontos, hogy elmélyedjünk a túlélés asztrofizikájában, de muszáj beszélnünk másokkal, akik egyszer már meghozták ezeket a döntéseket, és kitalálták, hogyan éljenek, mivé váljanak. Meg kell értenünk, hogy mit jelent belakni a világegyetemet.

• • •

Paolo figyelte, ahogy az elmosódott neutrínóképeken a szőnyegek egyenetlen időközönként meglendülve úszkálnak dodekaéder alakú hazai tája körül. Huszonnégy csipkés szélű, téglalapszerű alakzat úszott fölötte: egy nagyobb, csipkés, téglalapszerű alakzat utódai, amely épp az imént szaporodott osztódással. Az elméleti modellek azt sugallták, hogy az óceán hullámzásának puszta ereje magyarázattal szolgálhat a jelenségre, amelyet egyedül az váltott ki, ha a szülő mérete elérte a kritikus határt. A telepek – már ha azok voltak – teljesen mechanikus szétszakadásának talán nincs is sok köze az őket alkotó organizmusok életciklusához. Frusztráló. Paolo hozzászokott, hogy tömegével özönlenek be az adatok azokról a témákról, amelyek felkeltik az érdeklődését; hogy a diaszpóra legnagyobb felfedezéséről mindössze egy elnagyolt, monokróm képsorozat álljon rendelkezésre, az tűrhetetlen volt.

Rápillantott a kutászszondák neutrínódetektorainak tervrajzára, de nem látott esélyt a javulásra. A detektorokban lévő atommagokat instabil, magas energiaszintű állapotba gerjesztették, és finomhangolt gammalézerekkel tartották őket ott, elrontva az alacsonyenergiás sajátállapotokat, mielőtt megvalósult volna egy-egy átmenet. Az energiaszintek kényes egyensúlyát akár a neutrínófluxus egy a tíz a tizenötödikenhez arányú változása is felboríthatja. A szőnyegek viszont olyan halovány árnyékot vetettek, hogy még ezen a majdnem tökéletes képen is alig lehetett kivenni.

– Hát ébren vagy – szólalt meg Orlando Venetti.

Paolo megfordult. Apja karnyújtásnyira állt tőle, mint egy megállapíthatatlan korú, díszes ruhába öltözött húsvér. Paolónál azonban határozottan idősebb volt; Orlando sosem mulasztotta el érzékeltetni korelsőségét, noha a korkülönbség folyamatosan csökkent, már csak huszonöt százalék volt.

Paolo kikergette a szőnyegeket a teremből az egyik ötszögű ablakon keresztül, és kezet fogott az apjával. Orlando elméjének azon szegmensei, amelyek összefonódtak az övével, örömüket lelték Paolo hibernációból való felébredésében, szeretettel elidőztek múltbéli közös élményeiknél, és reményüket fejezték ki az apa-fiú kapcsolat harmonikus voltának megőrzését illetően. Paolo hasonló köszönéssel élt, gondosan „felfedte” apja előtt érzelmi állapotát. Inkább rituálé volt, mintsem párbeszéd, de hát Elena és maga közé is felállított határokat. Senki nem volt teljesen őszinte másokkal, kivéve ha a két személy végleges fúziót kívánt végrehajtani.

Orlando a szőnyegek irányába biccentett.

– Remélem, tisztában vagy a fontosságukkal.

– Tudod, hogy igen. – Mégsem vette bele az üdvözlő formulába. – Az első idegen életforma. – A C-Z végre-valahára megszégyeníti a gleiznerrobotokat. Az apja minden bizonnyal így látta a történteket. A robotok értek először az Alfa Centaurihoz, a robotok értek először egy Naprendszeren kívüli bolygóhoz, de az élet első jeleinek megtalálása egy Apollo a gleiznerek Szputnyikjához képest, már ha valaki efféle fogalmakkal akar dobálózni.

– Ez az a horog, amivel kiránthatjuk a marginális poliszok polgárait az állóvízből. Azokat, akik még nem süllyedtek teljesen szolipszizmusba. Ez majd felrázza őket… nem gondolod?

Paolo vállat vont. A földlakók tőle aztán abba süllyedtek, amibe csak akartak; ez nem gátolta meg a Carter-Zimmermant a világegyetem felfedezésében. De Orlandónak nem elég, ha szimplán elpáholja a gleiznereket; a carnevale sok más menekültjéhez hasonlóan egy hittérítő buzgalma dolgozott benne. Minden egyes polisszal be akarta láttatni a tévedéseiket, hogy kövessék a C-Z-t a csillagok közé.

– Ashton-Lavalban is vannak értelmes idegen lények. Én azért nem lennék olyan biztos, hogy a Földön elsöprő erővel fog hatni holmi óriás moszatok híre.

Orlando szavaiból csak úgy csöpögött a méreg.

– Az ashton-lavaliak olyan sokszor belenyúltak az úgynevezett „evolúciós” szimulációikba, hogy ilyen alapon hat nap alatt is megteremthették volna a végeredményt. Beszélő hüllőket akartak, és mirabile dictu! Beszélő hüllőket kaptak. Ha körülnézel ebben a poliszban, láthatsz olyan polgárokat, akik az önmagukon végzett módosítások miatt idegenebbek az ashton-lavali idegeneknél.

– Jól van – mosolygott Paolo. – Akkor hagyjuk Ashton-Lavalt! De hagyjuk a marginális poliszokat is! Úgy döntöttünk, megbecsüljük a fizikai világot. Ez definiál bennünket. De ez éppúgy mesterséges, mint bármely más választott érték. Miért nem fér a fejedbe? Nem ez az egyetlen igaz ösvény, hogy agyonverd a hitetleneket, akik nem kívánnak rálépni. – Tudta, hogy csak a vita kedvéért vitatkozik, de Orlando mindig elérte, hogy szembehelyezkedjen vele.

Orlando maga felé intett a kezével, mire félig visszahúzta a szőnyegek képét a szobába.

– A mikroszondákra szavazol?

– Naná.

– Minden ezen áll vagy bukik. Az elején még elég egy futó pillantást vetni rá kedvcsinálónak, de ha nem követi rövid időn belül részletes elemzés, a Földön villámgyorsan elvesztik az érdeklődést.

– Elvesztik az érdeklődést? Ötvennégy év múlva tudjuk meg, hogy egyáltalán felkapták-e rá a fejüket.

Orlando csalódott pillantást vetett rá.

– Ha a többi polisz nem is érdekel, gondolj a C-Z-re! Ez rajtunk segít, bennünket erősít meg. Ki kell hoznunk belőle a legtöbbet.

Paolo mókásnak találta apja szavait.

– Mit kéne megerősítenünk? Úgy beszélsz, mintha tétje lenne a dolognak.

– Van is. Szerinted milyen hatással lett volna ránk, ha ezer élettelen bolygót találunk?

– De ez most már tisztán elméleti kérdés, nem? De legyen, ahogy akarod. Egyetértek: a C-Z megerősödik. Szerencsénk van. Örülök, hálás vagyok. Ezt akartad hallani?

– Túl sok mindent természetesnek veszel – morogta Orlando.

– Téged meg állandóan az foglalkoztat, hogy mit gondolok! Nem vagyok az… örökösöd. – Az apja időnként képtelen volt elfogadni, hogy az utód fogalma rég elvesztette archaikus jelentőségét. – Nem kell, hogy a közbenjárásommal oltalmazd a Carter-Zimmerman jövőjét. Vagy az egész Szövetségét. Megteheted te magad is.

Orlandón látszott, hogy bántják a hallottak – szándékosan választotta az arckifejezését, de ettől függetlenül jelentett valamit. Paolo kisebb lelkifurdalást érzett, de nem mondott olyat, amit nyugodt szívvel visszaszívhatott volna.

Apja feltűrte aranyszínű-karmazsinvörös köntösének ujját – az egyetlen polgár volt C-Z-ben, akinek a jelenlétében Paolo feszengett meztelenül –, és ahogy eltűnt a szobából, még egyszer elismételte:

– Túl sok mindent természetesnek veszel.

• • •

A banda együtt nézte végig a mikroszondák kilövését – még Liesl is, gyászruhát öltve, óriási fekete madárként. Karpal idegesen cirógatta a tollait. Hermann egy Escher-képbe illő teremtmény bőrébe bújt, szelvényes gilisztává alakult, melyből hat húsvér alakú láb nőtt ki – térd helyett könyökkel –, és amely koronggá göndörödve, perisztaltikus mozgással csúszott végig a Pinatubo-műhold tartószerkezetén. Paolo és Elena mindent egyszerre mondtak ki; az imént szeretkeztek.

Hermann bolygó körüli pályára állította a műholdat, közvetlenül az egyik kutászszonda alá. A táj méretarányait akkorára változtatta, hogy a szonda burkolatának alsó szakasza – detektormodulok és helyzetszabályozó fúvókák ágas-bogas rengetege – kitakarja az égbolt egyik részét. A légkörbe belépő egységek – három centiméter széles kerámiacseppek – kirobbantak az indítócsőből, üstökösként száguldottak el mellettük, majd eltűntek szem elől, mielőtt akár csak tíz métert süllyedtek volna az Orfeusz felszíne felé. A látvány hihetetlenül részletes volt, noha részben valós idejű felvételeken, részben extrapolációkon, részben puszta illusztráción alapult. Paolo arra gondolt: Ennyi erővel lefuttathattunk volna egy száz százalékos szimulációt is... úgy téve, mintha követnék a bolygóra az egységeket. Elena bűnbánó/feddő pillantást vetett rá. Hát persze... sőt, minek vesződjünk egyáltalán a kilövésükkel? Miért nem szimulálunk inkább egy élethű orfeuszi óceánt tele élethű óceáni élőlényekkel? Miért ne szimuláljuk rögtön az egész diaszpórát? A C-Z-ben nem létezett olyan, hogy szentségtörés; a polisz alapokmánya csupán az alapító atyák értékrendjét fektette írásba, nem pedig dogmák elfogadására szólított fel száműzetés terhe mellett. De időnként még így is olyan érzése támadt, mintha vékony jégen táncolna, miközben a létrehozandó szimulációkat osztályozta aszerint, hogy hozzájárulnak-e a fizikai világ megértéséhez (jók), hogy pusztán kényelmesek, pihentetők, szépek (elfogadhatók)… vagy hogy a valós jelenségek prioritását tagadják (ideje fontolóra venni az emigrálást).

A mikroszondák kapcsán szoros volt a szavazás: hetvenkét százalék támogatta, ami alig haladta meg a szükséges kétharmados többséget, öt százalék pedig tartózkodott. A Vegához érkezés óta alkotott polgárokat kizárták a szavazásból… nem mintha a Carter-Zimmermanban bárki csalásra vetemedett volna, isten őrizz. Paolót meglepte a szoros eredmény; senkitől nem hallott még meggyőző érvelést a mikroszondák kártékony volta mellett. Eszébe jutott, nem húzódik-e meg e mögött egy másik, kimondatlan ok, aminek semmi köze az orfeuszi ökológia, vagy egy hipotetikus kultúra féltéséhez. Talán egyesek szeretnének tovább tobzódni a bolygó rejtélyeinek felgöngyölítésében? Paolo valamennyire meg tudta érteni a késztetést, de a mikroszondák kilövése semmit nem vesz el az orfeuszi élet fejlődésének megfigyelésével és megértésével járó hosszabb távú élvezetből.

– A partvidék eróziójának modellje azt mutatja, hogy a Lambda északnyugati partját átlagosan kilencven orfeuszi évente elönti egy szökőár – sopánkodott Liesl. Elküldte a többieknek az adatokat; Paolo belenézett, és meggyőzőnek látta, de most már felesleges volt vitát nyitni erről. – Várhattunk volna.

Hermann meglengette kocsányos szemét.

– Az óceánpartot fosszíliák borítják, ugye?

– Nem, de a környezeti feltételek messze nem…

– Csak semmi kifogás! – Hermann egy rácselemre fonódott, és vidáman lóbálta a lábait. A huszonegyedik században szkennelték be, amikor még a Carter-Zimmerman sem létezett, de az azóta eltelt teratauban kitörölte epizodikus emlékezetének zömét, és tucatszor átírta a személyiségét. Egyszer elmondta Paolónak: „Úgy szoktam magamra gondolni, mint a saját ükunokámra. A halál nem is olyan vészes, ha fokozatosan adagolod. Halhatatlanság dettó.”

– Mindig az jut az eszembe, hogy milyen érzés lenne, ha egy másik C-Z klón egy ennél sokkal ütősebb felfedezést tenne, mondjuk a féregjáratok lerövidítésére képes idegeneket találna, miközben mi meg itt úszó algákat tanulmányozunk – tűnődött Elena. Az ikonja a szokottnál stilizáltabb volt: nem nélküli, szőrtelen, sima, kifejezéstelen, androgün arccal.

Paolo vállat vont.

– Ha képesek lerövidíteni a féregjáratokat, lehet, hogy előbb-utóbb meglátogatnak. Vagy megosztják velünk a technológiát, és akkor összekapcsolhatjuk a teljes diaszpórát. De értem, mire gondolsz. Az első idegen életforma, aminek nagy valószínűséggel annyi esze van, mint egy tengeri moszatnak. De az átkot legalább megtöri. Minden huszonhetedik fényévnél találunk egy moszatot. Ötven fényév után mi jön, idegrendszerek? Száz fényév után intelligencia? – Ekkor elhallgatott, mert hirtelen ráeszmélt, hogy mit érez a lány: egyre inkább úgy tűnt, hogy rosszul választott, amikor úgy döntött, az élet első nyomainak felfedezését követően többé nem ébred fel máshol – elpocsékolta a diaszpóra adta lehetőségeket. Paolo felajánlott neki egy együttérzéséről és támogatásáról biztosító implantot, de a lány visszautasította.

– Muszáj most élesen meghúznom a határokat – magyarázta. – Ezzel egyedül kell megbirkóznom.

– Megértem. – Hagyta elhalványulni az elméjében a lány szeretkezés közben bekerült részleges modelljét, és csak egy hagyományos, találgatás alapú Elena-szimbólumot hagyott meg, olyat, mint az összes többi ismerőséről. Paolo komolyan vette az intimitással járó felelősséget; a lány, akivel Elena előtt járt, arra kérte, hogy törölje ki minden vele kapcsolatos emlékét, és a férfi többé-kevésbé teljesítette is az óhaját. Arra az egyre még mindig emlékezett, hogy ezt kérte tőle a lány.

– Leszállás! – jelentette be Hermann.

Paolo az egyik kutászszonda visszajátszott felvételén figyelte, ahogy az elsőként érkező egységek szétnyílnak, és kioldják a mikroszondákat. Nanorobotok alakították át széndioxiddá és egyszerű ásványi anyagokká – semmi olyanná, amit az Orfeusz rendszeres mikrometeor-záporai ne tartalmaztak volna – a kerámia pajzsot (majd önmagukat), mielőtt a darabkák a vízbe csapódtak volna. A mikroszondák nem fognak visszasugározni semmit; miután végeznek az adatgyűjtéssel, felúsznak a felszínre, és modulálni kezdik az UV-visszaverő képességüket. A kutászok feladata lesz meghatározni az apró pöttyök helyzetét, és beolvasni az üzenetüket, aztán megsemmisítik magukat, annyi sem marad belőlük, mint a légkörbe lépő egységekből.

– Ezt meg kell ünnepelni! – rikkantott Hermann. – Irány a Szív! Ki tart velem?

Paolo Elenára lesett. A lány megrázta a fejét.

– Menj csak!

– Biztos?

– Persze! Nyugodtan. – A bőre üvegesen csillogott; kifejezéstelen arcán visszatükrözte a lenti bolygót. – Jól vagyok. Csak egy kis egyedüllétre van szükségem, hogy gondolkodhassak.

Hermann rátekeredett a műhold tartórácsára, és ahogy elindult, megnyújtotta a testét, újabb szelvényei, újabb lábai nőttek.

– Mi lesz már?! Karpal? Liesl? Gyertek ünnepelni!

Elena eltűnt. Liesl gúnyosan horkantott, és a táj légürességére fittyet hányva széles szárnycsapásokkal elrepült a messzeségbe. Paolo és Karpal figyelte, ahogy Hermann teste egyre hosszabbra nyúlik, egyre gyorsabban mozog, aztán egy elmosódott, villámgyors mozdulattal kiterjesztette magát az egész gömbkupolára. Paolo nevetve szökkent arrébb; Karpal követte a példáját.

Ekkor Hermann összehúzódott, mint egy óriáskígyó, és a műhold hatalmas reccsenéssel darabjaira hullott.

A két húsvér alakú teremtmény és az óriásféreg egy darabig a pörgő-forgó fémdarabok felhőjében úszott, képzeletbeli roncsok abszurd kollekciójában, melyeken megcsillant a valódi csillagok fénye.

• • •

A Szív mindig zsúfolásig megtelt, de tágasabb volt, mint Paolo korábban látta, pedig Hermann visszazsugorodott az eredeti méretére, hogy ne keltsen nagy feltűnést. A gigantikus, izmos kamra kupolaként borult föléjük, és nedvesen, ütemesen lüktetett a zenére, mialatt azt a helyet keresték, ahonnan a legjobb rálátásuk nyílik a légkörre.

Végül találtak egy remek helyet, és alkottak néhány bútordarabot – egy asztalt és két széket; Hermann jobban szeretett állni. A padló kibővült, hogy legyen elég hely a bútoroknak. Paolo körülnézett, kiabálva odaköszönt néhány személynek, akiket látásból ismert, de lusta volt aláírásokat egyeztetni az adatbázissal. Nagy eséllyel mindenkit ismert a tömegben, de nem akarta távoli ismerősökkel bájcsevegve tölteni a következő kilotaukat.

– Egy ideje követem a mi kis szerény csillagvizsgálónk adatfolyamát – mesélte Hermann. – Így kívánom orvosolni a vegai szűk látókörű lokálpatriotizmust. Furcsa dolgok zajlanak a Szíriusznál. Megakelvines röntgensugarakat látunk, gravitációs hullámokat… valamint tisztázatlan forró pontokat a Szíriusz B-n. – Karpalhoz fordult, és ártatlanul azt kérdezte: – Szerinted mit forgatnak a fejükben a robotok? Pletykaszinten felmerült, hogy le akarják téríteni a fehér törpét a keringési pályájáról, hogy egy hatalmas űrhajó alkatrészeként használják.

– Nem szoktam figyelni a pletykákat. – Karpal mindig hitelesen reprodukált régi gleiznertestében jelent meg. Nem kis bátorságra vallott, hogy elhagyta a társait, és a C-Z-be költözött; soha nem fogadnák vissza.

– Nem mindegy, mit csinálnak? – kérdezte Paolo. – Hová mennek, hogyan jutnak oda? Elég nagy ez a világegyetem, mind elférünk benne. És tegyük fel, hogy ránk tapadnak, és ők is eljönnek a Vegáig… miért ne vizsgálhatnánk közösen az orfeuszlakókat?

Hermann rajzfilmbe illő féregarcára színlelt riadalom ült ki: szeme elkerekedett, és széjjelebb csúszott.

– Még csak az kéne, hogy magukkal rángassanak egy fehér törpét! Mindjárt a fejükbe veszik, hogy megépítenek egy Dyson-gömböt. – Visszafordult Karpalhoz. – Téged ugye már nem gyötör a késztetés, hogy… asztromérnöki tevékenységet végezz?

– A vegai aszteroidák kőzetanyagának megatonnaszámra való kitermelése maximálisan kielégíti ez irányú törekvéseimet.

Paolo megkísérelt témát váltani.

– Hallottatok mostanában valami hírt a Földről? Kezdem úgy érezni, hogy nem vagyok képben. – Otthoni másának legutóbbi üzenete még a késleltetésnél is régebbi volt tíz évvel.

– Nem sokból maradtál ki – mondta Karpal. – Másról sem beszélnek, mint az Orfeuszról: az új holdi obszervatóriumról, a víz nyomairól. Izgatottabbnak tűnnek az élet puszta lehetőségétől, mint mi a bizonyosságától. És nagy reményeket fűznek hozzá.

– Azt meghiszem – nevetett Paolo. – A földi énem mintha azt várná a diaszpórától, hogy rátalál egy fejlett civilizációra, akik választ adnak a Szövetség egzisztenciális dilemmáira. Nem hinném, hogy túl sok támpontot fog kapni a hínároktól.

– Tudtad, hogy az indulást követően ugrásszerűen megnőtt a C-Z-ből kivándorlók száma? A kivándorlóké, meg az öngyilkosságot elkövetőké. – Hermann abbahagyta a tekergést-vonaglást, és tőle szokatlan komolysággal szinte teljesen mozdulatlanná dermedt. – Gondolom, ez indította el a csillagászati programot. És úgy tűnik, sikerült megfékezni vele az elvándorlási hullámot, legalábbis kis időre. A földi C-Z a diaszpórában részt vevő klónokat megelőzve mutatta ki a víz jelenlétét, és ha majd értesülnek róla, hogy az élet nyomaira bukkantunk, úgy érezhetik, ők is kivették belőle a részüket általa.

Paolót nyugtalanság fogta el. Elvándorlás és öngyilkosságok? Ezért volt olyan búskomor mostanában Orlando? A Kovácsműhely fiaskója után újabb háromszáz év telt el várakozással. Vajon milyen magasra hághattak az elvárások?

Izgatott moraj futott végig a termen, a beszélgetés hangneme hirtelen megváltozott.

– Feljöttek a felszínre az első mikroszondák – suttogta Hermann szarkazmussal vegyes áhítattal. – Már futnak is be az adatok.

Az öntudattal nem rendelkező Szív elég intelligens volt ahhoz, hogy kitalálja vendégei kívánságait. Az eredményeket mindenki lekérhette magának a könyvtárból, a zene mégis elhallgatott, és fent a kamrában megjelent az összefoglaló adatok hatalmas publikus képe. Paolónak egészen ki kellett tekernie a nyakát, hogy láthassa, hasonlóban még nem volt része.

A mikroszondák nagy felbontásban letapogatták az egyik szőnyeget. A képen a várakozásoknak megfelelően pár száz méter széles, téglalapszerű forma látszott, de a neutrínókkal végzett tomográfiai felvételeken látható két-három méter vastag tömbről kiderült, hogy valójában egy kifinomult, tekervényes felület – vékony, mint egy bőrréteg, de bonyolult görbületek mentén összevissza hajtogatódik, szinte kitöltve a teljes teret. Paolo ellenőrizte a teljes körű adatokat: a topológiája a patologikus kinézet ellenére szigorúan síkbeli maradt. Se lyukak, se kapcsolódási pontok – csupán egy észvesztően kanyargó felület, mely ezáltal tízezerszer vastagabbnak tűnik a távolból, mint amilyen valójában.

Egy beágyazott képkeret kinagyította a mikroszerkezetet a szőnyeg szegélyénél, majd lassan elindult a közepe felé. Paolo másodpercekig bámulta a hullámzó molekuláris diagramot, mire megértette, mit jelent.

A szőnyeg nem egysejtű élőlények telepe volt. Nem is többsejtű organizmus. Hanem egyetlen molekula, egy huszonötezer tonnás, kétdimenziós polimer. Gigantikus, felgyűrődött poliszacharid-lepedő, egymáshoz kapcsolódó pentóz és hexóz cukrok, valamint elágazó láncú alkil-és amidcsoportok komplex hálózata. Kicsit egy növény sejtfalára emlékeztetett, csak ez a polimer sokkal erősebb volt a cellulóznál, a felszíne pedig húsz nagyságrenddel nagyobb.

– Remélem, a leérkező egységek rendesen sterilizálva voltak. A földi baktériumok pompás lakomát csapnának a szőnyegből. Úszó, védtelen, szénhidráttal teli főfogás.

– Talán – felelte Hermann némi gondolkodás után. – Ha lennének enzimeik, amelyek képesek lecsippenteni belőle egy kisebb darabot… ezt pedig erősen kétlem. De mindegy is, mert sosem fog kiderülni: ha a húsvérek a korai expedíciók során hagytak is mutatóba néhány baktériumspórát az aszteroidaövben, a diaszpóra hajóit egytől egyig tüzetesen átvizsgálták útközben. Ha lett volna szennyeződés, kimutatták volna. Nem hoztuk be a himlőt az Újvilágba.

Paolo továbbra sem tért magához az ámulatból.

– De hogy kapcsolódik össze? Hogy… növekszik?

Hermann Paolót megelőzve megkérdezte a könyvtárat, majd így válaszolt:

– A szőnyeg pereme katalizálja a saját növekedését. A polimer szabálytalan, aperiodikus… nincs egy olyan alkotórésze sem, amely egyszerűen csak megismétlődne. De a jelek szerint van legalább húszezer alapegysége, húszezer különböző poliszacharid építőköve. – Paolo látta is őket: hosszú, egymással térhálót alkotó láncok kötegei futottak végig a kétszáz mikrométer vastagságú szőnyegen, mindegyik köteg nagyjából négyzetes keresztmetszetű volt, több ezer ponton kapcsolódva a négy szomszédos elemhez. – Még ilyen mélységbe is rengeteg ultraibolya sugárzás keltette gyök szűrődik le a felszínről. A vízzel kölcsönhatásba lépő szerkezeti egységek újabb poliszacharidokká alakítják a gyököket, és újabb szerkezeti egységet építenek belőlük.

Paolo megint rásandított a könyvtárra, és kérte, hogy szimulálja a folyamatot. Az egységek szélén sorakozó aktív centrumok csapdába ejtették a gyököket annyi időre, hogy közben új kötések jöhessenek létre közöttük. Az egyszerűbb cukrokat azon nyomban, még a létrejöttükkor bekebelezte a polimer; máskor szabadon úszkálhattak néhány mikroszekundumig egy oldatban, amíg szükség nem lett rájuk. Ezen a szinten csak néhány alapvető kémiai trükk került bevetésre… de a molekuláris evolúció során a szőnyegek valahogy eljutottak az elszórt, autokatalitikus, eleinte véletlenszerűen formálódott darabkáktól eddig a húszezerféle kölcsönösen önreplikáló szerkezetből álló bonyolult rendszerig. Ha a „szerkezeti elemek” szabadon álló molekulákként szabadon úsztak volna az óceánban, az általuk alkotott „létforma” gyakorlatilag láthatatlan lett volna. Azáltal viszont, hogy kötéseket létesítettek egymással, egyetlen, húszezer színű óriásmozaikká álltak össze.

Elképesztő volt. Paolo remélte, hogy Elena is rácsatlakozott a könyvtárra, akárhol is legyen. A telepes algák „fejlettebbnek” számítottak volna, ez a lenyűgöző őslény azonban sokkal, de sokkal többet felfedett az élet megszületésének előfeltételeiről. Jelen esetben a szénhidrát játszott minden biokémiai szerepet: információhordozó, enzim, energiaforrás, szerkezeti alapanyag. Semmi hasonló nem maradhatott volna életben a Földön, miután kialakulnak azok az organizmusok, amelyek képesek táplálkozni belőle – ha pedig valaha megjelenik az értelmes orfeuszlakó, addigra valószínűleg nyoma sem marad eme bizarr ősöknek.

Karpal sejtelmesen somolygott.

– Mi az? – kérdezte Paolo.

– Wang-csempék. A szőnyegek Wang-csempékből tevődnek össze.

Hermann megint előbb ért a könyvtárba.

– Wang, úgy mint Hao Wang, a huszadik századi matematikus. Csempék, úgy mint bármely elemkészlet, amivel lefedhető a sík. A Wang-csempék olyan négyzetek, amelyeknek egyes oldalai eltérő formájúak lehetnek, a lényeg, hogy úgy kell egymás mellé rakni őket, hogy mindig csak illeszkedő szélek találkozzanak. A sík lefedhető egy Wang-féle csempekészlettel, amennyiben minden lépésnél a megfelelő csempét választjuk. Avagy a szőnyegek esetében: a megfelelőt növesztjük.

– Nevezzük el őket Hao Wang tiszteletére Wang-szőnyegeknek! Matematikai elmélete kétezer-háromszáz év elmúltával életre kelt.

Paolónak tetszett az ötlet, de kétségei támadtak.

– Nem biztos, hogy ebben összejön a kétharmados többség. Kicsit talán túl elvont.

– Kinek kell kétharmados többség? – nevetett Hermann. – Ha Wang-szőnyegnek akarjuk hívni őket, hát úgy fogjuk. Jelenleg kilencvenhét nyelven beszélnek a C-Z-ben, melyek felét a polisz alapítása óta találtak ki. Kétlem, hogy egy sajátos névadás miatt száműznének.

Paolo elfogadta az érvelést, kicsit még szégyellte is magát. Ha ugyanis őszinte akart lenni, teljesen megfeledkezett arról, hogy Hermann és Karpal igazából nem újlatin nyelven beszélt.

Mindhárman utasították az exoénjüket, hogy vegyék fel a nevet: ettől kezdve ha valaki „szőnyeget” mond, azt „Wang-szőnyegnek” fogják hallani, ha pedig ők mondják másnak, hogy „Wang-szőnyeg”, az „szőnyegként” fog lefordulni.

• • •

Orlando tipikus carnevale-menekült módra ünnepelte meg a mikroszondák felfedezését. A tájon napsütötte kertek húzódtak a látóhatárig, itt-ott ételekkel rogyásig rakott asztalok, a meghívón pedig udvarias megfogalmazásban az állt, hogy kéretik szigorúan ősi formát ölteni. Paolo udvariasságból úgy tett, mint aki eleget tesz a kérésnek, és nagyrészt szimulált fiziológiával jelent meg, de közben bábként mozgatta a testet, szabadon hagyva az elméjét.

Egyik asztaltól a másikig ténfergett, a látszat fenntartása végett csipegetett az ételekből, és azt kívánta, bárcsak elkísérte volna Elena. Nem sokan beszélgettek a Wang-szőnyegek biológiájáról; a jelenlévők többsége pusztán a mikroszondák ellenzői felett aratott győzelmet ünnepelte, és előre dörzsölték a kezüket, hogy az ellenpártnak mekkora megaláztatásban lesz része, hiszen a napnál is világosabbá vált, hogy az „invazív” megfigyelések semmiféle kárt nem okozhattak. Liesl félelmei alaptalannak bizonyultak; az óceánban nem éltek más élőlények, csupán Wang-szőnyegek különféle méretekben. Paolo, aki utólag fonák módon pártatlan álláspontra helyezkedett, minduntalan emlékeztetni akarta ezt a sok beképzelt nagykutyát: Akármi fogadhatott volna bennünket odalent. Különös teremtmények, kényesek és sebezhetők, nem is tudtuk volna, mennyire. Mázlink volt, ilyen egyszerű.

Aztán egész véletlenül kettesben maradt Orlandóval: ellenszenves vendégek különböző csoportjai elől menekülve keresztezték egymást az útjaik a pázsiton.

– Mit gondolsz, hogy fogadják majd odahaza a hírt? – kérdezte Paolo.

– Az első idegen életforma, ugyebár. Még ha primitív is. Ha más haszna nincs is, életben tartja a diaszpórát, amíg rátalálunk a következő bioszférára. – Orlando nyomottnak tűnt; talán végre kezd beletörődni, hogy szerény felfedezésük és a Földön várt világrengető eredmények között irdatlan szakadék tátong. – És legalább eltér a biokémiájuk a miénktől. Ha kiderült volna, hogy DNS és fehérje alapú élőlények, a földi C-Z népességének a fele ott helyben belepusztult volna az unalomba. Nézzünk szembe a tényekkel: a DNS nyújtotta lehetőségeket már orrvérzésig szimuláltuk.

Paolo elmosolyodott az eretnek nézet hallatán.

– Gondolod, ha a természet nem rukkol elő valami eredetivel, akkor megrendül az alapokmányba vetett bizalom? Elvégre, ha a szolipszista poliszok kezdenek találékonyabbnak tűnni, mint maga a világegyetem…

– Pontosan.

Némán ballagtak tovább, mígnem Orlando megtorpant, és szembefordult Paolóval.

– Van valami, amit már el akartam mondani. A földi énem meghalt.

– Micsoda?

– Kérlek, ne húzd fel magad!

– De… miért? Miért tenne ilyet? – A halál egyet jelentett az öngyilkossággal, más oka nem lehetett.

– Nem tudom. Talán bizalmat szavazott a diaszpórának. – Orlando megszabta: csak akkor ébresszék fel, ha idegen életre bukkannak. – Talán kétségbeesetten várta a jó híreket, de képtelen volt megbirkózni a várakozással, meg az esetleges csalódással. Nem adott magyarázatot a tettére. Csupán egy üzenetet küldött az exoénje által, melyben közölte, hogy mit követett el.

Paolót mélyen felkavarták a hallottak.

– Mikor történt ez?

– Körülbelül ötven évvel az indulás után.

– A földi énem nem beszélt erről.

– Az én énem kötelessége volt szólni, nem az övé.

– Hát én ezt biztosan másként láttam volna.

– Ezek szerint mégsem.

Paolo elhallgatott, össze volt zavarodva. Hogyan gyászolhatná meg Orlando messzi változatát, mikor itt áll mellette az, akit a valódi Orlandónak tekint? A klónok halála felemás halál, nehéz dűlőre jutni vele. Földi énje elvesztette az apját; apja elvesztette földi énjét. De mit is jelent ez neki?

Orlando mindenekelőtt a földi C-Z kultúrája miatt nyugtalankodott. Paolo ezért megválogatta a szavait:

– Hermann mesélte, hogy megnőtt a kivándorlás és az öngyilkosságok száma. De a morál sokat erősödött, amióta a spektroszkóp kimutatta a víz jelenlétét az Orfeuszon, és ha majd értesülnek róla, hogy a víz még csak a kezdet…

– Nem kell lelket öntened belém – vágott közbe Orlando élesen. – Nem fenyeget az a veszély, hogy kövessem a példáját.

Álltak a pázsiton, egymással szemben. Paolo számtalan különböző hangulati kombinációt kipróbált, amit aztán az apjának közvetítene, de egyiket sem érezte helyénvalónak. Megoszthatta volna az apjával mindazt, amit érzett… de mire ment volna az apja az így szerzett tudással? Akárhogy is nézzük, van a fúzió, meg van az önállóság. Középút nincsen.

– Öljem meg magam, és helyezzem a te kezedbe a Szövetség sorsát? – mondta Orlando. – Hát neked kurvára elment az eszed.

Nevetve sétáltak tovább.

• • •

Karpal alig bírta összeszedni a gondolatait annyira, hogy egyáltalán megszólaljon. Paolo szívesen felajánlott volna neki egy nyugalmat és összpontosítást elősegítő implantot – saját, legkoncentráltabb pillanataiból lepárolva –, de mérget vett volna rá, hogy Karpal sosem fogadná el.

– Tudod mit? Kezdd onnan, ahonnan szeretnéd! Majd közbevágok, ha nem értem.

Karpal hitetlenkedve nézett körül a fehér dodekaéderben.

– Te itt laksz?

– Az időm egy részében.

– De ez a hazai tájad? Fák nélkül? Ég nélkül? Bútorok nélkül?

Paolo megállta, hogy elsüsse Hermann naivrobot-vicceinek valamelyikét.

– Ha kell, hozzáadom. Érted, mint a… zenét. Figyelj, ne hagyd, hogy a lakberendezési ízlésem elterelje a figyelmed…

Karpal alkotott egy széket, és leroskadt.

– Hao Wang jelentős tételt állított fel kétezer-háromszáz éve. A sorban lerakott Wang-csempéket felfoghatjuk úgy is, mint egy Turing-gép szalagját. – Paolo lehívta a kifejezéssel kapcsolatos információkat a könyvtárból: a Turing-gép egy általánosított számítógép eredeti elméleti modellje volt, képzeletbeli gép, amely egy végtelen egydimenziós szalag mentén mozog, és adott szabályok alapján szimbólumokat ír vagy olvas a szalag egyes pozícióira illetve -ról.

– Ha a megfelelő csempekészlettel indulunk neki, amely kikényszerí a helyes mintát, akkor a második csempesor úgy fog kinézni, mint a Turing-gép szalagja a számítási eljárás első lépése után. Az azután következő sor a második lépés utáni szalagot adja ki, és így tovább. Bármely Turing-gép működését le tudja másolni egy Wang-csempesor.

Paolo barátilag bólogatott. Eddig még nem hallott erről a sajátos eredményről, de hát ez nem meglepő.

– A szőnyegek valószínűleg másodpercenként több milliárd számítási lépést hajtanak végre… de ha jól belegondolsz, a körülöttük lévő víz molekulái is. Nincs olyan fizikai folyamat, amely ne végezne el valamiféle számtani műveletet.

– Jogos. De a szőnyegek esetében kicsit más a helyzet, mint a molekulák véletlenszerű mozgásánál.

– Meglehet.

Karpal elmosolyodott, de nem szólt egy szót sem.

– Mi az? Találtál egy mintát? Hadd találjam ki: a húszezer poliszacharid Wang-csempéből álló készletünkből véletlenül épp a pit kiszámító Turing-gépet kapjuk meg.

– Nem. Egy univerzális Turing-gépet. Bármit ki tudnak számolni, attól függően, hogy milyen adattal indítanak. Minden utód-töredék egy kémiai számítógépbe táplált programnak felel meg. A növekedés pedig lefuttatja a programot.

– Ó. – Paolónak ez már felkeltette a kíváncsiságát, de nem igazán tudta elképzelni, hogy hol helyezkedik el a hipotetikus Turing-gép író-olvasó feje. – Úgy érted, két sor között csupán egyetlen csempényi eltérés van, ahol a „gép” beír egy szimbólumot a „szalagra”…? – Azok a mozaikok, amiket ő látott, szédítően komplex mintázatot alkottak, nem talált köztük két akár csak távolról is hasonlító sort.

– Nem, nem – felelte Karpal. – Leegyszerűsítve, Wang eredeti példája pont úgy működött, mint egy klasszikus Turing-gép… a szőnyegek viszont inkább olyanok, mintha tetszőleges számú számítógép futna párhuzamosan, egymást átfedő adatokkal dolgozva. Biológiáról beszélünk, nem pedig ember tervezte gépről… zavaros és zabolátlan, mint mondjuk az emlősök génállománya. Ami azt illeti, matematikai hasonlóságokat fedeztem fel a génszabályozással: minden szinten sikerült Kauffman-hálózatokat azonosítani, amennyiben nem ütköznek a csempelerakás szabályaival; az egész rendszer a fagyott és kaotikus viselkedés hiperadaptív peremén egyensúlyozik.

Paolo a könyvtár segítségével feldolgozta az adatokat. A földi élethez hasonlóan a szőnyegek is zavartűréssel vegyes rugalmasságot fejlesztettek ki, melynek révén maximális előnyre tehettek szert a természetes szelekció során. Ezernyi különböző autokatalitikus kémiai hálózat alakulhatott nem sokkal az Orfeusz keletkezését követően, ám ahogy az óceán biokémiája és az éghajlat megváltozott a Vega-rendszer első, traumatikus évezredei alatt, előnybe kerültek a szelekciós nyomásra reagáló rendszerek, és megszülettek a szőnyegek. Komplikált felépítésük mostanra – százmillió év viszonylagos stabilitás után, miközben se híre, se hamva ragadozóknak vagy konkurenciának – feleslegessé vált, de örökségként megmaradt.

– Vagyis ha a szőnyegekből univerzális számítógép lett… de most már nincs szükségük reagálni a környezetükre… mihez kezdenek ezzel a hatalmas számítási kapacitással?

– Megmutatom – felelte Karpal ünnepélyesen.

Paolo követte a férfit egy tájra, ahol egy szőnyeg sematikus ábrája felett repültek. Az absztrakt domborzat a távolba veszett, bonyolult gyűrődésekkel, mint maga az igazi élőlény, ám ezt leszámítva erősen stilizáltan: a poliszacharid építőkövek négyzet alakú csempékként lettek ábrázolva, négy különböző színű oldallal. A szomszédos csempéknél mindig komplementer színű oldalak találkoztak, az építőkövek határainak komplementer, egymáshoz illeszkedő alakját jelképezendő.

– Az egyik mikroszondacsoportnak végre sikerült sorba rendeznie egy teljes utódszőnyeget – magyarázta Karpal –, bár hogy pontosan hol voltak az eredeti határai, amikor született, azzal kapcsolatban csak találgatni tudunk, ugyanis a feltérképezés közben is folyamatosan növekedett. – Türelmetlenül intett, mire a gyűrődések és hajlatok kisimultak: nem volt jelentőségük, csak elvonták a figyelmet. Aztán a cakkos szélű szőnyeg egyik széléhez suhantak, és Karpal elindította a szimulációt.

A mozaik Paolo szeme láttára továbbterjedt, zökkenőmentesen követve a csempézés szabályait. Rendezett matematikai folyamatot látott: nem ütköztek találomra gyökök a katalitikus centrumoknak, a frissen növesztett „csempék” egyszer sem kerültek rosszul párosítva egymás szomszédságába, ami mindkettő bomlásához vezethetett volna. A véletlenszerű mozgás magasabb rendű, letisztult következményei érvényesültek mindenütt.

Karpal feljebb vitte Paolót, és a magaslatból nézve látszott, finom mintázatok rajzolódnak ki, átfedő és kombinálódó periodicitással szőve át a szőnyeg növekvő szélét. A találkozó mintázatok egyes helyeken kölcsönhatásba léptek, máshol akadálytalanul áthaladtak egymáson. Mozgó pszeudo-attraktorok, kvázistabil hullámformák egy egydimenziós univerzumban. A szőnyeg második dimenziója inkább időszerű volt, semmint térszerű: a perem eddigi történetének feljegyzése.

Karpal mintha olvasott volna a gondolataiban.

– Egydimenziós. Rosszabb, mint a síkföld. Se konnektivitás, se komplexitás. Ugyan mi történhet egy efféle rendszerben? Semmi érdekes, igaz?

Karpal tapsolt egyet, mire a táj felrobbant Paolo körül. Tarka sávok szelték keresztbe-kasul az érzékelőközpontját, összefonódtak, majd fénylő füstgomolyaggá puffantak szét.

– Nagy tévedés. Az izgalmas dolgok egy többdimenziós frekvenciatartományban történnek. A szőnyeg peremét Fourier-transzformáltam, több mint ezer komponensre bontva. Mindegyikben egyedi, független adatok jelennek meg. Ez itt most csak egy keskeny keresztmetszet, egy tizenhat dimenziós szelet, de direkt úgy tájoltam be, hogy a legnagyobb részletességgel látsszanak a főkomponensek.

Paolo szeme előtt értelmezhetetlenül összefolytak a színek, tanácstalanul forgott ide-oda, környezete meghaladta a felfogóképességét.

– Te gleiznerrobot vagy, Karpal! Csak tizenhat dimenzió?! Hogy voltál képes erre?

Nem látta Karpalt, de hallotta a hangján, hogy zokon vette, amit mondott.

– Mit gondolsz, miért jöttem a C-Z-be? Azt hittem, ti rugalmasak vagytok!

– De hát ez… – Ez micsoda? Eretnekség? Olyan nem létezik. Mármint hivatalosan. – Megmutattad már ezt másoknak is?

– Hova gondolsz! Mégis kinek mutattam volna meg? Lieslnek? Hermannak?

– Akkor jó. Én sem fogom elkotyogni. – Paolo visszaugrott a dodekaéderbe. Kisvártatva Karpal is megjelent. – Hogy is fogalmazzak…? A fizikai világ három térdimenzióval rendelkezik, plusz az idővel. A carter-zimmermani polgárok a fizikai világban élnek. A Kozuch-elmélet csalfa ígéretei ezer évig távol tartottak bennünket a csillagoktól. A magasabb dimenziószámú logikai játékok a szolipszisták asztala. – Még ki sem mondta, de már érezte, milyen nagyképűnek hangzik.

Karpal azonban nem sértődött meg, inkább zavarba jött.

– Máshogy nem láthatjuk, mi történik. Ez az egyetlen mód, hogy felfogjuk. Vagy te nem akarod megismerni a szőnyegek valódi természetét?

Paolo érzékelte, hogy megkísértik. Lépjek be egy ezerdimenziós frekvenciatér tizenhat dimenziós szeletébe? Ez azonban egy fizikailag létező rendszer megértését szolgálta, nem csupán újdonságélmények öncélú hajszolását.

És senkinek nem kell megtudnia.

Gyorsan lefuttatott egy önelemző modellt. Kilencvenhárom százalék esély volt rá, hogy egy kilotau tipródás után beadja a derekát. Nem lett volna fair ilyen hosszan megváratni Karpalt.

– Kölcsön kell kérnem az elmeformázó algoritmusodat. Az exoénem hozzá sem tudna szagolni.

Amikor elkészültek, Paolo megacélozta magát, és visszaugrott Karpal tájára. Egy pillanat erejéig ugyanazt az értelmetlen katyvaszt látta.

Aztán hirtelen kikristályosodott a kép.

Csőszerűen szerteágazó, úszó korallokat idéző lények úszkáltak körülöttük, melyek Paolo mentális palettájának összes színárnyalatában tündököltek – Karpal így próbált belezsúfolni valamennyit abból az információból, ami mindössze tizenhat dimenzióba nem fért bele? Paolo lepillantott a saját testére. Mindene megvolt, de mögé látott mind a tizenhárom másik dimenzióban, melyek mindegyikében tűhegynyi pontnak tűnt. Villámgyorsan elkapta a tekintetét. A „korall” sokkal természetesebbnek nézett ki módosított érzékelési térképén: minden irányban kitöltötte a teret, és a jelek itt-ott arra utaltak, hogy még annál is jóval tovább terjed. Paolónak semmi kétsége nem volt afelől, hogy a lény „él”; lényegesen szervesebbnek tűnt, mint maguk a szőnyegek.

Karpal így szólt:

– E tér minden pontja egyfajta kvázi-periodikus mintát kódol a csempékbe. Minden dimenzió más-más karakterisztikus méretet képvisel – mint egy hullámhossz, bár ez az analógia nem egészen pontos. Az egyes dimenziókban elfoglalt helyük a minta egyéb, az éppen felhasznált csempéhez köthető tulajdonságait reprezentálja. Vagyis az itt látható lokalizált rendszerek néhány milliárd minta együttesei, amelyek hasonló hullámhosszon nagyjából hasonló tulajdonságokkal rendelkeznek.

Ezután eltávolodtak az úszó koralltól, és belekerültek egy medúzaszerű rajba: petyhüdt hipergömbök integettek füstösen tekergő kacsokkal (melyek mégis tömörebbek voltak Paolónál). Apró, gyöngyházfényű lények surrantak el közöttük. Paolo ekkor vette csak észre, hogy ezen a helyen semmi nem úgy mozgott, mint egy szilárd test a közönséges térben; a mozgást apró remegés kísérte az elülső oldalra eső hiperfelületeken – a szét-és összeszerelés megfigyelhető folyamatai.

Karpal körbevezette a titkos óceánban. Látott spirális férgeket, melyek meghatározhatatlan számú csoportokba fonódtak, majd egyenként tucatnyi vonagló hurkává hasadtak, hogy utána ismét összeálljanak… néha más összepárosításban. Látott szemkápráztató, szivárványszínű, szár nélküli virágokat, kusza hiperkúpokat, melyek „pókháló vékonyságú”, tizenöt dimenziós szirmokat bontottak, a szirmokat pedig repedések és hajszálerek delejes hatású fraktállabirintusa hálózta be. Látott karmos szörnyszülötteket, pengeéles rovarfüggelékek tekergő kötegét, mintha lefejezett, egymásba olvadó skorpiók táncát látná.

– Adhatnál belőle háromdimenziós ízelítőt másoknak – vetette fel Paolo habozva. – Csak annyit, amennyiből világosan kitűnik, hogy… odabent pezseg az élet. Mondjuk, ez nagy felzúdulást fog kelteni.

Élet – a Wang-szőnyegek véletlenszerű komputációiba kódolva. Soha, sehogyan nem fog kapcsolódni a külvilághoz. Sértés a Carter-Zimmerman egész filozófiájára nézve. Ha a természet evolúciós folyamata a valóságtól az abszolút befelé forduló poliszok lakóihoz mérhetően elrugaszkodott „organizmusokat” eredményezett, mitől lenne különb a fizikai világ? Hol húzódik a határ valóság és illúzió között? És vajon hogy fogadják majd mindezt a Földön azok, akik háromszáz éve várták a diaszpórától az örömhírt?

– Hadd mutassak még valamit! – mondta Karpal.

Az élőlény a „tintahal” nevet kapta Karpaltól, érthető okokból. Egymást döfködték csápjaikkal, ami megszólalásig hasonlított a párzáshoz.

– Idebent nincs semmi, ami ekvivalens a fénnyel. A szemléltetéshez egyszerűen bevezettem néhány ad hoc szabályt, melyeknek semmi köze az itteni fizikához. Ezek az élőlények kizárólag érintkezés útján gyűjtenek adatokat, ami, ha jobban belegondolunk, ilyen magas számú dimenzióban kifejezetten eredményes módja az információcserének. Amit itt látsz, az tapintás alapú kommunikáció.

– És miről kommunikálnak?

– Gondolom, trécselnek. Társas érintkezés.

Paolo a hemzsegő csápok rengetegére bámult.

– Szerinted tudatos lények?

A pontszerű Karpal szélesen elvigyorodott.

– Van egy központi vezérlőszerkezetük, amelyben nagyobb a konnektivitás, mint egy polgár agyában, és amely összeveti a bőr által közvetített információkat. Letapogattam a szervet, és megkezdtem a funkcionális elemzését.

Átkísérte Paolót egy másik tájra, az egyik tintahal „agyi” adatstruktúrájának reprezentációjához. Hála istennek, ez már háromdimenziós volt, és erősen stilizált: a mentális szimbólumokat átlátszó, színes kockák jelképezték, s ezeket széles, a főbb kapcsolódásokat jelző vonalak kötötték össze. Paolo korábban a polgárok elméjét is látta már hasonlóképpen ábrázolva; hátborzongatóan ismerős látvány volt, még ha kevésbé szövevényes is.

– Íme, a környezetük érzékelt térképe! – mutatta Karpal. – Tintahal tintahal hátán, meg néhány homályos adat más, kisebb élőlények utolsó ismert helyzetéről. De vegyük észre, hogy a többi tintahal közelsége által aktivált szimbólumok ezekhez a reprezentációkhoz kapcsolódnak. – Azzal végighúzta az ujját az egyik vonalon. – Ezek pedig az egész struktúra kicsinyített másai.

„Az egész struktúra” teli volt tűzdelve emlékek előhívására, egyszerű tropizmusokra, rövid távú célokra vonatkozó gestaltcímkékkel. Az élet és cselekvés alapelemeinek gyűjteménye.

– A tintahalak nem csak a fajtársaik testét térképezik fel, hanem azok elméjét is. Helyes vagy sem, de bizony megpróbálnak olvasni a többiek gondolataiban. Sőt. – Ekkor egy másik elágazás végén lévő, kevésbé elnagyolt, miniatűr tintahalelmére mutatott. – A saját gondolatairól is gondolkodik. Mi ez, ha nem tudatosság?

– Ezt mind titokban tartottad? – rebegte Paolo. – Senkinek nem szóltál arról, hogy ilyen messzire jutottál?

Karpal meghunyászkodott.

– Tudom, önző dolog volt tőlem, de miután sikerült dekódolnom a csempe mintájának összefüggéseit, egy percig sem bírtam elszakadni tőle, nemhogy elkezdjem magyarázni másoknak. És azért neked szóltam először, mert a tanácsodat szeretném kérni. Szerinted hogyan lenne érdemes közölni a híreket?

Paolo keserűen felnevetett.

– Hogyan lenne érdemes közölni, hogy az első idegen tudatos létforma egy biológiai számítógép mélyén bújik meg? Hogy minden, amit a diaszpóra bizonyítani hivatott a Szövetség többi részének, a feje tetejére áll? Hogyan lenne érdemes elmagyarázni a carter-zimmermani polgároknak, hogy háromszáz évet utaztunk a semmiért, és ennyi erővel maradhattunk volna a Földön is, a fizikai világgal köszönő viszonyban sem lévő szimulációkat futtatva?

Karpal jókedvűen fogadta a férfi kirohanását.

– Én inkább arra gondoltam, hogy talán érdemes lenne rámutatni: ha nem utazunk el az Orfeuszhoz, és tanulmányozzuk a Wang-szőnyegeket, soha nem dörgölhetnénk az ashton-lavali szolipszisták orra alá, hogy az általuk kitalált, túlbonyolított idegen fajok és egzotikus, képzeletbeli univerzumok garmadája mind semmi a valósághoz képest, amire egyedül a carter-zimmermani diaszpóra bukkanhatott rá.

• • •

Paolo és Elena a Pinatubo-műhold peremén állva figyelték, ahogy az egyik kutászszonda célba veszi a mézerével az űr egy távoli pontját. Paolo látni vélte, enyhén szóródva, a Vega vasban dús porgyűrűjét átszelő mikrohullámú sugarat. Elena elméje szétterjed a kozmoszban? Jobb bele sem gondolni.

– Ha majd találkozol a többi verziómmal, azokkal, akik nem élték át az orfeuszi élményeket, remélem, felajánlasz nekik néhány implantot, hogy ne pukkadjanak meg az irigységtől.

– Hmm – húzta el Elena a száját. – Igen vagy nem? Rákérdezhettél volna, mielőtt klónoztam magam. De a klónjaidnak semmi okuk az irigységre. Várnak még ránk az Orfeusznál különösebb világok is.

– Kétlem. Tényleg így gondolod?

– Különben nem tenném ezt. – Elena nem tudott változtatni korábbi énje kimerevített klónjainak sorsán. De mindenkinek jogában állt emigrálni.

Paolo megfogta a lány kezét. A nyaláb majdnem pontosan az erős ultraibolya fénnyel izzó Regulusra irányult, de tekintetét elfordítva megpillantotta a Nap hűvös, sárga fényét.

A vegai C-Z-ben meglepően jól fogadták a tintahal hírét – egyelőre. Karpal tálalása tompított az ütés erején: ha nem tették volna meg ezt a hosszú utat a valódi, fizikai univerzumban, sosem fedezték volna fel azt, amit… és döbbenetükre még a legvaskalaposabb polgárok is pragmatikusan kezelték a helyzetet. Az indulás előtt keresve sem találhattak volna annál rusnyább, visszatetszőbb ötletet, hogy a diaszpóra „szolipszista idegenekre” bukkanjon, de most, hogy itt voltak, és szembe kellett nézniük a tényekkel, megtalálták a módját, hogy előnyösebb színben tüntessék fel. Orlando egyenesen kijelentette:

– Megvan a tökéletes csali a marginális poliszoknak. „Járja be Ön is a valódi világűrt, és saját szemével láthat egy teljesen idegen virtuális valóságot!” Eladhatjuk a két világnézet szintéziseként.

Paolo mindazonáltal féltette a Földet, féltette útmutatásra váró földi énjét és társait. Nem veszik-e a szívükre a Wang-szőnyegek üzenetét, és húzódnak vissza csigaházaikba, tudomást sem véve a fizikai valóságról? Túlélték a Lacertát, ergo bármit túlélhetnek: csak elég mélyre be kell ásniuk magukat.

– Hol vannak az idegenek, Elena? – kesergett Paolo. – Akikkel találkozhatunk? Akikkel beszélhetünk? Akiktől tanulhatunk?

– Nem tudom.

A lányból kitört a nevetés.

– Mi az?

– Most jutott eszembe. Lehet, hogy a tintahalak pontosan ugyanezt kérdezik maguktól.

Ötödik rész

– A Swiftről elsőkézből szereztek benyomásokat – mondta Yatima. – Bár lehet, hogy meglepődnének a távozásuk óta lezajlott változásokon.

– Meg hogy milyen sokáig nem láttuk a fától az erdőt – tette hozzá fanyarul Paolo.

– Senki sem tökéletes. – Yatima habozott. – Technikai oldalról én inkább képben voltam, mint te, de nélküled nem lesz teljes a kép.

– Miért? – Paolo izgágán himbálózott a rúdon, amelybe csimpaszkodott.

– Mesélünk nekik a Poincarén történtekről?

– Hát persze.

– Akkor jobban meg kell ismerniük Orlandót.

12.

nehéz

Carter-Zimmerman polisz, csillagközi tér

85 274 532 121 904 CST

4936. július 4. 1:15:19.058 UT

Orlando Venetti tizenkettedszer ébredt fel kilenc évszázad alatt, tiszta fejjel, reménykedve, biztosra véve, hogy a voltaire-i C-Z megérkezett az úti céljához. Az előző ébresztőket a polisz más klónjaitól kapott közlemények élesítették, de a múltkor annak biztos tudatában merült álomba, hogy legközelebb már az ő érkezésük esedékes. Ezúttal a Voltaire-en volt a sor, hogy bekerüljön a hírekbe… még akkor is, ha ez csak azt jelenti, hogy újabb lakatlan bolygók rendszerét lehet felvenni az Orfeusz utáni csalódások listájára.

Átfordult, és megnézte az éjjeliszekrényen lévő órát, a koromfekete kunyhóban testetlenül világító szimbólumokat. Tizenhét év az érkezésig. Egy másik C-Z-ben valaki bizonyára tett egy megkésett felfedezést, és az exoénje érdemesnek ítélte miatta felébreszteni. Orlando becsapva érezte magát; már nem tudott a többi, fényévekre lévő polisz évtizedekkel korábbi felfedezéseiért lelkesedni.

Egy darabig szitkozódva feküdt az ágyában, aztán apránként felderengett benne egy álom. Liana és Paolo az atlantai házukban veszekedtek vele, arról próbálva meggyőzni, hogy Paolo Liana fia. Liana még képeket is mutatott a születésről. Amikor Orlando elkezdte magyarázni a pszichogenezist, Paolo gúnyosan elvigyorodott, és azt mondta: „Na, azt próbáld megcsinálni egy kémcsőben!” Orlando rájött, hogy nincs más választása: mesélnie kell nekik a Lacertáról. És bár addig azt hitte, hogy Paolo majd sértetlenül megússza, rá kellett ébrednie, hogy ez lehetetlen. Paolo is húsvér volt. A robotok három elszenesedett holttestet találnak majd a romok között.

Orlando becsukta a szemét, és várta, hogy elmúljon a fájdalom. Paolónak azt mondta, hogy megdermedve, teljesen mozdulatlanságban fogja tölteni az utazást; senkinek nem árulta el, hogy úgy döntött, inkább álmodni fog közben. A Fomalhaut fényében jól tette, hogy elhallgatta. Az a szunnyadó klónja gyakorlatilag elágazott volna egy másik személyiséggé: a megtestesítő szoftverekben keletkező véletlen zaj kezeskedett volna efelől, még eltérő érzékszervi benyomások hiányában is. Orlando nem is halálként gondolt erre; még az ébren lévő földi énje öngyilkosságát sem tartotta annak. Kezdettől fogva az volt a terve, hogy a diaszpóra befejeztével az összes klón egyesüljön, persze szigorúan önkéntes alapon, és egy-két klón menet közbeni pusztulása semmivel sem tűnt tragikusabb veszteségnek, mint megfeledkezni ezerből egy vagy két napról.

Kilépett a kunyhóból, és meztelenül elcaplatott a hűvös fűben a repülő sziget pereméhez. A tájon sötétség honolt, akár egy hold nélküli földi éjszakán, de a vidék sík volt, az ösvény pedig ismerős. Örömmel megszabadult a székelés kényelmetlenségétől, de ahogy a szex lehetőségét, úgy a hólyagja ürítésének élményét sem kívánta feladni. Mindkét művelet teljesen mesterséges volt, hiszen rég meghaladták már a biológiai szükségleteket, de ezzel is közelebb kerültek sok más értelmetlen szórakozási formához, mint például a zenehallgatáshoz. Ha Beethoven megérdemli, hogy tovább éljen, akkor a hugyozás is. Lissajous-görbét rajzolt a vizeletével a levegőbe, mielőtt beleveszett volna a kőszirtek alatt elterülő csillagos, sötét égboltba.

Nem erőltetett rá sokat a saját természetéből Paolóra – jó hídverő lévén éppen csak annyit, amennyivel megérthetik egymást –, és üdvözölte volna, ha a későbbi nemzedékek maximálisan kiaknázzák a szoftverlét adta lehetőségeket. De ha személyesen ő maga is átprogramozta volna magát, az felért volna egy öncsonkítással. Ezért álmodott úgy, mint régen: zavarba ejtő, összefüggéstelen, kontrollálhatatlan álmokat, nem pedig az asszimiláltak világos, részletes, vágybeteljesítő fantáziáit vagy negédes, terápiás pszichodrámáit. Hű emlősálmai soha nem hozták vissza Lianát; de nem is hajszolták bele egy allegorikus, katartikus pokoljárásba, mely arra szolgált volna, hogy megbékéljen a felesége halálával. Nem derült ki belőlük semmi, nem jelentettek semmit, nem változtattak semmin. Mégsem volt hajlandó kitörölni vagy megmásítani őket. Az olyan lett volna, mintha kihasítana magából egy darabot.

A Voltaire alacsonyan függött az égen, Orlando tájolási ismeretei szerint keleten. A K5 színképtípusú ősi csillag messziről tompa, vöröses foltnak látszott; fénye, mint a Merkúré a Földről nézve, luminozitása egyhatoda a Napénak. A rendszerben jóval a diaszpóra indulása előtt megfigyeltek, illetve detektáltak öt kőzetbolygót és öt gázóriást – inkább a Neptunusz, semmint a Jupiter súlycsoportjában –, de a belső övezetben lévő bolygók színképe kifogott mind az otthoni gigantikus berendezéseken, mind a polisz fedélzetén rendelkezésre álló rendkívül szerény műszereken.

– Mit kínálsz? Menedéket? – A csillagra függesztette a tekintetét. Álmodik a nyomor. Csak egy rakás sivár bolygó. Csak néhány újabb lecke az élet törékeny voltáról, valamint a teremtő és pusztító erők közönyéről.

A kunyhóban aztán Orlandónak megfordult a fejében, hogy hanyagolja a hívást, és egyből indul vissza aludni. Vagy rossz hírek vártak rá – megismétlődött a Fomalhaut, vagy még rosszabb –, vagy az élet egészen apró nyomaira bukkantak, olyan aprókra, amiket évszázadokba telt feltárni. Talán az 51 Pegasus körül keringő gázóriások valamelyikének egyik holdján megkövesedett mikrobák kerültek elő egy felderítetlen hasadékból. A harmadik bioszférának óriási lenne a jelentősége, de Orlando belefáradt már, hogy pirkadat előtt távoli bolygók adatait bújja a sötétben.

Persze az sincs kizárva, hogy az orfeuszi tintahalak végre kapiskálni kezdték úszó világaik természetét. Féltékeny volt, mégis izgatta a dolog; annak az esélye, hogy a tintahalak viselkedéskultúrájában változás állt be, kimozdította közönyéből.

Tapsolt egyet, mire a kunyhó fényárba borult. Orlando felült az ágyon, és így szólt a fali képernyőhöz:

– Jelentést!

A képernyőn az exoénje szöveges formában foglalta össze felébresztésének indokait. Orlando irtózott a feleselő, öntudat nélküli szoftverektől.

A hír helyi vonatkozású volt, de a kiváltó események láncolata visszavezetett a Földig. Valaki a földi C-Z-ben tervezett egy továbbfejlesztett, miniatűr spektroszkópot, amelyet némi nanomodifikációval át lehetett ültetni a meglévő poliszbeli modellre is. A helyi csillagászati szoftver magára is vállalta a feladatot, és az új berendezéssel most már meg tudták állapítani a Voltaire körül keringő tíz bolygó légkörének kémiai összetételét.

Az első meglepetést az okozta, hogy a legbelső bolygó, a Swift atmoszférája egészen másképp nézett ki, mint ahogyan várták: elsősorban széndioxid és nitrogén alkotta, a földi légnyomás ötöde mellett, de jelentős mértékben kimutatták benne a kén-hidrogén és a vízgőz nyomait is. A bolygó gravitációja csupán a földi érték 60 százaléka volt, átlagos felszíni hőmérséklete pedig 70 Celsius-fok; ilyen körülmények mellett a Swift teljes víztömegének el kellett volna párolognia a kialakulása óta eltelt tizenkétmilliárd év alatt, ahogy az ultraibolya sugárzás hidrogénné és vízzé bontja le a vízmolekulákat, majd a hidrogén fokozatosan kiszökik az űrbe.

A második meglepetés akkor érte, amikor kiderült, hogy a kén-hidrogén nincs termodinamikai egyensúlyban a légkör többi részével. Vagy a bolygó belsejéből tör elő – ami tizenkétmilliárd év után felettébb valószínűtlen –, vagy valamilyen, a Voltaire fénye által gerjesztett nemegyensúlyi kémiai folyamat mellékterméke. Ami valószínűleg életet jelez.

Aztán jött a harmadik meglepetés, amitől Orlando libabőrös lett, és rögtön kisöpörte a fejéből a penetráns szagú baktériumokkal teli, fortyogó tavak lehangoló képét. A színkép ugyanis kimutatta, hogy a Swift légkörét alkotó molekulák nem tartalmaznak rendes hidrogént, nem tartalmaznak 12C-t, 14N-t, 16O-t és 32S-t. Nyomát sem látta a kozmikus szinten leggyakoribb izotópoknak, holott azok a Voltaire másik kilenc bolygóján normál eloszlásban fordultak elő. A Swiften csak deutériumot, 13C-t, 1N-t, 18O-t és 34S-t talált, vagyis minden elem legnehezebb stabil izotópját.

Így már mindjárt érthető volt, mit keres még mindig vízgőz a levegőben, hiszen a nehezebb molekulák nem távolodnak el annyira a bolygó felszínétől, amikor pedig széthasadnak, a deutériumatomok nagyobb eséllyel maradnak meg és rekombinálódnak. Csakhogy még a könnyebb izotópok valószínűbb elvesztése sem magyarázhatta ezt a képtelenül aránytalan izotópgyakoriságot: a Swift légkörében százezerszer több volt a deutérium, mint amennyinek a bolygó kialakulásakor lennie kellett.

A szoftver nem vont le következtetéseket, de Orlandónak semmi kétsége nem volt. Valaki transzmutálta az elemeket. Valaki szándékosan nehezebbé változtatta a bolygó légkörét, hogy meghosszabbítsa annak élettartamát.

13.

swift

Carter-Zimmerman polisz, swift körüli pálya

85 801 536 954 849 CST

4953. március 16. 15:29:12.003 UT

Yatima Orlando mellett vezette a szondáját. Mindkettőt áramvonalas, fecskefarkas, nagyjából három delta hosszú autónak látta, a Swift lapos, vörös sivataga felett suhanva. A valódi szondák fél milliméter széles gömbök voltak, amelyeket a Voltaire fénye hajtott, és elsősorban a szél tartott fenn a levegőben – bár néha gyors pörgéssel felhajtóerőt teremtettek –, és molekuláris csillószőrökkel bélelt csatornákba pumpált légköri gázok révén haladtak előre. De a kocsi még a bonyolult pilótaszoftverrel együtt sem engedelmeskedett mindig a kormány elforgatásának.

– Oázis!

– Hol? – nézett körül Orlando.

– Tőled balra. – Yatima nem kanyarodott el, mert nem akart oldalról nekimenni Orlandónak. Nem valószínű, hogy maguk a szondák összeértek volna, és ha mégis, annak sem lett volna hatása, de az egyik első dolog, amit Konishiból érkezve tett, az volt, hogy erős ellenérzéseket táplált be az ütközésekkel szemben a navigátoraiba. A carter-zimmermaniak nem szívelték, ha valaki más a tájnak ugyanabba a szegletébe tolakodott, mint amit ők foglaltak el.

Orlando éles kanyart vett, és az oázis felé repesztettek. A néhány méter – vagy aktuális méretarányuk szerint: néhány tucat kilodelta – széles pocsolyát polimermembrán fedte. A felületi feszültség finoman konvex tükörré nyújtotta a membránt, és a tükröződő, fakó bíborszínű égbolt pár centivel a föld alatt látszott lebegni. A tiszta víz forráspontját a Swift ritkás légköre mellett hatvan fok körül állapították meg, vagyis esőzések csupán az éjszakai oldalon fordulhattak elő, ám amikor elegendő felszínen lefolyó esővíz gyűlt össze egy kisebb, spórákkal borított területen, a kiszikkadt mikroorganizmusok komplett ökoszisztémája életre kelt, és foggal-körömmel harcolt azért, hogy minél tovább megtartsa a vizet. A membrán visszaszorította a párolgást, más vegyületek keveréke pedig akár tíz fokkal is megemelte a forráspontot, de egy 507 órás nap kora délutánjára az éjszaka kialakult oázisok elenyésző része maradt csak meg. A Swiften kifejlődött életnek mindenesetre nem jelentett különösebb gondot megbirkózni a szárazra aszalódással, mint ahogy a földi életnek sem az eljegesedéssel.

Egészen közel hajolva Yatima és Orlando átláttak a részlegesen tükröződő felületen, és elébük tárult a lenyűgöző lenti világ. Széles, spirális húsevő növények pompáztak arany és türkiz színekben; emitt skarlátvörös, amott égszínkék (a Lacerta előtti Föld egére tessék gondolni) parányi élőlények rajzottak, messziről elkerülve a mérgező páfrányokat. A swifti élővilág sokféleképp alkalmazta a kén alapú kémiát; bár a szén játszotta a domináns szerepet, valamilyen ősi véletlen folytán sokszor a kén is szerkezeti alapelem szerepét játszotta, melynek egyik mellékhatása a színek élénkségében mutatkozott meg.

– Még az is lehet, hogy az egészet nulláról építették fel – morfondírozott Yatima. – Dekoráció céljából. Talán a Swift meddő, levegőtlen bolygó volt, amíg erre nem járt valaki, és molekulánként létre nem hozta az itt látott ökoszisztémát. Nehéz izotópokkal, hogy tovább tartson. Mint aki a rozsdásodás elkerülése végett aranyból formázza meg a szobrát.

– Nem. Akárhol is legyenek most a Transzmutálók, ez a bioszféra az őshazájuk. – Orlandót nem lehetett megrengetni komor hitében, mint aki a másik lehetőségbe bele sem mer gondolni, mert az annyira dekadens és komolytalan. – Lassan cserélték ki az izotópokat, évezredek alatt adagolva a meglévő légkörbe. Tiszteletük jeleként nem vontak védőburkot szülőhelyük köré, nem térítették le keringési pályájáról, nem módosították a napját. A lehető legalacsonyabb szinten, a biokémia alatti rétegekbe csempészték be a változtatást.

Yatima a pocsolya fölé lavírozott a kocsival. Több milliméter hosszú, méregzöld angolnák cikáztak el a szondákét messze meghaladó sebességgel. Piros-sárga tizenkét lábú pók tipegett végig fejjel lefelé a membránon, és piszkálta ki a beágyazódott laposférgeket. Yatima nem sajnálta a prédákat, amelyek vidáman táplálkoztak a védőpolimerből, melynek fáradságos szintetizálásából és kiválasztásából szinte kivétel nélkül az összes többi faj kivette a részét. Valaminek ezt a funkciót is be kellett tölteni, arról nem beszélve, hogy egyik élőlény viselkedése sem tudatos.

– Ha ennyire a szívükön viselték biológiai rokonaik sorsát, akkor őket is váratlanul érhette a Lacerta. Semmi jele gammakitörések ellen beépített védekező mechanizmusnak.

Orlando kitartott a véleménye mellett.

– Talán nem tehettek semmit, mert amivel érdemben változtattak volna, az szigorúan tilos a számukra. Ahogy nyilván azt is tudták, hogy még ha tömegesen ki is pusztulnak egyes fajok, a bioszféra, a közreműködésüknek hála, eléggé szívós, és helyre fog állni.

Nem sok fosszíliát találtak a Swiften, így aztán nehéz volt megítélni, hogy a gammasugarak mekkora törést okoztak az élővilágban. A modellekből az derült ki, hogy a létező fajok többsége egészen jól állta volna a sarat, ami korántsem meglepő, hiszen csak ezek élték túl a katasztrófát, így nem adtak reprezentatív mintát a Lacerta előtti életről. Az örökítőanyag az itteni életformák esetében ötféle molekuláris kódrendszer között váltakozott ciklikusan – egyes fajok „tiszta” szisztémát használtak, minden Alfát Béta követett, azt pedig rendre Gamma, Delta és Epszilon, míg más fajoknál minden generáción belül keveredett mind az öt. A biológusok közül néhányan váltig állították, hogy a Lacerta genetikai szűk keresztmetszetet idézett elő, de Yatimának erős kétségei voltak, értik-e kellőképpen a Swift biokémiáját ahhoz, hogy megállapíthassák, mekkora diverzitásnak kellene lennie.

– És most hol vannak? Bekebelezte őket egy Introdus, vagy szétszórta egy diaszpóra? Minden téren olvasol a gondolataikban, szóval erre könnyű lesz válaszolnod.

Orlando fölényes magabiztossággal felelt:

– Szerinted itt lennék, ha puszta időpazarlásnak tartanám? – Úgy tűnt, mintha ironizálna, de Yatima érezte, hogy csak félig viccel.

Még bolygó körüli pályáról felderítették a terepet – városokat, romokat, tömegben tapasztalható anomáliákat, eltemetett épületeket keresve. Csakhogy egy, a Transzmutálók fejlettségi szintjét elérő civilizáció könnyűszerrel lekicsinyíthette a poliszait, hogy mások ne vegyék észre. Esetleg abban lehetett reménykedni, hogy ha már egyszer vették a fáradságot, és beavatkoztak a Swift szerves létformáinak sorsába, talán időnként felbukkannak az oázisoknál. Yatima azonban nem volt túlzottan bizakodó. Amennyiben a bolygón maradtak, nyilván nem kerülte el a figyelmüket a látogatók jövetele, mégsem vették fel velük a kapcsolatot. Márpedig ha rejtve kívántak maradni, akkor nem valószínű, hogy nagy, bumfordi, több milliméter széles drónokat küldenek ezekbe a pocsolyákba.

Yatima egy ritka, átlátszó teremtényt látott elúszni a szonda alatt; üreges testét összehúzva kilövellt egy vízsugarat, az hajtotta előre. A vé azt hitte, készen áll egy efféle bolygó tanulmányozására, és türelmesen segít majd a biológusoknak betekintést nyerni a még a legszerényebb földönkívüli bioszféráknál is megfigyelhető evolúciós elvekbe. Ezen a helyen nem találtak lenyűgözően újszerű testformákat vagy életciklusokat, a Földön kipróbálatlan táplálkozási vagy szaporodási stratégiákat, viszont molekuláris szinten minden másképp működött, és vadonatúj biokémiai pályák terebélyes labirintusa várt feltérképezésre. Éppen csak a Transzmutálók miatt ez már senkit sem érdekelt. Távollétük – vagy tökéletes álcázásuk – osztatlan figyelmet harcolt ki mindenkitől, és a bioszféra bonyolult mechanizmusát rendkívül hosszú lábjegyzetté változtatta át egy sokkalta érdekfeszítőbb üres lap alján.

A vé Orlandóhoz fordult.

– Kétlem, hogy bujkálnának. Olyan nagyon nem lehetnek szégyenlősek, hiszen a légkört ellátták egy színképpel, amely felhívás keringőre: „Civilizációk! Gyertek, látogassatok el hozzánk!” Mi csak közvetlen közelről vettük észre, de nem kell ahhoz borzasztóan nagy technológiai ugrást tenni, hogy ezer fényév távolságból feltűnjön.

Orlando nem válaszolt; meredten nézte a pocsolyát, és rendületlenül figyelte, ahogy egy rakás bíborvörös lárva vedlik, majd megeszik egymás levetett bőrét. Yatima tudta, mekkora tétje van a férfi számára a Transzmutálókkal való kapcsolatfelvételnek. Mire a diaszpóra befejeztével az űr különböző pontjain lévő klónjai ismét egyesülnek, a Föld újra lakhatóvá válik, ám addig nem térhet vissza nyugodt szívvel húsvér alakba, amíg magyarázatot nem talál a Lacertára. A Szövetség elméletei valószínűleg mindig éppúgy vitathatók lesznek, mint az eredeti vélekedés, miszerint a Lac G-1 neutroncsillagai hétmillió év múlva ütköznek majd össze. Ha viszont a Transzmutálók első kézből szereztek tapasztalatokat a galaxis évmilliós léptékű dinamikáját illetően – és jótét lelkek módjára atomonként átalakították a bolygó légkörét, csak hogy megmentsék távoli rokonaikat a kihalástól – bizonyára nem fognak sajnálni egy újszülött civilizációtól némi információt és tanácsot a hosszú távú túlélésükkel kapcsolatban.

– Na jó – pillantott fel Orlando. – Talán a színképet figyelemfelkeltő jeladónak szánták. Talán éppen ez a lényege. Ezerféleképpen megőrizhették volna a légkört, ők azonban egy szemet szúró módszert választottak.

– Úgy érted, mindent elkövettek, hogy felhívják magukra a figyelmet? Miért?

– Hogy mások idejöjjenek.

– Akkor meg miért ilyen zárkózottak? Vagy lesből akarnak rajtunk ütni?

– Nagyon vicces. – Orlando a vé szemébe nézett. – De igazad van. Abszurd volna azt feltételezni, hogy bujkálnak előlünk. Már nincsenek itt. De valamit biztosan hátrahagytak. Valamit, amit meg akarnak mutatni nekünk.

Yatima az oázisra mutatott.

– Szerinted építettek egy dísztavat, és meghívták az egész galaxist, hogy gyönyörködjenek benne? – nevetett Orlando.

– Most valóban nem tűnik egy nagy eresztésnek – vallotta be Yatima. – Hiába dúskál deutériumban és 18O-ban, szép lassan kiszárad. Ki tudja, nem nyújtott-e hatmilliárd éve káprázatos látványt?

Orlando a fejét ingatta.

– Vagy mindketten tévedünk a bioszférával kapcsolatban. Lehet, hogy a Transzmutálók távozásáig még nem keletkezett semmiféle élet, és csak utána alakult ki. A vízgőz megmaradása meg mindössze annak a módszernek a mellékhatása, melynek segítségével elérték, hogy mindenki észrevegye a Swiftet, aki rendes spektroszkóppal rendelkezik, és akibe egy csöpp intelligencia szorult.

– Mi pedig nem tettünk meg mindent, hogy megtaláljuk azt, amit nekünk szántak? Amilyen szembeszökő volt a csali, a jutalom se lehet nagyon eldugva. Szóval vagy elporladt, vagy épp a maradványait bámuljuk.

Orlando egy ideig némán hallgatott, majd keserűen annyit mondott:

– Akkor olyan jeladót kellett volna választaniuk, amely szintén elporlad.

Yatima rá akart mutatni a megfelelő felezési idejű izotópok kiválasztásával járó technikai problémákra, de aztán meggondolta magát, és így szólt:

– Hátha ellátogattak más bolygókra, és azokon tartósabb nyomokat hagytak! A legközelebb célba érő C-Z esetleg rábukkan valamilyen leletre… – A vé félbehagyta a mondatot, mert elkalandoztak a gondolatai. Valami ott motoszkált a tudata küszöbén; várt néhány taut, de az istennek sem akart felszínre kerülni. Az ikonját a Swift-tájon hagyta – a lineáris bemenetével egyetemben, arra az esetre, ha Orlando beszélne hozzá –, és a gestaltnézőpontjával saját elméjének térképére váltott.

A táj neuron stílusú tárgyak összefüggő, kiterjedt, háromdimenziós hálózatát ábrázolta, ám ezek a tárgyak szimbólumok voltak, nem pedig kapcsolódási pontok az egyedi adatimpulzusokat kezelő, legalacsonyabb szintű hálózatban. Az egyes szimbólumok a hálózatot dominálóktól – vagyis azoktól, amelyek az eszében jártak – kapott megerősítéssel arányos fényerővel világítottak. Az agya gyors egymásutánban kipróbálta a beözönlő egyszerűbb lineáris információkat, majd elnyomta mint elavultakat – különben megbénították volna a meleg/hideg, nedves/száraz típusú banális benyomások pozitív visszacsatolási hurkai –, ám megállás nélkül új szimbólumkombinációk tüzeltek, és ha elég erősen rezonáltak az aktuális agyi aktivitással, akkor a kapcsolatuk megerősítést nyert, sőt, még tudatosult is. A gondolkodás sokban hasonlított a biokémiához: egyfolytában több millió véletlenszerű ütközés történik, és a folyamat koherens működését annak igénye biztosítja, hogy a megfelelő formájú végeredmény hézagmentesen illeszkedjen valamely meglévő sémához.

A térkép lassított felvételben játszott vissza egy korábbi eseményt: Yatima a homályosan motoszkáló gondolatkezdemény tüzelési mintázatát figyelte, nem a térképre nézés kiváltotta valós idejű impulzusokat. A térképet a szoftvere színkódokkal látta el, így aztán messziről kiszúrta a releváns kapcsolatot, amely hogy, hogy nem, még csak félig-meddig lépte át az önfenntartó aktivitás küszöbét. Az alábbi szimbólumok tüzeltek: izotóp, tartós, nyilvánvaló... és neutron.

Yatima egy pillanatig értetlenül bámult, aztán megint megrohanta az érzés, hogy minden a helyére került, és pontosan tudja, hogy mi az, ami eddig elkerülte a figyelmét. Tegyük fel, hogy a Swift légkörének nehéz, ámde stabil izotópjai egy tartós jelenségre voltak hivatottak ráirányítani a figyelmet. Mi lehetne tartósabb maguknál az atomoknál? Az izotópokkal a Transzmutálók nem ezt akarták üzenni: „Gyertek, és fésüljétek át a bolygót, mert rálelhettek verejtékes munkával szerzett ismereteink könyvtárára… kivéve, ha időközben az enyészeté lettek”; és nem is ezt: „Gyertek, és járjatok az általunk teremtett élet csodájára… kivéve, ha időközben kihaltak.”

Az izotópok azt üzenték: „Gyertek, és nézzétek ezeket az izotópokat!”

– Meghülyültél? – üvöltötte Orlando. – Mit művelsz?

Yatima teljes egészében visszaugrott a Swift-tájra. Az autója félig alámerült az oázisban, és kétség sem fért hozzá, hogy a szonda vagy a gázsugara kilyukasztotta a membránt. Ahogy a kocsi felemelkedett, a védtelenné váló víz tíz delta széles buborékokká állt össze, azok pedig pillanatok alatt szertefoszló párafelhővé pukkantak szét. Mialatt a víztükör fortyogott, a tépett szélű membrán nyúlós szálakat lőtt fel keresztbe a lyuk befoltozására. Ezek a szálak aztán összefutottak, egybeolvadtak, laza fátyolszövetet szőttek a heg fölé, amely később az újrapolimerizáció alapjául szolgálhat. A lyuk azonban túl nagyra nőtt, és a felcsapó gőz meg a víz pezsgése cafatokra szaggatta a gyenge tákolmányt. A membránon keletkezett szakadás továbbterjedt. A folyamat megállíthatatlanná vált.

Orlando a kocsija ülésén állva, kalimpálva ordítozott.

– Te eszement hülye! Megölted őket! Hogy lehettél ilyen kibaszott ostoba?

Yatima tétovázott, aztán Konishi-módra átugrott a férfi kocsijába, és a vállánál fogva megragadta.

– Nincs semmi baj, Orlando! Túl fogják élni! Alkalmazkodtak hozzá! – A férfi ellökte a vét, az öklét rázta, panaszosan, dühösen jajveszékelt. Yatima többször nem próbálta megérinteni, de rajta tartotta a szemét, és higgadtan megismételte: – Túl fogják élni. – Ami nem volt teljesen igaz: hozzávetőleg háromból egy teremtmény úszta meg ép bőrrel az elpárolgást és rehidratálást.

A vé lepillantott: az oázisból nem maradt más, csupán egy sárpaca, nyálkás üledék, egy-két polimerrel bevont, pattanásig feszült gőzbuborékkal. A Swift színpompás életformái halványan irizáló barna masszává olvadtak össze, alapszabásaik felismerhetetlenné torzultak. A működő organizmusok egyértelmű geometriai formái hol kétdimenziós közelségbe kerültek, hol kémiai markerekké zsugorodtak, de a folyamat nem bizonyult minden esetben visszafordíthatónak, mint ahogy a kódolás sem volt teljesen egyértelmű. Néha még különböző fajok közösen kiszáradt példányaiból is kevert genetikai állományú kimérák születtek a rehidratálás után, és egymás spóráit kipótolva hozták létre újraalkotott testük szöveteit.

– Hol járt az eszed? – Orlando szörnyülködő arcáról lerítt a megvetés. – Ezek igazi élőlények voltak, te meg arra sem voltál képes, hogy rajtuk tartsd a szemed!

– Biztos elkapott egy hirtelen lefelé irányuló légáram. A robotpilóta megakadályozta volna a vízbe csapódást, ha lett volna rá mód.

– Eleve nem lett volna szabad olyan alacsonyra ereszkedned!

Ugyanabban a magasságban repültek.

– Nézd, sajnálom a történteket – mondta Yatima. – Majd megnöveljük a szonda biztonsági ráhagyását. De egy szél sodorta homokszem is képes lett volna ekkora pusztítást végezni. Ráadásul a membrán tíz perc múlva egyébként is kipukkant volna a túlnyomástól, tudod jól.

A düh elillant Orlando szeméből. Hátat fordított a vének, karját az arca elé emelte. Yatima csendben várakozott; rég rájött, hogy ilyenkor nem tehet mást.

Kis idő múltán így szólt:

– Azt hiszem, tudom, mit hagytak itt a Transzmutálók, hogy megtaláljuk.

– Kétlem.

– Mit kell a hidrogénhez adni, hogy deutériumot kapj? Mit kell a 12C-hez adni, hogy 13C-t kapj?

Orlando a vé felé fordult, és látványosan letörölte láthatatlan könnyeit. Publikus ikonja tetszés szerint láthatóvá tehette vagy leplezhette személyes testélményét, de soha nem tanulta meg igazán zökkenőmentesen váltogatni a kettőt, és most, hogy a haragja alábbhagyott, egészen törékenynek tűnt, mint aki menten összeesik és -aszik. Már csak egy utolsó csalódás hiányzott hozzá.

– Végig itt hevert az orrunk előtt – duruzsolta Yatima.

– Neutronok?

– Igen.

– A neutronok neutronok. Mit lehet még kideríteni róluk? Miért lenne érdemes nyolcvankét fényévet utazni?

– A neutronok féregjáratok. – Yatima felemelte a kezét, és létrehozott egy standard, háromfelé ágazó Kozuch-diagramot. – És ha Blanca halott klónjának igaza van, a Transzmutálók eljutottak oda, hogy képesek voltak egyedivé tenni a Swiften lévő neutronokat.

14.

beágyazva

Carter-Zimmerman polisz, swift körüli pálya

85 801 737 882 747 CST

4953. március 18. 23:17:59.901 UT

Yatima a Liliput-bázis tájára beszélte meg a találkozót Orlandóval, egy húsz méteres, tudományos műszerekkel telipakolt kupolába az egyenlítői fennsíkon, messze attól a mérsékelt övi mélyföldtől, ahol az oázis kialakult. A kupolát és berendezését hagyományos nanorobotok építették, a nyersanyagokat viszont csak jóval kifinomultabb technológiával lehetett helyben előteremteni. Egy ex-csillagblökinek, bizonyos Enifnek, aki az 51 Pegasushoz érkezve őrprogramot váltott, és fejest ugrott a magfizikába, a voltaire-i C-Z érkezése előtt úgy száz évvel sikerült megalkotnia az első femtogépeket. Egzotikus atommagokból – melyek gyengén kötött neutronokból álló glóriája az atomok elektronfelhőjéhez hasonló – öt nagyságrenddel kisebb „molekulákat” hozott létre, mint a „hagyományos”, elektronkötéses molekulák. Ezen az úton elindulva eljutott olyan femtogépekig, amelyek neutronokat és protonokat tudtak szállítani az egyes atommagok között, a szükséges kötési energia többletet saját szerkezetük deformációjaként tárolva. A találmány felbecsülhetetlennek bizonyult a Swiften, ugyanis az öt transzmutált elem normális, könnyű izotópjai elengedhetetlenek voltak bizonyos kísérletekhez, de akadtak más elemek, amelyek minden formája rendkívül ritka volt a bolygó felszínén.

Két napot kellett várniuk, mire felszabadult egy fülke. Yatima éppen akkor lépett be a tájra, amikor az előző, ősi ásványi szemcsékben 16O nyomait kutató apparátus alkotórészeire bomlott, melyek visszakerültek a tárolórekeszekbe. A helyiség méretaránya 1 centiméter : 1 delta volt, így hát az egy négyzetméteres fülke kellően tágasnak tűnt minden létező kísérlethez, ám Yatima tudta, hogy még így is szűkösen fognak csak elférni. Talált a könyvtárban néhány tervrajzot neutronok állapotbeli eltérését mérő műszerekhez, ráadásul ezeket nem más, mint Michael Sinclair, Renata Kozuch egyik volt tanítványa tervezte. Amikor Blancának a Kozuch-elmélet kiterjesztésére vonatkozó felvetése eljutott a Földre, a fizikusok többsége metafizikai badarságnak titulálva elvetette az új modellt, Sinclair azonban górcső alá vette, mert abban bízott, hogy kitalálhat egy kísérletet, amivel minden képzeletet felülmúló sikert aratva utólag magyarázatot találna a Kovácsműhely járható féreglyukainak hosszára.

Megérkezett Orlando. A szoftvere nem igazán tudott mit kezdeni a férfi kilégzésével; a liliputi kupolát nagyvákuum alatt tartották, és kitáguló, lehűlő lehelete először jégkristályok halvány párafelhőjének formájában materializálódott és esett le előtte, de a következő percben az egyik alrendszer meggondolta magát, és csiribú, csiribá: eltüntette a vélt szennyeződést, mihelyst kiszökött a férfi száján.

Miután felhúztak egy sor állványt, a fülke nanogépei elkezdtek dolgozni a mérőműszeren: bárium-, réz-és itterbiumszálakat húztak ki a tárolórekeszekből, majd kecses, szürke szupravezető-tekercseket szőttek belőlük a mágneses nyalábosztóhoz – furcsa név, hiszen ebben az esetben a „nyalábot” egyetlen neutron fogja alkotni. Orlando kétkedve figyelte a robotok munkáját.

– Tényleg azt hiszed, hogy a Transzmutálók arra tettek fel mindent, hogy valaki majd elvégez egy ilyen rendkívül finom mérést?

– Méghogy finom? – vont vállat Yatima. – A deutérium és a hidrogén színképe között tízezredrésznyi az eltérés, mégis, nem lehet nem észrevenni.

– A deutérium hatezerszeres gyakorisága nem kimondottan finom utalás. A húsz százalékos többletsúllyal rendelkező vízgőz sem az. Na de azok a részecskék, amelyek pontosan úgy viselkednek, mint a neutronok, egészen addig, amíg külön nem választjuk őket két kvantumállapotba, az egyiket több mint 720 fokkal elforgatjuk, majd újra egyesítjük őket, hogy megnézzük a relatív fázisukat? Azt hiszem, ez meglehetősen finom feladat.

– Meglehet. De a Transzmutálóknak nem volt más választásuk. Senki nem tud húsz százalékkal nehezebb neutronokat létrehozni. Csupán annyit tehettek, hogy figyelemfelkeltő rétegeket vonnak köréjük. Mi teszi különlegessé a Swiftet? A légkörben lévő nehéz izotópok. Hát az izotópokat? A bennük lévő extra neutronok. Na és a neutronokat? A neutronoknak csak az egyik tulajdonságát tudod megváltoztatni anélkül, hogy teljesen mást csinálnál belőle, ez pedig a féregjárat hossza.

Orlando már éppen tiltakozni készült, de aztán rezignáltan a levegőbe emelte a kezét. Semmi értelme vitatkozni, előbb-utóbb választ kapnak.

A Kozuch-elmélet Blanca általi kiterjesztésénél a klasszikus változathoz hasonlóan az elemi részecskék képezte féregjáratok zöme éppoly rövid volt, mint amilyen keskeny: a két száj, azaz a két részecske egyazon mikroszkopikus 6-gömbön osztozott. Ez volt a vákuumban keletkező féregjáratok legvalószínűbb állapota, és az átjárható féreglyukakkal szemben ezek nem módosíthatták szabadon a hosszúságukat a létrejöttük után. Ugyanakkor elméletben semmi nem tiltotta, hogy létezzenek hosszabbak is: rövid féregjáratok végüknél illeszkedő, megszakítatlan láncolatai, összekapcsolt mikroszférák a hat extra makroszféra-dimenzióba csavarodva. Ha kialakultak, utána már stabilak lennének; már csak az a kérdés, hogyan lehet létrehozni őket. A hagyományos összefűzési módszerekkel – erőszakos ütköztetésekkel – mindössze egyesítették a két mikroszférát.

Sinclair több billió elektronnal, protonnal és neutronnal végzett kísérleteket, és egyetlen hosszút sem talált közöttük, ám ez még nem bizonyította, hogy fizikailag lehetetlen volna, csak azt, hogy ritka a természetes előfordulása. Márpedig ha a Transzmutálók egy tartós tudományos eredményt kívántak örökül hagyni rájuk, akkor Yatima elképzelni sem tudott volna ennél jobb választást. A hosszú neutronok tisztázhattak egy olyan alapvető kérdést, amire egy újszülött civilizáció máskülönben évezredek alatt találna csak választ. Stabil izotópokba zárva egy lassan égő nap körül keringő bolygón harminc-vagy negyvenmilliárd évig is elérhetők maradnak. Még az sincs kizárva, hogy rávilágítanak a saját művükkel szöges ellentétben álló problémára: az átjárható féregjáratok lerövidítésére, a galaxisban lévő távolságok áthidalásának titkára.

A nanorobotok a sugárosztó után áttértek egy másik tekercsre, mely arra szolgált, hogy elforgassa a neutron egyik kvantumállapotát, miközben az egyszerre két lehetséges pályán halad. Első pillantásra nem adta magát egyetlen módszer sem, amivel meg lehetett volna különböztetni a hosszú részecskéket a rövidektől; egyik sem rendelkezett átjárható féregjárattal, szóval nem küldhettek be egy jelzést és mérhették le az út megtételének idejét. Sinclair viszont felismerte, hogy a részecskék hagyományos fermionokra és bozonokra történő osztályozását kissé megbonyolítja a hosszú részecskék megengedése. A fermion klasszikus tulajdonságai a következő voltak: feles spin; engedelmeskedik a Pauli-féle kizárási elvnek (amely nem hagyja, hogy az atomban lévő összes elektron, valamint az atommagban lévő összes neutron és összes proton ugyanabba a legalacsonyabb szintű állapotba kerüljön); és ha egyszer körbeforgatják (360 fokkal), másmilyennek látszik, mint kiinduláskor – két teljes fordulatra (720 fok) van szükség ahhoz, hogy visszakerüljön az eredeti állapotába. A bozonoknak elég egy teljes fordulatot tenni ugyanehhez.

Minden páratlan számú fermionból álló hosszú részecske megtartja a fermionok első két tulajdonságát, de ha akár egyetlen bozont is tartalmaz, annak jelenléte megmutatkozik a részecske elforgatásakor tapasztalható állapotbeli eltérések mintájában. Egy hosszú részecske, melynek féregjárat-szekvenciája „fermion-bozon-fermion-fermion” az első két teljes forgatásnál úgy viselkedne, mint egy egyszerű fermion, ám a harmadik forgatás után egyből ismét a kiinduló állapotba kerülne. További forgatásokkal még alaposabb ismeretekre lehetne szert tenni a féreglyuk szerkezetéről: a láncban a fermionokhoz érve mindig két teljes fordulat után állna vissza a részecske eredeti állapota, míg a bozonokhoz érve elég volna egy is. Orlando szavaival élve – aki háromdimenziós analógiát keresett, miután Yatima ontani kezdte a csoportelméleti fogalmakat és topologikus csoportokat – olyan volt, mintha egy csigalépcső korlátján siklana le a részecske féregjáratában. Olykor egy-egy teljes fordulat megtétele után a korlát úgy csavarodott, hogy az ember fejjel lefelé került, és még egy kört kellett tenni, mielőtt a lépcső teteje és alja a helyére került. Máskor meg egy forduló után is változatlannak tűnt minden.

Ahogy a nanorobotok elvégezték az utolsó simításokat a berendezésen, és rákötötték a neutronforrást meg a detektorokat a fülke adatlinkjére, Yatimának eszébe jutott, nem kéne-e szólni Blancának. De akkor egyszer, amikor találkoztak, az volt a benyomása, hogy a voltaire-i klónt fikarcnyit sem érdekli halott fomalhauti énjének elmélete. Blanca sehol nem volt hajlandó húsvér időben iramlani – az érkezés után ez lett a de facto standard a diaszpórában –, s ennek következtében igencsak elszigetelődött mindenkitől. Lehet, hogy Sinclair szívesen megnézte volna a kísérletet, neki viszont nyolcvankét évet kellett várnia, ugyanis nem vett részt a diaszpórában.

Yatima egy kapcsolóra mutatott a neutronforrás oldalsó részén. Csak egy tárgybeli táj volt, amit a gépről alkotott képükbe implantáltak, de ha elfordítják, jelet küldenek Liliputba, hogy indulhat az első neutron.

– Tiéd a megtiszteltetés.

– Még mindig nem tudom eldönteni, mit is remélek ettől – tétovázott Orlando. – A Transzmutálók egzotikus fizikáját… vagy egy jót szórakozni azon, hogyan próbálsz mentegetőzni, ha tévedsz.

Yatima derűsen mosolygott.

– A reményben az a szép, hogy semmire nincs hatással. Kapcsold be!

Orlando odalépett a panelhez, és megpöccintette a kapcsolót. A mellette lévő monitort – egy újabb tájbéli tárgyat – egy csapásra ellepték az olvashatatlanul gyorsan legördülő, elmosódott szimbólumok. Yatima rövid mintára számított, amely öt-hat fordulat után megismétlődik – vagy ha a neutronok lehangolóan közönségesek, rögtön a második után. Elég lett volna néhány szakasz az igaza bebizonyítására, de lehet, hogy a Transzmutálók nem tudták befolyásolni a minta teljes hosszúságát.

– Na most akkor meghibásodott a szerkezet, vagy hihetetlen sikert értünk el? – kérdezte Orlando.

– Hihetetlen sikert. Remélem.

Yatima gestalt utasításokat küldött a monitornak, hogy tekerjen vissza. Az adatoszlop elején a neutron szakaszosan ismétlődve került vissza eredeti állapotába:

– + + – + – + + + – + – + + + + – + – + – + – + + + + +…

Alatta lefordítva:

F b F F b b F F F b b b F F F F b b b b…

– Fermion, bozon, fermion, fermion, bozon, bozon… – olvasta fel hangosan Orlando.

– Esküszöm, nem átverés – bizonygatta Yatima.

– Elhiszem. – A számsor 126-ig növekedett, ott aztán véget ért a minta, és egy sokkal kevésbé értelmezhető lépett a helyébe. Orlando egészen riadt arcot vágott. – Ez egy üzenet. Üzenetet hagytak nekünk.

– Egyáltalán nem biztos.

– Lehet, hogy ez a komplett könyvtáruk. Egyetlen neutron féregjáratára fűzve, mint göbök egy madzagon. – A férfi egyre labilisabban sugárzott; Yatima eltűnődött, vajon a megtestesítő szoftver hagyná-e elájulni a sokktól.

– Vagy csak a neutron mesterséges voltát bizonyítja. A szekvencia teljesen képtelen, nehogy valaki véletlenül természetes jelenségnek vegye, és kiforgassa a fizikát, csak mert meg akarja magyarázni. Ne vonj le elhamarkodott következtetéseket!

Orlando bólintott, és megtörölte a tenyerével a homlokát. Intett a monitornak, hogy tekerjen előre a legfrissebb adatokhoz; az áradat folytatódott, de szemmel láthatóan lelassult. Megbízható statisztikák előállításához minden eltérő számú forgatást többször kellett letesztelni, és egymilliárd forgatás meg egy interferenciamérés után már nem tudták az egymilliárdegyedik alkalommal csak még egyszer elforgatni a neutront, muszáj volt nulláról kezdeniük az egészet.

Várták, hogy megismétlődjön a minta. Huszonkét perc múlva a neutron ismétlődés nélkül felbomlott. Elméletileg az ily módon létrejött proton is megörökölte a rejtett struktúrát, de Yatima nem készült fel a csapdába ejtésére, és az egész gépet egy az egyben újra kellett volna építeni egy töltött részecske vizsgálatához.

A vé utasította a mérőműszert, hogy váltson magasabb rotációs frekvenciára. A második neutron csakhamar ugyanazt a szekvenciát adta ki, mint az első, és elég hosszan fennmaradt, hogy észrevegyék, 6*1018 szakasz után elölről kezdődik. Hat exabájt nem éppen egy polisz könyvtárának adatmennyisége, de ahhoz bőven elegendő, hogy ne csak a készítő névjegyét vagy egy semmitmondó szubatomi graffitit foglaljon magában.

A monitor lefordította a szekvenciát Orlando stilizált csigalépcsőjének „nyelvére”, DNS-re emlékeztető spirálként megjelenítve, amely hosszabbra nyúlt minden genomnál vagy elmemagnál. Eddig a pillanatig Yatima nem is érzékelte igazán egy idegen civilizáció keze nyomát; az izotópösszetétel valódiságához semmi kétség nem fért, de túl amorf volt, hogysem mesterséges voltán kívül bármilyen más megállapítást tehessenek róla. Nem találtak romokat, emlékműveket, szilánkokat – nem lehetett megmondani, hogy az oázisban lelt életformák a Transzmutálók biológiai rokonai voltak-e, mesterségesen előállított háziállatok, vagy csak egy véletlen egybeesés, aminek semmi köze hozzájuk. Erre most kiderült, hogy a bolygón lépten-nyomon mindenféle felhőkarcolónál vagy piramisnál ősibb, bármely papirusznál vagy optikai lemeznél informatívabb leletekbe ütközhetnek. És a légköri széndioxid minden egyes pikogrammjában hárommilliárd darab volt belőlük.

A vé Orlandóhoz fordult.

– Most jelentsük be a hírt, vagy előbb próbáljuk meg értelmezni az eredményeket?

A könyvtár dugig volt mintaelemző szoftverekkel, háromezer év előkészületével erre a pillanatra. Mások már le is futtatták ezek nagy részét különböző swifti génállományokon, titkos üzenetekre vadászva, de üres kézzel távoztak.

Orlando kierőszakolt magából egy cinkos mosolyt.

– Azért ez nem olyan, mintha betörnénk egy sírkamrába. Semmi nem fog károsodni attól, hogy ránézünk.

Yatima átugrott a xenolingvisztikai indextájra. A terembe zsúfolt tárlók mögött a rosette-i kő utánzatai, törékeny pergamentekercsek és kéziratok, illetve bizarr kinézetű, elektromechanikus kódtörő gépek díszelegtek. A vé egy sor elemzőprogramhoz vezette a neutronnal kapcsolatos adatokat a tárolóból. Orlando követte, majd megállt a padlószőnyeges teremben, és némán figyelte, ahogy az adatokat jelképező kékesfehér szentjánosbogarak ikonról ikonra rajzanak.

A sorban tizenkettedikként következő ikon, egy ősrégi katódsugárcsöves monitor egy hajmeresztően naiv programot képviselt, és Yatima csak azért válogatta be, mert pillanatok alatt lefuttatható volt. Alighogy kifényesedtek a szentjánosbogárfények a bakelitkeretes masinán, a képernyő nyomban megtelt élettel.

A képen először csak egy rövid, függőleges vonal jelent meg, aztán lassan kihátrált, és előbb tucatnyi, majd több száz hasonló egyenes vált láthatóvá. Yatima nem ismerte fel a mintát, a szoftver azonban igen: a vonalak alsó vége csillagok helyzetét jelölte – a Voltaire-t és a hátterét mutatta egy bizonyos szögből, körülbelül ötvenmillió évvel korábban. Meglepő módon nem perspektivikusan ábrázolta, hanem ortogonális projekcióval. Vajon ez mennyit árul el a Transzmutálók perceptuális rendszeréről? Yatima hamar észbe kapott. A Földről készített térképek ezerféleképpen ábrázolták azt, kisimult narancshéjtól kezdve hatalmas, torz tükörben visszaverődő bolygóig. Egyikből sem derült ki semmi a húsvérek hétköznapi látásáról.

Orlando nagyot sóhajtott.

– Pixeltömbök? Ilyen egyszerű? – Egész csalódottnak tűnt, amíg megkönnyebbülten fel nem nevetett. – Jó öreg, kétdimenziós, időben változó képek! Micsoda frappáns válasz az absztrakcióra! – Kicsivel később hozzátette: – Még ha csak töredéke is az adatoknak. – Yatimához is beérkeztek a katódsugárcsöves ikon sugározta gestaltcímkék a további adalékokkal, Orlando, az örök mazochista azonban lineáris szövegként olvasta az információkat egy, az exoénje által a tájba illesztett fordítóablakban.

A csillagok mozgásából ítélve két képkocka között nagyjából kétszáz év telt el; a szoftver ötven képkockát, vagyis tízezer évet vetített ki taunként. A kép erősen stilizált, bináris jelleget öltött: tisztán fekete-fehér, sehol egy szürke árnyalat. A szoftver ennek ellenére kikövetkeztette, hogy az egyes csillagokhoz köthető függőleges vonalak amolyan luminozitási skálát alkottak, azt a távolságot határozták meg, ahol a csillag által kibocsátott sugárzás energiasűrűsége 61 femtojoule/köbméterre esett – ez pedig véletlenül vagy szándékosan, de megegyezett a kozmikus mikrohullámú háttérsugárzás értékével. A Voltaire esetében a távolság a fényév egy tizennyolcad részére jött ki; a Napnál nagyjából az egy hetedére. A merőleges vetítés lehetővé tette, hogy pár száz csillag „luminozitási vonala” egyszerre, azonos léptékben jelenjen meg; valósághű perspektívában szemlélve a legközelebbieket kivéve mind láthatatlan ponttá zsugorodtak volna, sokkal nehezebb lett volna rájönni, mit is akarnak jelenteni. Mindazonáltal a kép egyre jobban kiszélesedett, és a csillagok vonalai rövidesen így is egyforma, egy pixel méretű pontokká zsugorodtak. Yatima csodálkozott, de nem ítélt elsőre.

Végül a Tejút teljes egésze láthatóvá vált, majdnem pontosan szemből. Ekkor a kép kimerevedett, majd hirtelen rövid, függőleges vonal villant fel rajta: ezerkétszáz fényév hosszú, a galaxis korongjának síkjától felfelé mutató egyenes, mindössze egyetlen képkocka erejéig. Yatimát egy ideje már foglalkoztatta, hogy a térkép vajon miként fogja megjeleníteni azokat a sugárzási forrásokat, amelyek kétszáz évnél rövidebb ideig világítanak; az tűnt a legegyszerűbb módszernek, ha az összenergiájukat egy közönséges csillag által kétszáz év alatt kibocsátott mennyiséggel hasonlítják össze. Ebből kiindulva egy ezerkétszáz fényéves luminozitási vonal olyan mértékű sugárzást takart, amekkorát a Nap tizennégymilliárd év alatt bocsátana ki. Vagy amennyit két összeütköző neutroncsillag szabadít fel.

Neutronokkal figyelmeztetnek a neutroncsillagokra? Vajon ez is az izotópok többrétegű jelentésének egy újabb szintje?

Két-háromszázezer évente egy-egy újabb kitörés ütötte fel a fejét valahol a galaxisban. Kisebb vonalak is felvillantak, méghozzá jóval gyakrabban. Ezek többsége valószínűleg szupernóvákat jelzett; némelyiket ismert maradványokhoz tudták kötni.

– Ez most akkor történelem, vagy jövendölés? – kérdezte Orlando komoran.

– Nos, a kéregben található nehéz izotópok mintázatából ítélve a Transzmutálók legalább egymilliárd éve vették kezelésbe a légkört. – Ha tehát a távoli jövőjükben bekövetkező eseményeket helyesen jósolták meg, bebizonyosodna, hogy sokkal jobban értenek a kettős neutroncsillagok dinamikájához, mint a C-Z vagy a gleiznerek csillagászai. Azt nem lehetett megítélni, hogy e réges-régi kitörésekből mennyit találtak el, hiszen még azelőtt történtek, hogy a húsvérek feltalálták volna a gammasugárzás megfigyelésére alkalmas csillagászati eszközöket, ha viszont kiderül, hogy helyesen becsülték meg a Lac G-1 ütközésének időpontját, rendkívül hiteles jóstehetségnek bizonyulnak.

Yatima Orlandóra sandított. A férfi meredten bámulta a monitort. A Transzmutálók garantálhatták, hogy a húsvéreknek soha többé nem kell aggódniuk egy újabb Lacerta miatt. Biztosíthatták, hogy nyugodtan hazamehet a Földre, vissza mindahhoz, amit hajdan fontosnak tartott.

Úgy 100 000 évvel a jelen előtt a lépték ismét megváltozott. Yatima nyugtalanul figyelte, amint sorban feltűnik az Androméda-galaxis, a Lokális Csoport, majd még annál is távolabbi galaxiscsoportok. Aztán j. e. 26 000-ben megjelent egy közel kétmilliárd fényév hosszú vonal, és felnyársalta a pöttöm Tejutat.

A kép ezután villámgyorsan ráközelített egy szegmensre, és az utolsó pillanatban elkapott egy j. e. 2000-ben bekövetkezett gammakitörést: a Lac G-1-et. A Transzmutálók pontosan megjósolták a kitörés idejét a legközelebbi 200 éves képkockához, a helyzetét és energiáját pedig a legközelebbi pixelhez kerekítve.

Orlando némán nézte, ahogy a térkép végigszalad a következő húszmillió éven. Ez idő alatt nem történt újabb, a Földhöz közeli, annak bioszféráját veszélyeztető gammakitörés.

Ha viszont a térkép kivétel nélkül mindig megbízható előrejelzést tett, az azt jelentette, hogy 26 000 évvel korábban bekövetkezett egy esemény a galaxis középpontjában, amely mellett az összes hagyományos kitörés jelentőségét veszti. Ennek következményei ezer év múlva fognak végigsöpörni a térségen. A diaszpóra, a gleiznerek és a földi poliszok pedig megtehetik, hogy most rögtön menekülőre fogják, de amikor átcsapnak felettük a sugárzás hullámai, a Lacertánál harmincmilliószor nagyobb intenzitással teszik majd.

• • •

– Lehetetlen – szögezte le Paolo. – Hat-hétmilliárd naptömegnek kellene gravitációs összeomlást szenvednie ekkora energiamennyiség felszabadulásához.

Yatima kérte, hogy találkozzanak, de nem azért, hogy a kismilliomodik alkalommal is elvitatkozzanak a neutronadatok jelentéséről, hanem hogy Orlandóról beszéljenek. Paolo azonban mindenáron meg akarta cáfolni a galaktikus mag kitörését, és addig hallani sem akart semmi másról, ami valahol jogos. Jelenleg mindent az eseménybe vetett hitre, vagy annak hiányára alapoztak.

– A galaxismag tömege bőven elegendő, attól függően, hol húzod meg a határt.

– Jó, de az ottani csillagok mind a saját pályájukon keringenek. Nem fognak mindjárt belezuhanni egy hatalmas fekete lyukba.

Yatima keserűen felnevetett.

– A Lac G-1 neutroncsillagai is a saját pályájukon keringtek. Még hétmillió évig nem lett volna szabad egymásba zuhanniuk. Szóval én a helyedben nem tenném fel az életem az impulzusmomentum megmaradására, míg ki nem derítjük, hová tűnt a Lacertáé.

Paolo hetyke vállrándítással felelt. Nem neki kellett bizonyítania az igazát. Attól még, hogy jól értelmezték a Transzmutálók üzenetét, az nem lesz szükségképpen tisztességes; attól még, hogy tisztességes szándékok vezették őket, nem lesz okvetlenül igaz. Az tény, hogy nem sikerült magyarázatot találniuk a Lacertára, de nem kell mindjárt elvetni a megmaradási törvényeket. Ha tisztán elméleti kérdésről lett volna szó, Yatima örömmel igazat adott volna neki mindenben.

A vé körülnézett a Szívben, megpróbálta felmérni a közhangulatot. A polgárok kis csoportokba verődve, halkan, feszülten és fojtott hangon susmorogtak, de cseppet sem tűntek kétségbeesettnek. Amióta a neutron adatai napvilágot láttak, Yatima éppolyan sokféle válaszreakcióval találkozott a voltaire-i C-Z-ben, mint a húsvérek körében a Lacerta hírére. Sokan élből elvetették, hogy a galaktikus magkitörés valóban bekövetkezhet, néhány polgáron pedig a húsvérekével vetekedő paranoiás tévképzetek lettek úrrá, és kijelentették, hogy a Transzmutálók azért hagytak üzenetet, hogy pánikot és széthúzást keltsenek a „rivális” civilizációk berkein belül. Mások azt latolgatták, hogyan élhetnék túl az eseményt. Egy bolygó árnyékába vonulva megvédhetnék a poliszt a gammasugárzástól, a neutrínófluxust azonban így sem tudnák elkerülni, az pedig olyan nagy erejű lesz, hogy még a legszilárdabb molekulaszerkezetekben is kárt fog tenni. A Yatima által hallott tervek közül még az tűnt a leginkább kivitelezhetőnek, hogy minden polisz kódolja bele az adatait egy bolygóba, mélyen a felszín alá, amolyan árokrendszerként, majd építsenek egy hatalmas sereget öntudat nélküli, különböző méretű robotokból, nanogépekből innen és túl, kellően nagy számban, mert akkor van esély rá, hogy a maroknyi túlélő újjá tudja építeni a poliszt.

– Tételezzük fel, hogy a kitörés valóban úton van, ezt az üzenetet pedig figyelmeztetésnek szánták. – Paolo lehuppant a székére, és évődve nézett Yatimára. – A Transzmutálók merő szívjóságból vették a fáradságot, és egy komplett bolygóra elegendő rejtjelezett neutront teremtettek. Miért nem toldották meg valamivel a fájó igazságot? Mondjuk néhány túlélési tippel. Merthogy azok jól jönnének.

– Még ne tegyél le a többi adatról! Sok mindent rejthetnek. Remélhetőleg az átjárható féregjáratok lerövidítésének útmutatóját. Vagy ha mást nem, egy megbízható technikát a szájak lezárására és felnyitására, mert akkor nanorobotok formáját öltve elbújhatnánk az egyikben, és átvészelhetnénk a kitörést.

Yatimának elég volt belegondolnia a tervbe, és máris rettenetes klausztrofóbia tört rá, de Gabriel még ennél is tovább ment, amikor megpendítette, hogy a neutronokkal kapcsolatos adatok kisilabizálhatatlan nagyobbik részét talán maguk a Transzmutálók képezik: digitális pillanatfelvételeket temettek a részecskékbe abban a reményben, hogy a kitörés után valaki – ha egyáltalán kialakul bármiféle élet – rájuk akad, és készségesen életre hívja őket. Ez esetben viszont nem adtak látható támpontokat azoknak, akik mellettük kerestek volna menedéket, és különben is: ha már egymilliárd éve tudomást szereztek a kitörésről, sokkal valószínűbb, hogy elmenekültek egy másik galaxisba, akár féregjáratokkal, akár hagyományos úton-módon.

– Szóval azt mondod, a figyelmeztetéshez egy tök egyszerű pixeltömböt használtak, de a segítőkész jótanácsokat már egy ördöngös módszerrel titkosították? Miért? Hulljon a férgese alapon?

Yatima megrázta a fejét, és elengedte a szarkazmust a füle mellett.

– Eleinte minden cselekedetük bizarrnak és zavarosnak tűnt… de amint rájöttünk a nyitjára, egyből pofonegyszerű és világos lett mindegyik. Nem hinném, hogy szándékosan ködösítenének. Mint ahogy azt sem, hogy az agyuk borzasztóan eltérne a miénktől, szóval nem kell attól tartanunk, hogy totálisan félreértjük azt, ami ránézésre egyszerű üzenetnek tűnik. Jelen állás szerint akkor követtük volna el a legnagyobb hibát, ha idő előtt felhagytunk volna az izotópok értelmezésére tett kísérleteinkkel. De gondolom, néha elkerülhetetlenül találgatásokba bocsátkoztak a gondolkodásmódunkat vagy a technológiánkat illetően… és nyilván nem jött be mindegyik. Minden további nélkül el tudok képzelni egy űrutazó civilizációt, melynek egymillió év alatt sem jutott volna eszébe neutronkísérlettel próbálkozni. Egyszóval lehet, hogy az adatok fennmaradó részét sosem leszünk képesek megfejteni… de nem azért, mert rosszat akartak nekünk, és nem is azért, mert a fogalmi rendszerük meghaladja az értelmi képességeinket. Pusztán pechünk volt.

Paolo arcáról lehervadt az elnéző, gúnyos mosoly, mintha vonakodva elfogadta volna, hogy ez egészen kedvező – bár némileg naiv – színben tünteti fel a Transzmutálókat. Yatima kapva kapott az alkalmon.

– És bármit is gondolsz a térképről, egyet ne feledj: Orlando nem legyinthet úgy, mint te. Őt ez folyton a Lacertára emlékezteti.

– Én is tudom – meredt bosszúsan Yatimára. – De attól, hogy fájdalmas emlékeket idéz fel benne, még nem lesz igaza.

– Nem. – Yatima megacélozta magát, és folytatta. – Csak azt mondom, ha megkérne, hogy tégy lépéseket a saját biztonságod érdekében…

– Nem fogok a kedvére tenni – kacagott Paolo méltatlankodva. – Különben is, nekem ne papoljon egy Konishiból kivándorolt szolipszista a carnevale traumáiról!

– Ugyan miért ne? – fürkészte a férfi arcát Yatima. – Lehet, hogy Orlando mentális architektúrája közelebb áll a tiédhez, de úgy teszel, mintha fogalmad sem lenne, mi mindenen ment keresztül.

Paolo lesütötte a szemét.

– Tudok Lianáról. Mégis mit tehetett volna? Erőltette volna rá az Introdust? Mindketten ugyanazt az elhatározást tették. Nem az ő hibájából halt meg. – Dacosan felpillantott. – És nem támasztja fel azzal, ha megment a magkitöréstől.

– Nem. De legalább nem okozol vele fájdalmat Orlandónak.

Paolo kicsivel később duzzogva így felelt:

– Azt még túlélném, ha ki kellene dobnom az ablakon ezer évet, csak hogy belekódoljam magam egy bolygó domborzatába, miközben a diaszpóra összes polgára rajtam köszörüli a nyelvét. De ha egyszer behódolok az akarata előtt, annak sosem lesz vége! Márpedig ha azt hiszi, hogy utána vele együtt testet öltök...

– Nyugi, fel sem merül benne – nevetett Yatima. – Születik majd egy csomó húsvér csemetéje, utána meg úgyis kitagad téged. Elkönyvel sajnálatos tévedésnek. Soha többé nem hallasz felőle.

Paolo előbb zavarba jött, aztán teljesen nekikeseredett.

– Csak vicceltem – nyugtatta meg Yatima.

• • •

Blanca pasztellszínű folyadékok réteges, békés óceánján ringatózott. Az egyes, szabad szemmel is megkülönböztethető rétegek negyed delta mélyek voltak, és átlátszatlan kék kolloidtakarók választották el őket. Az egyedüli fényforrást diffúz, mindenen áthatoló biolumineszcencia látszott biztosítani. Ahogy Yatima a vé felé úszott a tájon, azon tűnődött, kifaggassa-e udvariasan e különös világ fizikájáról, mielőtt kihúzná belőle a rejtélyes meghívás magyarázatát.

– Szervusz, árva! – Yatima nézőpontja rétegről rétegre haladt, és azok a helyek, ahol a kolloidtakarók keresztezték Blanca tömör fekete hiányát, úgy festettek, mint egy felület kritikus pontjainak görbeseregként történő ábrázolására kieszelt diagram. Egy, a vállain nyugvó, elnagyolt ellipszis az alatta lévő síkon mindkét oldalra egy-egy oválist szült, azok pedig egyaránt öt kisebb oválisra osztódtak, majd eltűntek, mielőtt a törzs ellipszise felbomlott volna. Mivel sehonnan nem látta egyszerre az egész ikont, Yatima szinte teljesen olvashatatlannak találta Blanca gestaltját. – Rég láttalak.

– Neked még régebbnek tűnhet. Hogy vagy? – Ez a Blanca-klón nem sokkal érkezés után elhidegült Gabrieltől, és amennyire Yatima tudta, a legutóbbi látogatása óta senkivel nem beszélt.

Blanca elengedte a füle mellett a kérdést, vagy költői kérdésnek vette.

– Érdekes adatokat küldtél.

– Örülök, hogy vetettél rájuk egy pillantást. Mindenkit zavarba hoznak. – Yatima átküldött neki egy, a neutronszekvenciára mutató címkét, noha a vét láthatóan nem érdekelte sem a Swift, sem a Transzmutálók; úgy érezte, kötelessége tudatni a vé minden klónjával, hogy a fomalhauti Blanca elmélete beigazolódott.

– A Föld biokémiájára emlékeztettek.

– Nocsak. Ezt hogy érted? – Mások megpróbálták akként értelmezni a pixeltömbön kívüli adatokat, hogy azok a swifti génállományt takarják, de Yatima úgy vélte, hogy még a SETI legmókásabb ősrégi szoftverei sem ragadtatnák magukat olyan abszurd kísérletre, mint hogy DNS kódként próbálnák értelmezni.

– Durván párhuzamba állítható a fehérjék felgombolyodásával. Mindkettőről kiderült, hogy specifikus példái egy sokkal általánosabb, N dimenziós problémának… de nem akarlak ezzel untatni. – Blanca lyukakat ütött az előtte lévő kolloidtakarókon, transzparens hézagot, körülbelül két delta széles gömböt hozva létre. Belenyúlt a térségbe, mire egy keszekusza szerkezet öltött alakot közöttük, akár egy bonyolult rendszerben felfűzött gyöngysor. A szerkezet komplex volt, mégsem tűnt teljesen szervesnek. Inkább egy nanogépnek, melyet a tervezője kénytelen volt egyetlen lineáris molekulából megalkotni, és melynek formáját kizárólag az egymást követő atomok kötései által bezárt szögek határozzák meg.

– Nincs más megfejteni, dekódolni való – közölte Blanca. – Elolvastál minden üzenetet, ami elolvasható. A neutronszekvencia többi része még csak nem is adat. A féreglyukak alakját hivatott kontrollálni.

– Az alakját? Nem mindegy, milyen az alakja?

– Nem, mert az teszi lehetővé, hogy a féregjárat egyfajta katalizátorként viselkedjen.

Yatima megszédült, de énje egyik része azt gondolta: Mekkora tökfej vagyok! Hát persze! A neutronokat figyelemfelkeltő jelzésnek szánták a távolból, majd figyelmeztetésnek közelről; sejthette volna, hogy a szerkezet kihasználatlan részein ott rejtőzik még egy harmadik, teljesen független funkció.

– Hogyan működik? Újabb hosszú neutronokat termel? Építettek egyet, az meg reprodukálta magát a bolygó legkülönbözőbb pontjain?

Blanca elforgatta a féreglyukat, de nem a látható dimenziók valamelyikében: furcsán megnyúlt, mintha kifordította volna a képet más hipersíkokba.

– Nem. Gondolkozz, Yatima! Itt nem katalizálhat semmit. Ebben az univerzumban alaktalan, csak egy neutron a sok közül.

A vé Kozuch-diagrammá bővítette a féregjáratot, és szemléltetni kezdte, hogyan lép kölcsönhatásba közönséges, rövid részecskékkel.

– Ha neutrínó, antineutrínó, elektron vagy pozitron találja el a féregjáratot, az ütközés hatása annak teljes hosszán szétterjed. – Yatima tátott szájjal bámulta a diagramot. Az ütközések nyomán, noha a féreglyukak nem kapcsolódtak össze, a szerkezet jellegzetes módon deformálódott, mint egy metastabil állapotok között feltekeredő fehérje.

– Jól van. Meg tudjuk változtatni az alakját. De mit érünk el ezzel?

– Bizonyos vákuumban keletkező féregjáratok valós féreglyukakká válnak. Részecskék sora jön létre.

– Hol? – A hosszú neutron több milliárd szomszédos univerzumon kanyargott végig, ám mivel a féregjárat egyikben sem nyílt meg, fel sem tűnt a jelenléte. Ha itt nem tudott semmit katalizálni, még kevesebb esélye van rá azokban az univerzumokban, ahol csupán áthalad.

Blanca gestaltutasításokat küldött a diagramnak, és a katalizátort hirtelen egymásba gabalyodó, átlátszó membránok lepték el. Ahogy az elektronok vagy neutrínók becsapódtak, és a katalizátor alakja megváltozott: az egyik ilyen halvány körvonalú vákuumbeli féregjáratból két valódi féregjárat szája lett, amelyek sebesen távolodtak egymástól a térben, ahová a katalizátor beágyazódott.

Ez a tér a makroszféra. A hosszú neutronok gépek voltak, amelyeket arra terveztek, hogy részecskéket hozzanak létre a makroszférában.

Yatima kecses hátraszaltót csinált a rétegzett óceánban, és fejjel lefelé találta magát.

– Hadd csókoljam meg a lábad nyomát! Zseni vagy!

Blanca felnevetett, a távoli hang teste egyik eldugott zugából szűrődött ki.

– Triviális probléma volt. Ha nem iramlanál úgy, mint egy húsvér, réges-régen megoldottad volna.

Yatima a fejét rázta.

– Kétlem. – A vé habozott. – Szóval azt hiszed, hogy a Transzmutálók…

– Kivándoroltak? Felfelé? Miért ne? Gyorsabb menekülési útvonal, mintha az Androméda felé vennék az útjukat.

Yatima megpróbálta elképzelni: diaszpóra a makroszférába.

– Várj egy kicsit! Ha a mi egész világegyetemünk, egész téridőnk a makroszféra fizikájának standard fibruma, akkor a mi teljes történelmünk csak egy pillanatnak felel meg a makroszféra idejében. Ez az ő Planck-idejük. Akkor viszont hogyan voltak képesek a Transzmutálók részecskék időbeli sorozatát létrehozni?

Blanca a katalizátor egyik részletére bökött.

– Nézd csak meg közelebbről ezt a tartományt! A makroszféra téridejét vákuumbeli féregjáratok hálózzák be, akárcsak a miénket. Pont mint a Kozuch–Penrose hálózat, csak öt plusz egy dimenziós három plusz egy helyett. – Yatima felegyenesedett, hogy jobban lásson, és a többszörösen megbogozott csomóra meredt, amelyet Blanca mutatott. Úgy festett, mintha megcsáklyázta volna a vákuum szellemstruktúráit. – A makroszféra idejéhez rögzítették a mi időnket. Ami múló Planck-időpillanat lett volna, az megmaradt szingularitásként. Szingularitásként, amely a makroszféra idejében képes részecskéket kibocsátani és elnyelni.

Yatima fejében kattogtak a fogaskerekek. A Transzmutálók nem álltak neki lélegzetelállító asztrofizikai emlékműveket építeni, mint egy éppen unatkozó hatalmas civilizáció: semmi bolygófaragás, semmi Dyson-gömb, semmi feketelyukakkal való zsonglőrködés. Épp csak egy jelentéktelen bolygó néhány neutronjának átszabásával fázisba hozták a komplett világegyetemet egy felfoghatatlan méretű, sokkalta nagyobb struktúra időfolyamával.

– Egy pillanat. Azt mondtad, kibocsát… és elnyel? Mi történik, ha a szingularitás elnyel egy makroszféra-részecskét?

– A katalizátor egy csekély hányadának állapota megváltozik. Ezáltal az itteni hosszú neutronok egy csekély hányadánál béta-bomlás lép fel, hiába vannak elvileg stabil atommagban. Egy tonna swifti légkör tanulmányozása esetén egy a tízmilliárdhoz az esélye annak, hogy abszorpciós eseményt fogsz észlelni. – Yatima átállította a nézőpontját, hogy egy rétegbe kerüljön Blanca fejével, és még éppen látta, amint a vé jellegzetes mozdulattal, szórakozottan félrebiccenti a fejét. – Egy próbát megér. Lehet, hogy a Transzmutálók makroszféraklónjai most is üzenetekkel bombázzák a szingularitást, amíg mi itt beszélünk.

– Egymilliárd év után? Kötve hiszem. De lehet, hogy még a közelben vannak. Az eredetiek mindenképpen elmenekültek a galaxisból, de a klónjaiknak nincs különösebb okuk arra, hogy messzire utazzanak a szingularitástól. Ha tehát bemerészkedünk a makroszférába, nagy valószínűséggel még most is megtalálhatjuk őket.

Ha felvennék a kapcsolatot a Transzmutálókkal, megtudhatnák, mi okozta a Lacertát és a magkitörést, és meggyőzhetnék a szkeptikusokat, hogy védjék magukat. Végső esetben pedig bárki, aki hajlandó rá, elbújhat a makroszférában a kitörés elől.

Yatima körül megfordult a világ. A fomalhauti Blanca távoli, hipotetikus, hatdimenziós világegyeteme a maga univerzumaival egy csapásra éppoly valóságossá vált, mint a diaszpóra tere. Éppoly valóságos, és talán éppoly elérhető. Ahhoz, hogy egy űrutazó civilizáció beléphessen a makroszférába, úgy kellett tennie, mint egy esőcseppbe zárt baktériumnak, amely földrészeket akart átszelni… és elfogta az őseitől örökölt késztetés, hogy bénult ámulattal fogadja a hihetetlen horderejű, elképesztően furcsa revelációt. Yatima alig bírt odafigyelni a gyakorlati tudnivalókra.

– Mit gondolsz, ha kellő részletességgel ki tudjuk dolgozni a makroszféra fizikáját, képesek leszünk arra késztetni a szingularitást, hogy kibocsásson egy sor részecskét, melyek aztán egy működő C-Z klónná olvadnak össze? Vagy kezdjük inkább egy nyersanyagfelhővel, aztán tervezzünk nanorobotokat a polisz összeszereléséhez?

– Úgy gondolom, ide több kell ennél, mondjuk femtogépek. A világegyetemnél nagyobb femtogépek. A makroszféra fizikájára vagy kíváncsi? – Néhány réteggel lejjebb merült a tájon, majd belenyúlt a kék kolloidba. Amint Yatima közelebb ért, Blanca szétnyitotta sötét kezét: egy gestaltcímkét sugárzó kék pörsenést tartott a tenyerén.

– Mi ez?

– Öt térdimenzió, meg az idő dimenziója. 4-gömb, mint standrad fibrum. Fizika, kémia, kozmológia, az anyag intenzív mennyiségei, sugárzás és anyag kölcsönhatása, lehetséges biológiai jellemzők… amit csak akarsz.

– Ezt mikor csináltad?

– Rengeteg időm volt, árva. Sok világot bejártam. – Széttárta a karját, és körbemutatott a tájon. – Minden pont, amit itt látsz, egy-egy szabálygyűjtemény. – Végigsimított a kék takarón, melyből kicsippentette a makroszféra szabályait. – Ezek hatdimenziós téridők. Az ott alattunk ötdimenziós. Látod, mennyivel vékonyabb? Igen ám, de a hétdimenziós is az. A páros számú dimenziók lehetőségekben gazdagabbak.

A pörsenés időközben lesodródott Blanca tenyeréről, vissza a helyére az indextájon, de Yatima megjegyezte a címkéjét.

– Velem tartasz, Blanca? A makroszférába?

A világokban úszkáló, lehetőségekben lubickoló Blanca felnevetett.

– Nem hiszem, árva. Mi értelme lenne? Hiszen már láttam.

Hatodik rész

– Blancának is itt kellene lennie – sajnálkozott Yatima. – Meg Orlandónak.

Paolo erre csak nevetett.

– Orlandónak minden baja lenne.

– Ugyan miért? Olyan tájon utazhat, amilyenen csak akar, kényelmes otthoni körülmények között…

– Kevésbé ismered Orlandót, mint hiszed.

– Valóban? Hát akkor világosíts fel!

15.

5+1

Carter-Zimmerman polisz, swift körüli pálya

85 803 052 808 071 CST

4953. április 3. 4:33:25.225 UT

Egy megatauval a klónozás előtt Paolo végre-valahára elrángatta Orlandót a Nagy Makroszféra Kiállításra. Fizikusok egy csoportja rendezte be a tájat, egy hosszúkás csarnokot kovácsoltvas szerkezetű, boltozatos ólomüvegtetővel, zsúfolásig tele a makroszféra kellő bizonyossággal megjósolható tulajdonságait szemléltető kiállítási tárgyakkal. Bár Orlando mindenáron részt akart venni az expedícióban, félt szembenézni az új C-Z klón lakhelyéül ígérkező egzotikus valósággal.

Paolo végigpásztázta tekintetével a csarnokot. Alig száz polgár döntött a klónozás mellett, de a poliszpolgárok fele megtekintette a kiállítást. Most szinte teljesen kihalt volt, és a látogatók számához igazított, rézsútosan besütő fény késő délutáni hangulatot kölcsönzött a teremnek.

Odaléptek az első kiállítási tárgyhoz, amely három-és ötdimenziós gravitációs kutakat vetett össze. A két kör alakú asztal négyzethálós felületét rugalmassá varázsolták, így a rájuk helyezett kicsiny, gömbölyű nehezékek alatt tölcsér alakú horpadás keletkezett, úgy, hogy a lejtő dőlésszöge a csillagok illetve bolygók körüli gravitációs mező hatásának felelt meg az adott típusú univerzumban. A gravitációs erő a távolság függvényében csökkent, ahogy hatása egyre nagyobb kétdimenziós felületen, illetve négydimenziós hiperfelületen „terjedt szét”, inverz négyzetes, illetve inverz negyedik hatványos vonzástörvényt eredményezve – utóbbi szemmel láthatóan meredekebb volt. Leegyszerűsített, pszeudo-newtoni modell volt, de Paolót ez cseppet sem zavarta – számára Blanca precízen végigszámolt hatdimenziós téridőgörbülete túl szédítőnek tűnt, és inkább átugrotta azokat a nehéz részeket, ahol az einsteini tenzoregyenleteket a tömeges részecskék és a virtuális gravitonok kölcsönhatásának közelítéséből származtatták.

A kiállítási tárgy így szólt:

– Ezeken a diagramokon a tiszta gravitációs potenciál látható, amely mindig vonzó hatást fejt ki. – Testetlen kéz jelent meg a tárló mellett, és egy parányi kísérleti részecskét helyezett mindkét kút peremére. A várt hatás nem maradt el: a két részecske egyből belezuhant a kútba. – Nyugalmi állapotból kiindulva elkerülhetetlen az ütközés. Oldalirányú mozgás esetén azonban egészen más a dinamika. – A kéz egy részecskét tett az első kút peremére, ám ezúttal megpöccintette, úgy, hogy az ellipszispályán kezdett mozogni a központi nehezék körül.

– Úgy tudjuk a legjobban megérteni, hogy mi történik, ha követjük a testet a pályáján. – A felszín négyzethálója forogni kezdett, a részecske útját követve, s ezzel párhuzamosan drámai változás állt be a kút alakjában: a tölcsér közepe megfordult, és magas, meredek tüskévé csúcsosodott, jóval a környező felület fölé emelve a nehezéket. – Egy forgó vonatkoztatási rendszerben az adott impulzusmomentumhoz tartozó centrifugális erő hatása olyan, mintha a távolság köbével fordítottan arányos taszítóerő lépne fel. – Az inverz köbös törvény kis távolságok esetén erősebbnek bizonyult az inverz négyzetesnél, így hát a centrifugális erő a középponthoz közel legyőzte a gravitációs vonzást: a csillag vagy bolygó a kút mélye helyett egy magaslati ponton helyezkedett el. A tölcsér szélső tartománya ettől függetlenül ugyanúgy befelé lejtett, így központi csúcs körül kör alakú árok képződött, ahol a befele lejtő felület a központ irányában ismét emelkedni kezdett.

A padlónak az a sávja, ahol álltak, forogni kezdett az asztal körül, miközben a felület úgy dőlt meg, hogy ne billenjenek ki az egyensúlyukból. Orlando morogva fogadta a vásári mutatványt, mégis mintha önkéntelenül is élvezte volna. Felvették a forgó vonatkoztatási rendszer sebességét, így a részecske egy rögzített, sugár irányú egyenes mentén látszott mozogni. Oda-vissza gurult az árokban, az energiafelület mélyedésében. Elliptikus pályájának szélső értékei ebben a nézetben egyszerűen csak azt a két határt jelentették, amennyire a vályú falain felmászva meg tudta közelíteni a központi csúcsot, illetve amilyen messzire a külső, enyhébb lejtőn juthatott.

Aztán a körutazás véget ért, és a kiállítási tárgy három próbálkozási lehetőséget adott, hogy a látogatók a második gravitációs kút körüli pályára pöccintsenek egy részecskét. Orlando megragadta az alkalmat. Az első két részecske az indítást követően spirális vonal mentén belezuhant a tölcsérbe, és összeütközött, a harmadik pedig kisodródott az asztal peremére és lepottyant. Orlando motyogott valamit arról, hogy bárcsak süket, buta és vak lenne.

A kiállítási tárgy ezután átalakította a felszínt, hogy látszódjon rajta a másik vonzástörvény és a centrifugális erő hatása. A középponthoz közel az inverz negyedik hatványos gravitációs vonzás erősebb volt az inverz köbös taszításnál, ezért a kút még akkor is kút maradt, amikor a vonatkoztatási rendszer forogni kezdett. A felület távolabbi pontjain azonban a centrifugális erő kerekedett felül, és ettől az eredetileg befelé lejtő tölcsér megfordult, domborúvá vált. A középpont felé aztán ez az emelkedő átbukott, és a felszín hirtelen lejteni kezdett, vagyis, az első kutat gyűrűként övező árok helyén most kör alakú gerinc púposodott. A háromdimenziós univerzumhoz képest az egész helyzetienergia-felület a feje tetejére állt.

A kiállítási tárgy a vonatkoztatási rendszerrel együtt őket is körbeforgatta. Egyszer csak a velük köröző testetlen kéz letett egy részecskét a hegygerinc külső oldalára; ez nem meglepő módon pontosan kifelé gurult, a középponttal ellentétes irányba. A második, a gerinc belső oldalára helyezett részecske egyenesen belezuhant a kútba.

– Itt nincs stabil pálya. – Orlando elkapta a guruló részecskét, és megpróbálta lerakni a hegygerinc legközepére úgy, hogy egyensúlyban legyen, de nem tudta elég pontosan elhelyezni. Paolo félelmet látott megvillanni a szemében, de a férfi csak annyit mondott: – Ebben a világban legalább Lacerták sem fordulhatnak elő. Ami össze akart ütközni, az már rég össze is ütközött.

Átballagtak a következő kiállítási tárgyhoz, a makroszféra kozmológiai fejlődésének modelljéhez. A korai makroszféra kezdeti kvantumfluktuációi nyomán a kölcsönös gravitációs vonzás hatására az anyag csomókba rendeződött, aztán az esetek egyik felében a forgó mozgás közbeszólt egy ponton, és szétszórta a sűrűsödő gázfelhőt, a másik felében meg a folyamat átlépett egy határt, és az összeomlás zavartalanul tudott folytatódni. Itt nem alakulhatott ki egyetlen csillagrendszer, galaxis, galaxishalmaz vagy szuperhalmaz sem, hiszen mindet a keringés stabilizálja. Ugyanakkor az ősi anyagegyenetlenségek fraktáleloszlása miatt az összeomlási folyamatok egészen különböző tömegű objektumokat eredményezhettek. Az anyag kilencven százaléka hatalmas fekete lyukként végezte, de a jóslatok szerint számos kisebb testnek is létre kellett jönnie, egymástól eléggé elszigetelve ahhoz, hogy hosszú időn át fennmaradjanak. Köztük több száz billió volt, melyeket stabilitásuk és energiatermelésük alapján a csillagok analógiájának lehetett tekinteni.

Orlando Paolóhoz fordult.

– Bolygók nélküli csillagok. Na de hol keressük a Transzmutálókat?

– Mondjuk egy csillag körüli pályán. Lehet, hogy napvitorlával stabilizálják a pályájukat.

– És azt miből építették? Mert nincsenek kiaknázható aszteroidák. Lehet, hogy egy csomó nyersanyagot hoztak létre, amikor először áthaladtak a szingularitáson, de minden egyebet magából a csillagból kellene bányászniuk.

– Nem mondasz lehetetlent. Sőt, ha akarnak, akár a felszínére is költözhetnek. Elvileg ott találhatunk majd őshonos életformákat.

Orlando hátrapillantott a modellre, melyhez hozzátartozott egy Hertsprung–Russell-diagramhoz hasonló ábra, mely csillagok hőmérsékletének és luminozitásának eloszlását mutatta időbeli fejlődésük során.

– Nem hittem volna, hogy sok csillag ilyen mértékben lehűl. A barna törpéket leszámítva, azok meg egy szemvillanás alatt teljesen eljegesednek.

– Nem igazán lehet összevetni a mi hőmérsékleteinket meg az ottaniakat. Hozzászoktunk ahhoz, hogy a magreakciók nagyságrendekkel forróbbak a kémiaiaknál, vagyis veszélyt jelentenek a biológiai rendszerekre. A makroszférában viszont mindkettő esetében hasonló nagyságú energiák szerepelnek.

– Miért? – Orlando gestaltja továbbra is nyugtalanságról árulkodott, de immár láthatóan izgatta a dolog. Paolo egy későbbi kiállítási tárgyhoz irányította; a felette forgó táblán az állt: RÉSZECSKEFIZIKA.

A makroszféra négydimenziós standard fibruma sokkal kevesebb elemi részecskét eredményezett, mint hatdimenziós változata a közönséges univerzumban. Hatféle „zamatban” előforduló kvarkok és leptonok helyett egyféle volt mindkettőből, plusz az antirészecskéjük. Gluonok, gravitonok és fotonok léteztek, W-és Z-bozonok ellenben nem, hiszen ezek lettek volna a közvetítő részecskék a zamatot váltó kvarkok között. Három kvark vagy három antikvark együtt egy töltéshordozó „nukleonná” vagy „antinukleonná” állt össze – a hagyományos protonokhoz és neutronokhoz hasonlóan –, az egy szem lepton és antirészecskéje pedig nagyjából úgy viselkedett, mint egy elektron és egy pozitron; ugyanakkor a kvarkoknak nem létezett neutronnak megfelelő kombinációja.

Orlando áttanulmányozta a részecskék táblázatát.

– A lepton itt is sokkal könnyebb a nukleonnál, a foton nyugalmi tömege itt is nulla, a gluonok itt is gluonként viselkednek… miért tolódik akkor el a kémiai energia a magenergiák felé?

– Láttad, mi történt a gravitációs kutakkal.

– Hát az meg hogy jön ide? Ja, vagy úgy! Ugyanaz megy végbe egy atomban is? Az elektrosztatikus vonzás is inverz negyedik hatvány szerint fut, inverz négyzet helyett, megszüntetve a stabil pályákat?

– Pontosan.

– Álljon meg a menet. – Orlando összeszorította a szemét, minden bizonnyal ősrégi húsvér tanulmányainak emlékei között kutakodott. – Nem akadályozza meg a határozatlansági elv, hogy az elektronok az atommagba hulljanak? Az atommag vonzása akkor sem nyomhatja össze túlzottan az elektron hullámfüggvényét, ha nincs impulzusmomentum, mert a helyzete behatárolásával csak az impulzusát növeli.

– Valóban. De vajon milyen mértékben? Valamely hullám térbeli helyének leszűkítése nyomán megnő az impulzusának bizonytalansága, kapcsolatuk fordított. A mozgási energia pedig egyenesen arányos az impulzus négyzetével, tehát inverz négyzetes függvény lesz. Következésképp az effektív „erő”, amely a mozgási energia távolság szerinti változásával arányos, inverz köbös.

Orlando arca egy pillanatra felragyogott, annyira megörült annak, hogy megértette a lényeget.

– Szóval három dimenzióban hiába vonzzák a protonok az elektronokat, azok nem fognak belezuhanni az atommagba, mert a határozatlansági elv hatása olyan, mint a centrifugális erőé. Öt dimenzióban viszont ez önmagában már kevés. – Lassan bólintott, mint aki csak most nyugszik bele eme megváltoztathatatlan ténybe. – A lepton hulláma tehát összezsugorodik az atommag méretére. De mi történik azután?

– Miután a lepton bekerült a mag belsejébe, már csak a mag töltésének az a része vonzza beljebb, amelyik közelebb van a középponthoz, mint maga a lepton, ez pedig nagyjából egyenesen arányos a középponttól mért távolság ötödik hatványával. Ez azt jelenti, hogy az elektrosztatikus erő inverz negyedik hatvány helyett itt lineáris függvényt követ. Magyarul a potenciálgödör nem feneketlen: a nukleonon kívül túlságosan meredek ahhoz, hogy a lepton „nekifeszüljön” az oldalának, ahogy azt egy elektron tenné három dimenzióban, a nukleonon belül viszont a lejtők összeérnek, és egy paraboloid felületben találkoznak.

Mentek tovább, és elérkeztek az első kémiai kiállítási tárgyhoz, amely a gödör fenekén lévő paraboloid tálat mutatta, felette egy átlátszó, acélkék, harang alakú felületet lebegett: az alapállapotú lepton hullámfüggvénye. Orlando odalépett, és megérintette; a harang egy villanással gerjesztett állapotba került, kettévált, és elvándorolt középről, hogy két külön karéjt alkosson. Az egyiket pirosra színezték, hogy jelezze: megfordult a fázisa. Néhány tau múlva a hullám élénkzöldre váltott, spontán kibocsátott egy fotont, majd visszazuhant az alapállapotba.

– Ez volna a makroszféra hidrogénatomja?

Paolo is megbirizgálta a hullámot, hátha megint átlép az eggyel még feljebb lévő energiaszintre.

– Inkább egy hidrogénatom és egy neutron keveréke. A makroszférában nincsenek neutronok, de egy negatív leptont tartalmazó pozitív nukleon a maga semleges töltésével majdnem ugyanaz. Blanca elnevezte „hidronnak”. Ha kettő egyesítéséből megpróbálunk létrehozni egy „hidronmolekulát”, az eredmény inkább a deutériumhoz hasonlít. – A kiállítási tárgy meghallotta, miről beszélnek, és készségesen levetített nekik egy animált bemutatót.

Orlando nagyot fújtatott.

– Nem értem, hogy tudsz ilyen nyugodt maradni. Rá mernéd bízni bárkire a C-Z-ben, hogy e szabályok szerint megépítsen egy működő poliszt?

– Nem biztos, de ha elrontják, arról mi nem fogunk hallani. Olyan verziót nem tudok elképzelni, hogy hajótörést szenvedünk a makroszférában, és a hardver apránként szétesik alattunk. Mindent vagy semmit: működő polisz, vagy random molekulafelhő.

– Szép remények. Hogy tudnának molekulákat alkotni, ha egyszer minden kémiai kötés a magok fúzióját eredményezi?

– Azért nem mindegyik. Ha elég sok hidront dobunk össze, a leptonok kitöltik azokat az energiaszinteket, ahol az atommagba záródnak, és így a legszélsők kitüremkednek majd annyira, hogy összekössenek két atomot, kellő távolságot tartva az atommagok között. Az első két szintet teljes egészében ki kell tölteni, és ehhez tizenkét leptonra van szükség… azaz minden stabil molekulának magában kell foglalnia néhány körültekintően elhelyezett, 13-as, vagy annál nagyobb rendszámú atomot. A 27-es rendszámú atom tizenöt kovalens kötést tud létesíteni; a makroszférában ez hasonlít a leginkább a szénhez. – A kiállítási tárgy megmutatta nekik egy ötdimenziós, tizenhat atomos molekula háromdimenziós árnyékát: tizenöt hidron kapcsolódott egy 27-es rendszámú atomhoz. Paolo folytatta: – Ez itt például olyan, mint a metán feltunningolt változata. Ha elveszed az egyik hidront, és kicseréled egy oldalágra, a legkacifántosabb szerkezeteket hozhatod létre.

Orlando egyre inkább úgy nézett ki, mint aki harapófogóba került. Ahogy elnézett a csarnok végébe, a biokémiai és alapszabással kapcsolatos távoli fejtegetések irányába, valami szemet szúrt neki.

– „U-csillag polimerek.” Mi az az „U-csillag”?

Paolo követte a férfi pillantását.

– Csak egy másik név a makroszférára. Az „U” a közönséges univerzum, a csillag meg a „duális tér” matematikai jele – ezt a kifejezést használjuk mindenféle helyzetben, ahol felcserélődnek a szerepek. Az univerzum és a makroszféra egyaránt tízdimenziós… ám míg az egyik hat kicsi és négy nagy dimenzióra osztható, addig a másik hat nagyra és négy kicsire. Egymás kifordított változatai. – Vállat vont. – Lehet, hogy ez még találóbb. A „makroszféra” jól megragadja a méretbeli különbségeket, de ez huszadrangú szempont: miután bemegyünk, nagyjából ugyanakkora léptékben fogunk tevékenykedni, mint bármely más hasonló életforma. Azzal a különbséggel, hogy odaát a fizika ki van fordítva.

Orlando halványan mosolygott.

– Mi az? – kérdezte Paolo.

– Ki van fordítva. Jó tudni, hogy ez a hivatalos verdikt. Kezdettől így érzek az egésszel kapcsolatban. – Paolóhoz fordult, és egyszerre fájdalmasan leplezetlen érzelmek ültek ki az arcára. – Tudom, nem vagyok hús-vér ember. Tudom, szoftver vagyok, mint mindenki más. De tudat alatt most is úgy képzelem, hogy ha valami történne a polisszal, kisétálhatnék a romok alól a valódi világba. Mert nem vesztettem el a hitemet benne. Mert még mindig betartom a szabályait. – Lesütötte a szemét, és megvizsgálta felfelé fordított tenyerét. – A makroszférában ezt mind elveszítem. Az ottani külvilág meghaladja az értelmünket. Bent meg beállok a légvárakat építő szolipszisták sorába. – Felnézett, és közölte: – Félek. – Dacosan fürkészte Paolo arcát, mint aki arra kíváncsi, ki meri-e mondani: az utazás a makroszférában semmiben sem fog különbözni egy egzotikus tájon tett sétától. – De nem maradhatok itt. Muszáj részt vennem benne.

– Rendben – bólintott Paolo, majd kisvártatva hozzátette: – De egy dologban tévedsz.

– Miben?

– Meghaladja az értelmünket? – Lekicsinylő grimaszt vágott. – Honnan szedted ezt a marhaságot? Nincs olyan, amit ne lehetne megérteni. Még száz kiállítási tárgy, és ide a rozsdás bökőt: ötdimenzióban fogsz álmodni.

16.

dualitás

Carter-Zimmerman polisz, U*

Orlando a kunyhó előtt állt, és figyelte, amint univerzuma utolsó nyoma is eltűnik a távolban. A lebegő sziget fölé boruló égbolton a makroszférából csak egy gombostűfejnyi szelet látszott, két sápatag csillag; a szingularitás mellé épített űrállomás parányi, fehér fénypontként villogott a nyugati látóhatár felett, rohamosan gyengülő fénnyel. Magát a szingularitást ilyen messziről még nem lehetett látni, de az állomás jeladója felerősítve továbbküldte nekik az abból rendszeres időközönként érkező fotonokat, meghatározván a helyzetét.

Ha a Swiften dolgozó csoport abbahagyná e fotonok küldését, a szingularitásnak nyoma veszne. Nulla tömegű anomália a vákuumban, akkora, mint egy szubatomi részecske: tűt keresnének a szénakazalban. Na persze, ha senki nem küldene jeleket, akkor nem is lenne, aki hallgassa a választ, így tehát semmi értelme nem lenne felforgatni a vákuumot a szülőviláguk után: a szingularitásba visszasugárzott adatok hasztalan váltanának ki béta-bomlást a Swift neutronjaiban. Egyesek arra számítottak, hogy a szingularitást Transzmutáló leletek veszik majd körül, de Orlando cseppet sem lepődött meg, amikor elhagyatott térségbe érkeztek, sejteni lehetett abból, hogy a lánc túlsó végén semmi nem lett gépesítve.

Úgy tűnt, a jeladó természetellenesen gyorsan halványul, mintha a polisz őrült sebességgel távolodna tőle. Megint egy példa az inverz negyedik hatványos törvény megnyilvánulására: ezen a helyen sokkal gyorsabban ritkult minden, ami a tér összes irányban egyenletesen terjedt szét. Orlando látta kihunyni a megnyugtatóan pulzáló fényt, és csak nevetni tudott azon, ahogy rátört a magány. Máshol is elszigetelődhetett volna. Egyszer a Földön majdnem halálra fagyott alig húsz kilométerre az otthonától. Nem számít a lépték. Nem számít a távolság. Vagy visszatérnek, vagy nem, és bármit is tartogasson számukra ez az új világ, még mindig jobb, mint lassan kihűlni és kiszáradni.

– Pásztázz végig az égen! – utasította a tájat. A szigetről – egy egyszerű kétdimenziós kupolából – egy adott pillanatban a makroszféra négydimenziós egének csupán egy keskeny darabja látszott. A félgömb azonban el tudott úszni az ég előtt, és végig tudta pásztázni, akár egy síkföldi, aki résszerű nézőpontjának síkját elforgatva le tudja tapogatni a közönséges teret. Orlando szórványosan látott néhány csillagot, nagyságrendekkel kevesebbet, mint Atlantában teliholdkor. Azért így is elképesztően sokat ki tudott venni ahhoz képest, hogy milyen széles területen szóródtak szét, és milyen nagy léptékben halványult a fényük.

Ragyogó, rozsdavörös fényforrás pislant fel keleten, majd azon nyomban el is tűnt, éppen csak átsuhantak rajta: a Poincaré, a szingularitáshoz legközelebb eső csillag, a felfedezőút első állomása. Negyven megatau múlva érnek a Poincaréhoz, de senkinek nem jutott eszébe kimerevíteni magát az utazás időtartamára: túl sok gondolkodnivaló, túl sok tennivaló akadt. Orlando megfeszült.

– Most pedig mutasd meg az U-csillagot!

Az exoénje teljesítette a parancsot: hipergömböt szőtt a szem-golyóiból, négydimenziós mátrixszá alakította a retináját, átkötötte a látókérgét, feljavította a környező térről alkotott neurális modelljét, hogy képes legyen befogadni az öt dimenziót. A fejében lévő világ kitágult, ő pedig felsikoltott, és pánikba esve, hányingerrel küszködve lehunyta a szemét. Egyszer már végigcsinálta ugyanezt tizenhat dimenzióban, hogy láthassa az orfeuszi tintahalat, de akkor egy új, szédítően izgalmas játékkal játszott, mintha meglovagolt volna egy üstököst, vagy vörösvérsejtekkel úszott volna – felért egy adrenalinlökettel, de nem járt semmiféle következménnyel. A makroszféra viszont nem játék: valóságosabb volt, mint a lebegő sziget, valóságosabb, mint szimulált teste, valóságosabb, itt és most, mint a romokban heverő Atlanta a vákuum egy távoli pontjának mélyén. Tér volt, melyen a polisz áthasított, valóra váló gondolatainak és érzéseinek színtere.

Kinyitotta a szemét.

Most sokkal több csillagot látott egyszerre, épp csak szellősebben; jóval nagyobb űrt kellett kitölteniük. A férfi reflexszerűen elkezdte összekötni a pontokat, gondolatban egyszerű csillagképeket skiccelt fel. Nem kapott látványos alakzatokat, mint a Skorpió vagy az Orion, ellenben bármelyik egyenes szakasz, amely két csillagot kötött össze, önmagában is lenyűgözőnek bizonyult. A látása immár a hagyományos látómezejét meghaladva két újabb merőleges irányba bővült ki. Paolo barátja, Karpal javasolta, hogy nevezzék el ezeket kvadrálisnak és kvintálisnak, de mivel Orlando nem tudott mi alapján különbséget tenni közöttük, egy összefoglaló névnél kötött ki: ez lett a hiperális sík.

Az új látókérgi és térbeli feltérképezést szolgáló hálózatok élesen eltérő jegyeket társítottak a hiperális irányokhoz, de kognitív szintű bevésésük még így is tudatos erőfeszítést igényelt. Egyik sem függőlegesen húzódott, az biztos; ez a felismerés kólintotta fejbe legelőször. Sem a gravitáció irányának, sem a teste főtengelyének nem volt köze hozzájuk; Orlando ugyebár egy síkföldihez hasonlította magát, aki a síkján túli világot szemléli, de az a sík mindig függőleges irányú volt, a síkföldi réslátása pedig oldalirányba terjedt tovább. Az új irányok azonban nem voltak oldalirányúak sem; a függőleges síkföldivel ellentétben az ő „oldaliránya” már foglalt volt. Amikor tudatosan kettéosztotta a látómezejét bal és jobb oldalra, a csillagok közül az összes tisztán hiperális pár vagy az egyik, vagy a másik oldalra került, miként a tisztán függőleges párok is. És hiába diktálta a józan ész, hogy nem lehet más magyarázat, nem érződött úgy sem, mintha az ég egy mélységi irányt kapott volna, hogy a csillagok egy képernyőről előugró hologramként tornyosulnának elé.

Orlando fejben összegezte a három tagadást. A hiperális síkot nyilván az anatómiája határozza meg, csak nem szabad elfelejtenie, hogy testének mindhárom tengelyére merőleges.

Egy többé-kevésbé kereszt alakú csillagkép majdnem síkban rajzolódott ki a hiperális síkon: a négy csillag körülbelül azonos magasságban helyezkedett el a látóhatár felett, közel azonos bal-jobb tengely menti azimutszögben, és mégsem torlódtak össze az égen, ugyanis a hiperális irányok távol tartották őket egymástól, akár a Dél Keresztje csillagainál. Orlando nagy nehezen nevet talált nekik: szinisztrális és dextrális a kvadrális párnál, gauche és droite a kvintálisnál. Persze, teljesen önkényesen járt el, mint aki kijelöli az égtájakat egy kör alakú papírra rajzolt fiktív térképen.

Néhány fokkal arrébb, bal fölső-dextrális-gauche irányban, megpillantott négy másik csillagot, amelyek laterális-vertikális síkba, a „közönséges” égbolt síkjába rendeződtek. Orlando gondolatban meghosszabbította a két síkot, és maga elé képzelte, ahogyan metszik egymást. Sajátos élményben volt része. Egy pontban találkoztak. Két síknak elvileg egy egyenesben kellett volna metszeniük egymást, ez a kettő viszont makacsul ellenszegült a szabálynak. A Hiperális Kereszt szinisztrális és dextrális csillaga között húzott kvadrális vonal a Vertikális Kereszt mindkét szárára merőlegesen metszette a vertikális síkot… csakhogy a kvintális vonal is ugyanígy tett. Négy egyenes húzódott az égen – vagyis inkább a fejében –, és mindegyik merőleges volt a másik háromra.

Miközben az ég továbbra is laposnak tűnt.

Orlandót szorongás fogta el, tekintete lejjebb vándorolt. Csillagok ragyogtak a látóhatár alatt – nem a föld alól, hanem megkerülve azt, mintha egy keskeny, kiszögellő sziklán, vagy egy hegyes oszlopon állna. Még korábban eldöntötte, hogy nem kér a képességből, mely lehetővé tenné, hogy kiforgassa a fejét vagy a testét a táj szokásos három dimenziójából, habár a szeme szó szerint, hiperálisan kidülledt a koponyájából a plusz információk tömkelegének befogadására. Elképzelt egy vertikális síkföldit, egyik karikaszeme a másik fölött, aztán ezek hirtelen kigömbölyödnek, s miközben tengelyük továbbra is a lapos világ síkjába esik, szemlencséjük, pupillájuk, látóterük kidudorodik belőle. A kompromisszum anatómiailag nevetséges, teljes képtelenség volt, azonkívül kezdte megérezni a hatását, kótyagos lett tőle, némi klausztrofóbiával megspékelve. A sziget vastagsága az extra dimenziókban elhanyagolható mértékű volt, és Orlando világosan látta, hogy a teste legkisebb hiperális mozdulatától kirepülne az űrbe, akár egy részeg kozmikus oszlopszent. Bizonyos fizikai korlátok nem hagyták, hogy ez megtörténjen, ettől viszont úgy érezte magát, mint aki két üveglap közé szorult, vagy egy bizarr agyi rendellenesség következtében nem tud minden irányban mozogni.

– Állíts vissza!

A látómezeje összeomlott, az addigiakhoz képest tűszúrásnyi ponttá zsugorodott, és egy pillanatra olyan felháborítóan összementnek érezte magát, hogy hevesen megrázta a fejét, hátha lehull a hályog a szeméről. Ekkor a látása hirtelen, megint a régi lett csodálatos módon, a makroszféra széles égboltja meg egy fokozatosan elhalványuló emlék, zavarba ejtő optikai csalódás.

Letörölte a szemébe csorgó verítéket. Kezdetnek megteszi. Ízelítő a valóságból. Egyszer talán majd összeszedi a bátorságát, és nekivág egy teljesen ötdimenziós tájnak ötdimenziós testfelépítéssel. Egyrészt ijesztő volt belegondolni, hogy lenézve megpillanthatná a saját belső szerveit – akár egy síkföldi, aki kicsavarja a fejét a síkból –, másrészt, hacsak nem toldja meg két plusz dimenzióval szimulált testét, annyi egyensúlyérzéke lesz, mint egy papírmasé figurának, mivel már kvadrálisan és kvintálisan is „le” tud majd esni.

És még azzal is csak a felszínt kapargatná meg, ha szert tenne az öt dimenzióban való mozgáshoz szükséges anatómiára és ösztönökre. Mindig lesz mihez alkalmazkodni. Húsvér korában számtalanszor búvárkodott, mégis alig tudott kommunikálni a kétéltű bujákkal. A Transzmutálók legalább egymilliárd éve laktak már itt – vagy nagyjából ennek megfelelő időtartam óta a makroszféra idejébe átszámolva, a legvalószínűbb biokémiai vagy kibernetikus folyamatok ütemével kifejezve. A Transzmutálók persze értelmes lények voltak, saját sorsuk kovácsai, nem pedig partra vetett halak, akik csak megfelelő mutációval maradhattak életben. Lehet, hogy semmit nem változtak. Lehet, hogy rendes realistákként – vagy rendes absztrakcionistákként – ragaszkodtak régi világuk szimulálásához.

Ám könnyen lehet, hogy a sok-sok eón alatt arra jutottak, inkább mégis alkalmazkodnak új környezetükhöz. Márpedig ez esetben csődöt mondhat minden kommunikáció, hacsak az expedíció valamely résztvevője készen nem áll félúton találkozni velük. Hacsak valaki készen nem áll hidat verni közöttük.

• • •

A fedélzeten nagy volt a tömeg, ideális környezetet biztosított az előre nem látható akadályok leküzdésének gyakorlására, de Orlando azon kapta magát, hogy az ideje nagy részében belefeledkezik az elé táruló látványba. A penterakt alakú táj egyik falát egyetlen hatalmas ablak foglalta el, és a Poincaré mögötte látható, kinagyított képe remek ürügyet teremtett arra, hogy az ember csak álljon és bámuljon. Orlando a publikus 5-tájakon még mindig borzasztó odafigyeléssel közlekedett, nem is annyira azért, mert attól félt, hogy orra bukik, hanem mert az a határozott érzése támadt, hogy nem rajta múlik, elesik-e, vagy sem. 5-testét számtalan rendkívül hasznos reflexszel egészítették ki, amelyekkel bizonyára minden valódi makroszféralakó is rendelkezett, ám ezekre az idegen megérzésekre hagyatkozva úgy érezte, mintha egy távjelenlét-robotot irányítana, amelybe annyi autonóm választ programozott, hogy felesleges újabb parancsokat adni neki.

Az ablak aljára pillantott. Egy 5-tájon még a leghétköznapibb apróságok is hipnotikus hatásúak; a tesszerakt-ablak nem egy vonalban találkozott a tesszerakt-padlóval, hanem egy nagyjából kocka alakú kiterjedés mentén. Az, hogy egyben látta az egész kiterjedést, nem is tűnt olyan lehetetlennek, ha úgy gondolt rá, mint az átlátszó ablak alsó hiperlapjára, de aztán felismerte, hogy minden pontban metszik egymást az átlátszatlan padló elülső hiperlapjával, és végleg búcsút mondhatott a szabályosság látszatának.

A Poincaré rögtön az elején szertefoszlatta a szabályosság minden illúzióját: még a körvonala is ellentmondott a görbületről és arányokról alkotott régi elképzeléseinek. Orlando első pillantásra látta, hogy a csillag négydimenziós korongja csupán úgy az egyharmadát tölti ki annak a tesszeraktnak, amit keretként képzelt hozzá – sokkal kevesebbet, mint egy négyzetbe rajzolt kör –, és énjének alkalmazkodásra képtelen része arra számított, hogy a tesszeraktot érintő nyolc pontja között besüpped majd gömbölyű felülete. Természetesen nem így történt. És amióta a polisz elég közel került a csillaghoz, hogy kivehetők legyenek a földrészei, egyik ámulatból a másikba esett. A kristályos ásványok gigantikus úszó tábláinak határai sokkal bonyolultabbak voltak, hogysem a háromdimenziós természetben előfordulhattak volna: egyik szél faragta vidék vagy korallzátony sem vetekedhetett az izzó magma és a sötét sziklák sziluettjének eme átláthatatlan tekervényével.

– Orlando?

A férfi lassan, odafigyelve fordult meg, minden mozdulatot átgondolt, megfogadta a teste tanácsait, de nem volt hajlandó robotpilótára váltani. Paolo a bal hátsó-dextrális-gauche oldalán állt; először a horizontális, majd a hiperális síkban fordult el. Orlando nem érzékelte az aláírásokat, de átprogramozták a látókérgét, hogy ugyanazokat a jelentéseket tudja társítani az ötdimenziós arcberendezésekhez, mint a régiekhez, ezért aztán a felé közeledő négylábú lényben azonnal felismerte a fiát.

A kétlábúak a makroszférában hamarabb eldőltek volna, mint egy ugrálóbot a Földön. Persze ha kellő energiát fektetnek a dinamikus kiegyensúlyozásba, akkor minden lehetséges, de a C-Z egyik polgára sem vállalt be egy ilyen valószerűtlen 5-testet. A négylábúak egy négydimenziós hiperfelületen csak egy instabilitási fokkal rendelkeztek; ha a bal oldali két és a jobb oldali két lábat összekötő vonalak derékszöget zártak be a hiperális síkon, az felért egy keresztmerevítéssel, és akkor már csak arra kellett vigyázni, hogy az illető ne billenjen előre vagy hátra, ennyivel meg egy kétlábúnak is meg kellett birkóznia kétdimenziós felszínen. A hatlábú makroszféralakók éppoly stabilak lennének, mint a földi négylábúak, de támadt némi kétség azzal kapcsolatban, hogy képesek lennének-e felegyenesedett, kétkarú fajjá fejlődni; nyolc végtaggal könnyebbnek tűnt az átmenet. Orlandót jobban érdekelték a Transzmutálók lehetőségei, mint a természetes kiválasztódás dinamikája, de Paolóhoz hasonlóan ő is négy kar és négy láb mellett döntött. Nem kellett kentaur-módra megnyújtani a törzsüket, mert a derekukat és vállukat körülvevő hiperális síkban bőven elfértek a plusz végtagok.

– Elena a partvidék abszorpciós spektrumát tanulmányozza – újságolta Paolo. – Egész biztos, hogy valamiféle lokális, katalizált kémiai folyamatok játszódnak le arrafelé.

– „Katalizált kémiai folyamatok”? Hát senki sem hajlandó kimondani, hogy: „élet”?

– Ingoványos terepen járunk. A szülővilágunkban teljes magabiztossággal megállapíthattuk, melyek azok a gázok, amelyek csak akkor fordulhatnak elő, ha biogének. Itt felismerjük a reaktív elemeket, de csak találgatni tudunk, hogy pótolhatók-e valamilyen szervetlen folyamat által. Nincsenek egyszerű kémiai jelek, amelyekről messziről ordít az élet jelenléte.

Orlando hátat fordított a Poincaré látképének.

– Hát még az, hogy: „Transzmutálók vagyunk, nem őslakosok”.

– Minek ahhoz kémiai jel? Majd megkérdezzük tőlük. Vagy azt hiszed, már nem emlékeznek semmire magukkal kapcsolatban?

– Nagyon vicces. – Mégis megborzongott. Noha egész jól akklimatizálódott – négy lábon állt egy penterakt közepén anélkül, hogy eszelősen motyogó idegronccsá vált volna –, el nem tudta képzelni, hogy megfeledkezzen a múltjáról, a testéről, a világáról. De hát a Transzmutálók milliárdszor több időt töltöttek itt.

– A swifti énem meséli, hogy elkezdték bevésni a polisz másolatát a Kafka felszínébe – mondta Paolo, törődött undorral a hangjában. Ha kiderül, hogy az egész galaktikus magkitörés csak egy félreértés, akkor ez a hatalmas árokásási projekt olyan égbekiáltó becstelenségként fog bevonulni a történelembe, amihez hasonlóra a sötét középkor óta nem volt példa. – A rekonstrukciós robotok modellje viszont még mindig silányul fest. Kár, hogy a Transzmutálók nem mondtak semmit a neutrínók várható frekvenciaeloszlásáról; hiába számoljuk ki, mekkora dózisú energia éri majd a részecskéket a teljes spektrumon, szinte semmi nem derül ki belőle a várható károkról, a saját becsléseink meg rémesen megbízhatatlanok, hiszen fogalmunk sincs, hogyan vagy miért kellene egyáltalán összeomlania a magnak. – Szárazon felnevetett. – Talán eszükbe sem jutott, hogy bárki megpróbálná átvészelni. Talán tudták, senki sem élheti túl. Ezért hagyták ott a makroszféra kulcsát, és ezért nem hagytak tippeket neutrínóbiztos gépek összeszerelésére: tudták, ha már túl késő elmenekülni a galaxisból, akkor ez az egyetlen kiút.

Orlando tisztában volt vele, hogy cukkolják, de megőrizte a nyugalmát.

– Még ha nem is élheti túl senki a galaxismag-kitörést, akkor sem biztos, hogy ez a végállomás. Az itteni vákuumot négydimenziós világegyetemek alkotják. Lehet, hogy bevehetetlenek, de kell lennie más szingularitásoknak, más, belülről létesített kapcsolatoknak. Abban a rengeteg univerzumban lennie kell más fajoknak, amelyek legalább annyira fejlettek, mint a Transzmutálók.

– Lehetséges. De ha így van, akkor ritkaságszámba mennek, különben elözönlenék ezt a helyet.

Orlando vállat vont.

– Ha az egész Szövetségnek át kell költöznie a makroszférába, és nincs visszaút, ám legyen.

Dacos nyugalommal beszélt, pedig bele sem mert gondolni a lehetőségbe. Mindig azzal áltatta magát, hogy talál majd egy átjárót, hogy a saját bőrében hal meg, és születik egy húsvér gyereke, aki eltemesse, egy olyan bolygón, ahol megígérheti az eljövendő ezer nemzedéknek: sem tűzeső, sem mérgező anyag nem fog lezúdulni rájuk az égből. Ha viszont nincs más menedék a makroszférán kívül, akkor két jövő közül választhat: élhet egy háromdimenziós álomvilágban, vagy testet ölthet az itteni univerzum idegen kémiai összetétele szerint, és megpróbálhat felnevelni egy gyereket egy olyan szürreális világban, ami mellett az ashton-lavali műalkotások labdába sem rúghatnak.

Paolónak sikerült elérnie, hogy az arcán bűntudat tükröződjön, amit az apja módosított szemével leolvashatott.

– Most ne foglalkozz egyirányú utakkal! Ha egyáltalán beszélni tudunk majd a Transzmutálókkal, valószínűleg közölni fogják, hogy félreértettük az egészet. Szó sincs figyelmeztetésről, nem lesz semmiféle galaxismag-kitörés. Tévedtünk, és kész.

• • •

Szondákat küldtek előre a Poincaréra gyors, egyirányú röppályákon. Orlando figyelte a felgyülemlő képeket. A műszerek sarló alakú lábnyomai épphogy csak megkarcolták a csillag hiperfelületét közepes felbontású domborzati és vegyi térképeikkel. A földrészek szívében futólag feltűnő gyűrt hegységek és vulkáni eredetű síkságok óvilági szemmel megdöbbentően szervesnek tűntek: látott szélfútta fennsíkokat ujjlenyomatok mintájára csavarodni, lávafolyamok által kivájt csatornákat hajszálereknél is bonyolultabb rendszerbe rendeződni, tüskés, dermedt magmacsóvákat sűrűn növő gombák gyanánt meredezni. A Poincaré egén örökös sötétség honolt, a vidéket viszont megvilágította a magból felsugárzó hő, a közeli infravörösnek megfelelő hullámhossztartományban: a leptonátmenet és a molekuláris rezgések energiaszintjeinek határán. A földrész belső területe felett a légkör abszorpciós spektrumában 27-es rendszámú atomon alapuló gyűrűs és elágazó láncú molekulák nyomait fedezték fel, de a legösszetettebb kémiai jeleket a partok mentén találták.

Ezenkívül magas építmények tömörültek a partvidékek köré, méghozzá olyanok, amiket nem alakíthatott ki pusztán erózió, tektonikai mozgás, kristályosodás vagy vulkántevékenység. Úgy tűnt, a tornyok úgy helyezkedtek el, hogy minél több energiát nyerjenek a magmaóceánok és a viszonylag hűvös belterületek közti hőmérséklet-különbségből, bár még tisztázásra várt, hogy poincaréi óriásfák-e, vagy valamiféle mesterséges objektumok.

A szondák második hullámát olyan pályára állították, hogy közben hajtóművűk mindig az impulzusmomentum-gerinc külső fala ellenében dolgozott, így bármilyen meghibásodás nyomán nem a talajba csapódtak volna, hanem elszállnak a világűrbe. A szülővilággal való méretarányos összehasonlítás kemény diónak bizonyult, de ha választott 5-testeiket vették mércének, a Poincaré hiperfelülete a Földön honos fauna és flóra tízmilliószorosát tudta befogadni… vagy többezer iparosodott civilizáció rejtőzhetett az állítólagos erdőségeik és végtelen sivatagok repedéseiben. A csillag egészének feltérképezése nagy felbontásban, hogy még egy Sanghaj méretű Introdus előtti város is látsszon rajta, vagy ellenkezőleg, meggyőzően kizárja ilyen létezését, legalább akkora vállalkozásnak ígérkezett, mint a Tejútrendszer összes Föld-típusú bolygójának felmérése. A magányos szonda által egyetlen hipergömb körüli pályán megtett út alatt gyűjtött képek gyűrűs sávja egy apró pöttyel ért fel, és hiába forgatták el a pályát 360 fokkal a csillag körül, az ekképp kirajzolt gömb arányait tekintve körülbelül annyit ért, mint egyetlen kép egy közönséges égitest egyik helyszínéről. Ahogy maga a Carter-Zimmerman is távoli mesterséges pályára állt, Orlando kezdett besokallni a fedélzetről nyíló kilátástól: túl részletessé és túl bonyolulttá vált, hogy képes legyen befogadni, de túl zavaró, hogy ne próbálja meg mégis. Valahányszor odapillantott, úgy érezte, tömény atonális zene robban a fülébe; választhatott a közül, hogy kirekeszti, vagy figyelmesen hallgatja, de mégsem tud kiigazodni rajta. Fontolóra vette, hogy újabb módosításokat eszközöl az agyán; egyik őshonos fajnak, egyik akklimatizálódott makroszféralakónak sem támadna az a benyomása a világa láttán, hogy gyógyszer okozta hallucinációk rohanták meg, hogy nem is látványról van szó, hanem tömegesen beérkező, hálózatokat túlterhelő, teljes érzékszervi összeomlást jelző ingerekről.

Az exoénje révén továbbfejlesztette a látókérgét: beköttetett egy rakás különböző négydimenziós alakzatot és háromdimenziós peremet kifejező szimbólumot, meggyőzően primitív formákat, melyek valószínűleg semmivel sem tűnnek egzotikusabbnak egy makroszféralakó szemében, mint egy hegy vagy egy szikla a húsvérekében. A Poincaré látképe ezzel megszelídült, és elemenként bekerült az új szótárba, habár így is ezerszer részletgazdagabb maradt a Föld vagy a Swift bármely műholdas felvételénél.

Orlando azonban egyre nehezebben viselte a lebegő szigetet, kényszerzubbonyként feszült érzékszervein, koporsófedélként borult rá, szeglyuknyi kilátást biztosítva az égre. A többi 3-táj sem volt különb. Hiába állította vissza háromdimenziós látását, nem fűrészelhette le az új szimbólumokat, mert ha mégis megtenné, többé nem emlékezne semmire a Poincaréról. Így viszont folyamatosan zavarta, hogy nem jutnak elég ingerhez, és ez az erőszakos hiányérzet fehérre meszelte az egész világot.

Dönthetett volna úgy is, hogy felváltva használja a két szimbólumkészletet, az egyiket a 3-tájakon, a másikat meg az 5-tájakon, és az exoénjében tárolná el emlékei lefordíthatatlan részét. Gyakorlatilag kettéhasadna, két sorozatszámú klónná. Olyan nagy baj lenne? Így is ezer példányban volt szétszórva a diaszpórában.

Ő viszont azért utazott idáig, hogy személyesen találkozzon a Transzmutálókkal, nem pedig, hogy egy makroszférabeli ikertestvérnek adjon életet, aki majd megteszi helyette. És még valami. Amennyiben lehetséges, a diaszpóra klónjai önként és dalolva egyesülnének, és visszatérnének a helyreállított Földre. De mi lesz a klónnal, aki beleőrül az ingermegvonásba egy esőerdőben, aki ott áll majd a sivatagban az éjszakai égbolt alatt, és ordít, mint a fába szorult féreg, mert csak egy kulcslyukon át látja a világot?

Orlando megszabadult a maradék bővítményeitől is. Amnéziásnak, amputáltnak érezte magát. A Poincarét bámulta a fedélzetről, bambábban és frusztráltabban, mint valaha.

Paolo megkérdezte, hogy bírja a strapát.

– Jól vagyok – felelte. – Minden rendben.

Megértette, mi történik: elért az út végére, ha ennél is tovább megy, többé már nem térhet vissza. Ebben a világban nem számíthat stabil keringési pályákra: berohan, felkapja, amire szüksége van, és visszavonulót fúj… vagy hagyja, hogy csapdába essen, és lehúzza az örvény.

• • •

– Szinte észrevehetetlen jelenség, de bárhová néztem, az ökoszisztémának egy kicsit feléjük hajlik a keze. Nem arról van szó, hogy számbeli lenne a fölényük, vagy ők használnak fel több erőforrást, de találtunk néhány láncszemet a táplálkozási láncban, amelyek mindent egybevetve a szóban forgó fajnak a javát szolgálják, és amelyek túl robosztusak, túl megbízhatóak, hogy természetesek legyenek.

Elena az U-csillagi C-Z-ben élők többségéhez intézte szavait, nyolcvanöt polgár gyűlt össze az apró gyűlésteremben, a változatosság kedvéért most egy 3-tájon. Orlando hálás volt, amiért mások is ki akarták pihenni a makroszféra valóságának fáradalmait. A Poincaré részletes feltérképezése közben nem látták jelét fejlett civilizációknak, de a xenológusok több tízezer növényi és állati fajt azonosítottak. Ahogy a Swiften, úgy itt is fennállt a lehetőség, hogy a Transzmutálók egy jól álcázott poliszban bujkálnak valahol, most pedig Elena azt állította, biomérnöki beavatkozásra utaló bizonyítékot talált, melynek feltételezett kedvezményezettjeit nem takarja más, csupán saját szerény álcázási technikáik.

A xenológusok összeraktak egy-egy kezdetleges modellt a legnagyobb fajokról, azokról, amelyek a keringési pályáról is látszanak az elemzés céljából kiválasztott tíz régióban; a mikrobiótákat illetően egyelőre csak feltételezésekbe tudtak bocsátkozni. A gigantikus „tornyok”, vagy új nevükön Janus-fák, lényegében végig benőtték a partvidéket, és az olvadt óceánból felsugárzó fényből nyerték energiájukat. Az egyes fák aszimmetriát mutattak a laterális tengelyük mentén, amit Orlando rém bizarrnak talált: a levelek nagyobbra, vertikálisabban, és gyérebben nőttek a fák szárazföld felőli oldalán. Hasonló morfológiai eltolódás érvényesült fáról fára is, azok között, amelyek közvetlenül ki voltak téve az óceáni fénynek, meg a mögöttük kevésbé előnyös helyzetben lévő négy-öt fasor között. Az első sorban a fák óceánra néző hiperfelszínén élénk citromsárga, míg a hátsó felén püspöklila levelek szökkentek szárba. A második sor ugyanilyen lila színbe öltözött, hogy felfogja az első sorból származó energiaveszteséget, és kékeszölden sugározta ki a magáét. A negyedik-ötödik sorhoz érve a levelek pigmentjei a „közeli infravörös tartomány” árnyalataira hangolódtak, amitől a „látható fényben” fakó szürkének tetszettek. A színváltások követték a hullámhossz-tartományok sorrendjét, a látható/infravörös megkülönböztetésnek viszont szükségképpen mesterségesnek kellett lennie, hiszen nyilvánvaló volt, hogy a Poincarén honos fajok a spektrum más-más szakaszaira reagáltak érzékenyen.

Mivel a „lombkorona” leveleinek zöme majdnem függőlegesen nőtt, sokkal kevésbé takarták el a kilátást a szondák elől, mintha az égre néztek volna, és a levéltakaró nyiladékain keresztül páratlan kétdimenziós látvány fogadta őket. A legkülönbözőbb erdei élőlényeket figyelték meg, hatalmas, exoterm ragadozó madaraktól és repülőerszényesektől – fejenként nyolc lábbal, a szárnyakat is beleszámolva – gombaszerű kinövésekig, melyek a jelek szerint közvetlenül a fák törzsével táplálkoztak. A megfigyelhető erdő roppant mérete, valamint a napi ritmus és az évszakok változásának hiánya lehetővé tette, hogy a xenológusok viszonylag gyorsan kikövetkeztessék számos faj életciklusát: ritkán fordult elő két faj között szinkron szaporodás, ahol pedig igen, ott is csak kis térségen belül haladtak fej fej mellett, így tehát minden faj minden egyede minden egyedfejlődési stációban megtalálható volt valahol. Egyes fajok eleven, önellátó utódokat hoztak a világra, míg mások ezerféleképpen fejlődtek: erszényben, fészekbe rakott vagy fürtökben lógó tojásszerű zsákokban, a Janus-fák kérge alatti gócokban, holtan, bénultan, öntudatlan prédaként, vagy akár a szüleik tetemében.

A kontinensek belsejében az erdő leárnyékolta az óceán fényét, de az élet a sötétségbe is továbbterjedt. Néhány állat elvándorolt a partvidékről, hogy a szárazföldön nevelje fel a kölykeit, nyomukban ragadozókkal, de akadtak helyi fajok is, kezdve az erdőből kimosott tápanyagokon élő növényekkel. A Poincarén nem volt egy egyetemes oldószer, ami kifejtse a hatását, bár fél tucat gyakori molekula partvidéki hőmérsékleten folyékony halmazállapotba került. Nem sok eső esett az erdőre, és a kopár belső vidékről eredő, a magmaóceánba torkolló, s ott elpárolgó nagy folyók alig tartalmaztak szerves anyagot, de leszitált annyi harmat a Janus-fákról a magasból, és elcsörgedezett a szárazföld belső részeire, útközben üledéket sodorva magával, amennyi már eltartott egy több ezer fajt magában foglaló, másodlagos ökoszisztémát.

Beleértve a remetéket.

Elena ragadozó, növényevő, parazita és szimbióta társulások becsült anyag-és energiaáramlását ábrázoló folyamatábrákat hívott le.

– Minél szélesebb körű az elemzés, annál több bizonyíték halmozódik fel. Nem csak hogy a táplálékláncban nem állnak felettük ragadozók, és első pillantásra nem élősködik rajtuk egyetlen parazita sem, de népességrobbanás, élelmiszerhiány, vagy járványok sem fenyegetik őket. A többi faj mind ki volt téve a kaotikus populációs folyamatok hatásának: még a Janus-fákon is kiütköztek a túlnépesedés és állománypusztulás jelei. A remeték meg ott ülnek érintetlenül a szélsőséges kilengések kellős közepén. Mintha az egész bioszférát kifejezetten rájuk szabták volna, nehogy bármi kellemetlenség érje őket.

Elena megjelenített egy 5-képet, mire Orlando vonakodva átváltott ennek megfelelő nézetre. A remeték, magyarázta Elena, végtag nélküli, puhatestűekre emlékeztető, félig héj gyanánt kiválasztott, félig földbe fúrt struktúrákban élő szerzetek. Úgy tűnt, életük nagy részét e barlangokban tengetik, és azokat a pórul járt élőlényeket fogyasztják táplálékul, amelyek gyanútlanul belesétálnak a remeték szájrészébe vezető csúszós árkok valamelyikébe. Egyik ragadozó sem fejlesztett ki olyan technikát, amivel ki tudná piszkálni őket a házukból, és noha a fajok egy tetemes része messziről elkerülte az árkokat, így is bőven akadtak áldozatok. És a keringési pályáról megfigyelt hatmillió remete közül eddig egyet sem láttak párosodni vagy elpusztulni.

Karpal szkeptikusan állt a dologhoz.

– Gyáva, egy helyben veszteglő faj, kifogtak egy mázlis szériát, amióta figyeljük őket. Én azért nem ragadtatnám magam arra, hogy hatmilliószoros élettartamot jósoljak nekik a megfigyelt időszakhoz képest; egyelőre még nem észleltünk jelentősebb hőmérséklet-ingadozásokat a földkéregben, márpedig azok hatalmas pusztítást fognak véghezvinni. Inkább a sivatagokra kellene koncentrálnunk; ha a Transzmutálók tényleg a Poincarén vannak, akkor a lehető legtávolabb lesznek az őshonos élőlényektől. Ugyan miért avatkoznának be e teremtmények érdekében?

Elena kimérten válaszolt:

– Egy szóval sem mondtam, hogy beavatkoztak. Az is lehet, hogy a poincaré-iak ezt az egész rendszert maguk alakították ki.

– Tapasztaltál náluk bármi olyasmit, ami kicsit is emlékeztet a biotechnológiára?

– Nem. De ha egyszer bevackolták magukat egy sérthetetlen üregbe, mi szükség újabb változtatásokra?

– Mondjuk, hogy elég intelligensek voltak hozzá – szólalt meg Orlando. – Ha ők úgy képzelik el az utópiát, hogy az idők végezetéig egy barlangban gubbasztanak, arra várva, mikor csusszan le a torkukba egy kis élelem, akkor megtudhatunk-e tőlük bármit a Transzmutálókról? Lehet, hogy tízezer tündöklő csillaghajó vonult el a Poincaré mellett egymilliárd évvel ezelőtt, de a remeték, ha már éltek egyáltalán akkor, úgysem emlékeznek rá. Oda sem bagóznak.

– Ezt nem tudhatjuk. Te kinéznéd a földi Carter-Zimmermanból, hogy a szellemi élet nyüzsgő központja? Ránézel a polisz könyvtárának védőburkára, és egyből megmondod, mi minden van eltárolva benne?

Karpal felmordult.

– Túl sokat tulajdonítasz az Orfeusznak. Az, hogy találtunk egy biológiai számítógépet egy másik világegyetem bolygóján, még nem bizonyítja…

Elena visszavágott:

– Az, hogy találtunk egy természetes biológiai számítógépet, még nem bizonyítja, hogy az evolúció gyakran eredményez hasonlót. De hol van az megírva, hogy a Poincaré élőlényei nem hozhatnak létre egyet mesterségesen? Senki nem vitatja, hogy bármelyik fejlett civilizáció eljuthat arra a pontra, amikor végrehajtja a maga Introdusát. Tegyük fel, a poincaré-iak kenik-vágják a biotechnológiát. Miért ne alkothatnának gépek helyett a célra megfelelően kialakított élőlényeket?

– Egyetértek! – vágott közbe Paolo lelkendezve. – A remeték akár élő, lélegző poliszok is lehetnek, a teljes ökoszisztémát használva energiaellátásra. De nem kell, hogy feltétlenül őshonos poincaré-iak építsék őket. Ha a Transzmutálók ideérkezésükkor nem találtak értelmes fajokat, az ökoszisztémát megbabrálva kialakíthattak maguknak egy kényelmes kis zugot, aztán létrehozták a remetéket, és beléjük költöztek, hogy onnantól kezdve a 3-tájaikon éldegéljenek.

Elena bizonytalanul nevetett, mint aki sejti, hogy gúnyolódnak rajta.

– Éldegéljenek? De meddig?

– Amíg el nem ér valami egy bizonyos fejlettségi szintet, mondjuk, hogy érdemes legyen szóba elegyedni vele. Vagy meg nem érkezik valaki hozzánk hasonló.

A vita ezek után még hosszasan elhúzódott, de nem jutottak dűlőre. A rendelkezésre álló bizonyítékok alapján a remeték egyaránt lehettek a természetes szelekció véletlenszerű nyertesei és a Poincaré szürke eminenciásai.

Végül szavazásra bocsátották a dolgot, és Karpal ellenében döntöttek. Az irdatlan nagy sivatagot konkrét cél nélkül soha az életben nem tudták volna átfésülni. Az expedíció minden erőforrását a remeték kutatására fogja fordítani.

• • •

Orlando lassan kúszott át a világító sziklán, a homok fájdalommentesen tapadt egyetlen széles, hullámzó lábának talprészére. A barlangon kívül meztelennek, sebezhetőnek érezte magát; húsz kilotaut töltött azzal, hogy remetének adta ki magát a Poincaré hiperfelszínén mozgatott báb segítségével, szóval valamelyest együtt tudott érezni velük. De az is lehet, hogy csak szerette a keskeny alagúton át szemlélni a világot, mert az kellőképpen leszűkítette az ötdimenziós vidéket.

Amikor már tudta, bekerült a szomszédja látóterébe, növesztett kilenc pálcát, és előadta a 17. számú mozdulatot, az utolsót, amit még nem próbált ki korábban. Már-már olyan érzés volt, mintha a kezét nyújtaná, és az ujjait tornáztatná, mint aki egy bemagolt, de meg nem értett jelnyelven mutogat.

Várt, belebámult az alagút túlvégén lévő idegen többszörösen visszavert testhőmérsékletének gyöngyházfényébe.

Semmi.

A valódi remeték szinte kizárólag csak akkor merészkedtek elő a barlangjaikból, amikor újakat kellett építeniük; akár mert kinőtték a régieket, élelemben gazdagabb területre vágytak, vagy valamilyen ismeretlen veszélyforrás, kényelmetlenség elől menekültek. Hébe-hóba két csupasz remete keresztezte egymás útját; kilenc megataun keresztül figyelték a talajszintet légköri szondák tömkelegével, és ez idő alatt, összesen tizenhét találkozást jegyeztek fel. Nem úgy tűnt, mintha harcolnának vagy párosodnának, hacsak nem távolról tették, kimutathatatlan váladékokkal, másfelől viszont néha tapogatószerű szerveket növesztettek, többet is – maximum tizenkét hiperhenger alakú csápot, amiket Elena „pálcáknak” nevezett el –, és egymás mellett elhaladva integettek velük.

A C-Z elmélete szerint ezen az úton kommunikáltak egymással, de a találkozók ilyen kicsi merítéséből nem tudtak messzemenő következtetéseket levonni a feltételezett remetenyelvre vonatkozólag. Végső kétségbeesésükben a xenológusok építettek ezer remeterobotot, majd utasították őket, hogy ássanak le a föld mélyére, és vájjanak saját barlangokat, természetellenesen közel a valódiakhoz, remélve, hogy ezzel kiprovokálnak valamilyen válaszreakciót. Csalatkozniuk kellett, bár egy robot–remete találkozó még bármikor összejöhetett, ha az egyik jó szomszéd gondol egyet, és elindul új barlangot építeni.

A robotokat általában öntudat nélküli szoftverek irányították, de egy-két polgár kitalálta, hogy ők bizony beszállnak, mint a blökikbe szokás, és Orlando kötelességtudón csatlakozott hozzájuk. Kezdett gyanakodni, hogy a remeték pontosan olyan ostobák, mint amilyennek látszanak, és ez inkább megkönnyebbülésként érte, mintsem csalódásként: jobban bosszantotta volna, hogy egy csomó időt elpazarol rájuk, ha azzal szembesül, hogy egy értelmes faj önszántából egy efféle zsákutcát tervezett magának.

Orlando megpróbált felnézni az égre, de a teste nem engedelmeskedett az akaratának; arcának infravörös sugárzásra érzékeny hiperfelületét nem tudta ekkora szögben elfordítani. A remeték – sok más poincaréi élőlényhez hasonlóan – egyfajta interferometriai módszerrel észlelték a környezetüket; optikai lencsén keresztül történő képalkotás helyett fotoreceptorok sorozatát használtak, az antennák különböző pontjait érő sugárzás fáziseltolódását elemezve. Mivel a kutatás során kénytelenek voltak az élő remeték beavatkozás nélküli megfigyelésére, valamint más fajok tetemeinek mikroszonda-boncolására szorítkozni, igazából senki nem tudta, hogyan látják a remeték a világot, azonban a receptorok színe és egymástól való távolsága alátámasztotta az egyik nyilvánvaló felvetést: a terep hősugárzásának segítségével látnak. A testük által leadott hő hatására a barlangok kicsit felmelegedtek a körülöttük lévő sziklákhoz képest, így egész életüket fényárban úszva töltötték. A maga kis barlangjában Orlando átállította a fényerősséget, amíg többé-kevésbé megnyugtatónak nem találta a derengő félhomályt, de itt meg is húzta a határt, a remeteléthez kötődő többi tapasztalatát már korántsem találta ilyen élvezetesnek. Amikor apró, tüskés nyolclábúak csusszantak a szájába, megfordult, és kiköpte őket a barlang második alagútjába. Akármilyen ostobák voltak is az apróságok, nem állt szándékában lemészárolni őket csak azért, hogy a remeték helyébe képzelhesse magát, sem pedig hitelesíteni egy valószínűleg kezdettől fogva ezer sebből vérző mimikri alkalmazását.

Az exoénje egyszer csak szöveges ablakot illesztett a tájba, és Orlando egészen összezavarodott az idegen test láttán. A kétdimenziós tárgy látótere elenyésző részét foglalta el – mindkét hiperális irányban vékony szövetet alkotott, mint egy pókháló –, a szavak mégis megragadták a figyelmét, mintha 3-tájban tolták volna az arcába, minden mást kizárva. Amikor aztán tudatosan is beolvasta az ablakban megjelenő hírt, erős déjà vu érzés tört rá, mintha az imént egy szempillantás alatt felfogta volna az egész oldalt.

A swifti C-Z-vel csaknem háromszáz évig megszakadt minden kapcsolat. A makroszféra felőli oldalon az összeköttetés soha nem némult el, csak ugrott egyet: a szingularitásból kilépő fotonok szabályos áradatában egy egyezményes idő szerint 4955-re datált adatcsomag után egyszer csak egyből egy 5242. évi következett. A swifti C-Z polgárai azonban még csak most ocsúdhattak fel egy hosszú rémálomból, ahol évről évre azon tipródtak, újraindul-e valaha a fordított irányú béta-bomlás.

Orlando visszaugrott a lebegő szigetre, a kunyhóhoz, 3-testébe. Leült az ágyra, remegett, mint a nyárfalevél. Nem maradtak magukra. Még nem. A szoba ismerős volt, megnyugtató, valósághű… pedig az egész egy nagy hazugság. Fizikai képtelenség volna, hogy a poliszon kívül bármi is létezzen belőle: a fapadló, a matrac, a teste. Túl nagy utat tett meg. A régi világ egyre távolabb került tőle, az újat meg képtelen volt elfogadni.

A remegés nem akart elmúlni. A plafont bámulta, várta, mikor reped szét, és özönlik be rajta a környező valóság. Várta, hogy villámcsapásként sújtson le rá a makroszféra.

– Atlantában kellett volna meghalnom – suttogta.

– Senkinek sem kellett volna meghalnia – hangzott tisztán Liana válasza. – És senkinek sem kell meghalnia a galaxismag-kitörésben. Fejezd be a nyivákolást, és tedd magad hasznossá!

Orlando egy percig sem hitte, hogy a felesége szól hozzá, tisztában volt vele, hogy csak a stressz hatására hallucinálja a hangját, mégis mentőkötélként kapaszkodott szavaiba. Liana kirángatta volna az önsajnálatból; erre még emlékezett vele kapcsolatban.

Rávette magát, hogy koncentráljon. A szingularitás valamiért ugrott egyet… vagyis a Transzmutálók hosszúneutron-csáklyája, amely a makroszféra idejéhez láncolta a szülővilágot, kezdett gyengülni. Yatima, Blanca és a többi ragyogó koponya, a Kozuch-elmélet avatott szakértői semmi ilyet nem jósoltak – ergo, senki nem tudta megjósolni, nem hagy-e ki még egy ütemet, és ha igen, mikor, és hány száz évet.

Még egy-két ugrás, és már el is érkeznek a galaxismag-kitörés időpontjához. A hír mozgósíthatja a többieket, hogy lemásolják a poliszt, és máshol keressék tovább a Transzmutálókat. De újabb kihagyás nélkül sincs túl sok idejük: talán belefér még két-három csillag érintése. És noha az ösztönei azt súgták, hogy a remeték bárgyú állatok, az ösztönei oly messzire szakadtak a világtól, melyre vonatkoztak, hogy a gauche kéz azt sem tudta, mit csinál a droite.

Ha remetének adja ki magát, az soha nem lesz elég a falak áttöréséhez. Kevés, ha csak robottestbe bújik, átalakítja a teste kivetülését, és a hiperfelszínen kúszik-mászik. Felesleges lett volna azzal áltatnia magát, hogy egy magában álló elme egyszerre tud otthonosan mozogni a Földön és a Poincarén, U-ban és U-csillagban, három és öt dimenzióban. Megszoksz vagy megszöksz. Ennyire senki nem rugalmas; előbb-utóbb meg fog törni.

– Másold le a kunyhót – utasította Orlando az exoénjét. – Ide. – Azzal az egyik falra mutatott. A fal megüvegesedett; a mögötte látható szoba, akár egy felcseréletlen oldalú tükörkép, az utolsó részletig megegyezett az övével. – Vastagítsd 5-tájjá!

Semmi változást nem tapasztalt, de hát csak egy háromdimenziós árnyékot látott. Megfeszült az állkapcsa.

– Most pedig klónozz engem a másik oldalra, az 5-testembe, az összes, makroszférában használatos vizuális szimbólummal.

Hirtelen bent termett az 5-tájban. Felkacagott, átölelte magát mind a négy karjával, próbált nem hiperventillálni.

– Az Alízos vicceket most inkább hanyagoljuk, ha kérhetem, Liana.

Összpontosítania kellett, hogy megtalálja a tesszeraktfal azon kétdimenziós szeletét, ahonnan átlátott a háromdimenziós szomszéd kunyhóba: mintha egy parányi kukucskálóba bámult volna. Papírmasé eredetije, a változatlan Orlando rátapasztotta egyik tenyerét az üvegre, mintegy megnyugtatásul, miközben igyekezett leplezni megkönnyebbülését. Őszintén szólva, ha eltekintett a pániktól, neki magának is nagy kő esett le a szívéről, hogy kiszabadult szűkös, körömnyi börtönéből.

Nagy levegőt vett.

– Most kapcsolj össze a robot tájával!

A szemközti fal átlátszóvá vált, azon túl pedig meglátta a Poincaré hiperfelszínét; a robot továbbra is pár deltára ácsorgott a valódi remete barlangjának bejáratától.

– Távolítsd el a robotot! Klónozz oda engem a remete testérzetével, érzékeivel, valamint Elena jelnyelvével. És… – A férfi habozott. Most ugrik a majom a vízbe. Most indul meg a lejtőn. – Tépd ki mind egy szálig a régi testemhez és érzékeimhez köthető szimbólumokat!

A vé a hiperfelületen találta magát. Egy lebegő négydimenziós ablak mögött megpillantotta – ahogy a xenológusok legjobb tudásuk szerint elképzelték a remeték látását – az 5-kabint és lakóját: odaát az összes szín átalakult hamis hőárnyalattá. Az egész jelenet teljesen nyilvánvaló fizikai képtelenség volt: szürreális, abszurd. Az eredeti kabin 3-tája olyan picire, olyan távolira zsugorodott, hogy semmit nem látott belőle. Körülnézett az enyhén lejtő vidéken: most minden természetesebbnek hatott, értelmesebbnek, harmonikusabbnak.

Elena külön jelnyelvet talált ki a remeték pálcáihoz. Meg sem próbálta a valódi remeték mozdulatait leképezni, de ez a mesterséges változat lehetővé tette, hogy a polgárok anyanyelvük helyett gesztusnyelvi reakciókban és képekben gondolkodjanak, és a remeték szimulált anatómiájának megsértése nélkül kommunikáljanak exoénjükkel.

Kieresztette mind a tizenkét pálcáját, majd utasította az exoénjét, hogy kettőzze meg a tájat, klónozza le ismét, és az új klónt lássa el további módosításokkal. Egy részüket a xenológusok más fajok viselkedésével kapcsolatos megfigyeléseire alapozta, néhányat Blanca régi jegyzeteire lehetséges makroszférai mentális struktúrákról, a többinél meg a teste és a világ közelebb hozatalát elősegíteni hivatott szimbólumokról alkotott első benyomásaira hagyatkozott.

Orlando harmadik módosított klónja végignézett a tájak alagútján, el közvetlen elődje mellett, hátha megpillantja felfoghatatlan dédapját – mindhiába. Volt egyszer egy világ, ahol az a lény élt... de a vé sem megnevezni nem tudta, sem tisztán maga elé képzelni. Az eredeti Orlando epizodikus memóriájának szimbólumai nagyrészt törlődtek, és a klón örökségéből az maradt meg a legerősebben, hogy igyekeznie kell, az elveszett emlékek helye azonban még így is sajgott, mint egy cselekmény nélküli, zagyva, visszafejthetetlen álom utolsó foszlányai szerelemről, összetartozásról.

Valamivel később a vé elfordult az ablaktól. A remete barlangja még mindig elérhetetlen távolságban volt, de most már egyszerűbb volt előrefelé menni, mint visszafordulni.

• • •

Orlando fel-alá járkált a kunyhóban, nem válaszolt Paolo és Yatima üzeneteire. A hetedik klón kilenc kilotauja vette át az irányítást a robot felett, és szinte azon nyomban sikerült meggyőznie a valódi remetét a barlangja elhagyásáról. Azóta is egymásnak pantomimeztek és mutogattak.

Amikor aztán a robot magára hagyta a remetét, hogy eszmecserét folytasson a hatodik klónnal, Orlando látta, amint a többiek feszülten figyelnek: még az első klón is izgalomba jött, mintha esztétikai élményt okozna neki az ötdimenziós pálcasuhogtatás, miközben fogalma sincs, mit jelent.

Orlando görcsbe rándult gyomorral várta, hogy az üzenet eljusson hozzá a csatárláncon. Vajon mi történik majd a hírnökökkel – akik inkább a gyerekei, mint a klónjai –, miután teljesítették a feladatukat? A hídverők soha nem szigetelődtek el, mert mindenki bekerült a közösség egy másik hatalmas részhalmazának metszetébe. Őrült tettével meggyalázta közösségének erkölcsi világképét.

– Van egy jó és egy rossz hírem. – Négylábú klónja az üvegfal mögött állt; arcának kissé megváltozott az alakja, amikor láthatatlan dimenziókban mozgatta a fejét. Orlando odalépett a tükörhöz.

– Intelligensek? Mármint a remeték…

– Igen. Elenának igaza volt. Megbabrálták az ökoszisztémát. Jobban, mint gondoltuk. Nem csak az éghajlatváltozással és a populáció kilengéseivel szemben immúnisak, hanem a mutációkkal, újonnan kialakuló fajokkal szemben is… gyakorlatilag semmi nem jelent veszélyt rájuk, legfeljebb ha a Poincaré szupernóvaként felrobban. Körülöttük szabadon fejlődhet minden, de fix pontként állnak egy változó rendszer közepén.

Orlandót letaglózták a hallottak – a földi buják álmodni sem mertek volna ilyen hosszú távú dinamikus egyensúlyról. Legalább olyan lenyűgöző volt, mint a neutronok összecsomózása.

– Akkor ők nem is a… Transzmutálók? Leredukálódva?

Klónjának árnyékarca vidoran reszketett.

– Dehogy! Őshonos poincaréi faj, sosem hagyták el a bolygót, nem utaztak sehová. Na, ne vágj már ilyen utálkozó fejet! Ők sem úszták meg sötét középkor nélkül, kikaptak néhány Lacertával vetekedő katasztrófát. Most ez az ő menedékük. Ez az ő sebezhetetlen Atlantájuk. Hogyan róhatnánk fel nekik?

Orlando nem tudott mit felelni.

– Viszont emlékeznek a Transzmutálókra. És tudják, hová mentek.

– Hová? – A legközelebbi csillaghoz sem biztos, hogy odaérnek időben, ha a szingularitás megint ugrik egyet. – A sivatagban élnek? Egy poliszban?

– Nem.

– Hát akkor melyik csillagon? – Hátha még nincs veszve minden remény, és a maradék üzemanyagukat elhasználják egy gyors, egyirányú utazáshoz, majd visszajeleznek az állomásra, és nem térnek vissza fizikai valójukban.

– Egyiken sem… legalábbis nem olyanon, amit a remeték meg tudnának mutatni. Merthogy nem is a makroszférában vannak.

– Úgy érted… sikerült átjutniuk egy másik négydimenziós univerzumba? Sikerült betörniük? – Orlando alig merte hinni a fülének. Ha igaz, áthozhatnak mindenkit a makroszférába, ott átvészelhetik a sugárzást, majd a Transzmutálók trükkjét kölcsönvéve hazamehetnek a szülővilágukba, függetlenül attól, hogy maradtak-e robotok a Kafkán vagy a Swiften.

A klón bánatosan elmosolyodott.

– Nem egészen. De a jó hír: a második makroszféra négydimenziós.

Hetedik rész

Paolo a vöröseltolódásba bámult, vissza a szingularitás irányába.

– Bárcsak én lettem volna a helyében!

– Hidat vert a remetékkel, de nem pusztult bele. És talán senki más nem lett volna alkalmas a feladatra.

Paolo megrázta a fejét.

– Így sem bírta idegekkel.

– Még mindig jobb, mint pótkerékként utazni. Még mindig jobb, mint feleslegessé válni.

Paolo a vé felé fordult, és bánatosan így szólt:

– Nekem mondod?

17.

egységosztás

Carter-Zimmerman polisz, U*

Orlando feladta az 5-tájakat, és a Hosszú Nukleonok Kutatóközpontjának árnyéktáján állva várta, hogy búcsút inthessen Paolónak. A tájon egymás hegyén-hátán tekergőztek a csővezetékek és kábelek: a valódi, penterakt alakú épületből minden csövet és drótot ebbe a kocka alakú terembe zsúfoltak össze.

A makroszférában nem létezett „izotóp”, mint olyan, de a Transzmutálók megjelölték a kijáratot egy óriási, valószínűtlenül tiszta tűzálló ásványi tömbbel, amely eredetileg a Poincaré forgási „pólusát” – egy kétdimenziós gömböt a csillag hiperfelületén, amely a csillag forgása során térben rögzítve maradt – borította. A sarkvidéki kontinens azóta rég elsodródott és felaprózódott, de az útjelző se nem olvadt, se nem süllyedt el, és azok után, hogy a remeték nagykövete megadta az összetételét, gyerekjáték volt megtalálni. A sziklát alkotó hosszú nukleonok a Swift neutronjaihoz hasonlóan a Tejút térképét hordozták, amelyet aztán egy katalitikus szekvencia követett, melyet úgy terveztek, hogy kölcsönhatásba lépjen a második makroszféra vákuumával. Ha a nukleonokat az elektrosztatikus taszítást leküzdő, nagy energiájú antileptonokkal bombázzák, ennek hatására az „U-csillag-csillag” szingularitása közönséges anyagú részecskéket bocsát ki; és fordítva: minden, a szingularitásba lőtt részecske ugyanezt a nukleon–antilepton kölcsönhatást befolyásolja.

Paolo, Elena és Karpal egy, a második makroszférába nyíló metaforikus átjáró mellett álltak: régi 3-testüket viselték, és a barátaikkal tréfálkoztak, akiket hátrahagyni készültek. A második szintű expedíció negyvenhat tagja közül a legtöbben úgy döntöttek, lefagyasztják poincaréi énjüket, és meghagyták: csak akkor élesszék fel őket, ha nem térnek vissza. Orlando támogatta az ötletet: torkig volt már a kettéosztódásokkal.

Paolo észrevette, és elindult felé.

– Nem gondoltad meg magad?

– Nem.

– Nem értelek. Három tér-és egy idődimenzió, hagyományos fizika. Galaxisok, bolygók… pont, mint a régi világban. Ha pedig kiderül, hogy a galaxismag-kitörést senki sem élheti túl…

– Akkor majd mézerrel hazaküldöm magam a Földre, és személyesen tárom az egész Szövetség elé a bizonyítékokat. Akkor majd átmegyek. Előbb nem.

Paolo megrökönyödött képet vágott, de tudomásul vette döntését, és fejet hajtott. Orlandónak eszébe jutott, hogy annak idején, amikor még divatban voltak az implantok, az előírás szerint kis érzelmi csomagokat kellett összeállítaniuk, és átküldeniük egymásnak; valami rettenetes volt. Kurtán megölelte a fiát, majd nézte, amint távolodik.

Ekkor feltűnt mellette az első hídverőklónja – valójában az élethű 5-tájon tartózkodott, és ide csak az árnyéka vetült, ahogyan Orlando 3-testének csupán megvastagított verziója volt látható az 5-tájon.

A klón így szólt:

– Megkeresik a Transzmutálókat, és elhozzák nekünk a Lacertánál meg a magkitörésnél lejátszódó fizikai folyamatok magyarázatát. Meggyőzik az embereket. Életeket mentenek meg. Tapsikolnod kéne az örömtől!

– A Transzmutálók mostanra millió fényévre lehetnek a szingularitástól. A galaxismag-kitörés fizikájából meg valószínűleg egy kukkot sem fogunk érteni.

– Mindent meg lehet érteni – somolygott a klón.

Orlando megvárta, amíg mind a negyvenhatan átsereglenek a kapun. Yatima integetett neki, és azt kiabálta:

– Foglalok neked egy bolygót, Orlando! Új-Atlantát!

– Nem kérek bolygót. Elég egy kis sziget is.

– Ahogy gondolod. – Yatima belépett a vándorlásért felelős szoftver ikonjába, és azzal eltűnt.

Orlando odafordult a klónhoz.

– És most, mi legyen?

A remeték nagykövete egy ideje nem állt szóba velük; amikor először hallott szorult helyzetükről, szíves-örömest elmesélte nekik, mi kell ahhoz, hogy követni tudják a Transzmutálókat, de aztán jöttek a xenológusok, és a hídverőkön keresztül történelmi és szociológiai kérdésekkel kezdték zaklatni őket, mire udvariasan azt tanácsolták, hogy hagyják őket békén, és törődjenek a maguk dolgával. Márpedig a tétlen henyélésben a hídverő klónok többsége egyre idegesebb és depressziósabb lett.

– Attól függ, mit szeretnél – felelte a klón.

– Visszafogadlak titeket – vágta rá kapásból Orlando. – Egyesülök mindegyikőtökkel.

– Na ne mondd! – A klón megint elmosolyodott, arca reszketett. – Mennyi terhet bírsz még cipelni magaddal? Mennyire fogsz vágyódni egy olyan világ után, amelyet sosem láthatsz többé? Mennyi klausztrofóbiát tudsz elviselni? Mennyire… – Meglengette az ujjait, mint holmi pálcákat. – Mennyire frusztrálna, hogy nem jutnak eszedbe a szavak, amelyeket egykor folyékonyan beszéltél?

Orlando a fejét rázta.

– Mit bánom én!

A klón kinyújtóztatta hiperális vállát; plusz két karjának árnyéka összement, majd visszanőtt.

– A hetedik klón a Poincarén szeretne maradni. A robotot használná, amíg rendes testet nem szintetizál magának.

Orlandót nem lepte meg a dolog. Kezdettől számított rá, hogy a híd legalsó része a hiperfelszínre zuhan.

– Hát a többiek?

– A többiek meg akarnak halni. Mivel a remeték nem kívánnak részt venni kulturális csereprogramban, semmi szükség tolmácsokra. Egyesülni meg nem szeretnének.

– Ahogy akarják. – Orlandót hullámokban elöntötte a bűntudattal vegyes megkönnyebbülés; valószínűleg beleőrült volna, ha telepakolja a fejét remeteszimbólumokkal, márpedig kötelességének érezte volna, hogy ne törölje ki egyiket sem, ne csonkítsa meg felszívott énjeit.

– Én viszont szeretnék – folytatta a klón. – Egyesülök veled. Ha tényleg megteszed.

Orlando különös ikertestvére arcát fürkészte, nem tudta, gúnyolódik-e rajta, vagy teszteli.

– De meg ám! De te biztos vagy benne, hogy ezt akarod? Ha később egyesülök a másik ezer klónnal, mennyit érnek majd néhány megataus, 5-tájon szerzett tapasztalataid?

– Nem sokat – ismerte el a klón. – Parányi seb lesz. Finoman lüktető pont. Emlékeztetni fog, hogy egyszer tovább nyújtóztál, mint ameddig a takaród ért.

– Azt szeretnéd, hogy menedékre leljek, s mégse lehessek elégedett?

– Épp csak egy kicsit.

– Szeretnéd, ha öt dimenzióban álmodnék?

– Egyszer-egyszer.

Orlando kimondta a szavakat az exoénjének, felkészült az egyesülésre, majd kinyújtotta a kezét a klón felé.

18.

a teremtés középpontjai

Carter-Zimmerman polisz, U**

Azok után, hogy hetvenkilenc napot töltött a második makroszférában, Paolo még mindig ujjongani tudott volna a boldogságtól. A szingularitás, mint kiderült, egy elliptikus galaxis mélyén bújt meg, és a Pinatubo-műhold körül az eget ismét ellepték a csillagok. A Poincarénak is megvolt a maga rettenetes szépsége, de látván, hogy az ismerős színképosztályú csillagok új konstellációkba rendeződnek, kellemesen idegen borzongás futott végig rajta, ég és föld ahhoz képest, amit a makroszférában érzett.

Elena mellette ülve a lábát lóbálta a tartórácson.

– Vajon hogy aránylik egymáshoz a galaxisok és az intergalaktikus tér térfogata?

– Úgy érted, itt? Jó kérdés.

– A megfigyelőállomás első becsült adatai alapján körülbelül egy a tízezerhez az arány, bár ez attól is függ, hogyan definiáljuk a határukat.

– Szóval csupán a véletlen műve, hogy nem kerültünk egymillió fényévre a legközelebbi csillagtól?

– Ja, vagy úgy. – Paolo végiggondolta. – Szerinted a Transzmutálók választották ki a szingularitás helyét? Hogyan?

– A vákuum az vákuum – kockáztatta meg Karpal. – Amíg létre nem hozták a szingularitást, értelmetlen lett volna arról beszélni, hogy az itteni téridőnek mely pontja a makroszféra. Addig a pillanatig a kvantumesemények egymástól megkülönböztethetetlen sorozatai minden lehetőséget nyitva hagytak. Nehogy azt hidd, hogy be kellett érniük egy konkrét, előre meghatározott ponttal a térben!

– Persze, hogy nem – felelte Elena –, de ha véletlenszerűen omlasztották volna össze ezt a kvantumesemény-sorozatot, legnagyobb valószínűséggel az intergalaktikus térben kötött volna ki a szingularitásunk. Úgyhogy vagy rájuk mosolygott a szerencse, vagy képesek voltak befolyásolni az összeomlást.

– Én az utóbbira szavazok. A féregjárat alakjával oldották meg. Beprogramozták, hogy egy bizonyos szintű gravitációs görbülethez kapcsolódjon.

– Lehet. – Elena frusztráltan felnevetett. – A sokadik kérdés, amit feltehetünk nekik, ha valaha utolérjük őket.

Paolo az úti céljukra pillantott, a Noetherre, egy forró, ultraibolyába hajló csillagra két víz nélküli, Föld-típusú bolygóval. A Transzmutálók akár dönthettek úgy is, hogy inkább ebben a négydimenziós világegyetemben telepednek le, mint az első makroszférában, de Paolo nem fűzött vérmes reményeket ahhoz, hogy pont a Noether-rendszert választják új otthonuknak; annak idején, amikor megérkeztek, nem ez lett volna a legközelebbi csillag, hát még a legbarátságosabb. Ha a bolygók lakatlanok, és megint kihagy a szingularitás, az utolsó esélyük is elszáll megtalálni a Transzmutálókat. Említette Orlandónak, hogy a polgárok többsége alighanem még ezzel együtt is hajlandó lenne meghúzódni a makroszférában, végtére is, ha rosszul értelmezték a neutrontérképet, és az egész téves riasztás volt, semmi akadálya nem lenne hazatérniük. Orlando húzta a száját.

– Nem elég, ha csak egy maréknyi ember jön át – mondta. – Mindenkit meg kell győznünk.

Hirtelen egy szelvényezett, hat húsvér lábú giliszta jelent meg a tájon, a rácsok körül tekeregve. Paolo frászt kapott: az ikon pontosan úgy nézett ki, mint Hermanné, csakhogy Hermann az első makroszférába sem lépett be. Ráadásul a giliszta nem sugárzott semmiféle aláíráscímkét.

Paolo Elenához fordult.

– Ez valami vicc?

A lány Karpalra nézett; a férfi megrázta a fejét.

– Ha igen, akkor mindegyikünkkel a bolondját járatják.

A giliszta egyre közelebb ért, kocsányos szemei meg-megrebbentek.

– Ki vagy te? – Mindenkit szívesen láttak a Pinatubo-műholdon, de rendkívüli illetlenségnek számított aláírás nélkül érkezni.

A giliszta Hermann hangján válaszolt:

– Nem szeretnétek Hermannak hívni?

– Miért, te vagy Hermann? – kérdezte hűvösen Karpal.

– Nem.

– Akkor inkább nem hívunk úgy.

A giliszta ide-oda billegette a fejét, pont, ahogy Hermann szokta.

– Ez esetben szólítsatok Válságkezelőnek.

– Ha nem bánod, ezt is hanyagolnánk. Ki vagy te?

A giliszta lekonyult.

– Nem tudom, milyen választ vártok.

Paolo alaposan szemügyre vette az ikont, de nem látta, mi rejtőzik mögötte. A polisz repedéseiben futott néhány felettébb furcsa program, amiket elvileg jól ismertek, és elszeparáltak, de az elmúlt évezredek alatt némelyik a legváratlanabb helyeken bukkant fel.

– Milyen szoftver vagy? Ezt legalább tudod? – Ha nem egy polgár, akkor a mélyére áshatnak az operációs rendszer segédprogramjaival, de illendőségből előbb azért rákérdeztek.

– Válságkezelő vagyok.

Paolo soha életében nem hallott még ilyesmiről.

– Nem ébredtél öntudatra?

– Nem.

– Miért használod a barátunk ikonját?

– Mert tudjátok, hogy én nem lehetek ő, tehát ezzel okozom a legkevesebb zavart. – A kukacnak majdnem sikerült elérnie, hogy ez logikusan hangozzék.

– Miért szólítottál meg minket? – kérdezte Karpal

– Egyik feladatköröm az újonnan érkezők fogadása.

Paolo nagyot nevetett.

– Elena és én itt születtünk, ha meg te lennél Karpal automata fogadóbizottsága, akkor röpke ezerötszáz évet késtél.

Elena kézen fogta Paolót, és a fülébe súgta:

– Szerintem nem a C-Z-re érkezőkre gondol.

Paolo a gilisztára meredt. Az ikon aranyosan csóválta kocsányait.

– Honnan származol? A polisznak melyik részéből?

Az ikon láthatóan nehezen tudta értelmezni a kérdést.

– A külső részéből? – válaszolta tétován.

– Nem hiszek neked. – A férfi Elenához fordult. – Ne már! Valaki szórakozik velünk! Te el tudod képzelni, hogy valaki betör a hardverbe a csillagközi térből, betolakszik egy tájra, és felveszi Hermann alakját?

– Miután megvizsgáltam, könnyen megfejtettem az adatszabványaitokat. Hermann külső megjelenése pedig az elmétekbe volt kódolva.

Paolo elbizonytalanodott. A Transzmutálók talán még képesek is lennének rá: röptében leolvassák és dekódolják az egész poliszt, feltárva természetüket, nyelvüket, titkaikat. Orfeuszi énjeik lényegében ugyanezt művelték a szőnyegekkel, épp csak nem hatoltak be a tintahalak világába és léptek velük kapcsolatba.

– Ki hozott létre téged? – kérdezte Elena a gilisztától.

– Egy másik Válságkezelő.

– Hát azt?

– Egy harmadik Válságkezelő.

– Hány Válságkezelő alkotja a láncot?

– Kilencezer-tizenhét.

– És mi van a végén?

A giliszta eltűnődött a kérdésen.

– Hát... Titeket nem érdekelnek az öntudat nélküli szoftverek, legyenek akármilyen fejlettségi szinten, nem igaz?

Elena türelmesen válaszolt.

– Minden érdekel, de először szeretnék azokról az értelmes lényekről többet megtudni, akik lefektették a rendszert, amelyből aztán kinőttetek.

A giliszta az ég felé kalimpált egyik lábával.

– Egy bolygón fejlődtek, de most már szélesebb tartományban szóródnak szét: minden egyed millió csillag között terül szét a térben. Emiatt aztán sokkal lassabb a reakcióidejük a tiéteknél. Ezért nem tudnak személyesen fogadni benneteket.

– A bolygójuk ebben az univerzumban található? – érdeklődött Karpal.

– Nem. Ugyanúgy jöttek ide, mint ti, csak másik útvonalon. – Az ikon felvázolt egy diagramot: egymásba ágyazott gömbök lebegtek a műhold mellett, és az általuk kirajzolt út nem kevesebb, mint hét hierarchikus világegyetemen vezetett végig. Aztán megjelent egy másik, mindössze három világegyetemet összekötő vonal, és a legfelső szinten összefutott az elsővel – nyilván ezt az utat tette meg a C-Z. A giliszta teremtői másik makroszférán keresztül érkeztek ide; soha még csak a közelében sem jártak a Poincarénak, a Swiftről nem is beszélve. Nem ők voltak a Transzmutálók.

Paolóban feltámadt a kétely. Talán mégiscsak Hermann az, azzal álcázza magát, hogy saját magát utánozza, feltűnés nélkül átosont a szingularitáson keresztüli kapcsolódásokon, vagy potyautasként rejtőzött eddig. Ilyen túlkomplikált csínyre egyébként is csak ő vetemedne.

– Hét szint? – gúnyolódott. – Miért csak ennyi?

– Mert ez volt az útjuk teljes hossza. Úgy döntöttek, itt megállnak.

– De mehettek volna tovább is? Vannak még szintek?

– Igen.

– Honnan tudod?

A giliszta lecserélte a diagramot egy másikra, melyen két, egymás körül keringő neutroncsillag látszott.

– Nem értitek, miért az a sorsa az efféle rendszereknek, ami? – Az ikon őszinte kíváncsisággal nézett Paolóra. A férfinak nem jött ki hang a torkán, csak bólintani tudott. Még Hermann sem viccelődne a Lacertával.

A neutroncsillagok komótosan keringtek egymás körül a világegyetemüket jelképező, átlátszó síkba zárva. A giliszta hozzáadott két újabb síkot, egyet alá, egyet fölé, a csillagok találomra sodródtak egyikből a másikba: szomszédos univerzumok, melyek egy kvantumnyi távolságra vannak egymástól a makroszférabeli dimenziókban.

– A képen látható univerzumok közti kölcsönhatás nagyon gyenge, de a perdület bizonyos kritikus értékeinél eléri a maximumot.

– Ezt eddig is tudtuk! – szakította félbe Karpal dühösen. – De ilyen gyenge erő nem okozhatta a Lac G-1-et! Nagyságrendekkel kisebb hatást gyakorol, mint a gravitációs sugárzás. Elszabaduló spirálmozgás meg nem léphet fel; ha a rendszer veszít az impulzusmomentumából, és a kritikus határérték alá csökken, a csatolási állandó hirtelen lesüllyed, és a folyamat még inkább lelassul.

– Egy-két szint, vagy akár hat-hét esetén valóban így lenne – felelte a giliszta. – Az impulzusmomentum egy apró töredéke elveszne a szomszédos univerzumokban lévő égitestek közötti véletlenszerű kölcsönhatások következtében, de hatásuk elhanyagolható volna. Csakhogy az egyes négydimenziós világegyetemeket egyazon makroszférában nem csupán hat dimenzióban övezik szomszédos univerzumok. És nem is csupán tíz dimenzióban más makroszférák szféráiban lévő univerzumok. Végtelen sok plusz dimenzió vesz körbe minket, végtelen sok szinten. Így tehát minden négydimenziós világegyetem végtelen sok szomszédos univerzummal áll kölcsönhatásban.

A diagram két plusz síkja megduplázódott, majd nyolc darab lett belőle, kockába zárva a keringő neutroncsillagokat. A kocka aztán átalakult poliéderek sorozatává, egyre több és több lappal, amelyek mind egy szomszédos világegyetem valamely részét jelképezték. A poliéderek gömbbé olvadtak össze, mely hemzsegett a „közelben”, az egymással határos világegyetemek kontinuumában elhaladó csillagoktól, melyek mindegyike enyhe hatást gyakorolt a kettős neutroncsillagra.

– Az impulzusmomentum nem szökik el a rendszerből. – A giliszta egy felfelé, a síkból kifelé mutató nyilat tett a keringési pálya közepére. – Ez a magyarázata, hogy a csatolás erőssége nem csökken, és nem szakad meg a kölcsönhatás. Az impulzusmomentum vektorának iránya azonban minden találkozással elmozdul egy kissé. – Miközben egyre-másra suhantak el a csillagok, a függőleges nyíl elkezdett kilengeni. A pályasík feletti magasság közönséges 3-térbeli összetevőjét volt hivatott ábrázolni; egyre jobban elhajlott eredeti irányától, mígnem egyszer csak a neutroncsillagok spirális vonalban megindultak egymás felé. A csillagok nem sugározták szét az impulzusmomentumukat, sem mezonzápor formájában, sem máshogy. Helyette magasabb dimenziójú perdületté alakult át.

Karpal tágra nyílt szemmel bámulta az animációt. Elena megérintette a karját.

– Jól vagy?

A férfi bólintott. Paolo tudta, a carnevale menekültjeihez hasonlóan ő is azért csatlakozott a diaszpórához, hogy választ találjon erre a kérdésre. A Holdról nézte végig, ahogy a Lacerta összezuhant, nézte a folyamatot, de nem értett belőle semmit, nézte, ahogy húsvérek ezrei szörnyethalnak, mert senki nem talált rá magyarázatot, és senki nem tudta meggyőzni őket a valódiságáról.

Paolo is összezavarodott. A Transzmutálók továbbra is kisiklottak a kezeik közül, miközben egy teljesen más civilizáció öntudat nélküli eszköze csak úgy mellékesen megválaszolta a kérdést, amely három világegyetemben hajtotta előre a diaszpórát.

Pontosabban, a kérdés egyik felét.

A férfi lehívott egy térképet a Tejútrendszerről: minden egyes csillaghoz a tömegükre és sebességükre vonatkozó gestaltcímkék társultak.

– El tudod olvasni?

– Igen – közölte a giliszta, majd kerek perec hozzátette: – Tudom, mit fogtok kérdezni. Mi lesz a galaxismag sorsa?

Paolo hirtelen hálát adott az égnek, hogy nem egy intelligens szoftverrel állnak szemben. A betolakodó leolvasta az elméjüket, anyaszült meztelenre vetkőztette őket, mint egy szerető, de ha a giliszta nem hazudott, akkor vakon verekedte át magát az információkon annak megállapítása érdekében, hogy mire várnak választ, éppúgy nem lévén tudatában annak, amit csinál, mint a polisz könyvtára.

– Nos, igazuk volt-e a Transzmutálóknak, vagy sem? Egyetértesz a jóslataikkal?

– Nem teljesen. A távoli jövőre nézve vontak le következtetéseket, márpedig a galaxis komplex rendszer. Nem várhatunk el tőlük tévedhetetlenséget.

– Mennyire jártak messze az igazságtól? – kérdezte Elena.

A giliszta pedig így felelet:

– Amikor a mag összeomlik, az energiája nagy része átalakul plusz dimenziós perdületté. Az energia ebben a formában nem tud kölcsönhatásba lépni az ottani gravitonokkal, emiatt aztán a kollapszus tartománya lassabban záródik eseményhorizont mögé, mint normális esetben. Előtte pedig az energiasűrűség olyan mértékben megnő, hogy megindítja egy új téridő keletkezését.

– Mini ősrobbanás? – Karpal nyugtalanul elhúzódott a tartórácstól, mintha így előnyből indulhatna szétkürtölni a figyelmeztetést. – A teremtés középpontja a galaxis közepén?

– Igen.

– Na de akkor az új téridő derékszöget fog bezárni a régivel, nem? – kérdezte Elena. – Buborékként fog a fő világegyetemre merőlegesen nőni, nem pedig benne? – Néhány gyors vonallal felrajzolt egy hatalmas gömböt, a tetején egy belőle kinövő kisebbel; a kettőt csak egy keskeny nyakrész kötötte össze.

– Pontosan. Mindazonáltal annak a kis, közös területnek a galaxis magjában rendkívül magas lesz a hőmérséklete, mielőtt összezsugorodna, hogy fekete lyukat alkosson.

– Mennyire magas?

– Olyan forró, hogy egy ötvezener fényév sugarú körben felbomlassza az atommagokat. A galaxisban ezt semmi sem élheti túl.

Elena elnémult. Paolo arra gondolt: itt semmit nem fogunk tapasztalni belőle. Még egy szúnyogcsípésnyi sugárzást sem, mint egy távoli szupernóvánál, még ennyi sem jelzi majd százmilliárd bolygó pusztulását. Az apokalipszis láthatatlanul fog végbemenni.

Paolo tisztában volt vele, hogy a Válságkezelő nem érez együtt velük sanyarú sorsuk miatt; csupán réges-rég betáplált formulákat volt képes legjobb tudása szerint tolmácsolni. Mégis, szavainak üzenete átívelt időt, léptéket és kultúrát.

A következőt mondta:

– Keljetek át mindannyian! Szívesen látunk benneteket. Elférünk egymás mellett.

Nyolcadik rész

Yatima élvezte, ahogy a csillagok azonos mértékű Doppler-effektusának köszönhetően fel-fellobbanó színes, koncentrikus 3-gömbök az égen egy adott pontban, az úti céljuknál futottak össze; sokkal hatásosabb volt, mint egy közönséges gyűrűs csillagszivárvány alakzat. Szorosan közrefográk a Weyl képét, ami arra engedett következtetni, hogy talán ezúttal a Transzmutálók nem nyernek egérutat.

– Hát akkor, azt hiszem, itt a vége, fuss el véle – mondta Paolo. – A későbbi terepet már jobban ismerik nálunk.

– Van benne valami. – Yatima mégis tétovázott. – Bár egyvalami azért még érdekelheti őket.

– Micsoda?

– Te, Paolo. Megtudtál mindent, amit akartál. Neked köszönhető, hogy a diaszpóra nem volt hiábavaló. Miért jöttél mégis tovább?

19.

hajsza

Carter-Zimmerman polisz, U**

A polisz visszatért a szingularitáshoz, hogy minimálisra csökkentsék a kommunikáció késleltetését. A poincaréi C-Z-ben egyesek felvetették, hogy nem ártana karantént vonni maguk köré a második makroszférából érkező „fertőzött” klónnal szembeni védekezésül. Paolo nem értette, mi szükség volna erre; a Válságkezelő a hardver molekuláris szintű fizikai manipulációja révén szivárgott be a poliszba, márpedig egy, a szingularitáson keresztül visszaküldött puszta szoftver nem lenne képes végrehajtani hasonló kunsztot. De Paolo boldogan ráhagyta a klikkre, hogy a saját kényelmes tempójukban győzzék meg magukat: nincs okuk a paranoiára. Oly könnyen tudott kommunikálni a poincaréi C-Z-vel, mintha ott lett volna személyesen, nem érezte hát égető szükségét az átkelésnek.

Az üzenetet már átadták; nem volt több teendője. A Válságkezelő végtelen dimenzióra kiterjesztett Kozuch-elméletét egy független kutatócsoport ellenőrizte (a teszteket a „fertőzésmentes” poincaréi poliszban végezték el), és amikor beigazolódott, hogy az eredmények tökéletesen egybevágnak a Lac G-1 adataival, és ugyanazt a sötét jövőképet festik a magkitörésről, Orlando nyomban mézerre szállt, hogy személyesen vigye el e hírt, útközben egyesülve swifti énjével. A diaszpóra gleiznerestül, mindenestül, kétszázötven fényévre terült el a Swifttől, így aztán, hacsak a szingularitás nem tesz nekik keresztbe egy különösen rosszul időzített újabb kihagyással, mindenki megmenekülhet. Aki pedig nem bízik a Válságkezelők szinte mindenható teremtőiben, akiket „a csillagok vándorainak” neveztek el, az ott maradhat az első makroszférában. Paolo biztosra vette, hogy Orlando, valamint Yatima és Karpal swifti verziója hathatós érveléssel meg fogják győzni azokat, akik még nem vesztették el teljesen kapcsolatukat a fizikai valósággal. Akár még az orfeuszi szőnyegek szekvenciáját is átemelhetik egy másik bolygóra, hogy ott ismét elültessék.

Ennél jobb megoldásban nem reménykedhettek, Paolo mégis bosszús volt, szégyenkezett, feleslegesnek érezte magát. Tudta, hogy a Lacerta miatt semmibe vette a Transzmutálók térképének jelentését – elege lett abból, hogy mindent Orlando szenvedéseihez és veszteségéhez kell mérnie. Még a Poincarénál is Orlando hozta meg az áldozatot, melynek révén megnyílt az út a második makroszférába; Paolo mindössze annyit tett, hogy átlépett a szingularitáson, és az igazság az ölébe hullott anélkül, hogy bármilyen árat kellett volna fizetnie érte. Most pedig az elkövetkező ötszáz évet azzal tölthette, hogy a Szövetséget biztonságba vezető Orlando diadalmas visszatérésére vár.

A Válságkezelő mesélt Paolónak az ebben a galaxisban található hatezer civilizációról. Voltak köztük szerves lények, a legkülönfélébb biokémiai tulajdonságokkal és alapszabásokkal, poliszokban és robotokban futó szoftverek, és besorolhatatlan hibridek széles skálája. Egy részük a második makroszférába valósi, míg mások, mint például a csillagok vándorai, messziről származtak. Tizenkét civilizáció a Tejútrendszerben született; ezek vagy olvasták a Transzmutálók üzenetét, és a nyomukba eredtek, vagy ugyanarra a következtetésre jutottak, és maguktól feltalálták a szükséges technológiát.

Egyszóval tobzódtak a lehetőségekben, sokféle modellre alapozhatták a Szövetség itteni továbbfejlődését. A megfelelő protokoll betartásával ezen kultúrák többsége bizonyos formában nyitott lesz az újoncokkal való kapcsolatfelvételre, bármilyen elmaradottak legyenek is utóbbiak. A Transzmutálók azonban nem maradtak itt. A csillagok vándorai után érkeztek ebbe a világegyetembe, pár szót beszéltek velük, aztán továbbálltak.

Amikor Paolo meghallotta Yatima tervét, első útja Elenához vezetett. A lány akkor épp zöldellő dzsungelt használt hazai tájnak egy képzeletbeli gázóriás kötött keringésű holdján. A felhősávok borította bolygó az ég harmadát betöltötte.

– Miért? – kérdezte a lány. – Miért akarsz utánuk menni? Itt is találni hasonlóan fejlett népeket. Hasonlóan nagy múlttal. Mitől olyan különlegesek a Transzmutálók, egy kultúra a hatezerből?

– Ők nem csupán menekültek a magkitörés elől, tenni is akartak valamit.

Elena megajándékozta egy ez-nekem-kevés nézéssel.

– Az itt élők többségének semmi köze a magkitöréshez. Ezernél is több kultúra akad, akik eleve ebből a galaxisból származnak.

– Nem mennek sehová, itt lesznek, amikor visszatérek. Velem tartasz? – Paolo esdeklőn nézett a lány szemébe.

– Mondj egy okot, amiért veled kellene mennem – nevetett Elena. – Hiszen még te sem tudod, miért kelnél útra.

Kilotaukon át vitatkoztak. Szeretkeztek, de az sem változtatott semmin. Paolo a saját bőrén érezte a lány elnéző zavarodottságát, Elena pedig értette, hogy a férfi miért nem fér a bőrébe. Álláspontjaik ettől még nem közeledtek egymáshoz.Paolo lesöpörte a harmatot a bőréről.

– Megengeded, hogy fejben tartsalak? Tudat alatt? Csak hogy ne kattanjak be?

Elena tettetett sóvárgással felsóhajtott.

– Hát persze, szerelmem! Vigyél magaddal az útra egy fürtöt az elmémből, én pedig a tiédet hordom majd a saját utazásomon.

– Az utazásodon?

– Hatezer kultúra vár felfedezésre, Paolo. Nem fogok még ötszáz évig a szingularitásnál lebzselni arra várva, hogy a diaszpóra utolérjen bennünket.

– Akkor légy óvatos!

Hatezer kultúra. Nem kellene elválniuk egymástól. Paolo egy pillanatra majdnem meggondolta magát.

Aztán Elena higgadtan, összeszedetten azt felelte:

– Úgy lesz.

20.

invariancia

Yatima-Venetti polisz, Un*

Yatima nyomasztónak találta az ég látványát a második makroszférában; folyton próbálta kitalálni, melyik csillagkép rajzolhatja ki valamelyik vándort. Ha hinni lehetett a Válságkezelőnek, minden csillagrendszerben alig néhány milliméter széles csomópontokat találni, fényév távolságra egymástól, és ezek olyan hallatlanul gyenge, rettentő célirányos, kiszámíthatatlan hullámhosszú impulzusokkal kommunikáltak, hogy az arra járó több ezer csillagközi civilizáció észre sem vette őket. A Válságkezelő, amikor a saját fizikai infrastruktúrájáról kérdezték, megtagadta a választ, de annyi bizonyos volt, hogy femtoszint alatt működött, különben nem lett volna képes áttörni a polisz védelmét. Az egyik feltételezés szerint a vándorok számítógépet szőttek a galaxist kitöltő vákuum virtuális féregjárataiba, és a Válságkezelő mindent átitatott az üres térben.

– Elvetem a magvakat – mondta Paolo.

– Rendben.

A férfi megkapaszkodott a műhold két rácsában, és a pálya irányával ellentétes irányban elhajított egy maréknyi üres kapszulát. Yatima elmosolyodott. Milyen teátrális! A színjátékkal párhuzamosan a valódi kapszulákat is kilőtték, és Yatima nem tudta megmondani, hogy a táj meddig mutatta Paolo képzeletbeli mütyürjeit, és mikor váltott át a valódi külső nézetre.

Az alattuk lévő bolygó, Kozuch, akkora volt, mint a Merkúr, és legalább olyan forró. A Swifthez hasonlóan ezt is több száz fényévről ki lehetett szúrni, lévén megbélyegezték nehéz izotópokkal; útjuknak legalább ez az állomása magáért beszélt. A kapszulákba zárt nanorobotok előbb neutronmanipulációs rendszert építenek, majd felhúznak egy poliszt a harmadik makroszférában. Egyszerűbb volt, mint a csillagközi repülés, ha az ember tudta, mit csinál.

– Remélem, itt is ugyanazt az útjelzőt használták, mint a Poincarén. Ha minden hatdimenziós univerzumban keresnünk kell valakit, aki emlékszik rájuk, abba beleőszülünk.

– Hidat verek, akivel csak kell – felelte Paolo, de flegma modora mesterkéltnek hatott.

– Jó tudni.

– Nem lehetünk biztosak benne, hogy a Transzmutálók a mi világegyetemünkből származnak. Hagytak egy térképet a helyieknek a galaxismag-kitörésről, de lehet, hogy nem az elől menekültek, hanem csak átutazóban voltak egy alacsonyabb szintről.

– Szóval otthonosabban mozognak hat dimenzióban?

Paolo vállat vont.

– Csak azt mondom, ne találgassunk.

– Jogos.

Alattuk a Kozuch felszínének egyik pontjából gigantikus fekete korong nőtt ki, egy, a következő makroszférába vezető, tisztán metaforikus kapu. Yatima még élénken emlékezett, hogy annak idején a C-Z egyik polgára sem merészelte volna ilyesféle absztrakcióval bemocskolni a realista tájakat. Elszórtan csillagok pislákoltak a koromfekete korongban: az új polisz obszervatóriumának látómezőjét erre a két dimenzióra vetítették.

A vé a táguló kút fenekébe bámult.

– Engem az elmemagom rosszul kiválasztott mezői késztetnek erre. Neked mi a mentséged?

Paolo nem válaszolt.

Yatima felpillantott.

– Hát, szórakoztató társaság leszel.

Szimbolikusan lefelé lökte a műholdat az egyik tartórácsnál fogva, majd az velük együtt zuhanni kezdett a kapu felé.

• • •

A harmadik mikroszférában a szingularitáshoz legközelebb eső csillagon az életnek nagyobb gazdagságával szembesültek, mint a Poincarén, útjelzőt viszont nem találtak, sem feltűnően intelligens fajokat, akiktől útbaigazítást kérhettek volna.

A második csillag terméketlen volt, de legalábbis túl forró és háborgó ahhoz, hogy az élet megvesse a lábát vékony, ideig-óráig szilárd kontinensein. Nem tudták volna megmondani, élnek-e élőlények a magmaóceánokban.

A harmadik csillag sokkal öregebb és hűvösebb volt, teljesen megszilárdult földkéreggel, és orbitális pályáról szabad szemmel látható, roppant méretű úthálózat húzódott rajta. A hiperfelszínen keresztbe-kasul futó töltésutak mintha egy ősi, képzeletbeli, galaktikus Római Birodalomból léptek volna ki; a köztes vákuumot mindenhonnan eltávolították.

– Bingó – jelentette ki Yatima. – A Transzmutálók.

Közelebb mentek, de semmilyen jelet nem fogtak a csillagról. Senki nem vette fel rég nem látott barátaik alakját a tájon üdvözlésképpen; nem vakarták le őket az égről a vákuumba rejtett láthatatlan védelmi rendszerek.

A szondák második hulláma megmutatta, hogy az úthálózat által összekötött városokat vagy struktúrákat, bármik is voltak, mélyen maga alá temette egy majdnem teljesen egybefüggő, a csillag egészére kiterjedő törmelékréteg. Olyan volt, mintha a kéreg hirtelen összehúzódott volna, mert a csillag belsejében ki-vagy bekapcsolt egy nukleáris/kémiai pálya. Csoda, hogy egyáltalán látták az utakat. Minden más elpusztult.

A negyedik csillagon kezdetleges élet nyomaira bukkantak, de nem álltak meg közelebbről szemügyre venni a bizonyítékokat, ugyanis találtak egy útjelző táblát, tiszta ásványból, pont mint a Poincarén, csakhogy ezúttal jóval közelebb a poláris gömbhöz.

A negyedik csillagot elnevezték Yang–Millsnek. A diaszpórában addig az volt a szabály, hogy minden égitestre legfeljebb egy névadó személy juthat, de igazságtalannak tűnt volna két világegyetem között megosztani a híres kutatópárost, vagy hogy egyikük megkapja az átjárócsillagot, a másiknak meg egy jelentéktelenebb égitest őrizze meg a nevét.

Míg a hosszúnukleon-létesítmény elkészülésére várt, Yatima azokat a képeket nézegette, amelyek két szingularitáson átirányítva a galaxismag-kitörés elől menekülők első hullámának U* C-Z-be érkezéséről készültek. Látta rajtuk Blancát, Gabriel pedig duplán is szerepelt; a klónjai közül ezek szerint nem akart mindegyik összeolvadni vele. Inoshirót hiába kereste. A menekültek mind a diaszpórából jöttek; a Földről eddig egy sem érkezett.

• • •

A negyedik makroszférában távoli színképelemzést végeztek a száz legközelebbi csillagrendszeren. Az egyik bolygón, kétszázhetven fényévre, nehéz izotópokat mutattak ki. Elnevezték Blancának. Mire odaérnek, a galaxismag-kitörés rég elsöpöri a Swiftet, és a szülővilágból való kivándorlás már csak történelem.

Yatima az út teljes időtartamára hibernáltatta magát.

Amikor felébredt, és hazai tájára, a Pinatubo-műholdra ugrott, Paolo rögtön azzal fogadta: – Megszakadt a kapcsolat.

– Hogyan? Hol?

– A Yang–Mills körül keringő polisz nem tudja felvenni a kapcsolatot a szingularitásnál lévő állomással. A jeladó mintha köddé vált volna.

Yatima elsőre megkönnyebbülést érzett. Még mindig jobb, hogy az állomás kommunikációs hardvere hibásodik meg, mintha a szingularitások valamelyike hagyna ki egy ütemet, vagy omlana össze. Az alsóbb szintek felől nem fognak hallani többé, de nincs akadálya, hogy fizikailag visszatérjenek, menet közben megjavítva a hibás hardvereket.

Kivéve, ha az állomás nemcsak a távoli polisszal vesztette el a kapcsolatot, hanem a közvetlenül mellette fekvő Planck-méretű szingularitást sem találja. Mert akkor a komplett második makroszférának nyoma veszhet, mint üvegszálnak a szénakazalban.

Yatima megpróbált olvasni Paolo gestaltjában. A férfinak láthatóan volt ideje végiggondolni a lehetőséget.

– Jól vagy?

Paolo megrándította a vállát.

– Vállaltam a kockázatot.

– Bármikor visszafordulhatunk.

– Ha az állomás komolyan megrongálódott, akkor úgyis elkéstünk. A szingularitás meg vagy ott van még, ahol eddig is volt, vagy eltűnt mostanra, és oly mindegy, hogy most megyünk vissza, vagy ezer év múlva.

– Hamarabb megtudnánk, hogy milyen sors vár ránk.

Paolo eltökélt mosollyal ingatta a fejét.

– Mi lesz, ha hazarobogunk, és kiderül, hogy minden a legnagyobb rendben, csupán a kommunikációs link romlott el? Verhetnénk a falba a fejünket. Évszázadok vesznének kárba a semmiért.

– Akkor menjünk tovább, de küldjük vissza az énünk klónjait a harmadik makroszférába, hogy nézzék meg, mi a helyzet az állomással.

Paolo türelmetlenül nézett le a Blanca kráterekkel szabdalt felszínére.

– Nem tetszik az ötlet. Nem akarok megint kettéválni, csak hogy félig visszaforduljak. Vagy te ezt szeretnéd?

– Nem – felelte Yatima.

– Akkor hintsük el a magvakat, és haladjunk!

• • •

Paolo ideje egy részét ébren töltötte a negyedik makroszférában, beleásta magát az öt plusz egy dimenziós fizikába, és sikerült terveznie egy egészen fejlett spektroszkópot, amellyel az ötödik makroszféra mellől meg tudták keresni a Transzmutálók útjelzőjét, a második legközelebbi csillagot. Ez volt új nevén a Weyl.

Az útjelző itt is a forgási pólust fedte.

Yatima meghagyta az exoénjének, hogy félúton keltse fel a hibernációból. A vé kiállt a Pinatubo-műhold 5-tájbeli verziójára, érezte, amint egybeolvad a ritkás éggel. Értelmetlen lett volna azt találgatni, hány univerzum bújik meg egyetlen maroknyi itteni vákuumban. A Válságkezelő válaszai semmi kétséget nem hagytak afelől, hogy még a szülőviláguk alatt is végtelen sok szint húzódik.

Talán minden világegyetemben kialakult az élet, születtek civilizációk, űrutazók és hosszúrészecske-mérnökök. De még a vándorok és a Transzmutálók is véges távolságot tudtak csupán megtenni. Megindulhatott egy diaszpóra százezer szinttel a szülővilág alatt, lassan kapaszkodva felfelé, és a Tejútrendszerből származók soha nem tudnának róla.

Az ő kis diaszpórájuk azonban egyszer már keresztezte a Transzmutálók útját. Az űr végtelen, de ha szorosan a nyomukban maradnak, akkor a Transzmutálók nem rázhatják le üldözőiket. Előbb-utóbb utolérik őket, csak idő és kitartás kérdése.

Később Paolo is felébredt, és csatlakozott hozzá. Leültek a tartórácsra, a Transzmutálókkal való találkozásukat tervezgették. És minél többet beszéltek róla, Yatima annál biztosabban hitte, hogy már nem járnak messze.

• • •

A hatodik makroszférában egy, az űrben úszó mesterséges objektumra bukkantak a szingularitástól mindössze egymilliárd kilométerre.

Szabálytalan alakú, gömbszerű test volt, kétszáznegyven kilométer széles – akkora, mint egy nagyobbacska aszteroida. A kisbolygót nem sok kráter pettyezte, de nem is volt a közelben törmelékkel teli csillagrendszer. Az aszteroida felszíne egy-kétmillió éves lehetett.

A csillagok gyenge fényében macerás volt meghatározni a színképét, és miután egy megataut vártak tétlenül, hátha életjelet ad magáról, majd még egyszer ennyit, hogy válaszol-e a széles spektrumon kibocsátott rádióhullámokra és infvarörös jelekre, közös elhatározással arra jutottak, hogy kockáztatnak, és óvatosan végigsimítanak az aszteroida felszínén egy lézersugárral.

Nem hullottak atomjaikra megtorló akcióban.

A csillagközi gázok és por okozta szennyeződést leszámítva, az aszteroida felszínét színtiszta kvarc, szilícium-dioxid borította. 30Si, 18O: mindkét elem legnehezebb stabil izotópja. Úgy tűnt, a műemlék hőmérsékleti egyensúlyban van a környezetével, de ez még nem bizonyította, hogy halott. A hulladékhőt, entrópiát valamilyen véges ideig bele lehetett önteni egy rejtett belső tartályba.

Mikroszondákat küldtek a tárgy felszínére, és gyenge szeizmikus hullámokkal tomográfiai vizsgálatot végeztek rajta. Minden pontján azonos sűrűséget mértek, azonos tömörségű kvarcot, ám a módszerrel csupán milliméteres felbontásig tudtak lemenni. Az ennél kisebb struktúrákat nem tudták kimutatni.

– Talán egy működő polisszal van dolgunk – vetette fel Paolo. – És egy átjárható féregjáraton keresztül nyerik és adják le az energiát.

– Ha ez igaz, akkor szándékosan ignorálnak minket? Vagy nem is érzékelik a külvilágot? – Még az ahston-lavali polgárok is azonnal észrevennék, ha valaki lézerrel cirógatná a poliszuk burkolatát. – És ha most ránk sem hederítenek, hogyan reagálnak majd, amikor olyan agresszívek leszünk, hogy az már az ő figyelmüket is felkelti?

– Várhatunk ezer évet, hátha kegyeskednek kapcsolatba lépni velünk – mondta Paolo.

Így aztán leküldtek egy kisebb csokor femtogépet, hogy ássák be magukat a felszín alá. Néhány méter után struktúrába ütköztek: apró hibák mintázatába a kvarcban. A statisztikai elemzés kimutatta, hogy a hibák nem lehetnek véletlenszerűek: végtelenül csekély esélye volt, hogy éppen ezek a térbeli korrelációk alakuljanak ki. Holott a kristály statikus, változatlan maradt mindvégig.

Nem polisz volt, hanem adatbázis.

Döbbenten álltak a méretei előtt. Az adatok éppoly sűrű rendben sorakoztak, mint a polisz molekuláris tárolóegységeiben, a tárgy azonban ötszázbilliószor nagyobb volt a polisznál. Végigfuttattak rajta néhány mintaelemző szoftvert, hogy legalább egy töredékét megértsék, de nem jártak sikerrel. Előreiramlottak száz évet, mialatt a femtorobotok mélyebbre ástak, és a szoftver a probléma megoldásán dolgozott.

Még egy évezredet iramlottak. A femtogépek a hibák egy részében felismerték a régi galaxistérképet, érthetetlen adatokkal körülvéve. Yatimáék a sikeren felbuzdulva beiktattak még egy ezer éves iramot, de a szoftvernek nem sikerült dekódolnia a többi adat tárolási protokollját. Még épphogy csak megkezdték a mintavételt, de Yatima fogadni mert volna rá, hogy ha végeznek a teljes anyag letapogatásával, akkor sem fognak többet érteni belőle.

Paolo ekkor minden előzmény nélkül, tompán így szólt:

– Orlando mostanra már halott. Nem marad utána más, csak néhány húsvér ükunoka, akik egy isten háta mögötti bolygón élnek a második makroszférában.

– A többi éned biztosan meglátogatta. Találkozott a gyerekeivel. Elbúcsúzott tőle.

Paolo ősi alakot öltött, és sírva fakadt.

– Hídverő volt – vigasztalta Yatima. – Azért hozott létre téged, hogy érintkezésbe kerülj más kultúrákkal. Azt akarta, hogy menj el egészen a végsőkig.

A tárgy felszíne tele volt hosszú neutronokkal, a szokásos katalizátorokkal, a galaxismag-kitörés térképét pedig a féregjárat-szekvenciába is belekódolták – noha itt még a legapróbb vákuumfluktuáció is összehasonlíthatatlanul nagyobbat szólt, mint holmi Tejútrendszert elemésztő katasztrófák.

Mintát vételeztek a neutronokból, építettek egy újabb poliszt a hetedik makroszférában, és folytatták útjukat.

• • •

A szingularitás mellett újabb sodródó objektumra bukkantak, ez most a Poincarén megismert útjelzőásványből állt.

A hideg, dermedt építményben ugyanolyan sok mikroszkopikus hibát fedeztek fel, mint az előzőben. Nem lehetett megállapítani, hogy az adatok megegyeztek-e, parányi mintákat tudtak csak összevetni. A szoftver kimutatott néhány egyező szakaszt, viszonylag gyakran ismétlődő bitsorozatokat a két kristályszerkezetben. Az adattároló protokollal nem jutottak előbbre, de feltételezték, hogy egy és ugyanaz.

– Bármikor visszafordulhatunk – mondta Yatima.

– Ne mondogasd már ezt állandóan! Tudod, hogy nem igaz. – Paolo felnevetett, inkább törődötten, mintsem keserűen. – Hatezer évet ledaráltunk. Idegenek lettünk a saját honfitársaink szemében.

– Kérdés, mennyire. Minél hamarabb térünk haza, annál könnyebb lesz visszailleszkednünk.

Paolo nem értett egyet.

– Most már nem mehetünk haza üres kézzel. Ha leírjuk a veszteségeinket és feladjuk, azzal beismerjük, hogy nem ért ennyit az egész keresés.

• • •

A nyolcadik makroszférában előkerült egy harmadik műemlék, az utána következőben egy negyedik. Az azonos számú dimenziós párok alakját és méretét összevetve – egy-egy mikrokrátert leszámítva – alig észleltek különbséget. Amikor mintát vettek az azonos térbeli pozíciót felvevő műemlékekből, a lehető legkisebb eltéréssel egymáshoz igazítva a femtorobotok pályáját, majd korrelációkra vadászva, megállapították, hogy az adatok tetemes része megegyezik. De nem az összes.

A tizedik, tizenegyedik és tizenkettedik makroszféra követte a mintát. A műemlékek formája enyhén megváltozott. A megfeleltethető helyekről vett több exabájtnyi adat összességében tíz-tizenkét százalékos eltérés mutatkozott.

– Tisztára, mint az orfeuszi szőnyegek csempesorai – jegyezte meg Paolo. – Ám nem ismerjük a rendszert, nem tudjuk, milyen szabályok szerint követik egymást a szakaszok.

Yatima elképzelte, hogy megfigyeléses módszerrel próbálják megfejteni a rejtélyt.

– Reménytelen. Nem kéne minden egyes műemlékkel ennyit vacakolnunk, úgysem tudjuk a technológiájukból visszafejteni a Transzmutálók természetét.

– Támogatom az ötletet – helyeselt józanul Paolo. – Egyszerűbb, ha megkérdezzük tőlük, hogy mire valók.

• • •

Automatizálták a folyamatot, és az exoénjük révén igény szerint előreiramlottak, hibernálták, vagy klónozták magukat. Nyolcdimenziós érzékeket fejlesztettek ki, kiültek a 8-tájbeli Pinatubo-műhold tartórácsára, és figyelték, ahogy a kecses három-és ötdimenziós műemlékek merőleges párokban hol kifordulnak, hol beúsznak a látóterükbe. Mintha egy makroszférák és dimenziók közt kanyargó csigalépcsőn csúsztak volna le.

A kilencvenharmadik szintre érve megszakadt a kapcsolat a polisz és a huszadik szint szingularitása között.

A kétszázhetedik szinten a huszonhatodik szingularitás tízezer évet ugrott előre.

Yatima pánikba esett.

– Nem vagyunk komplettek. Ennek sosem lesz vége. Mindig egy lépéssel előttünk járnak: mialatt mi ugrunk egyet, addig ők összeeszkábálnak egy újabb ilyen dögöt.

– Ezt te sem gondolhatod komolyan. Nem te mondtad még a Swiftnél, hogy nem hiszed, hogy rosszindulatúak?

– Meggondoltam magam.

Közös egyetértéssel kikapcsolták a kieső láncszemekről tájékoztató szoftvert; nem állt szándékukban visszafordulni, így viszont nem hiányzott, hogy még a rossz hírek miatt is főjön a fejük.

Az objektumok fokozatosan megváltoztak.

Aztán a billiomodik szinttől kezdve hirtelen minden univerzumban kettő lett belőlük. Egymáshoz képest rögzített helyzetben, holott több száz kilométer légüres tér választotta el őket egymástól.

– Megálljunk kideríteni, hogyan lehetséges ez? – kérdezte Yatima Paolótól.

– Nem kell.

Az egyes kapcsolódások felállításához szükséges valós időn nem tudtak gyorsítani, az iramukon azonban igen, és a végén már csak minden tizedik, minden századik, minden ezredik szintet látták.

Feltűnt egy harmadik objektum, majd egy negyedik.

A négy objektum szintről szintre közelebb került egymáshoz, mígnem összeolvadtak.

Ezután három újabb jelent meg, egyik a másik után, a középső nagy felé sodródva. Épp elkezdtek egyesülni vele, amikor egy negyedik tárgy sarjadt és vált le róla. A nagyobbik tárgy alakot váltott, gömbszerűbb lett. Összehúzódott, kitágult, ismét összezsugorodott, majd eltűnt. Csak a második sorozat negyedik darabja, egy kisebbik objektum – körülbelül akkora, mint a legelső volt a hatodik makroszférában – maradt hírmondónak.

A következő tízbillió szinten alig változott valamit, aztán váratlanul eredeti mérete tizedére, majd a századrészére csökkent.

Végül pedig eltűnt.

Megálltak.

Az utolsó szingularitás – 267 904 176 383 054 szintre otthonuktól – üres csillagközi térben volt.

Visszakonvertálták magukat – meg a tájat – három dimenzióba, és körülnéztek. Egy spirálgalaxis síkján álltak, az eget széles sávban csillagok pettyezték, akár a hajdanvolt Tejútnál. Paolo nevetve lengedezett az egyik tartórácson.

Yatima ellenőrizte az obszervatórium adatait. Nincsenek újabb Swiftek, újabb felfelé vezető neutronátjárók a láthatáron. A Transzmutálóknak itt kellett lenniük valahol.

– És most? Hol kezdjük a keresést?

Paolo megpördült a rács körül, majd elszállt az űrbe. Hánykolódva, mint egy részeg, eltávolodott a műholdtól, majd a fizika törvényeire fittyet hányva visszabukfencezett.

– Nézz az orrod elé! – mondta.

– Nem látok semmit.

– Most már hiába nézel. Vége van. Amit lehetett, azt láttuk.

– Nem értem.

Paolo lehunyta a szemét, és kipréselte a szavakat.

– Az objektumok poliszok voltak. Mi mások lehettek volna? Ahelyett, hogy egy fix poliszban cseréltek volna adatokat… minden szinten újabbakat építettek.

Yatimának kellett egy kis időre, mire megemésztette.

– De akkor miért álltak meg?

– Mert nem maradt több tennivaló. – Paolo gestaltja hol kínok közt fetrengett a röhögéstől, amiért keresésük ily csúfos véget ért, hol majd kibújt bőréből örömében, amiért befejeződött. – Mindent láttak a külvilágból, amit akartak, vagy hat világegyetemet lépve felfelé, aztán kétszázbillió lépésen keresztül csak a látottakat dolgozták fel. Absztrakt tájakat építettek, műalkotásokat készítettek, újraírták a történelmüket. Nem tudom. Sosem leszünk képesek megfejteni; sosem fogjuk megtudni, mi is történt pontosan. De nem is kell megtudnunk. Szeretnéd, ha felforgatnánk az adatokat a titkok után? Szeretnéd kifosztani a sírjukat?

Yatima megrázta a fejét.

– Egyet viszont nem értek – vallotta be Paolo. – Nem értem, miért változott meg a tárgyak alakja, miért nőttek meg, miért lett belőlük több.

– Azt hiszem, én értem.

Az objektumok együtt egy hatalmas, billiárdnál is több dimenzión átívelő szobrot adtak ki. A Transzmutálók megalkottak egy struktúrát, amely mellett az univerzumok eltörpültek, ám mindegyiket szinte észrevehetetlen mértékben érintette csupán. Nem döntöttek romba komplett bolygókat, nem formálták saját képükre a galaxisokat. Egy távoli, véges világban fejlődtek ki, így aztán elsajátították a legeslegfontosabb túlélési ösztönt.

Nem estek túlzásba.

Yatima addig játszadozott a szobor modelljével, amíg helyesen össze nem rakta. Átkonvertálta a tájat ötdimenzióba, majd megmutatta Paolónak a figurát.

Négylábú, négykarú lény állt előttük, egyik karja magasan a feje fölé nyúlt. Az ujjak hiányoztak róla; talán ősi formájuk stilizált, Introdus utáni változatát örökítették meg. Egyik lábának orra a hatodik makroszférában végződött. A Transzmutáló kinyújtott kezének legteteje az alattuk lévő szinten ért véget, felfelé mutatva.

A fölötte nyíló, végtelenül sok szint felé. Mindazon bolygók felé, amelyeket már sosem láthat, sosem érinthet, sosem érthet meg.

• • •

Megvizsgálták a kommunikációs hibák naplóbejegyzéseit. Több mint hétmillió helyen szakadt meg a lánc, és összesen több mint kilencvenmilliárd év tűnt el az ugrások révén a süllyesztőben. A nagy számok törvénye alapján a láncot alkotó százbillió szingularitás valamelyike egész biztosan elveszett. De még ha valahogy vissza is verekednék magukat a második makroszférába – vagy annál valamivel feljebb, ha időközben elmentek onnan, mert a csillagoknak elfogyott az üzemanyaga –, akkor sem várja őket semmi. Az általuk ismert földi kultúra azóta egybeolvadt más, második makroszférai civilizációkkal, vagy szimplán annyira megváltozott, hogy rá sem ismernének.

Yatima elzárta a napló gestaltáradatát, és körbehordozta a tekintetét a csillagokkal teliszórt tájon.

– És most, hogyan tovább?

– A többi verzióm mostanra véghezvitt mindent, amire képes lehetek. És teljesebb életet éltek, mint amit itt tudnék berendezni magamnak.

– Továbbmehetnénk. Kereshetnénk helyi civilizációkat.

– Hosszú, magányos utazásnak néznénk elébe.

– Ha mások társaságára vágysz, semmi akadálya, hogy sokasodjunk.

Paolo felnevetett.

– Nem vitatom, Yatima, gyönyörű az ikonod, de nem tudom elképzelni, hogy közös pszicholöketeink legyenek.

– Én sem. – Kicsit később Yatima folytatta: – Nem akarok megállni. Még nem állok rá készen. Nem félsz attól, hogy egyedül kell meghalnod?

– Nem fogok meghalni. – Paolo megnyugodott, egészen biztos volt a dolgában. – A Transzmutálók sem haltak meg; önmagukban befutottak minden lehetséges pályát. Azt hiszem, én is ugyanezt tettem, még az U**-ban… máshol talán még mindig nem hagytam abba. Itt viszont megtaláltam, amit kerestem. Számomra nincs új a nap alatt. Ez pedig nem halál, hanem kiteljesedés.

– Megértem.

Paolo felvette ősi alakját, mire azonnal remegni és verejtékezni kezdett.

– Heh. A húsvér reflexek. Rossz ötlet. – Visszaváltozott, és megkönnyebbülve felnevetett. – Így mindjárt más. – Tétovázott. – Te mitévő leszel?

– Azt hiszem, felfedezőútra indulok.

A férfi Yatima vállára helyezte a kezét.

– Hát akkor, járj szerencsével!

Paolo lehunyta a szemét, és követte a Transzmutálókat.

Yatimának gyászba borult a szíve, de közben igazat adott Paolónak: a többi példánya helyette is élt, nem vesztett semmit.

Aztán a gyász átfordult magányba, és Yatima kísértésbe esett, hogy magára vonatkoztassa a gondolatmenetet. A klónjai alighanem réges-rég valóra váltották minden álmát, sőt, még annál is többet.

Neki azonban ez kevés volt. Pár dolgot még fel kellett fedeznie.

Yatima még utoljára végigpásztázta a legfelső univerzum egét, majd elugrott az Igazság Bányáinak tájára, amelyet még Konishiból hozott magával.

Ahhoz, hogy kihozza magából a maximumot és kiteljesedjen, előbb meg kell találnia a tudata invariánsát: elméjének azon paramétereit, amelyek az árva pszicholöketétől a magányos felfedezőig azonosak maradtak.

Yatima körülnézett az ékszerdobozként csillogó alagútban, megcsapta a falba süllyesztett axiómák és definíciókgestalt címkéi által sugárzott hő. Szülővilágában töltött élete minden más vonatkozásban elszürkült hatalmas utazásuk fényében, ám a barlangok időtlen tere logikusabbnak tűnt, mint valaha. Végül nem marad más, csak a matematika.

A vé tanulmányozni kezdte a közelben lévő legegyszerűbb fogalmakat – nyílt halmaz, konnexió, kontinuitás –, régi emlékeket keltett életre, megkövesedett szimbólumokat támasztott fel. Hosszú és nehéz út várt rá a szénfalig, ám ezúttal semmi nem vonhatta el a figyelmét.

Szószedet

aláírás: a Poliszszövetség minden egyes polgárának egyedi azonosító bitsorozata. A teljes aláírás publikus és privát szegmensekből áll; a privát szegmenst kizárólag az aláírás tulajdonosa ismeri. A publikus szegmens segítségével bármely polgár olyan titkosított üzenetet küldhet, amelyet csak az adott szegmens tulajdonosa tud dekódolni, saját privát szegmensével.

álommajom: buják egy csoportjának biológiai leszármazottai, akik mérnöki úton eltávolították saját nyelvi készségüket.

beágyazás: az a módszer, amellyel egy sokaságot egy másik, nagyobb sokaságba illesztünk, hogy könnyebben vizualizálhassuk annak tulajdonságait. Például, bizonyos kétdimenziós sokaságok beágyazhatóak felületként (gömbfelületként, tóruszfelületként, Möbius-szalagként stb.) egy háromdimenziós euklideszi térbe. Mások (mondjuk a Klein-kancsó) csak legalább négydimenziós térbe ágyazhatók be. A felület mérete és formája a beágyazás jellemzői, nem pedig magáé a sokaságé – tehát egy gömb-és egy ellipszoidfelület ugyanannak a sokaságnak két különböző beágyazódása. Ugyanakkor egy-egy sokaság konkrét beágyazása az euklideszi térbe felruházhatja a sokaságot a Riemann-térré váláshoz szükséges geometriai jellemzőkkel.

belső görbület: egy Riemann-térben jelzi annak mértékét, amennyivel egy görbe két közeli pontjának érintői nem párhuzamosak egymással. Ha a Riemann-tér egy euklideszi térbe ágyazott felület, akkor a belső görbület a felületen „belül” tapasztalható görbület mértékét jelenti, szemben a külső, felületre merőleges görbülettel.

bemeneti csatorna: a konishi polgárokban található, más szoftverektől adatokat fogadó struktúra.

bemeneti navigátor: a konishi polgárokban található struktúra, mely a polisz operációs rendszeréhez kéréseket intézve adatokat táplál a polgár bemeneti csatornáiba egy megadott címről.

bozon: minden elemi részecske vagy bozon, vagy fermion; a bozonok közé tartoznak a fotonok és a gluonok. Kettő vagy több azonos bozon együttes hullámfüggvénye két részecske felcserélésékor nem változik, illetve egyetlen bozon hullámfüggvénye változatlan marad a részecske 360 fokos elforgatásakor. A bozonok egész spinű, az impulzusmomentum elemi egységének egész számú többszörösével rendelkező részecskék. A Kozuch-elméletben ezek a tulajdonságok a részecske féreglyukának topológiájából következnek.

buja: génmódosításon átesett húsvér.

cím: olyan bitsorozat, amely adatok forrását vagy célállomását jelöli ki, például egy könyvtár mappáját, egy műhold kameráját, vagy egy táj valamely pontját. A címeknek más-más hossza lehet. Ugyanahhoz az adathoz több cím is rendelhető.

címke: mellékes, nem vizuális információkat közvetítő gestaltadatok csomagja.

CST: szövetségi idő (Coalition Standard Time). A Poliszszövetségben használatos belső időszámítási rendszer. Az CST-t a rendszer világidő szerint 2065. január 1-én történt elfogadása óta eltelt „tau”-ban mérik; 1 tau valósidejű megfelelője a poliszok hardverének fejlődése szerint változik.

delta: a tájcímek alapegysége. Egy polgár ikonjának magassága általában két delta. Egy deltának többszöröse és tört része is megadható, és nincsen általánosan vett legkisebb vagy legnagyobb kiterjedés.

elmemag: formázó programozási nyelven írt program, mely létrehoz egy poliszpolgárt. A elmemag bináris szinten hozzávetőleg hatmilliárd bit hosszúságú sorozat.

első nemzedék: azok a polgárok vagy gleiznerek, akiket nem pszichogenezissel, hanem hús-vér test letapogatásával hoztak létre.

euklideszi tér: az n dimenziós euklideszi tér a kétdimenziós euklideszi sík természetes általánosítása, ahol két pont teljes távolságának négyzete egyenlő az n térbeli tengely mentén külön-külön mért távolságuk négyzetének összegével. Az euklideszi terek a Riemann-terek általánosabb fogalmának egyszerűbb példái.

féreglyuk: a féreglyukak „vargabetűk” a téridőben, akárcsak egy föld alatti alagút alkotta kerülő vagy útlevágás a Föld kérgében. A féreglyukak lehetnek rövidebbek is, hosszabbak is, mint a két szájuk közötti rendes távolság. A Kozuch-elméletben minden elemi részecske egy-egy rendkívül keskeny féreglyuk szája.

fermion: minden elemi részecske vagy bozon, vagy fermion; a fermionok közé tartoznak az elektronok és a kvarkok, illetve a három kvarkból álló részecskék, mint például a protonok és a neutronok. Kettő vagy több azonos fermion hullámfüggvényének előjele tetszőleges két részecske felcserélésével megváltozik; ebből vezethető le a Pauli-elv, mely kimondja, hogy nem lehet két fermion azonos kvantumállapotban. Egyetlen fermion hullámfüggvényének is megfordul az előjele, ha a részecskét 360 fokban elforgatjuk, és csak két teljes elforgatás után áll vissza eredeti állapotába. A fermionok feles spinű, az impulzusmomentum elemi egységének félegész számú többszörösével rendelkező részecskék. A Kozuch-elméletben ezek a tulajdonságok a részecske féreglyukának topológiájából következnek.

fibrált nyaláb: a fibrált nyaláb egy sokaság (a „teljes tér”), plusz egy rendszer, amellyel ezt rávetítjük egy másik, alacsonyabb dimenziós alapsokaságra (a „bázistér”). Például egy tórusz felülete kétdimenziós sokaság, de ha mindegyik hosszúsági kört összezsugorítjuk egy pontba, azzal a tóruszt egyetlen egyenlítői körre, egy egydimenziós sokaságra vetítjük rá. A teljes térnek a bázistér valamelyik pontjára projektált pontjait az adott pont „fibrumának” nevezzük (pl. a tórusz esetében az egyik hosszúsági kör). A fibrumok nem feltétlenül azonosak pontról pontra, de ha azok, akkor azt az alakzatot a nyaláb standard fibrumának hívjuk. Tehát egy tórusz olyan fibrált nyaláb, melynek bázistere egy kör, a standard fibruma pedig egy másik kör. A klasszikus Kozuch-elméletben a világegyetem olyan fibrált nyaláb, melynek bázistere négydimenziós téridő, standard fibruma pedig egy hatdimenziós gömb.

Formázó: bonyolult struktúrák, például öntudattal rendelkező neurális hálózatok felépítésére szolgáló, biológiai folyamatokból kölcsönzött, iteratív módszerrel dolgozó programozási nyelv.

formázó: Formázó programok kis alprogramja.

fórum: nyilvános táj.

geodetikus: zéró belső görbületű pálya a Riemann-térben. Ha a Riemann-tér egy euklideszi térbe ágyazott felület, akkor a geodetikusok vagy egyenes vonalak a külső térben, vagy a felületre merőleges irányban görbülnek. Például egy gömb felszínén lévő főkör geodetikus, ugyanis a gömb lakóinak szemszögéből nézve a főkör csupán az ő felületük két dimenziójára merőleges, absztrakt dimenzióban „görbül”.

gestalt: 1. Olyan adatformátum, melybe beletartoznak a képek és az egyéb információkat közvetítő „címkék”. 2. Húsvér alakú ikonok módosításain alapuló vizuális nyelv; az Introdus előtti, arckifejezésekkel, gesztusokkal stb. történő kommunikáció bővített változata.

gleizner: öntudattal rendelkező, húsvér alakú robot. Szigorúan véve, a gleiznerek és a poliszpolgárok egyaránt öntudatra ébredt szoftverek (a gleiznerek pedig, ha szükséges, képesek áttölteni a szoftverüket a legközelebbi testbe, ami az ő szemükben nem jár identitásváltással). A gleiznerek viszont a poliszpolgárokkal ellentében nagy fontosságot tulajdonítanak annak, hogy hardverről fussanak, emiatt pedig kénytelenek szüntelenül fenntartani a kapcsolatot a fizikai valósággal.

gömb: lásd: n-gömb

határozatlan mező: az elmemagnak egy olyan mezeje, ahol egyetlen utasításkódot teszteltek, és bármilyen változtatás hatása ismeretlen.

helybenszületett: azok a poliszpolgárok, akiket abban a poliszban hoztak létre pszichogenezissel.

húsvér: a Homo sapiens minden biológiai leszármazottja. A génmódosítottak buja néven ismertek; a kizárólag természetes génekkel rendelkezők a statikusok.

ikon: egy jellegzetes kép, melyhez esetlegesen gestaltcímkék kapcsolódnak, és valamely szoftver, például egy polgár azonosítására szolgál.

infotróp: a konishi polgárokban található, komplex, nehezen értelmezhető mintákat kereső, és az azok értelmezésére tett kísérleteket koordináló struktúra.

infrastruktúra-mező: az elmemagnak egy olyan mezője, ahol a sikeres pszichogenezishez egy meghatározott utasításkódnak kell szerepelnie.

Introdus: a húsvérek tömeges bevándorlása a poliszokba a huszonegyedik század végén.

invariáns: egy matematikai struktúra invariánsa egy olyan tulajdonság, amely a struktúra bizonyos transzformációi esetén változatlan marad. Például, egy határ nélküli felület (mondjuk egy gömb vagy egy tórusz) Euler-karakterisztikáját úgy kapjuk meg, ha a teljes felületet (sík, vagy akár görbült) sokszöglapokra osztjuk, majd összeadjuk a sokszöglapok számát, ebből levonjuk a behúzott élekét, és hozzáadjuk a csúcsok számát. Ez a mennyiség a felület „topologikus invariánsa”, mert akármennyit hajlítunk vagy nyújtunk a felületen, az érték ugyanaz marad.

iram: amikor egy poliszpolgár, elméjét lassabban futtatva, két külső esemény között gyorsabban észleli az idő múlását.

jellemmező: egy elmemag olyan mezője, ahol különböző utasításkódok egy-egy jellemvonás biztonságos variációit hozzák létre.

kimeneti csatorna: a konishi polgárokban található, más szoftvereknek adatokat szolgáltató struktúra.

kimeneti navigátor: a konishi polgárokban található struktúra, mely a polisz operációs rendszeréhez kéréseket intézve adatokat továbbít a polgár kimeneti csatornáiból egy megadott címre.

kódtitkár: a konishi polgárokban található, titkosítással és dekó-dolással kapcsolatos feladatokat ellátó, többek között a személy-azonosságot hitelesítő struktúra. Vö: aláírás

Kozuch-elmélet: a fizika huszonegyedik század közepén kidolgozott, ideiglenes egyesített elmélete. A Kozuch-elmélet tízdimenziós fibrált nyalábként írja le a világegyetemet; mivel hat dimenzióban szubmikroszkopikus méretű, ezért csak a téridő ismerős négy dimenziója észlelhető közvetlenül. Az olyan részecskék, mint például az elektron, valójában rendkívül keskeny féreglyukak száját képezik. Ezt az ötletet először John Wheeler huszadik századi fizikus vetette fel, Renata Kozuch pedig egy olyan modellt alkotott, melyben az egyes részecskék eltérő tulajdonságai abból fakadnak, hogy a féregjáratok szájai különféleképpen kapcsolódhatnak a hat extra dimenzióhoz.

lineáris: 1. Digitalizált hangokból nyert adatformátum. 2. Lineáris adatokat használó, a Poliszszövetségben széles körben beszélt nyelv.

mező: egy elmemag hat bites szakasza, amely egyetlen, Formázó programozási nyelven írott utasításkódot takar.

n-gömb: n dimenziós sokaság, aminek nincs határa, és amely (n+1) dimenziós euklideszi térbe ágyazható, mint adott ponttól egyenlő távolságra lévő felület (vagy hiperfelület). A Föld felszíne például 2-gömb, míg egy négydimenziós csillag vagy bolygó hiperfelülete egy szokatlan alakzat, egy 3-gömb lenne. Egy bolygó teljes térfogata azonban ebben az értelemben egyik dimenzióban sem n-gömb.

őrprogram: tudattal nem rendelkező, az exoénben futó program, amely a polgárok elméjét figyeli, és szükség esetén, a választott esztétikai, értékvonatkozású stb. csomag fenntartása érdekében módosításokat eszközöl rajta.

penterakt: ötdimenziós kocka. A háromdimenziós kockának hat négyzetoldala és tizenkét éle van, amelyek nyolc csúcsban találkoznak. Az ötdimenziós kockának tíz négydimenziós, negyven háromdimenziós, nyolcvan négyzetoldala, nyolcvan éle és harminckét csúcsa van.

pillanatkép: olyan fájl, amely tartalmazza egy polgár vagy letapogatott húsvér teljes leírását adott pillanatban. Mivel éppen nem fut programként, az alany szemszögéből úgy tűnik, mintha le lenne fagyva, nem tapasztal semmit.

Planck–Wheeler-hossz: az a hosszúság, ahol a téridőszerkezet kvantummechanikai határozatlansága miatt az általános relativitáselmélet érvényét veszti. Körülbelül tíz a mínusz harmincötödiken méter, azaz húsz nagyságrenddel kisebb az atommag méreténél.

polgár: öntudattal rendelkező szoftver, melyet adott poliszban elidegeníthetetlen jogokkal ruháztak fel. Ezek a jogok poliszonként változóak, de mindenütt közéjük tartozik a sérthetetlenség, a számítási teljesítményben való arányos részesedés, valamint a nyilvános adatokhoz való szabad hozzáférés.

polisz: 1. Öntudattal rendelkező szoftverek közösségének infrastruktúrát biztosító számítógép vagy számítógép-hálózat. 2. A közösség maga.

Poliszszövetség: 1. A poliszpolgárok közössége; 2. A poliszokat magában foglaló fizikai számítógép-hálózat.

pszeudo-Riemann-tér: a Riemann-tér általánosítása, melyben megkülönböztetünk egymástól „térszerű” vagy „időszerű” távolságban bekövetkező eseményeket. Az általános relativitáselmélet térideje négydimenziós pszeudo-Riemann-tér.

pszicholöket: embrionális szoftvertudat, még a polgárjog elnyerése előtt.

pszichogenezis: új polgár létrehozása vagy elmemag futtatása által, vagy más módszerek, mint például már meglévő alkotórészek összegyűjtése és személyre szabása révén.

Riemann-tér: a Riemann-tér két geometriai elvvel kiegészülő sokaság – a metrikával, amellyel megmérhető két közeli pont távolsága, és a konnexióval, amellyel eldönthető, hogy két közeli pontban elhelyezkedő vektor „párhuzamos” irányú-e. Egy euklideszi térbe ágyazott felület esetén a sokaság két közeli pontjának távolsága megadható a külső térben közöttük lévő távolsággal, a két közeli pontban vett vektor iránya pedig akkor „párhuzamos”, ha különbségük a külső térben merőleges a felületre. Például, egy, az egyenlítőnél északra mutató iránytű riemanni értelemben „párhuzamos” egy másik, kicsivel magasabb szélességi fokon északra mutató iránytűvel, mert bár háromdimenziós térben nézve nem pont ugyanarra mutatnak, az iránybeli eltérés merőleges a Föld felszínére.

Schwarzschild-sugár: ha egy test saját Schwarzschild-sugarának hosszánál kisebbre zsugorodik, akkor gravitációs összeomlás hatására fekete lyuk keletkezik belőle. A Schwarzschild-sugár egyenes arányban van a test tömegével; a Nap tömege esetében ez a sugár nagyjából három kilométeres.

sérthetetlenség: védelmet nyújt az ellen, hogy valamely szoftver módosításokat eszközöljön egy polgáron annak kifejezett hozzájárulása nélkül.

sokaság: topologikus tér, melynek dimenziója megadható, geometriai tulajdonságokkal ugyanakkor nem rendelkezik. Egy kétdimenziós sokaságot valahogy úgy lehet elképzelni, mint egy teljesen rugalmas, nulla vastagságú gumilepedőt, míg egy háromdimenziós sokaságot úgy, mint ugyanebből az anyagból egy hasábot. Adott esetben ennek az idealizált „lepedőnek” vagy „hasábnak” a pereme egyes pontokon összeérhet, akár olyan formán is, amely fizikailag lehetetlen három dimenzióban. Ha egy sokaságot a távolság vagy párhuzamosság fogalmaival ruházzuk fel, azzal Riemann-tér (vagy pszeudo-Riemann-tér) válik belőle.

standard fibrum: lásd: fibrált nyaláb

statikus: olyan húsvér, akinek nem módosították a génjeit.

szimbólum: valamely komplex elv vagy entitás, úgymint egy személy, tárgytípus vagy absztrakt fogalom mentális reprezentációja.

szkennelés: adott élőlény átfogó elemzése, majd annak egy részét vagy egészét szimuláló szoftver készítése.

tau: a Poliszszövetségben alkalmazott belső időegység. Valós idejű megfelelője a poliszok hardverének fejlődésével párhuzamosan eleinte egyre csökkent, ám 2750 tájékán, amikor a technológia alapvető fizikai korlátokba ütközött, stabilizálódott. A szubjektív időtartam polgáronként változó, az elméjük felépítésétől függ, de alább olvasható néhány megközelítő polgár-húsvér átváltási adat.

Belső Szubjektív Valósidő

idő megfelelő (2750 után)

1 tau 1 másodperc 1 ezredmásodperc

1 kilotau 15 perc 1 másodperc

100 kilotau 1 nap 1 perc 40 másodperc

1 megatau 10 nap 16 perc 40 másodperc

1 gigatau 27 év 11 nap 14 óra

1 teratau 27 000 év 32 év

táj: valamilyen szimulált fizikai vagy matematikai tér – nem feltétlenül háromdimenziós.

tesszerakt: négydimenziós kocka (hiperkocka). A háromdimenziós kockának hat négyzetoldala és tizenkét éle van, amelyek nyolc csúcsban találkoznak. A négydimenziós kockának nyolc háromdimenziós, huszonnégy négyzetoldala, harminckét éle és tizenhat csúcsa van.

topologikus tér: pontok absztrakt halmaza, illetve azok a minimálisan szükséges struktúrák, amelyekkel leírható, hogy ezek a pontok miként kapcsolódnak egymáshoz – nevezetesen olyan részhalmazok, amelyek definíció szerint a tér „nyílt halmazai”. (Euklideszi síkon a nyílt halmazok tetszőleges sugarú körök belső pontjai, vagy akárhány ilyennek az uniója.) Egy P pontot U halmaz „torlódási pontjának” nevezünk, ha minden olyan nyílt halmaz, amely tartalmazza a P pontot, tartalmazza egyúttal az U halmaznak legalább egy pontját is – ebből az következik, hogy P tetszőlegesen közel van U-hoz, de nem feltétlenül része annak. (Például egy körvonal minden pontja a kör belseje alkotta halmaz torlódási pontja.) Ennélfogva egy W halmazt összefüggőnek nevezünk, ha nem választható ketté U-ra és V-re, ahol az U halmaznak nincs torlódási pontja a V-ben. (Egy nyolcas alakú síkidom összefüggő, a hurkok által határolt területek azonban már nem.)

UT: egyezményes világidő (universal time). A dátum és idő pontos mérésére használt hagyományos csillagászati/politikai rendszer, egyezik a greenwichi középidővel. A világidőt csillagközi távolságokra is kiterjesztették egy a Naphoz képest nyugvó koordináta-rendszerrel.

Köszönetnyilvánítás

A regény egy részét egy novellámból, a „Wang’s Carpets”-ből emeltem át, változtatásokkal. A novella a New Legends című, Greg Bear szerkesztette antológiában jelent meg először.

Köszönettel tartozom Caroline Oakley-nak, Anthony Cheet-hamnek, Peter Robinsonnak, Annabelle Agernek, Kate Messengernek, David Pringle-nek, Lee Montgomerie-nek, Gardner Dozois-nak, Sheila Williamsnek, Greg Bearnek, Mike Arna-utovnak, Dan Piponinak, Philipp Kellernek, Sylvie Denisnek, Francis Valérynek, Henri Dhellemmes-nek, Gérard Kleinnek és Bernard Sigaud-nak.

Irodalomjegyzék

A konishi polgárok mentális architektúrájának általános elveit az emberi megismerés Daniel C. Dennett és Marvin Minsky által kidolgozott kognitív modelljeiről mintáztam. Az egyes részletek azonban már az én képzeletem termékei, és a konishi modellel nem az volt a célom, hogy a jelenlegi emberi agyműködést írjam le, hanem elképzelt szoftver-leszármazottainkét. Dennett és Minsky modelljeiről az alábbi művekben olvashatnak:

Daniel C. Dennett.: Consciousness Explained. Penguin, London, 1992.

Marvin Minsky: The Society of Mind. Heinemann, London, 1986.

A Kozuch-elméletet én találtam ki. A féregjáratok szája és az elemi részecskék összefüggésének ötlete John Wheeler fejében fogalmazódott meg, míg a részecskék szimmetriáinak féreglyuk-topológián keresztüli megmagyarázását a Dirac-féle nadrágszíjtrükk és Louis H. Kauffman „kvaternió-kézfogásos” szemléltetési módszere ihlette. Ezen felvetésekkel az alábbi művekben találkoztam:

John Baez, Javier P. Muinian: Gauge Fields, Knots and Gravity. World Scientific, Singapore, 1994.

Louis H. Kauffman: Knots and Physics. World Scientific, Singapore, 1993.

A Lacerta G-1 fiktív kettőscsillag, és hirtelen felgyorsult közeledésük kizárólag a regény kitalált kozmológiájában értelmezhető. A legközelebbi ismert kettős neutroncsillag egy pulzárból – PSR B1534+12 – és társcsillagából áll; e rendszer 1500 fényévre van tőlünk, és várhatóan még vagy egymilliárd évig nem fog összeolvadni. A gammakitörés valóban létező jelenség, bár egyelőre tisztázatlan, hogy okozhatja-e két neutroncsillag összeütközése. A kettős neutroncsillagokkal, gammakitörésekkel, gravitációs sugárzással, a gravitációs hullámok kutatásával és a féregjáratok általános relativitáselmélet szerinti viselkedésével kapcsolatban az alábbi szakirodalmi forrásokból merítettem az információimat:

S. L. Shapiro, S. A. Teukolsky: Black Holes, White Dwarfs and Neutron Stars, Wiley, New York, 1983.

Tsvi Piran: Binary Neutron Stars. Scientific American, May 1995.

John G. Cramer: Gamma Ray Bursts. Analog, October 1995.

Kip S. Thorne: Black Holes and Timewarps: Einstein’s Outrageous Legacy. Macmillan, London, 1995.

A Lac G-1 Földre gyakorolt hatásainak részletekbe menő taglalása puszta spekuláció, ugródeszkának azonban az alábbi tanulmányt használtam:

Stephen Thorsett: Terrestrial Implications of Cosmological Gamma-Ray Burst Models. Astrophysical Journal Letters, 1 May 1995.

A Kovácsműhelyben alkalmazott részecskegyorsítási módszer alapja:

Levi Schachter: PASER: particle acceleration by stimulated emission of radiation. Physics Letters A, 25 September 1995 (volume 205, no. 5).

A szerzőről

Greg Egan Ausztráliában élő programozó matematikus és science fiction író, aki elsősorban matematikai és metafizikai témájú hard sci-fi történeteiről ismert, előszeretettel járja körbe a tudat természete, a genetika, a szimulált valóságok, a tudatátvitel, az aszexualitás és a mesterséges intelligencia kérdéseit. Írásait John W. Campbell emlékdíjjal, Hugo-díjjal, Locus-díjjal és Szeiun-díjjal jutalmazták.

Table of Contents

Impresszum

Első rész

1. árvanemzés

2. igazságbányászat

3. hídverők

Második rész

4. gyíkszív

5. kitörés

6. divergencia

Harmadik rész

7. kozuch hagyatéka

8. levágott kanyarok

9. szabadsági fokok

Negyedik rész

10. diaszpóra

11. wang-szőnyegek

Ötödik rész

12. nehéz

13. swift

14. beágyazva

Hatodik rész

15. 5+1

16. dualitás

Hetedik rész

17. egységosztás

18. a teremtés középpontjai

Nyolcadik rész

19. hajsza

20. invariancia

Szószedet

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

A szerzőről

Table of Contents

Impresszum

Első rész

1. árvanemzés

2. igazságbányászat

3. hídverők

Második rész

4. gyíkszív

5. kitörés

6. divergencia

Harmadik rész

7. kozuch hagyatéka

8. levágott kanyarok

9. szabadsági fokok

Negyedik rész

10. diaszpóra

11. wang-szőnyegek

Ötödik rész

12. nehéz

13. swift

14. beágyazva

Hatodik rész

15. 5+1

16. dualitás

Hetedik rész

17. egységosztás

18. a teremtés középpontjai

Nyolcadik rész

19. hajsza

20. invariancia

Szószedet

Köszönetnyilvánítás

Irodalomjegyzék

A szerzőről