John Scalzi

SZELLEMHADTEST

John Scalzi: The Ghost Brigades

Copyright © 2006 by John Scalzi

Fordította: Farkas István

A borítót és a kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

I. RÉSZ

EGY

Senki sem figyelt föl a sziklára.

Nem véletlenül. A szikla egy volt abból a sok millió jellegtelen kő-és jégdarabból, amivé egy parabolapályán érkező üstökös hullott szét réges-régen, és ugyanúgy is festett, mint bármely más törmelékdarab. Nem volt sem túl kicsi, sem túl nagy, és semmi jellegzetességet nem mutatott, amely alapján megkülönböztethette volna bárki is a többi sziklától. Ha valami elképzelhetetlenül valószínűtlen ok folytán a sziklára mégis felfigyelt volna egy bolygóvédő rendszer, csak azt találta volna, hogy a szikla szilikátokból és némi ércből áll.

Ez persze csak akadémikus kérdés annak a bolygónak a szempontjából, amelyik éppen keresztezte a sziklának és sok ezer társának a röppályáját, mivel nem rendelkezett semmiféle planetáris védőrendszerrel. Ezzel szemben volt gravitációs kútja, amelybe a szikla számos sorstársával együtt belehullott, majd meteorzáporrá váltak, mint annyi jég – és kődarab tette, valahányszor a bolygó keresztezte a valaha volt üstökös nap körüli pályáját. Nem állt semmilyen intelligens lény ennek a hideg és barátságtalan bolygónak a felszínén, de ha állt is volna, csupán csodás csíkokat és fényvillanásokat láthatott volna az ég felé nézve, ahogy az égi törmelék elégett a légkörben.

Az újonnan érkező meteorok nagy része már a légkörben elpárolgott, amikor anyaguk a lángoló zuhanás során átváltozott nagy és hideg darabokból mikroszkopikus részecskék izzó felhőjévé. Ezek a részecskék meghatározatlan ideig lebegtek még a légkörben, majd víz csapódott ki rajtuk, és lehúzta őket a földre eső vagy – számításba véve a bolygó természetét – inkább hó formájában.

Ennek a bizonyos sziklának azonban tömege volt. Apró darabok törtek le róla, ahogy a légkör belefeszült a szikla hajszálrepedéseibe, a száguldás a bolygó sűrűsödő gázburkán keresztül megtalálta és kiaknázta a szikla szerkezeti gyöngeségeit. Szilánkok pattantak le és villantak hatalmasat, miközben az ég fölfalta őket. De még így is elegendő tömege maradt ahhoz, hogy tűzgolyóként csapódjon bele a sziklás felszínbe, melyről a vad szelek elhordták már a havat és a jeget.

A becsapódás elpárologtatta a sziklát és a síkság egy részét, közepes krátert hagyva maga után. A becsapódás megrengette a székében és hosszában is meglehetősen kiterjedt sziklás síkságot, akár a harangot, igaz, a frekvencia oktávokkal alatta volt annak, amit a legtöbb ismert és értelmes életforma még észlelni képes.

A föld megremegett.

És messze, mélyen a bolygófelszín alatt valaki fölfigyelt a sziklára.

– Rengés – mondta Sharan. Nem nézett föl a képernyőjéről.

Pár másodperccel később újabb rezgés érkezett.

– Rengés – mondta megint Sharan.

Cainen átnézett asszisztensnője kijelzőjére.

– Minden alkalommal ezt fogod tenni? – kérdezte.

– Folyamatosan tájékoztatni szeretnélek az eseményekről – mondta Sharan.

– Értékelem a lelkesedésed – felelte Cainen –, de tényleg nem kell minden egyes alkalmat bejelenteni. Tudós vagyok. Tudom, hogy ha megmozdul a talaj, akkor rengést észlelünk. Az első megjegyzésed hasznos volt. Az ötödik-hatodik már kicsit egyhangú lesz.

Még egy rázkódás.

– Rengés – mondta Sharan. – A hetes számú. Egyébként is, nem vagy lemeztektonika-szakértő. Ez sajnos kívül esik amúgy elképesztően széles képzettségi körödön. – Sharan rezzenetlen arckifejezése ellenére nem volt nehéz észrevenni szarkazmusát.

Ha Cainen nem feküdt volna le az asszisztensével, talán bosszankodott volna. Így azonban megengedte magának, hogy toleráns legyen, és élvezze a szóváltást.

– Nem rémlik, hogy viszont profi lemeztektonikus lennél.

– Csak egy hobbi.

Cainen már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, amikor a padló hirtelen és erőteljesen nekivágódott. Cainennek beletelt pár pillanatába, mire rájött, hogy nem a padló csapódott föl, hanem őt lökték a padlóra. Összevissza csúszkált a burkolaton, a munkaasztaláról származó tárgyakkal együtt. Széke egy jó karnyújtásnyira tőle, az oldalára borulva billegett a felfordulásban.

Sharanra nézett, aki már nem a képernyőjét figyelte, mert az darabokra törve hevert a padlón, nem messze onnan, ahová maga Sharan is zuhant.

– Rengés? – tippelt Sharan némikép reménykedve, aztán felsikoltott, ahogy a labor újfent heves rázkódásba kezdett körülöttük. Világító és akusztikus panelek hullottak a plafonról, Cainen és Sharan is azon igyekezett, hogy fedél alá másszon. Asztaluk alól nézték, ahogy a világ összeomlik körülöttük.

A rázkódásnak lassan vége lett. Cainen körülnézett a pislákoló fényben: a labor berendezése a padlón hevert összetörve, a teljes plafon és a fal nagy része is leszakadt. A terem általában zsúfolva volt Cainen munkatársaival, de ezen a késői órán csak Sharan maradt bent, hogy közösen befejezzenek egy szekventálást. A többiek már a bázis szállásán voltak, és valószínűleg az igazak álmát aludták. Nos, mostanra alighanem fölébredtek ők is.

Ekkor vijjogó hang törte meg a csendet, a laborba vezető csarnokból jött.

– Hallod ezt? – kérdezte Sharan.

Cainen egyetértőleg biccentett.

– Sziréna, elrendelik a harckészültséget.

– Megtámadtak volna bennünket? Azt hittem, pajzs védi a bázist.

– Védi is – felelte Cainen. – Vagy hát védte. Védenie kéne, mindenesetre.

– Na, szép kis munka, mondhatom – elégedetlenkedett Sharan.

– Semmi sem tökéletes, Sharan. – Cainen hangja ingerült volt.

– Bocs – felelte Sharan, mert nem akart újabb vitát. Cainen felnyögött, majd kikászálódott munkapadja alól, és átvágva a laboron a felborult tárolószekrényhez ment.

– Gyere és segíts egy kicsit – szólt Sharannak. Megfogták a szekrényt, és addig görgették egyik oldalról a másikra, amíg Cainen ki tudta feszíteni az ajtaját. Egy kis lövedékvető volt benne, a hozzá tartozó tárral.

– Ez meg honnan van? – kérdezte Sharan.

– Ez egy katonai bázis, Sharan – válaszolta Cainen. – Fegyvereik vannak. Nekem is van, egy itt, egy a szálláson. Gondoltam, hasznos lehet, ha valami történik.

– Mi nem vagyunk katonák – ellenkezett Sharan.

– Ami biztosan érdekelni fogja azokat, aki éppen a bázist ostromolják – felelte Cainen, és Sharannak nyújtotta a fegyvert. – Tessék.

– Ne add nekem – mondta Sharan. – Soha nem használtam fegyvert. Maradjon csak nálad.

– Biztos vagy benne?

– Biztos. Még a végén lábon lőném magam.

– Rendben – zárta le a vitát Cainen. Betolta a tárat a fegyverbe, aztán a köpenyzsebébe süllyesztette. – Át kell jutnunk a szállásra. A mieink ott vannak. Ha valami történik, együtt kell lennünk. – Sharan némán bólintott. Tekintetéből eltűnt az incselkedő fény, riadtnak és összetörtnek látszott. Cainen gyorsan magához szorította.

– Gyerünk, Sharan – mondta. – Minden rendben lesz. Csak próbáljunk meg átjutni a szállásra.

A páros elindult, hogy átküzdje magát a csarnok romjain, amikor hirtelen meghallották, hogy nyílik a szintre vezető lépcsőház ajtaja. Cainen a poron és a félhomályon keresztül csak annyit látott, hogy két megtermett alak közeledik feléjük. Hátrálni kezdett a labor felé, miközben Sharan, aki a főnökénél jóval gyorsabban jutott hasonló következtetésre, már el is érte a labor ajtaját. Az egyetlen alternatív útvonal, amely kivezetett a szintről, a lift volt, ahhoz viszont át kellett volna menni a lépcsőházon. Csapdába estek. Cainen megtapogatta a kabátzsebét. Neki sem volt sokkal több rutinja a fegyverekkel, mint Sharannak, és egyáltalában nem volt biztos abban, hogy egy célpontot is el tudna találni ebből a távolságból, nemhogy kettőt, akik viszont jó eséllyel képzett katonák.

– Cainen adminisztrátor! – szólalt meg az egyik alak.

– Igen? – felelte reflexből Cainen, aki akarata ellenére, és rögtön megbánva tettét, elárulta magát.

– Cainen adminisztrátor! – ismételte meg az árny – Azért jöttünk, hogy magunkkal vigyük. Itt nincs biztonságban. – Az alak előrelépett egy fénypászmába, és felismerhetővé vált. Aten Randt, a bázis egyik parancsnoka volt az. A ráhulló fényben Cainen végre felismerte a páncél klándíszeit és a parancsnok rangjelzését. Aten Randt eneshai volt, és Cainen egy kissé szégyenkezve ismerte be magának, hogy a bázison töltött idő ellenére sem tudja őket megkülönböztetni egymástól.

– Kik támadtak meg bennünket? – kérdezte. – Egyáltalán, hogyan jutottak a bázis nyomára?

– Nem tudjuk biztosan, hogy kik ostromolják a bázist, és hogy miért – felelte Aten Randt.

A szájszervéből hallatszó percegést egy nyakában lógó kis szerkezet fordította érthető beszédre. Aten Randt értette Cainen szavait tolmácsgép nélkül is, de a beszélgetéshez már szüksége volt az eszközre.

– A bombák a légkörön kívülről jöttek, és csak most tudtuk célba venni a leszállóegységüket. – Aten Randt Cainen felé indult, akinek nehezére esett nem hátrálni. Az eneshaiak között töltött idő és a meglehetősen gyümölcsöző munkakapcsolat ellenére még mindig elfogta az idegesség a megtermett, rovarszerű lények társaságában.

– Cainen adminisztrátor, önt nem találhatják meg itt. El kell távolítanunk innen, mielőtt lerohanják a bázist.

– Rendben – felelte Cainen, és intett Sharannak, hogy csatlakozzon hozzájuk.

– Őt nem – lépett közbe Aten Rand –, csak magát.

Cainen megállt.

– Ő az asszisztensem. Szükségem van rá.

A bázis belerázkódott az újabb becsapódásba. Cainen a falnak vágódott és a földre zuhant. Esés közben még látta, hogy sem Aten Randtot, sem a másik eneshai katonát nem zavarják a rengések.

– Nem ez a megfelelő időpont, hogy vitát nyissunk a kérdésről, adminisztrátor. – A fordítógép érzelemmentes hanghordozása szándék nélkül is kaján színezetet adott a megjegyzésnek.

Cainen vitatkozott volna, de Sharan gyengéden megfogta a karját.

– Cainen, igaza van. El kell tűnnöd innen. Hogy bármelyikünk itt van, már az is elég nagy baj, de ha téged itt találnak, az katasztrófa lenne.

– Nem megyek el nélküled.

– Cainen! – Sharan a rezzenéstelenül álldogáló Aten Randtra mutatott. – Ő a bázis egyik legmagasabb rangú katonája. Megtámadtak bennünket. Nem véletlenül küldenek ide olyasvalakit, mint ő. Egyébként sincs idő vitatkozni. Úgyhogy indulj. Visszatalálok a szállásra magam is. Elég időt töltöttünk itt, ismerem a járást.

Cainen egy hosszú percig Sharanra bámult, aztán az Aten Randt mögött álló eneshai katonára bökött.

– Maga! Kísérje vissza a hölgyet a szálláskörletbe.

– Szükségem van rá, adminisztrátor – vetette közbe Aten Randt.

– Maga egyedül is elbír velem – felelte Cainen. – És ha ő nem kíséri el az asszisztensemet, akkor elkísérem én.

Aten Randt eltakarta a fordítógépet, és magához intette a katonáját. Közel hajoltak egymáshoz, halkan kattogtak és ciripeltek egymásnak, nem mintha számított volna, mert Cainen nem értette az eneshai nyelvet. Aztán a katona Sharan mellé állt.

– El fogja vinni a hölgyet a szálláskörletébe – mondta Aten Randt. – De nincs több vita az ön részéről. Már így is túl sok időt vesztegettünk el. Jöjjön velem, adminisztrátor. – A parancsnok megragadta Cainen karját, és a lépcsőház ajtaja felé húzta. Cainen hátralesve még látta, ahogy Sharan riadtan néz föl a tagbaszakadt eneshai katonára. Az asszisztensére és szeretőjére vetett utolsó pillantást Aten Randt szakította meg azzal, hogy keresztültuszkolta Cainent az ajtón.

– Ez fáj! – méltatlankodott Cainen.

– Csendet – válaszolta Aten Randt, és a lépcsők felé tolta az adminisztrátort. Elindultak felfelé. Az eneshai meglepően rövid és finom hátsó lábai tartották a lépést Cainennel, ahogy felfelé lépkedtek. – Túl sokáig tartott megtalálni magukat, és túl sokáig tartott elindulni. Miért nem tartózkodtak a szálláskörletükben?

– Éppen egy kísérlet végén dolgoztunk. Nem mintha sok mást lehetne errefelé csinálni. Most hová megyünk?

– Fel – válaszolta Aten Randt. – Van egy föld alatti szervizvasút, arra kell följutnunk.

Cainen megállt egy pillanatra, hogy visszanézzen Aten Randtra, aki bár több fokkal lejjebb állt, de még így is ugyanolyan magas volt, mint ő.

– Az a hidropónika-telepre visz. – Ha Cainen, Sharan és a csapat többi tagja néhanapján lombos fák közé vágyott, ellátogattak a bázis óriási, föld alatti hidropónika-telepeire. A bolygófelszín nem volt túl csábító, hacsak valaki nem tekintette élvezetnek a kihűlést. A hidropónika-telepek jelentették számukra a szabad természetet.

– A hidropónika-telepek egy természetes barlangban vannak – magyarázta Aten Randt, újra mozgásra noszogatva Cainent. – A mögött egy föld alatti folyó található. Az egy föld alatti tóba ömlik. Abban van egy kisméretű lakómodul, oda kell rejtőznie.

– Erről eddig nem mesélt nekem.

– Eddig nem tűnt szükségesnek.

– Úsznom is kell majd?

– Van ott egy apró merülőegység – magyarázott tovább Aten Randt. – Nagyon szűk lesz, még magának is. De már beprogramoztuk a lakómodul pontos helyét.

– És mennyi időt kell ott töltenem?

– Reméljük, hogy semennyit. Mert a másik lehetőség az, hogy nagyon-nagyon sokat. Még két emelet, adminisztrátor.

A páros megállt a két emelettel feljebb lévő ajtónál. Cainen levegő után kapkodott, Aten Randt szájszervével a kommunikátorába percegett. A szintekkel feljebb dúló csata zaja átszűrődött a sziklán és a betonfalakon.

– Elérték a bázist, de még a felszínen tudtuk tartani őket – mondta Aten Randt, leeresztve a kommunikátorát. – Nem értek le erre a szintre. Van esélyünk arra, hogy elérje a biztonságos zónát. Maradjon szorosan mögöttem, adminisztrátor. Ne maradjon le! Érthető?

– Megértettem, igen – felelte Cainen türelmetlenül.

– Akkor gyerünk! – adta ki a parancsot Aten Randt. A hátára vetette szerfelett meggyőző fegyverét, kinyitotta az ajtót, és kicsörtetett a csarnokba. Ahogy Aten Randt megindult, Cainen észrevette, hogy az eneshai hátsó lábai megnyúltak, ahogy egy újabb lábszelvény hajtogatta ki magát a páncélból. Igazi „futómű” volt ez, amely harci körülmények között elképesztő sebességet és fordulékonyságot kölcsönzött az eneshaiaknak, eszébe juttatva Cainennek számos gyermekkori szorongását és rémálmát. Elhessegette rossz érzéseit, és futni kezdett, Hogy tartani tudja a lépést az eneshaival. Többször is megbotlott a folyosót borító törmelékben, ahogy a szint túlfelén található apró vasúti megálló felé haladtak.

Cainen lihegve érte utol Aten Randtot, aki már a kis mozdony kezelőszerveit tanulmányozta. A motorkocsi fülkéje nyitva állt, a vagonokat az eneshai már lecsatolta.

– Mondtam, hogy maradjon a nyomomban.

– Az egyikünk már öreg, és nem tudja megduplázni a lábhosszát – vágott vissza Cainen, majd a mozdonyra bökött. – Szálljak be?

– Gyalogolnunk kellene – felelte Aten Randt, és Cainen lábai már a gondolattól is görcsölni kezdtek. – De tartok tőle, hogy képtelen lenne tartani a tempót, az időnk pedig vészesen fogy. Úgyhogy megkockáztatjuk a vonatozást. Szálljon be.

Cainen hálásan mászott föl a fülkébe, elég tágas volt, láthatóan két eneshaira tervezték. Aten Randt teljes sebességre kapcsolta a gépet – amely kétszer sebesebb volt, mint egy vágtázó eneshai, ami kellemetlenül gyorsnak tűnt a szűk járatban –, majd megfordult, és fegyverét előhúzva célpontokat keresett a maguk mögött hagyott alagútban.

– Mi történik, ha a bázist elfoglalják? – kérdezte Cainen.

– Biztonságban lesz a lakómodulban.

– Rendben, de ha a bázis elesik, ki fog értem jönni? Nem maradhatok a modulban örökké, azt sem fogom tudni, hogy jöjjek ki belőle. Akármilyen jól felkészített is a moduljuk, előbb-utóbb ki fogok fogyni a készletekből, kezdve, mondjuk, a levegővel.

– A modul képes kinyerni a vízben oldott oxigént, úgyhogy megfulladni nem fog.

– Csodás. De még mindig ott van az éhezés.

– A tónak van egy kijárata... – kezdett bele Aten Randt a magyarázatba, amikor a mozdony egy hirtelen rándulás után kisiklott. A beomló alagút moraja minden mást zajt elnyomott, Cainen és Aten Randt kirepült a mozdonyfülkéből, bele a hirtelen beálló, porral teli sötétségbe.

Cainent az eneshai rázogatta eszméletre.

– Ébredjen fel, adminisztrátor!

– Nem látok semmit – motyogta Cainen. Aten Randt válaszképpen felkapcsolta a fegyverlámpáját. – Köszönöm.

– Jól van? – kérdezte Aten Randt.

– Remekül. Ha lehet ilyet egyáltalán kérni, a nap hátralévő részében nem óhajtok a földre zuhanni. – Aten Randt helyeslően percegett, és fénypászmájával a beomlott sziklákat kezdte tanulmányozni. Cainen feltápászkodott, többször is megcsúszva a törmeléken.

Aten Randt visszafordította a fénypászmát Cainenre.

– Maradjon ott, adminisztrátor. Biztonságosabb. – A csóva végigsöpört a síneken. – Még folyhat bennük áram. – A lámpafény újra a csapdájukká váló barlangfal felé fordult. Véletlenül-e, vagy szándékosan, a bombázás úgy szakította darabokra a vasútvonalat, hogy teljesen bezárta Cainent és Aten Randtot, a törmelékfalban sehol nem találtak kivezető nyílást. Cainennek eszébe jutott, hogy a fulladás itt is elég hamar valós veszéllyé válhat. Aten Randt közben folytatta újdonsült határaik vizsgálatát, és a kommunikátorával is próbálkozott, ami viszont nem működött. Cainen letelepedett egy sziklára, és igyekezett aprókat lélegezni.

Valamivel később Aten Randt is csatlakozott hozzá, és a pihenés idejére hagyta a sötétet rájuk telepedni. Hirtelen aztán visszakapcsolta a fényt, és megvilágította a bázis felé eső törmelékfalat.

– Mi az? – kérdezte Cainen.

– Csendet! – parancsolta Aten Randt, és közelebb húzódott a falhoz, mintha hallgatózna. Néhány pillanattal később már Cainen is hallotta a zajt, amely akár beszéd is lehetett, de semmiképpen sem helyi vagy baráti lényeké. Nem sokkal később megérkeztek a robbantások hangjai. Akárkik is voltak a törmelékfal túloldalán, át akartak jönni.

Aten Randt fegyverét emelve hirtelen Cainen felé fordult. A fény elvakította Cainent.

– Bocsásson meg, adminisztrátor – mondta az eneshai, és Cainen számára ekkor vált világossá, hogy Aten Randt feladata az ő biztonságba helyezéséről csak eddig tartott. Inkább ösztönösen, mint tudatosan kilépett a fénysugárból, így a testének szánt lövedék a karját ütötte át. A becsapódás ereje megperdítette és a földhöz vágta. Cainen térdre küzdötte magát, megpillantva saját árnyékát a falon, ahogy Aten Randt fegyverlámpája hátulról megvilágítja.

– Várjon! – kérte Cainen. – Ne hátba. Tudom, mit kell tennie. Csak ne hátba. Kérem.

Egy pillanatig csak az omladékrobbantások hangja törte meg a csendet.

– Forduljon meg, adminisztrátor.

Cainen térdén araszolva lassan megfordult, kezeit a kabátzsebébe süllyesztette. Aten Randt belenézett az irányzókba. Most, hogy szabadon dönthetett, fegyverével Cainen agyát vette célba.

– Készen áll, adminisztrátor?

– Készen. – válaszolta Cainen, és keresztüllőtte Aten Randtot a zsebében tartott fegyverrel, a fény felé célozva.

Cainen lövésével egy időben egy robbanás is történt a fal túloldalán. Aten Randt észre sem vette, hogy meglőtték, ameddig a sebből előtörő vére nem folyt bele a páncéljába. Cainen alig látta a sebet a fénycsóván keresztül. Látta viszont, ahogy Aten Randt lenéz a sebre, bámulja egy pillanatig, majd megzavarodva visszanéz Cainenre. Ekkorra már Cainen kihúzta a fegyvert a zsebéből. Még háromszor lőtt, beleürítve a lövedéktárat az eneshaiba. Aten Randt előbb az elülső lábaira nehezedett, majd kissé hátrabillent, végül a nagy test elterült a földön, a lábai szanaszét álltak.

– Sajnálom – mondta Cainen a friss holttestnek.

A teret elöntötte előbb a por, aztán a fény, ahogy átszakadt a törmelékfal, és a résen át fegyverlámpás alakok törtek át. Egyikük észrevette Cainent, és vakkantott, mire hirtelen számos fénycsóva állapodott meg rajta. Cainen elejtette a fegyverét, ép karját megadásképpen a magasba emelte, és ellépett Aten Randt teste mellől. Aten Randt önvédelemből történő lelövése nem sokat használt volna, ha a behatolók mégis lyukakat akartak volna robbantani belé. Az egyikük átvágott a fénycsóvákon, valamit halandzsázott a saját nyelvén, Cainen pedig végre szemügyre vehette a fajt, amivel meg kellett küzdenie.

Feltört belőle a xenobiológus, ahogy sorra vette a faj alaki jegyeit: kétoldalasan szimmetrikus, kétlábú, ennek következményeképpen a láb és a kéz megkülönböztethető, a térd a rossz irányba hajlik. Nagyjából ugyanolyan méret és testfelépítés, ami nem volt túl nagy meglepetés, lévén rendkívül sok intelligensnek nevezett faj volt kétlábú, kétoldalasan szimmetrikus és bírt hasonló méretekkel, tömeggel. Ez is forrása volt annak a feszültségnek, ami a világegyetem innenső felének fajközi kapcsolatait jellemezte. Oly sok hasonló értelmes létforma, oly kevés élettér, ami komfortot nyújthat nekik.

De nézzük meg a különbözőségeket, gondolta Cainen, ahogy a lény újra rávakkantott: szélesebb törzs és lapos has, meglehetősen szerencsétlen csont – és izomszerkezet. Tuskószerű lábak, bunkósbot jellegű karok. Kívülről is egyértelmű nemi jelleg, ha jól emlékszik, akkor ez itt az orra előtt nőnemű. Csökevényes érzékszervek, köszönhetően a mindössze két-két apró optikai és akusztikus bemenetnek, szemben a Cainen fején majdnem teljesen körbefutó fény – és hangérzékelő sávokkal. Finom keratinszálak a hőszabályozó bőrlebenyek helyett. Cainen agyán nem először futott át, hogy az evolúció nem volt túl kedves ezzel a fajjal.

Agresszívak lettek tőle, veszélyesek, és csak nagyon nehezen lehetett őket levakarni egy bolygó felszínéről. Ami, ugye, probléma.

A Cainen előtt álló figura újra mondott neki valami érthetetlent, majd előhúzott egy apró, gonosz külsejű eszközt. Cainen belenézett a lény optikai bemeneteibe.

– Kurva humánok – mondta.

A lény végighúzta rajta az eszközt, Cainen összerándult az áramütéstől, egy pillanatig még kavargó színes fényeket látott, majd a földre zuhant, aznap utoljára.

– Emlékszik rá, hogy ki vagyok? – kérdezte az ember az asztalnál, amikor Cainent bevezették a szobába. Fogvatartóitól kapott egy széket, amit a hátrafelé hajló térdeivel is tudott használni. Az ember beszélt, a fordítás az asztalon lévő hangszóróból érkezett. Az egyetlen tárgy az asztalon a hangszórón kívül egy fecskendő volt, átlátszó folyadékkal töltve.

– Maga az a katona, aki elkábított – felelte Cainen. A hangszóró néma maradt, ami feltételezte, hogy a katonának van még egy fordítógépe.

– Így igaz. Jane Sagan hadnagy vagyok. – A nő a szék felé intett. – Kérem, foglaljon helyet.

Cainen leült.

– Fölösleges dolog volt elkábítani, jöttem volna magamtól is.

– Nem véletlenül kábítottuk el – mondta Sagan. A fogoly sérült karjára mutatott, ahol Aten Randt lövése eltalálta. – Hogy van a karja?

– kérdezte.

– Egész jól.

– Nem tudtuk teljesen helyrehozni. Az orvostechnológiánk gyorsan gyógyítja a mi sebesüléseinket, de maga rraey, nem ember. A technológiáink nem teljesen fedik egymást. Azért megtettük, amit lehetett.

– Köszönöm.

– Felteszem, az az eneshai lőtte meg, amelyiket ott találtunk maga mellett. Akit maga lőtt le.

– Igen.

– Kíváncsi vagyok, vajon maguk ketten miért keveredtek tűzharcba? – kérdezte Sagan.

– Ő meg akart ölni, én meg nem akartam meghalni – felelte Cainen.

– Ez elvezet bennünket a következő kérdéshez: mi oka volt az eneshainak magát holtan látni?

– A foglya voltam – magyarázta Cainen. – Gondolom, az volt a parancsa, hogy végezzen velem, mielőtt élve elfognának.

– Fogoly volt – visszhangozta Sagan –, és mégis volt magánál fegyver.

– Találtam.

– Valóban? Ilyen laza lenne a biztonság egy eneshai bázison? Ez nem vall rájuk.

– Mindannyian követünk el hibákat.

– És a többi rraey, akit a bázison találtunk – kérdezett tovább Sagan –, ők is rabok voltak?

– Igen – felelte Cainen, és átfutott rajta az aggodalom Sharanért és a többiekért.

– Hogyan ejtették önöket fogságba az eneshaiak?

– Egy rraey hajón voltunk, ami az egyik gyarmatunkra tartott leváltani az orvosi személyzetet. Az eneshaiak megtámadták a hajónkat, elfoglalták, minket fogságba ejtettek, és idehoztak.

– Milyen régen történt ez?

– Már jó ideje. Nem tudom pontosan. A bázis az eneshai katonai időt használta, és nem vagyok teljesen tisztában az egységekkel. Aztán itt van a bolygó saját forgásideje, ami gyors, így még kevésbé követhető. Ugyancsak híján vagyok a pontos ismereteknek az emberi időszámítást illetően. Így sajnos nem tudom pontosan megmondani.

– A hírszerzésünknek nincs egyetlen feljegyzése sem az elmúlt évből, hogy eneshai támadás ért volna rraey hajót. Ez körülbelül kétharmad khed magának – magyarázta Sagan, azt a rraey fogalmat használva, amely a rraey anyabolygó keringési idejére utalt.

– Talán a hírszerzésük nem olyan alapos, mint gondolja.

– Meglehet. De tekintve, hogy az Enesha és a Rraey hivatalosan még háborúban állnak egymással, egy megtámadott hajónak lett volna hírértéke. A maguk népei kevesebben is összevesztek már.

– Nem mondhatok többet, mint amennyit tudok. Leszedtek bennünket a hajóról, és idehoztak. Hogy mi történt azóta, vagy mi sem a bázison kívül, arról nem bírok túl sok információval.

– Fogolyként tartották a bázison.

– Igen.

– Bejártuk a bázis minden zegét-zugát, de csak egy apró börtönszárnyat találtunk. Nem úgy fest, mintha maga be lett volna zárva.

Cainen a bánatos sóhajtás rraey megfelelőjét hallatta.

– Ha bejárták a bázist, akkor bizonyára a bolygófelszínt is látták. Ha bármelyikünk szökni próbált volna, megfagy, mielőtt messzire jut. Különben is, hova mehettünk volna?

– Ezt honnan veszi?

– Az eneshaiak mondták. És a csapatomból senki nem tervezett kirándulást az elmondottak ellenőrzésére.

– Szóval semmi mást nem tud a bolygóról?

– Néha hideg, néha meg még hidegebb. Nagyjából ennyi.

– Maga doktor.

– Ezt a fogalmat nem ismerem – Cainen a hangszóróra mutatott. – A szerkentyűje nem elég okos, hogy le tudja írni ezt a fogalmat a nyelvemen.

– Maga gyógyítással foglalkozik. Orvosi dolgokkal – írta körül Sagan.

– Így van. A genetika a szakterületem. Ezért is voltunk a munkatársaimmal azon a hajón. Az egyik gyarmatunkon találtak egy kórokozót, amely átírja a géneket és befolyásolni tudja a sejtek osztódását. Azért küldtek bennünket, hogy vizsgáljuk ki, és találjunk meg rá a gyógymódot. Biztos vagyok abban, hogyha átfésülték a bázist, a mi felszerelésünket is megtalálták. A fogvatartóink voltak olyan kedvesek, és helyet adtak egy laboratóriumnak.

– Miért tették volna?

– Talán mert azt gondolták, ha a saját dolgainkkal foglalkozunk, kevesebb gondot fogunk okozni nekik. Alapvetően életképes elgondolás volt, mert elvoltunk magunkban, és igyekeztünk nem sok vizet zavarni.

– Már ha eltekintünk attól, hogy fegyvereket lopott.

– Egy ideje már nálam voltak, és a jelek szerint nem keltettem fel a gyanújukat.

– A fegyvert, amit használt, rraeyeknek tervezték. Fura dolog ez egy eneshai támaszponton.

– Bizonyára a hajó elfoglalásakor szerezték. Egészen biztos vagyok abban, ha átvizsgálja a bázist, szép számmal fog még rraey felszerelést találni.

– Oké, akkor foglaljuk össze – kezdett bele Sagan. – Magát és az orvoscsapatát meghatározatlan idővel ezelőtt foglyul ejtették az eneshaiak, idehozták, ahol rabként tartották, elvágva minden kommunikációt a népével. Nem tudja, mennyi ideje van itt, vagy hogy mit terveztek magával az eneshaiak.

– Így igaz – felelte Cainen. – Talán csak annyit még, hogy vélhetőleg nem akarták, hogy kiderüljön az ittlétem, mert amikor lerohanták a bázist, az egyikük megpróbált megölni.

– Valóban. Attól tartok, még maga járt a legjobban a csapatából.

– Nem értem, mire céloz.

– Maga az egyetlen rraey, akit életben találtunk. A többieket agyonlőtték az eneshaiak. A legtöbbet a szállásukon. Egyet, ha jól gondolom, az önök laborja szomszédságában találtunk, ugyanis az a labor tele volt rraey berendezésekkel.

Cainen megszédült.

– Maga hazudik.

– Attól félek, nem.

– Maguk, emberek mészárolták le őket! – tört ki Cainen dühösen.

– Az eneshaiak magát is holtan akarták látni. Miért ne ölhették volna meg a csapata többi tagját?

– Nem hiszek magának.

– Megértem, miért nem akar hinni nekem, de ettől még ez az igazság.

Cainen csendben ült és gyászolt. Sagan adott neki időt.

– Rendben – szólalt meg egy idő múlva Cainen. – Mondja, mit akar tőlem.

– Kezdetnek, Cainen adminisztrátor – felelte Sagan az igazat.

Eltartott egy pillanatig, amíg Cainen felfogta, hogy beszélgetésük során először szólította a nevén az ember. Még a beosztását is hozzátette.

– Az igazat mondom.

– Lófaszt.

Cainen megint a hangszóróra bökött.

– Ezt csak részben tudta lefordítani.

– Maga Cainen Szuen Szu adminisztrátor – kezdte Sagan. – És bár igaz, hogy van valamennyi orvosi gyakorlata, de a két fő terület, amivel foglalkozik, az a xenobiológia és a félorganikus neurális hálókon alapuló védelmi rendszerek. Két terület, amiről azt gondolom, remekül összeilleszthető.

Cainen hallgatott, Sagan folytatta.

– Akkor, adminisztrátor, hadd mondjam el azt a keveset, amit mi tudunk. Tizenöt hónappal ezelőtt az Enesha és a Rraey még mindig ugyanazt a csiki-csuki háborút vívta, amelyet már harminc éve vívott, és amelyet mi harminc éve bátorítunk, hogy addig se velünk foglalkozzanak.

– Ez így nem teljesen igaz. Ott volt a koralli csata.

– Igen ott. Én is ott voltam. Majdnem bele is haltam.

– Egy fivérem esett el ott. A legfiatalabb. Talán találkoztak.

– Talán – bólintott Sagan. – Tizenöt hónappal ezelőtt a Rraey és az Enesha még ellenségek voltak. Aztán hirtelen megszűntek a harcok, és a hírszerzésünk nem találta az okát.

– Már beszéltünk arról, hogy a hírszerzésük esetleg hiányosságokkal küszködik. A fajok előbb-utóbb mindig befejezik az ellenségeskedést. Korall után sem mi, sem maguk nem háborúztunk tovább.

– Felfüggesztettük a harctevékenységet, mert legyőztük magukat. Maguk visszavonultak, mi pedig helyreállítottuk a Korallt. De a lényeg, hogy nekünk okunk volt arra, hogy véget vetettünk a harcnak, legalábbis egy időre. Maguknak és az Eneshának nem volt oka erre. Ami viszont aggodalommal tölt el bennünket. Három hónappal ezelőtt a kémműholdunk, amelyet pont e fölé a bolygó fölé telepítettünk, észreveszi, hogy az állítólag lakatlan bolygón hirtelen igen nagy lesz a sürgés-forgás, rraey és eneshai hajók szállják meg. A dolog attól lesz különösen érdekes, hogy a bolygó nem eneshai és nem is rraey felségterület, hanem az Obiné. Az obinok nem szövetkeznek senkivel, de elég erősek ahhoz, hogy se a Rraey, se az Enesha ne akarjon velük tengelyt akasztani azzal, hogy a területükön létesít egy bázist. Ezért fejlettebb műholdat állítottunk pályára a bolygó körül, hogy a letelepedés jeleit keressük. Nem találtunk semmit. Mint védelmi szakértő, megkockáztat egy tippet, hogy miért?

– Azt gondolnám, hogy a bázis le volt árnyékolva.

– Le bizony. Meglepő módon az ön szakértelmének igencsak megfelelő védelmi rendszerekkel. Ezt akkor persze még nem tudtuk, de ma már igen.

– Hogy találták meg mégis a támaszpontot, ha az le volt árnyékolva? – kérdezte Cainen. – Szakmai kíváncsiságból kérdezem.

– Sziklákat hajigáltunk.

– Hogy mit csináltak?

– Sziklák – ismételte Sagan. – Egy hónappal ezelőtt megszórtuk a bolygót sok tucat szeizmikus érzékelővel. Ezeket arra programoztuk, hogy olyan rengés – vagy rezgésmodulációkat keressenek, melyek mesterségesen tervezett föld alatti építményekre utalnak. Persze számítottunk a bolygó természetes szeizmikus aktivitására is, hogy leszűkítsük a szóba jöhető területeket. Utána sziklákat dobáltunk az érdekesebb helyekre. A mai támadás előtt kifejezetten sokat szórtunk le, hogy pontos, a rezgéseken alapuló képet kapjunk a bázisról. A sziklák jók, mert pont olyanok, mint a meteorok. Senki nem ijed meg tőlük. És senki nem árnyékol a szeizmikus képalkotás ellen. A legtöbb faj túlságosan is elfoglalt az optikai és a nagy energiájú elektromágnesletapogatás elleni védekezéssel ahhoz, hogy a hanghullámokat veszélyesnek ítélje. A csúcstechnológia téveszméje, hogy figyelmen kívül hagyja az alsóbbrendű megoldások hatékonyságát. Például a kődobálásét.

– Hagyjuk a humánokra a kőcsapkodást.

Sagan megvonta a vállát.

– Minket nem zavar, ha valaki sokat gondol magáról. Csak könnyebb kivágni a szívét. Vagy bármijét, ami a vérét keringeti. A túlzott önbizalmuk a mi malmunkra hajtja a vizet. Ahogyan azt maga is láthatja, hiszen itt van. Amit igazából tudni akarunk, adminisztrátor, az az, hogy maga mit keres itt. Már az Enesha-Rraey együttműködés is talányos, de az Enesha, a Rraey és az Obin? Ez már több mint talányos. Ez érdekes.

– Fogalmam sincs, kié ez a bolygó – jegyezte meg Cainen.

– Ami pedig még érdekesebb, az maga, Cainen adminisztrátor. – Sagan nem törődött Cainen közbevetésével. – Ameddig aludt, géntesztet végeztünk magán, hogy megtudjuk, kicsoda, és az előéletét is ellenőriztük a hajó adatbázisában. Tudjuk, hogy xenobiológusként főleg az emberek érdeklik. Maga valószínűleg rraey csúcsszakértő az emberi genetikában. És azt is tudjuk, hogy különösen az emberi agyműködés érdekli.

– Általában érdekelnek a neurális hálózatok, nem csak és kizárólag az emberi agyműködés. Minden agy érdekes a maga módján.

– Ha maga mondja. De bármit is csinált idelenn, elég fontos volt ahhoz, hogy az eneshaiak úgy döntsenek, inkább kivégezik magát és a csapatát, mint hogy a kezünkbe kerüljön.

– Mint azt már mondtam, a foglyaik voltunk.

Sagan a szemét forgatta.

– Jaj, adminisztrátor, legalább egy percig tegyünk úgy, mintha nem lennénk mindketten ostobák.

Cainen közelebb hajolt az asztal fölött Saganhoz.

– Miféle ember maga? – kérdezte.

– Ezt hogy érti?

Háromféle embert ismerünk. – Cainen feltartotta az emberénél jóval hosszabb és jóval ízeltebb ujjait a számoláshoz. – Vannak a módosítatlan emberek, akik benépesítik a bolygógyarmatokat. Sokféle alakban, méretben és színben léteznek, ami kellemes genetikai változatosság. A második csoport alkotja a katonai kasztjuk túlnyomó részét. Alakban és méretben szintén változatosak, bár kevésbé, a színük viszont egyforma: zöld. Tudjuk, hogy ezek a katonák nem az eredeti testükben vannak, fajuk idősebb tagjainak a tudatát viszik át a fiatalabb, egészségesebb testekbe. Ezek a testek már erősen módosított genetikai alapokra épültek, olyannyira, hogy meddőek, akár egymással, akár a módosítatlan emberekkel párosodnak. De még mindig felismerhetően emberiek, különösen ami az agytevékenyéget illeti.

– És ott van a harmadik csoport – fejezte be Cainen, és hátradőlt. – Mindenféle történeteket hallani, Sagan hadnagy.

– Például milyeneket?

– Hogy a halottakból készítik őket. Hogy a holtak bomló húsát keverik és vegyítik mindenféle más faj génjeivel, hogy megnézzék, mi lesz belőle. Hogy némelyik már nem is emlékeztet emberre, már ahogy önmagukat látják. Hogy felnőttként születnek, készségekkel és képességekkel, de emlékek nélkül. De nem csak emlékek nélkül. Öntudat nélkül. Erkölcs nélkül. Korlátok nélkül. – Cainen elhallgatott, és a megfelelő szót keresgélte. – Humánum nélkül – mondta ki végül. – Ahogy tetszik. Gyerekkatonák felnőtt testben. Istentagadók. Szörnyetegek. Eszközök, melyeket a Gyarmati Szövetség olyan feladatokra szán, amit nem tud vagy nem akar élettapasztalattal és erkölccsel rendelkező katonákra bízni, akik féltik a lelkűket, ebben az életben és az utána következőben is.

– Egy tudós, aki a lelkekért aggódik. Ez nem túl gyakorlatias.

– Tudós vagyok, de rraey is. Tudom, hogy van lelkem, és törődöm is vele. Sagan hadnagy, magának van lelke?

– Tudtommal nincs, Cainen adminisztrátor. Nagyon nehéz megmérni.

– Tehát maga a harmadik csoportból való ember.

– Az vagyok.

– Akit a halottak húsából formáltak.

– A génjeiből – mondott ellen Sagan. – Nem a húsából.

– A gének formálják a húst, hadnagy. A hús a gének álma, ahol a lélek szállásra lel.

– Milyen költői.

– Egyik filozófusunkat idéztem. Aki tudós is volt. Nem ismerhette. Megkérdezhetem, mennyi idős?

– Hétéves. Nemsokára nyolc. Nagyjából négy és fél khed, az önök időszámítása szerint.

– Milyen fiatal. A rraeyek ennyi idősen még épphogy elkezdik tanulmányaikat. Én több mint tízszer ennyi idős vagyok.

– Mégis mindketten itt vagyunk.

– Itt – értett egyet Cainen. – Bárcsak más körülmények között találkoztunk volna, hadnagy. Nagyon szeretném tanulmányozni önt.

– Erre nem tudom, mit mondjak. „köszönöm” aligha megfelelő, ha azt nézzük, mivel is jár az ön vizsgálatának a tárgya lenni.

– Életben tudnánk tartani.

– Ó, minő öröm – felelte Sagan. – De még összejöhet a dolog, egy bizonyos szempontból. Gondolom már rájött, hogy maga fogoly, ezúttal ténylegesen is, és az is marad élete hátralévő részére.

– Kitaláltam, amikor olyan dolgokat kezdett el magyarázni, amit elmondhatnék a kormányomnak. Mint például a sziklás trükköt. Bár azt gondoltam, hogy meg fog ölni.

– Mi emberek pragmatikus népek vagyunk, Cainen adminisztrátor. Maga olyan tudás birtokában van, amit mi is hasznosítani tudunk. Ha hajlandó az együttműködésre, akkor nincs oka annak, hogy ne tanulmányozhassa továbbra is az emberi genetikát és agyműködést. Csak éppen nekünk dolgozna, nem a Rraeynek.

– Nem kell mást tennem, csak elárulni a népemet.

– Így van – értett egyet a rraey megállapításával Sagan.

– Azt gondolom, mégis inkább a halált választom.

– Minden tiszteletemet fenntartva, adminisztrátor, ha valóban így gondolná, akkor nem lőtte volna le azt az eneshait pár órával ezelőtt – mondta Sagan. – Szerintem maga élni akar.

– Talán igaza van. De akár igazad van, akár nincs, te gyerek, itt és most befejezzük ezt a beszélgetést. Mindent elmondtam, amit akartam.

Sagan Cainenre mosolygott.

– Adminisztrátor, tudja, miben hasonlítanak a rraeyek és az emberek?

– Sok dologban. Válasszon egyet.

– Genetika. Azt nem kell magának elmagyaráznom, hogy bár mikroszinten eltérnek genetikai részleteink, makroszinten sok az egyezés. Kezdve azzal, hogy két szülőtől kapunk két fél génkészletet. Kétszülős szaporodás.

– Semmi különleges nincs ebben az ivari úton szaporodó fajoknál – felelte Cainen. – Vannak fajok, ahol három, sőt négy szülő is kell a fajfenntartáshoz, de nem sok. Nem túl hatékony szaporodási mód.

– Nem kétlem. Adminisztrátor, hallott már a Froning-tünetegyüttesről?

– Egy ritka öröklődő betegség a rraeyek között. Nagyon ritka.

– Amennyire tudom, ezt a betegséget két független génkészlet együttes hibája okozza. Az egyik génkészlet felel az idegsejtek fejlődéséért, különös tekintettel az azokat elektromosan szigetelő tokozásért. A másik készlet szabályozza a nyirokszerv rraey megfelelőjének a működését. Ez sok dologban hasonlóan, sok dolgokban meg másképpen működik, mint az emberi nyirokszerv. Az emberekben a nyirok elektromosan vezető, míg a rraeyekben szigetelő. Amennyire a rraey fiziológiát ismerjük, ennek nincsen különösebb jelentősége, se előnye, se hátránya, ahogyan az embereknél a vezetőképes nyiroknak sincs.

– Igen.

– Azoknak a rraeyeknek viszont, akik mindkét szülőjüktől sérült géneket örökölnek, és ezért csökevényes az idegsejtjeik szigetelő tokozása, azoknak a nyirok szigetelőképessége nagyon jól jön. Ez a folyadék található a sejtközi állományban, az idegsejtek körül is. És ez a szigetelés gondoskodik arról, hogy az idegi impulzusok ne jussanak el akárhová. Ami érdekes a rraey nyiroktermelésben, az az, hogy hormonálisán szabályozott, egy kis beavatkozás a hormonszintbe megváltoztatja a termelt nyirok minőségét, és az szigetelőből vezetővé változik. A legtöbb rraeynél ez megint csak nem oszt, nem szoroz. De akiknél a sérült gén miatt az idegsejteken nincsen saját szigetelés...

– ...azoknál rohamok és erős rángások következnek be, majd a halál, ahogy az idegi impulzusok szétáradnak a testükben – fejezte be a mondatot Cainen. – A végzetessége miatt oly ritka ez a tünetegyüttes. Azok az egyedek, akiknél a gének egyszerre kódolják a védtelen idegsejteket és az elektronikusan vezető testnedveket, már az embrionális szakaszban elpusztulnak, amikor a sejtosztódáskor az idegsejtek elkezdenek kialakulni, és a kór megjelenik.

– De van a Froning-szindrómának egy felnőttkorban megjelenő változata is. Amikor a nyirokszerv működését megváltoztató hormon a pubertás végével jelenik meg a szervezetben. Amikor már megvan a szaporodás képessége, és a hibás génkészletek továbbadásának a lehetősége. Persze itt is két hibának kell öröklődnie.

– Hát persze. Ezért is olyan ritka a Froning, mert elenyészően kevesen örökölnek védtelen idegsejteket és olyan géneket, amelyek kora felnőttkori hormonszintváltozást indukálnak. Árulja el, hová akar kilyukadni.

– Adminisztrátor, amikor a fedélzetre került, alaposan megvizsgáltuk. És a levett genetikai minták alapján a maga idegsejtjei bizony védtelenek.

– De a hormonjaim rendben vannak. Ellenkező esetben régen halott lennék, a Froning legkésőbb a pubertás végére kialakul.

– Ez igaz. De ha valaki bizonyos sejtcsomókat elpusztít a rraey nyirokszervben, akkor annak a működése megváltozik. Továbbra is folyik nyiroktermelés, csak átalakul az összetétele. Az ön esetében halálosan. És ez kémiai úton is kiváltható.

Cainen a fecskendőre nézett, amely az egész beszélgetés alatt ott hevert az asztalon.

– Felteszem, ez az az anyag, amelyik képes erre.

– Ez az ellenszérum.

Jane Sagan a maga módján csodálta Cainen Szuen Szul adminisztrátort, mert nem könnyen tört meg. Órákon át szenvedett, miközben nyirokszerve fokozatosan elárasztotta a testét a módosított sejtközi folyadékkal. Rángatózott és görcsökben fetrengett, – ahogy az új nyirok emelkedő koncentrációja nyomán idegi impulzusai letértek a pályájukról. A görcsök hevessége pedig percről percre fokozódott. Ha még egy kicsit késlekedik, már nem tudta volna elmondani, hogy beszélni akar.

De megtört, és könyörgött az ellenszerért. Végül az életet választotta. Sagan maga adta be neki az ellenszérumot. Nem igazi szérum volt, mert az elhalt sejtcsomókat már nem éleszthette fel semmi. Hátralévő életében Cainennek mindennap be kell adni az anyagot. Ahogy az ellenszer szétáradt Cainen testében, Sagan megismerhette egy kitörni készülő háború terveit. Kidolgozott részleteket hallott az emberiség totális leigázására és elpusztítására. Népirtásról hallott, amelyet a három faj szövetsége határozott el.

Három idegen faj, és egy ember.

KETTŐ

James Robbins ezredes hosszú percekig szemlélte a hullaház asztalán fekvő exhumált tetemet, amely több mint egy éve bomlott már a föld alatt. A koponya felső harmadát szétroncsolták a sörétek, ez ölte meg azt a férfit, aki minden valószínűség szerint elárulta az emberiséget három idegen fajnak.

Az ezredes fölnézett Winters századosra, a Főnix Állomás kórboncnokára.

– Mondd, hogy ez Dr. Boutin holtteste!

– Nos, ez az. – felelte Winters. – És mégsem.

– Tudod, Ted, pont az ilyen semmitmondó válaszokért rúgják szét folyamatosan a seggem, amikor jelentést teszek Mattson tábornoknak. Nem tudnál még esetleg néhány részletet megosztani?

– Bocs, Jim. – Winters százados az asztalon heverő hullára mutatott.

– A DNS-teszt szerint ez a te embered. Dr. Boutin egyszerű kivándorló volt, soha nem kapott katonai testet. Ez a test az ő eredeti DNS-ét tartalmazza, minden egyes sejtjében. Megcsináltam a szabványteszteket. A test DNS-e megegyezik dr. Boutinével. A biztonság kedvéért ellenőriztem a mitokondriális RNS-t is, és az is stimmel.

– Akkor mi a gond?

– A gond a csontfejlődéssel van. A normál világban az emberi csontok fejlődése folyamatosan változik a környezeti hatások miatt, például hogy mit eszel, vagy hogy mennyit mozogsz. Ha hosszú ideig nagy tömegvonzású bolygón laksz, majd továbbállsz egy kisebb gravitációjú helyre, az is befolyásolja a csontszerkezetedet. Ha eltörik valamid, annak nyoma marad. Az egész élettörténetedet ki lehet olvasni a csontjaidból.

Winters előrehajolt, és felemelte a testről leválasztott bal lábrészt, és a láthatóvá vált combcsont metszetére mutatott.

– Ennek a testnek a fejlődése kivételesen szabályos. Semmi jele környezetváltozásnak, se balesetnek, csak az egyenletes növekedésnek. Jól táplált volt, semmi stressz. Boutin a Főnixen született, amit jó kétszáz éve gyarmatosítottunk. Nem valami világvégi porfészekben nőtt fel, ahol a túlélésért és a napi betevő falatért kell küzdeni.

– Akkor sem áll össze. Élhetsz te a világ legcivilizáltabb részén, akkor is leeshetsz a lépcsőről, vagy érhet sportbaleset. Elvileg le lehet élni egy életet, mondjuk, zöldgally-törés nélkül, de ismersz olyat, akinek ez sikerült? – Winters a fejét csóválta. – Nos, ennek a fickónak sikerült. Illetve mégsem, mert a kartotékja szerint tizenhat éves korában eltörte a lábát, ezt itt – rázta meg a lábat. – Síbaleset volt, nekiment egy sziklának. Többszörös törés a combcsonton és a sípcsonton. Még sincs nyoma.

– Úgy hallottam, az orvostechnológia nagyon fejlett manapság.

– Egészen kimagasló, hál’ istennek – értett egyet Winters. – De akkor sem varázslat. Egy combcsonttörés nem múlik el nyomtalanul. Még ha nem is törte el soha semmijét, akkor sincs magyarázat a teljesen egyenletes csontfejlődésre. Csak akkor lesz szabályos egy csontszerkezet, ha semmiféle környezeti terhelés nem éri. Boutin ezek szerint egy párnázott dobozban élte le az életét.

– Vagy egy klónozókádban – ráncolta a szemöldökét Robbins.

– Vagy egy klónozókádban – értett egyet Winters. – A másik lehetséges magyarázat, hogy a barátodnak valamikor amputálták a lábát, és növesztettek neki egy másikat. De a kartonja szerint semmi ilyesmi nem történt. Biztos, ami biztos, vettem mintákat a bordájából, a csípőjéből, a karjából és a koponyájából, már persze a megmaradt részből. Minden egyes minta ugyanazt a természetellenesen homogén, problémamentes csontfejlődést mutatta. Ez itt egy klónozott test, Jim.

– Az azt jelenti, hogy Charles Boutin még életben van.

– Látod, ezt nem tudom. De ez itt biztosan nem ő. Az egyetlen jó hír, hogy a klón közvetlenül a haláláig a klónozókádban volt. Nagyon valószínűtlen, hogy valaha is ébren lett volna, vagy ha éber is volt, tudata lett volna. Milyen pokoli élet az már, hogy az első és egyben utolsó pillantásod egy sörétes puska csövére esik?

– Szóval, ha Boutin még él, akkor gyilkos is.

Winters vállat vont, és letette a lábat.

– Majd te megmondod. Jim. A Gyarmati Véderő folyamatosan gyártja a testeket. Módosított szupertesteket kapnak az újoncaink, a leszerelés után pedig egy új, normális testet, amit az eredeti DNS-ükből klónozunk. Kérdés: vannak-e jogai a testeknek, mielőtt tudatot plántálunk beléjük? Minden alkalommal, amikor tudatot töltünk át, egy test hátramarad, egy test, aminek tudata szokott lenni. Azoknak a testeknek vajon vannak-e jogai? Ha igen, kurva nagy bajban vagyunk, mert piszok gyorsan eltakarítjuk őket. Tudod, Jim, mi történik az elhasznált testekkel?

– Nem – ismerte be Robbins.

– Komposztáljuk őket – felelte Winters. – Túl sokan vannak a temetéshez. Úgyhogy ledaráljuk őket, fertőtlenítjük a masszát, és növényi trágyát csinálunk belőle. Aztán elküldjük az új gyarmatokra. Segít a helyi talajnak alkalmazkodni az emberi telepítésű növényekhez. Azt is mondhatnánk, hogy az új kolóniák a holtak testén élnek, de ezek, persze, nem igazi halottak. Testek, amiket az élők már levetettek. Igazából csak akkor temetünk el testet, ha benne hal meg az elme.

– Szabadságra kéne menned, Ted. Kezdesz morbid dolgokat beszélni.

– Nem a melótól van – legyintett Winter, majd az ál-Boutin maradványai felé bökött. – Mit akarsz, ezzel mit csináljak?

– Szeretném, ha visszatemettetnéd.

– De hát ez nem is Charles Boutin.

– Nem, nem az – értett egyet Robbins. – De nem szeretném, ha megtudná, hogy erre mi is rájöttünk. – Visszanézett a boncasztalon fekvő testre. – És akár tudta ez a test, mi történik vele, akár nem, jobbat érdemelt volna. A temetés a legkevesebb, amit megtehetünk.

– Az a rohadt Boutin! – tört ki Greg Mattson tábornokból, és föltette a lábát az asztalra.

Robbins ezredes az asztal túloldalán ült, és nem szólt semmit. Mattsontól mindig zavarba jött. Mattson majd harminc éve vezette a Gyarmati Véderő Katonai Kutatások részlegét, de mint mindenki, aki öregedésnek ellenálló szolgálati testben létezett, nem nézett ki többnek huszonötnél. Robbins ezredes azt a nézetet képviselte, hogy az előléptetések során „öregbíteni” illene az emberek külsejét is, mert egy huszonöt évesnek látszó tábornokot nehéz komolyan venni.

Robbins egy pillanatra elképzelte Mattsont annyi idősnek, amennyi valójában volt, százhuszonöt körülinek, és lelki szemei előtt felvillant egy ráncos bőregér képe, egyenruhában. Ezt kifejezetten szórakoztatónak találta, megfeledkezve arról a tényről, hogy ő is túl van már a kilencvenötön, és ő sem nézne ki sokkal szebben.

És akkor ott volt még a szobában a másik tábornok, aki ha annyinak nézett volna ki, mint ahány éves, akkor lényegesen fiatalabbnak látszott volna mostani énjénél. Robbinst a Különleges Erők még a reguláris GYV-nél is jobban feszélyezték. Valami nincs egészen rendben azokkal, akik háromévesen teljesen kifejlettek és abszolút halálosak.

Nem mintha ez a tábornok hároméves lett volna. A tízet már valószínűleg betöltötte.

– Szóval a mi rraey barátunk az igazat mondta – állapította meg Szilard tábornok, az asztal előtt ülve. – Tudatkutató csapatának a volt feje még életben van.

– Miután szétlőtte a saját klónjának a fejét, ami legalábbis stílusos – felelelte Mattson szarkazmustól csöpögő hangon. – A laborban egy hétig takarították az agycafatokat utána. – Fölnézett Robbinsra. – Tudjuk már, hogy csinálta? Mármint klónnövesztést. Ez nem olyasmi, amit észrevétlenül lehet elvégezni. Nem nevelgethette csak úgy a gardróbjában.

– Amennyire meg tudtuk állapítani, megpiszkálta a klónozótartályokat felügyelő szoftvert. A rendszer az egyik klónozótartályt hibásnak érzékelte. Kiemelték, hogy megjavítsák, mire Boutin leselejteztette, és átvitette a privát raktárába, ahol aztán saját szerverrel és külön áramforrással üzemeltette. A szerver nem volt rajta a hálón, a tartályt elvileg leselejtezték, a raktárhoz meg csak Boutinnek volt hozzáférése.

– Ezek szerint mégiscsak a gardróbjában dugdosta az a szemétláda – mérgelődött Mattson.

– Bizonyára kinyitották a raktárat, miután halottnak hitték – szólt közbe Szilard. – Azt mondja, senkinek sem tűnt föl, hogy van ott egy klónozótartály?

Robbins már nyitotta a száját, de Mattson közbevágott.

– Ha jó részlegvezető volt, márpedig az volt, akkor rengeteg leselejtezett és leltáron kívüli felszerelést spájzolhatott el javítási célokra, hogy ne ütközzön a miáltalunk használt eszközökkel. Úgy emlékszem, hogy amikor megtalálták, a klónozótartály csontszáraz volt, sterilizált, és se szerver, se áramforrás nem volt rákötve.

– Így igaz – értett egyet Robbins. – Csak amikor a maguk jelentését megkaptuk, Szilard tábornok, akkor raktuk össze a kettő meg kettőt.

– Nagyon örülök, hogy hasznosnak bizonyult az információ. Bárcsak hamarabb is össze tudták volna rakni ezt a kettőt meg azt a kettőt. Már maga a tény, hogy a Katonai Kutatások soraiban egy áruló volt, katasztrofális, de hogy ráadásul az egyik kulcsterület vezetője az... észre kellett volna venniük.

Robbins válasz nélkül hagyta a megjegyzést. A Különleges Erők katonái nemcsak harci képességeikről voltak híresek, hanem hogy hiányzott belőlük a tapintat és a türelem. Ha valaki már háromévesen gyilkológép, nem sok ideje marad a társasági finomságokra.

– Mégis mit kellett volna észrevenni? – kérdezett vissza Mattson. – Boutin semmi jelét sem adta annak, hogy árulásra készülne. Az egyik nap még dolgozott rendesen, a másikon meg ott találjuk a laborban szétlőtt koponyával. Mindenki öngyilkosságra tippelt. Búcsúlevél nélkül. Bármi nélkül, ami arra utalt volna, hogy más is jár a fejében, mint a munkája.

– Korábban említette, hogy Boutin gyűlölte magát – nézett Szilard Mattsonra.

– Gyűlölt bizony, és nagyon jó oka volt rá. Ráadásul az érzés kölcsönös volt. De abból, hogy valaki úgy gondolja, hogy az elöljárója egy seggfej, még nem következik az, hogy elárulja az egész faját. – Mattson Robbinsra mutatott. – Az ezredes sem rajong értem különösebben, és ő a szárnysegédem. De nem fog a Rraeyhez vagy az Eneshához futkosni szigorúan titkos anyagokkal.

Szilard Robbinsra nézett.

– Ez igaz?

– Már melyik része, uram?

– Hogy nem szíveli Mattson tábornokot.

– Eltart egy darabig, mire megszokja az ember, uram.

– Ezt úgy érti, hogy én egy barom vagyok – nevette el magát Mattson. – De ez így van rendben. Nem azért vagyok itt, hogy népszerűségi versenyeket nyerjek. Az a dolgom, hogy új fegyvereket és haditechnikát szállítsak. Akármit is forgatott a fejében Boutin, nem hinném, hogy sok közöm volt hozzá.

– Akkor mégis mi lehetett az?

– Azt neked kéne tudnod. Neked van házi rraey tudósod, akit megtanítottál énekelni.

– Cainen adminisztrátor soha nem találkozott személyesen Boutinnel, legalábbis ezt állítja. Semmit sem tud a motivációiról, csak azt tudja, hogy Boutin látja el a Rraeyt információval a legújabb AgyGép-hardverekről. Cainen munkacsoportja is ezen dolgozott, hogy integrálja az AgyGép-technológiát a rraey aggyal.

– Már csak ez hiányzott! – kapott a fejéhez Mattson. – Rraeyek szuperszámítógéppel a fejükben.

Nem tűnt túl sikeresnek az integráció – legyintett Robbins, és Szilardra pillantott. – Azok alapján legalábbis, amit az emberei a labor romjaiból kibányásztak. A rraey agy felépítése túlságosan is eltér a miénktől.

– Sovány vigasz – állapította meg Mattson, majd Szilárdhoz fordult. – Több infót kellene kiszednetek a fickóból.

– A munkáját és a helyzetét leszámítva Cainen adminisztrátor nem bizonyult túl hasznosnak. Az a pár eneshai meg, akiket elkaptunk, ellenáll minden beszélgetési kísérletnek, hogy finoman mondjam. Azt tudjuk, hogy a Rraey, az Enesha és az Obin összefogott a megsemmisítésünkre, de nem tudjuk, hogy miért, hogy mikor, vagy hogy mit vitt Boutin a képletbe. Ezt az embereidnek kell kitalálni, Mattson.

Mattson kérdőn nézett Robbinsra.

– Hogy állunk?

– Boutin egy csomó érzékeny területért felelt. – Robbins Szilárdnak címezte a válaszát. – Az ő kutatócsoportjai dolgoztak a tudatáttöltéssel, az AgyGép-fejlesztéssel és egy csomó testmódosítási technikával. Bármelyik hasznos lehetett az ellenségnek, hogy kifejlessze saját változatát, vagy hogy gyenge pontot találjon a miénkben. Boutin a tudat egyik testből a másikba történő áttöltésének volt a vezető szakértője, viszont véges mennyiségű adatot vihetett csak magával. Civil tudós volt, nem volt saját AgyGépe. A klónján megtaláltuk a regisztrált agybeültetéseit, nemigen lehetett tartaléka. A beültetett agyi protéziseket nagyon szigorúan ellenőrzik, és heteket kell gyakorolni velük. A hálózati naplók szerint Boutin nem használt mást, csakis a regisztrált beültetéseit.

– Arról az emberről beszélünk, aki ellopott és titokban használt egy klónozótartályt a maguk orra előtt.

– Nem teljesen lehetetlen, hogy Boutin egy adathordozóval sétált ki a laborból, ugyanakkor rendkívül valószínűtlen – felelte Robbins. – Sokkal valószínűbb, hogy csak azt vitte magával, ami a fejében volt.

– És a motivációit – tette hozzá Szilard. – Az a legveszélyesebb ránk nézve, hogy nem tudjuk, miért tette.

– Engem jobban aggaszt, amit tud – állapította meg Mattson. – Ha csak a természetes tudását nézzük, már az is túl sok. Több csapatot is levettem a saját projektjéről, hogy az AgyGép biztonsági frissítésén dolgozzon. Akármit is tudott Boutin, elavulttá tesszük. Robbins csapata közben átfésüli a Boutin által hátrahagyott anyagokat. Ha valami van ott, megtaláljuk.

– Innen Boutin volt technikai tisztjéhez megyek majd – fészkelődön Robbins. – Harry Wilson hadnagyhoz. Azt mondja, talált valamit, ami érdekes lehet.

– Ne hagyja, hogy feltartsuk. Leléphet, ezredes.

– Köszönöm, uram. Mielőtt azonban elmennék, megtudhatnám, mégis milyen időkorláttal számolhatok? Boutinről a bázis lerohanása során szereztünk tudomást. Szerintem az eneshaiak már tudják, hogy ismerjük a terveiket. Mit gondolnak, mennyi időnk van még a válaszcsapás előtt?

– Van ideje, ezredes – felelte Szilard. – Senki sem tudja, hogy megtámadtuk a bázist.

– Már hogyne tudnák? Minden tiszteletem a Különleges Erőké, tábornok, de egy ekkora csatát elég nehéz eltitkolni.

– Az Enesha csak azt tudja, hogy elvesztették a kapcsolatot a bázissal. Ha odaérnek a megfigyelők, csak annyit fognak látni, hogy egy sziklás üstökös focipálya méretű darabja csapódott be a bolygóba, nagyjából tíz kilométernyire a bázistól, és elpusztított mindent a környéken. Végezhetnek bármilyen vizsgálatot, akkor sem fognak mást találni, mint egy természeti katasztrófa nyomait. Mert az is volt. Egy kis segítséggel.

– Tényleg nagyon szép – jegyezte meg Robbins ezredes, a Wilson hadnagy holografikus kijelzőjén irizáló fényekre mutatva. – De fogalmam sincs, hogy micsoda.

– Ez Charlie Boutin lelke – felelte W ilson.

Robbins csodálkozva nézett Wilsonra.

– Hogy micsoda?

Wilson a kijelző felé biccentett.

– Ez Charlie lelke – ismételte meg. – Ha egészen pontosan akarnék fogalmazni, azt is mondhatnám, hogy annak a dinamikus elektrikus rendszernek a holografikus reprezentációja, amely Charles Boutin tudatát őrzi. Vagy annak a másolatát. Ha filozófus lenne, nyilván vitatkozhatnánk arról, hogy ez az elméje vagy a lelke. De ha igaz, amit Charlie-ról mond, akkor elméje birtokában van még. Ez esetben mondhatjuk azt, hogy elvesztette a lelkét. És az itt van.

– Nekem azt mondták, hogy az ilyesmi lehetetlen. Hogy agy nélkül a tudatminta szétesik. Ezért is történik a tudatátvitel élő testből élő testbe.

– Hát, nem tudom, hogy pont ezért használjuk-e ezt a módszert. Szerintem a népek igencsak elleneznék, hogy egy GYV-s technikus kiszippantsa az elméjüket a koponyájukból, aztán számítógépes tárolóba rakja. Maga például engedné?

– Krisztusom, dehogy. Így is majdnem összehugyoztam magam, amikor áttöltöttek.

– Erről beszélek. Ennek ellenére igaza van; Egészen idáig – mutatott a hologramra – akkor sem tudtuk volna megcsinálni, ha akartuk volna.

– Akkor Boutin hogy csinálta? – kérdezte Robbins.

– Természetesen csalt. Másfél évvel ezelőttig mindenki emberek fejlesztette technológiával dolgozott, vagy olyannal, amit más fajoktól vettünk, ne adj’ isten loptunk. A legtöbb faj a környékünkön hozzánk hasonló fejlettségű, tudod, mindig a gyengébbek alól húzzák ki a teret, aztán vagy kihalnak, vagy kiirtják őket. De van egy kivétel, egyetlen faj, amelyik fényévekkel jár előttünk és mindenki előtt ezen a vidéken.

– A Konszu – bólintott Robbins, és lelki szemei előtt feltűntek a hatalmas termetű, rákszerű lények.

– Bizony. A konszuk pár éve a saját technológiájukkal segítették a rraeyeket, amikor azok megtámadtak minket a Korallon. Aztán az ellentámadás során megszereztük ezt a technológiát. Benne voltam abban a csapatban, amit a konszu technológia visszafejtésére szerveztek, és biztosíthatom, a legnagyobb részét még ma sem értjük. De azt a keveset, amit megfejtettünk, odaadtuk Charlie-nak, hogy dolgozzon vele, fejlessze a tudatáttöltési folyamatot. Így kerültem vele munkakapcsolatba, én mutattam meg neki, hogyan használja a gépet. És hát piszok gyorsan tanult. Persze fejlettebb eszközökkel könnyű eredményeket elérni. Ez a mi esetünkben, mondjuk, olyan volt, mintha a kőbalta után kapnánk egy lángszórót.

– És erről nem tudott semmit?

– Nem. Hasonlót azért láttam, amikor Charlie a konszu technológiával továbbfejlesztette a meglevő tudatáttöltő eljárásainkat. Már tudunk átmeneti tárolókat készíteni, és ez jóval ellenállóbbá teszi az eljárást a hibákkal szemben. De ezt a trükköt Charlie megtartotta magának. Csak akkor találtam rá, amikor maguk szóltak, hogy nézzem át Charlie gépét. Szerencsénk volt, mert a gépet már kinézték maguknak a Véderő csillagászai. Meg akarták nézni, hogyan lehet a konszu technológiával egy csillag belső szerkezetét modellezni, és első dolguk lett volna letörölni a tárolót, hogy elférjenek rajta a saját adataik.

Robbins a hologramra mutatott.

– Ez azért egy kicsit fontosabb.

Wilson vállat vont.

– Alapjában véve azért túl sokra nem megyünk vele.

– Ne vicceljen már! Tárolni tudjuk a tudatot.

– Igen, és talán hasznos is lehet. De nem feltétlenül. Mennyit tud maga a tudatáttöltés részleteiről?

– Nem túl sokat. Nem vagyok szakértő. A szervezési képességeimért lettem a tábornok szárnysegéde, nem a tudományos hátterem miatt.

– Rendben, akkor figyeljen. Ahogy maga is megjegyezte, az agy nélkül a tudatminta általában összeomlik. Ez azért van, mert a tudat abszolút függ az agy fizikai szerkezetétől. És nem csak akármelyik agyétól, hanem attól a bizonyos agytól, amelyikben kialakult. Ez jellemző a személyre, annak minden részletére, a génekkel bezárólag.

– Wilson Robbinsra bökött. – Nézzen végig magán, ezredes. A teste erősen módosított genetikus alapokra épült, a bőre zöld, az izomzata fejlettebb, a mesterséges vére sokkal több oxigént szállít, mint a valódi vér. Szóval a gének szintjén már nem igazán önmaga, kivéve az agyát. Az agya teljesen emberi, és a saját eredeti génjeire épült. Ha nem így lenne, nem sikerült volna az áttöltés.

– Miért?

Wilson elfintorodott.

– Bár el tudnám magyarázni. Csak azt tudom elismételni, amit Charlie és a beosztottjai meséltek nekem. Én csak az elektronokat tologatom itt. Annyit azért tudok, hogy ezzel itt – mutatott a hologramra – azért nem tudunk mit kezdeni, mert szükség van hozzá egy agyra, pontosabban Charlie agyára, hogy elmondhassa, amit tud.

– Ha ilyen kurvára haszontalan ez a felvétel – mérgelődött Robbins –, akkor minek hívott ide?

– Én azt mondtam, hogy túl sokra nem megyünk vele – felelte Wilson.

– De bizonyos célokra kifejezetten hasznos lehet.

– Wilson hadnagy, térjen a lényegre, ha kérhetném.

– A tudat nem pusztán egy egységes identitás. A tudatnak része a tárgyi tudás, az érzelmek, az elmeállapot. – Wilson visszatért a hologramhoz. – Ennek a dolognak itt megvan a képessége arra, hogy azt tudja és érezze, amit Charlie tudott és érzett egészen addig a pillanatig, ameddig ezt a másolatot el nem készítette. Ha tudni akarja, hogy Charlie mire készül és miért, ezzel kéne kezdenie.

– Az imént mondta, hogy ahhoz, hogy hozzáférjünk ehhez a tudathoz, szükség van Charlie agyára, ami viszont nem áll a rendelkezésünkre.

– De a génjei igen. Charlie készített egy klónt a saját céljaira. Azt javaslom, ön is tegye ugyanezt.

– Klónozni Boutint? – horkant fel Mattson tábornok. – Mintha egy belőle nem okozott volna elég bajt.

Mattson, Robbins és Szilard a Főnix Állomás tábornoki étkezdéjében ültek. Mattson és Szilard ettek, Robbins nem. A szabályzat szerint az étkezde nyitva állt a tisztek számára, de gyakorlatilag senki nem evett ott, csak a tábornoki kar tagjai. Az alacsonyabb rendfokozatú tisztek csak egy tábornok meghívására léphettek be, és ritkán fogyasztottak többet egy pohár víznél. Robbins kíváncsi volt, vajon honnan ered ez a nevetséges szokás. Éhes volt.

A tábornoki étkezde a Főnix Állomás forgástengelyének végén található, falait és mennyezetét egyetlen hatalmas és átlátszó kristályból formálták. Csodálatos kilátás nyílt róla a Főnix bolygóra, amely tökéletesre csiszolt, kékesfehér drágakőként lassan körözve betöltötte az eget. Látványa minden alkalommal kínzó honvágyat ébresztett Robbinsban, annyira hasonlított a Földre. Hetvenöt évesen könnyű volt elhagyni a Földet, amikor az alternatívát a végelgyengülés jelentette, néhány, egyre rövidebbnek tűnő éven belül. De ha egyszer eljöttél, már nincs visszaút, és minél többet élt Robbins az emberiség telepeit befogadó ellenséges világegyetemben, annál kellemesebbnek tűntek az emlékek a kicsit köpcösebben, de mindenképpen gondtalanabbik töltött ötvenes, hatvanas és kora hetvenes éveiről. Boldogok a lelki szegények.

Késő bánat, gondolta Robbins, majd tekintetét Mattsonra és Szilardra függesztette.

– Wilson hadnagy szerint ez a legjobb lehetőség arra, hogy megértsük Boutin szándékait. Akárhogy számolom, ez a legjobb, amit tehetünk, mert ezenkívül semmi sincs a kezünkben.

– Wilson hadnagy vajon honnan veszi, hogy azok ott Boutin agyhullámai a gépén? Ezt szeretném én tudni – mérgelődött Mattson. – Boutin bárkinek a tudatmintáját begyűjthette. A fenébe is, akár a macskájáé is lehet, annak alapján, amit tudunk.

– A minta egyértelműen emberi. Ennyit elmondhatunk, mert több száz tudatáttöltést végzünk nap mint nap. Nem macska.

– Csak vicceltem, Robbins – próbálta megnyugtatni Mattson az ingerült ezredest. – De ettől még nem feltétlenül Boutin mintája.

– Az éppen lehet, hogy másé, csak kevéssé valószínű – ellenkezett Robbins. – Boutin egyetlen kollégája sem tudta, hogy min dolgozik. Nem volt tehát lehetősége tudatmásolatot készíteni bármelyikükről is. Ilyet nem lehet csinálni anélkül, hogy az alany észre ne venné.

– Tudjuk egyáltalán, hogyan kéne ezt a tudatot betölteni? – vetette közbe Szilard tábornok. – A maga Wilson hadnagya azt mondta, hogy a konszu technológiával kiegészített számítógépen találta. Tudnánk használni, ha akarnánk?

– Nem. Még nem. – válaszolta Robbins. – Wilson persze bízik abban, hogy előbb-utóbb meg tudja fejteni, de nem szakértője a tudatáttöltésnek.

– Én az vagyok – szólalt meg Mattson. – Vagy legalábbis elég sokáig vezettem szakértőket ahhoz, hogy eleget tudjak róla. Valódi agy is kell az áttöltéshez. Ennek jelenleg híján vagyunk, és akkor még nem is beszéltünk az etikai problémákról.

– Etikai problémákról? – Robbins nem tudta véka alá rejteni meglepetését.

– Igen, ezredes, etikai problémákról – emelte meg a hangját Mattson.

– Akár hiszi, akár nem.

– Nem volt szándékomban megkérdőjelezni az ön morálját.

Mattson békülékenyen legyintett.

– Fátylat rá. Attól a gond még ott van. Gyarmati Szövetség törvényei régóta tiltják a civil célú klónozást, legyen szó élőkről vagy halottakról, de főleg élőkről. Normál emberi testet kizárólag akkor klónozunk, ha a leszerelő katonáinkat visszaköltöztetjük hagyományos, polgári testekbe. Boutin civil gyarmati polgár. Még ha akarnánk, sem tudnánk legálisan klónozni.

– Boutin is készített klónt magának – ellenkezett Robbins.

– Akkor sem fogjuk egy hazaáruló etikája alapján intézni az ügyeinket – csattant fel Mattson.

– Szerezhetnénk kutatási felmentést a törvény alól. Volt már ilyenre példa. Maga is csinált már ilyet.

– Csak nem ennyire érzékeny témában. Akkor szoktunk felmentést kérni, ha fegyvereket tesztelünk lakatlan bolygókon. Ha nekiállunk a klónokkal mutyizni, pár konzervatív biztosan agyérgörcsöt kap. Ilyen témát még csak bizottság elé sem szabad engedni.

– Boutin a kulcs a tervekhez, amit a Rraey és a többiek szövögetnek. Talán itt az alkalom arra, hogy a tengerészgyalogosok példáját kövessük, és bocsánatot kérjünk, ne engedélyt.

– Csodálom az elszántságát, amivel a kalózzászlót lengeti, de nem maga az, akire itt lőnek. Legalábbis nem csak maga.

Szilard, aki eddig a sztékjén rágódott, lenyelte a falatot, és letette az evőeszközöket.

– Majd mi megcsináljuk.

– Micsodát? – döbbent meg Mattson.

– Adja a Különleges Erőknek a tudatmintát – felelte Szilard – és Boutin génjeit. Felhasználjuk az egyik Különleges katonánknál. Mi úgyis többféle génkészletet használunk egy katona elkészítéséhez, technikai értelemben tehát nem lesz klón. Legrosszabb esetben, ha elbukik a tudatbetöltés, pont olyan lesz, mint a többiek. Nincs vesztenivalónk.

– Kivéve, ha sikerül a tudatbetöltés, és lesz egy különleges kommandósunk, aki árulást forgat a fejében – vetette ellen Mattson. – Nekem ez nem tűnik jó ötletnek.

– Erre is fel tudunk készülni – nyugtatta meg Szilard, majd ismét a kés és a villa után nyúlt.

– Ön egy élő gyarmati polgár génjeit használná – jegyezte meg Robbins. Amennyire tudom, a Különleges Erők csakis olyan géneket használnak, melyek a Földön jelentkező önkéntesektől származnak, akik meghaltak, mielőtt szolgálatba léptek volna. Ezért is hívják őket „Szellemhadtestnek”.

Szilard szúrós pillantást vetett Robbinsra.

– Nem szeretem ezt a nevet. A halott GYV-önkéntesek génjei csak az egyik forrásunk. Általában csak keretnek, mintának használjuk. A Különleges Erők jóval változatosabb genetikai forrásokkal rendelkeznek, ha harcosaik építéséről van szó. Ismerve szerepünket a Gyarmati Véderő stratégiájában, ez úgyszólván követelmény. Egyébként is, Boutin jogilag halott. Azt sem tudjuk, él-e még. Vannak egyáltalán hozzátartozói?

– Nincsenek – felelte száraz hangon Mattson. – Volt felesége és egy gyereke, de meghaltak még őelőtte. Nincs más családja.

– Akkor ez sem probléma. Ha meghaltál, a génjeiddel többé nem rendelkezel. Korábban is használtunk már elhunyt gyarmati polgárokat géndonornak. Nem látom, miért ne tehetnénk meg újfent.

– Nem emlékszem, hogy hallottam volna, hogyan készítitek a katonáitokat.

– Csöndben tesszük a dolgunkat, tábornok. Tudod, hogy megy ez. – Szilard levágott egy újabb húsdarabot, és a szájába tette. Robbins gyomra megkordult. Mattson felnyögött, hátradőlt a székén, és kibámult a Főnixre, amely észrevehetetlen lassúsággal forgott felettük. Robbins követte a tekintetét, és újra belehasított a honvágy.

Mattson visszafordult Szilárdhoz.

– Boutin az én emberem. Akár így, akár úgy. Nem háríthatom rád a felelősséget.

– Rendben. Akkor add kölcsön Robbinst. Ő lesz az összekötőnk, így a Katonai Kutatások is benne marad az ügyben. Vinném a technikusodat, Wilsont is. Dolgozhatna nálunk, hogy összehozzuk a módszereinket a konszu technológiával. Ha összejön a dolog, meglesznek Charles Boutin emlékei és indítékai, és felkészülhetünk a háborúra. Ha meg nem sikerül, akkor lesz egy újabb Különleges katonám. Nincs veszteség. Nem célunk.

Mattson elgondolkodva nézett Szilardra.

– Nagyon meg akarjátok ti ezt csinálni.

– Az emberiség háború felé sodródik, amit három szövetségre lépett faj ellen kell vívnia. Ilyen még nem fordult elő az emberiség történetében. Külön-külön bármelyikkel elbírnánk, de egyszerre biztosan nem. A Különleges Erők azt a feladatot kapták, hogy akadályozzák meg a háborút, még mielőtt kitörne. Ha ez kell hozzá, meg kell tennünk. Vagy legalábbis meg kell próbálnunk.

– Magának mi a véleménye, Robbins? – fordult a szárnysegédjéhez Mattson.

– Ha Szilard tábornoknak igaza van, akkor az ő módszereikkel elkerülhetjük a jogi és az erkölcsi buktatókat. Így már érdemes tenni egy próbát. És még benne is maradunk az ügyben. – Robbinsnak megvoltak a maga különbejáratú félelmei a Különleges Erőkkel történő együttműködéssel kapcsolatban, de nem tűnt időszerűnek ezekkel előhozakodni.

Mattson azonban nem akart tapintatoskodni Szilarddal.

– A ti fiaitok és lányaitok nem jönnek ki valami jól a normálisokkal. Ezért is dolgozik külön a Katonai Kutatások és a Különleges Erők fejlesztőrészlege.

– A Különleges Erők elsősorban és legfőképpen katonák – felelte Szilard. – Teljesítik a parancsokat. Majd rávesszük őket az együttműködésre. Volt már rá példa. A koralli csatában nálunk szolgált egy reguláris GYV-katona. Ha az tudott működni, akkor technikusokat összehozni békés körülmények között sem okoz majd problémát.

Mattson elgondolkozva kopogtatta maga előtt az asztalt.

– Szerinted mennyi időre van szükség?

– Először is meg kell terveznünk az új test sémáját, mivel nem egy meglevő szabványos génmintával akarunk dolgozni. Ezt ellenőriztetnem kell a szakértőimmel, de általában egy hónap kell hozzá, ha nulláról indulunk. Utána legkevesebb tizenhat hét kell ahhoz, hogy a testet egy klónozótartályban kifejlesszük. És kell még maga az idő a betöltési módszer kitalálására. Ezt szerencsére lehet párhuzamosan csinálni a testfejlesztéssel.

– Nem lehetne valamivel gyorsabban?

– De, lehetne. Csak akkor egy halott testet kapnánk a végén. Vagy valami rosszabbat. Tudod, hogy a kapkodás árt a testgyártásnak. A saját katonáink testét is ilyen ütemezés szerint gyártjuk, és szerintem emlékszel még, mi történik, ha siettetni próbáljuk a dolgot.

Mattson elfintorodott, és Robbinsnak, aki csak másfél éve szolgált a tábornok mellett segédtisztként, eszébe jutott, hogy a főnöke már nagyon régóta csinálja a munkáját. Akármilyen jól is működött a munkakapcsolatuk, Robbinsnak voltak még fehér foltjai Mattsont illetően.

– Rendben – mondta végül Mattson. – Legyen így. Lássuk, mi sül ki belőle. De tartsd rajta a szemed! Megvolt a magam baja Boutinnel, de soha nem láttam benne az árulót. Átvert. Átvert itt mindenkit. És most ennek a Charles Boutinnek az elméje bekerül egy különleges katona testébe. A jóisten se tudja, mit fog belőle kihozni.

– Egyetértek – felelte Szilard. – Ha sikerül az áttöltés, azt inkább előbb, mint később fogjuk megtudni. Ha meg nem, akkor is tudom, hová helyeztetem. Csak a biztonság végett.

– Remek. – Mattson megint felnézett a Főnixre, ahogy a bolygó finoman elfordult felettük. – A Főnix. Egy újjászülető lény. Na, ez stílusos. Tudod, egy rendes főnixnek lángoktól övezve kellene újjászületnie. Csak remélem, hogy ez az újjászülető nem fog mindenkit magával rántani a pusztulásba.

Mindnyájan a felettük lévő bolygót csodálták.

HÁROM

– Ez lenne az – mondta Robbins ezredes Wilson hadnagynak, ahogy a testet, még a tokozásával együtt begurították a dekantálólaborba.

– Bizony ez – értett egyet Wilson, és a test életjeleit kijelző monitor elé ült. – Volt valaha gyereke, ezredes?

– Nem. Valahogy soha nem alakultak úgy a dolgaim.

– Hát – felelte Wilson – akkor valószínűleg most van legközelebb az apasághoz.

Átlagos esetben a „szülőszobában” egyszerre tizenhat különleges katonát emeltek ki a klónozótartályokból. Egyszerre aktiválják és küldik őket kiképzésre, hogy legalább a csapatszellem enyhítsen valamit „elveszettségükön”, hiszen tökéletesen tudatosan, de minden emlék nélkül aktiválódnak. Most azonban csupán egyetlen katonát aktiváltak, azt, amelyikbe Charles Boutin tudatát töltötték.

Több mint kétszáz éve már, hogy a frissen megszületett Gyarmati Szövetség látványos vereséggel vesztette el első gyarmatát (a Főnix bolygót sem véletlenül hívták így), és belátta, hogy a módosítatlan emberi test egyszerűen kevés a katonai feladatok ellátására. Az eltökéltség nem hiányzott, hiszen az emberi történelem legnagyobb vesztes csatáit jegyezték akkoriban, köztük az Armstrong-rendszerért folytatott ütközetet, amely mesteri példája volt annak, hogy hogyan lehet az ellenség könnyű győzelmét sokkoló és fájdalmas pürroszi élménnyé tenni, de a hús, az bizony gyengének bizonyult. De nemcsak ez az ellenség, hanem minden ellenség túl gyorsnak, túl ádáznak, túl könyörtelennek és egyszerűen túl soknak bizonyult az emberhez képest. Az emberi technológia alapvetően megfelelt a követelményeknek, a fegyverzet és a haditechnika lépést tartott a szembenállókéval, de a végső fegyvert mégiscsak az a lény jelentette, amelyik meghúzta a ravaszt.

A legelső módosítások még kifejezetten egyszerűek voltak: megnövelt izomtömeg, sebesség, erő, kitartás. Csakhogy a korai gén mérnököknek komoly etikai és gyakorlati gondot jelentettek a mesterséges megtermékenyítésen alapuló genetikai beavatkozások, kezdve azzal, hogy legalább tizennyolc évet kellett várni arra, hogy az így „készült” katonák hadra foghatóan erősek és ügyesek legyenek. És a Gyarmati Véderő egyre növekvő bánatára ezek a relatíve mérsékelten módosított emberek sem voltak nagyon boldogok, amikor rájöttek, hogy ágyútölteléknek nevelték őket. A többségük minden irányított oktatás és propaganda ellenére sem óhajtott háborúzni. A lázongás a módosítatlan tömegeket is elérte, és az ügy fajnemesítési botrányként került a nyilvánosság elé – az eugenikapártoló kormányok sem a sikereikért kerültek be a történelemkönyvbe.

A Gyarmati Szövetség túlélte a korai génmanipulált katonák ügye keltette politikai viharokat, de éppenhogy. Ha az Armstrongért vívott csata nem mutatott volna rá olyan nyilvánvalóan, hogy miféle világegyetemmel állunk is szemben, a Szövetség valószínűleg széthullik, és az elszigetelt kolóniákra marad a túlélésért folytatott harc – nemcsak egymással, de minden más értelmes fajjal is.

A Szövetség túlélésében kulcsszerepet játszott két, majdnem egy időben érkező technológiai felfedezés: a képesség, hogy megfelelő körülmények között felnőtt fejlettségű testet lehet növeszteni pár hónap alatt, valamint a tudat átvitelének lehetősége. Utóbbi azt jelentette, hogy egy ember teljes személyiségét és összes emlékét át lehet vinni egy másik agyba, feltéve persze, hogy ugyanazon a genetikai alapon nyugszik az átadó és a befogadó test, illetve hogy a befogadó agy bioelektrikus pályáit az átvitel előtt megfelelő lépésekkel előkészítették. Ez a két fejlesztés lehetővé tette, hogy a Gyarmati Szövetség jókora alternatív újoncbázisra alapozhasson. Az öregek sokkal szívesebben fogadták a katonai pálya lehetőségét, mint a biztos halált. Az ő haláluk amúgy sem ütött sokgenerációs demográfiai lyukat a népességen, nem úgy, mintha egy egész nemzedéknyi fiatal és egészséges felnőttet pörkölt volna ki a génkészletből az idegen fegyverek tüze.

Ahogy hirtelen elképesztő mennyiségű újoncra tett szert a Gyarmati Véderő, módjában állt néhány stratégiai döntést hozni a szolgálati helyek betöltését illetően. Többé már nem kellett a gyarmati kivándorlókat arra kérnie, hogy vállaljanak katonai szolgálatot, így koncentrálhattak az új világaik építésére, és annyi második generációs gyarmati polgár „előállítására”, amennyit az adott bolygó elbírt. Ezzel egy csapásra megszűnt a legnagyobb feszültségforrás a polgárok és a kormányzatok között. Most, hogy a fiatalokat nem szakították el családjuktól, és nem vitték el trillió kilométerekre vívott csatákban meghalni, a polgárok kezdtek megfeledkezni a katonák génmódosításának erkölcsi problémáiról is, legfőképpen azért, mert azok önként jelentkeztek, ugye.

Ráadásul a GYV ettől kezdve a gyarmatok helyett az emberiség ősi otthonáról, a Földről toborozta az újoncait. A Földet sok milliárd ember lakta, vagyis több ember élt egyetlen bolygón, mint az összes gyarmaton együttvéve. A szóba jöhető jelentkezők száma tehát olyan magas volt, hogy a GYV megengedhette magának a toborzás további korlátozását a fejlett ipari országokra. Az itt élők életkörülményei lehetővé tették, hogy épségben érjék meg az öregkort, a társadalmi és kulturális kondicionálás pedig túlértékelte a fiatalkort, és komoly ellenérzéseket szült az öregedéssel meg a halállal szemben. A fejlett országokból származó idősebb polgárok égtek a vágytól, hogy bevonulhassanak a GYV-be, annak ellenére is, hogy a leendő szolgálatról igen keveset tudtak. Sőt, annál több újonc jelentkezett, minél kevesebbet tudtak. A jelentkezők feltételezték, hogy a GYV katonasága hasonlatos a földi szolgálathoz. A GYV kínosan ügyelt arra, hogy ne cáfolja meg ezt a feltételezést.

A fejlett országokból való újoncozás olyan sikeresnek bizonyult, hogy a Gyarmati Szövetség – biztosítva lehetséges újoncbázisát – megtiltotta onnan a kivándorlást, attól kezdve csak szegény és fejletlen országokból kerülhettek ki a gyarmatosítók, ahol a társadalmi feszültségek és problémák amúgy is arra bátorították az ambiciózusabb fiatalokat, hogy lépjenek le olyan gyorsan, amennyire csak emberileg lehetséges. A civil és katonai utánpótlás ilyesfajta szétválasztása szerfölött hasznosnak bizonyult a Gyarmati Szövetség számára.

Az öregekre alapozott toborzás ekkor váratlan problémával szembesítette a GYV-t. A jelentkezők egy része ugyanis meghalt, mielőtt még bevonulhatott volna, áldozatul esve szívinfarktusnak, agyvérzésnek vagy a túl sok sajtburgernek, sajttortának és sajtos csipsznek. A GYV, amely minden jelentkezőtől vett genetikai mintát, hirtelen ott találta magát egy hatalmas genomkönyvtár előtt, amivel nem nagyon tudott mit kezdeni. Minden oka megvolt hát arra, hogy folytassa a kísérletezést, és fejlessze a használatban lévő katonai testmodelleket, anélkül hogy a már meglevő ütőerejének és katonai potenciáljának ártana.

Ekkor újabb technológia vált elérhetővé, egy apró, ám döbbenetesen nagy teljesítményű, félig szerves számítógép, amelyet tökéletesen lehetett integrálni az emberi agyba, és amit a teljesen vakvágányon járó marketingesek egyszerűen csak AgyGépnek hívtak. Egy teljes emberi élet emlékeivel és tudásával megtöltött agy számára az AgyGép nélkülözhetetlen segítséget nyújtott a mentális képességek, az emlékezés vagy éppen a kommunikáció terén.

De egy gyakorlatilag tabula rasa agy számára még ennél is többet jelentett.

Robbins bekukucskált a klónozótartályba, ahol a testet egy erőtér tartotta a helyén.

– Nem nagyon hasonlít Charles Boutinre – jegyezte meg.

Wilson az utolsó beállításokat végezte a Boutin tudatát tároló hardveren, nem nézett fel a munkájából.

– Boutin módosítatlan ember volt – felelte –, jócskán benne a korban, amikor megismertem. Kábé húszévesen nézhetett ki így. Leszámítva a zöld bőrt, a sötétben is látó szemeket meg a többi katonai módosítást. És az erőnléte sem volt ennyire jó. Tudom, én se voltam olyan fitt húszévesen, mint most, és még csak edzenem sem kell.

– Olyan testben van, amit arra terveztek, hogy gondoskodjon magáról – emlékeztette Robbins.

– Hála az égnek. Fánkfüggő vagyok.

– Nincs más dolga, mint a világegyetem összes ismert intelligens fajának fegyvercsöve előtt parádézni.

– Valamit valamiért.

Robbins visszafordult a tartály felé.

– Ezek a módosítások nem befolyásolják hátrányosan a tudatbetöltést?

– Nem kellene – válaszolta Wilson. – Az agy fejlődéséért felelős génekhez nem nyúltunk ebben az új genomban. Ez itt Boutin agya. Genetikusan legalábbis.

– És hogy fest ez az agy?

– Teljesen jónak tűnik. – Wilson a klónozótartály vezérlését böködte.

– Egészséges. Elő van készítve.

– Maga szerint működni fog?

– Megfogott.

– Jó ezt látni, hogy csordultig vagyunk önbizalommal.

Wilson már nyitotta a száját a válaszra, amikor nyílt az ajtó, és Mattson és Szilard tábornokok léptek be a Különleges Erőktől érkező három technikus kíséretében. A technikusok rögtön a klónozótartályhoz siettek, míg Mattson fogadta Robbins és Wilson tisztelgését.

– Mondják, hogy működni fog – nézett rájuk a tábornok, viszonozva a tisztelgést.

– Wilson hadnaggyal pont erről beszélgettünk az imént – felelte egy pillanatnyi szünet után Robbins.

Mattson Wilson hoz fordult.

– És mire jutottak, hadnagy?

Wilson a testre mutatott, melyen már javában dolgoztak a technikusok.

– A test teljesen egészséges, és az agy is. Az AgyGép tökéletesen működik, ami nem újdonság. A tárolt agymintát meglepően kevés problémával sikerült az átviteli rendszerhez kapcsolni, és az eddig lefuttatott tesztek alapján az áttöltés rendben lesz. Elvileg ugyanaz fog történni, mint bármelyik más áttöltéskor.

– A szavai megnyugtatóak, de a hangja nem annyira.

– Sok a bizonytalanság, tábornok. Az alany általában ébren van áttöltéskor. Ez jót tesz a folyamatnak. Ez most nem így lesz. Nem fogjuk tudni, hogy sikerült-e az áttöltés, amíg fel nem ébresztjük. Ez az első alkalom, amikor nem két agy között zajlik az áttöltés. Ha a mintában nem Boutin elmelenyomata van, akkor az új test nem tudja befogadni. De még ha Boutiné is, akkor sem biztos, hogy nem esik szét. Mindent megtettünk a problémamentes áttöltésért. Olvasta a jelentéseket. Ennek ellenére túl sok az ismeretlen változó. Ismerjük az összes lehetséges jó forgatókönyvet, de nem ismerjük az összes lehetséges hibát.

– Hisz abban, hogy működni fog, vagy sem? – tette fel a direkt kérdést Mattson.

– Azt hiszem, működni fog. De be kell látni, közel sem tudunk mindent arról, amit csinálunk. Sok ponton merülhet fel probléma.

– Robbins, magának mi a véleménye?

– A hadnagy helyzetértékelését megalapozottnak találom.

A technikusok befejezték a megfigyeléseiket, és jelentettek Szilard tábornoknak, aki bólintott és csatlakozott Mattsonhoz.

– Az embereim szerint készen állunk.

Mattson Robbinsra nézett, aztán Wilsonra.

– Remek. Akkor essünk túl rajta.

A Gyarmati Véderő receptje a különleges katonái megépítésére meglehetősen egyszerű. Végy egy emberi genomot. És kezdd el faragni.

Az emberi génkészlet huszonhárom kromoszómáját, hozzávetőleg huszonháromezer génjét mintegy hárommilliárd bázispár alkotja. A genom meglepően nagy része „hulladék” – olyan inaktív génszekvencia, ami nem kódol semmit a végtermékből, az emberből. Ha egyszer a természet beillesztett egy darabot a szekvenciába, soha többé nem engedi kivenni onnan, akkor sem, ha már régen nem csinál semmit.

A Különleges Erők tudósai nem ilyen fösvények. Amikor új testmodellt kezdenek építeni, először is kiszórják az összes felesleges és passzív génszakaszt az örökítőállományból. A maradék egy feszes és erőteljes DNS, ami tökéletesen használhatatlan, mivel a szerkesztés tönkreteszi a kromoszómaszerkezetet, és ezzel megszűnik önreprodukáló képessége. De ez csak az első lépés. A kromoszómák újraépítése és a replikáció még odébb van.

Az új, kompakt DNS, ami tökéletesen meghatároz egy emberi lényt, egyszerűen nem elég jó. A tisztán emberi génállomány nem engedi meg azt a fajta testszerkezeti változatosságot, amire a Különleges Erőknek szüksége van, egyszerűbben szólva emberi génekből nem lehet olyan „emberfeletti” embereket gyártani, amilyeneknek a Különlegeseknek lenniük kell. Amit a folyamat során az emberi genomból meghagytak, azt most szétszedik, újratervezik és újraépítik, hogy az egyedfejlődés során a normálisnál lényegesen fejlettebb képességeket kódoljanak. Ehhez szükség lehet még kiegészítő génekre vagy más, az öröklődést befolyásoló anyagokra. Az idegen emberből származó gének beépítése nem okoz problémát, lévén az emberi genomot alapvetően más emberek genetikai információinak a befogadására tervezték; a folyamatot, amely mentén ez általában természetesen, sőt, kifejezetten lelkesen történik, szintén könnyű beépíteni a géntervezésbe. A Földön minden életforma ugyanazokat a genetikai építőköveket használja.

A nem földi eredetű géneket beépíteni, nos, az már jóval nagyobb kihívás. Néhány bolygón a földiéhez hasonló genetikai struktúrákat eredményezett az evolúció, ahol többé-kevésbe a nálunk is ismeretes nukleotidokon alapul az öröklődés. Talán nem véletlen, hogy az ilyen bolygókról érkező intelligens fajok időről időre fogyasztanak emberhúst, a rraeyek például kifejezetten ízletesnek találják azt. De a legtöbb idegen fajnak a földiekétől lényegesen eltérő a génszerkezete, azok hasznos részeit nem lehet egyszerű másolás-beillesztés folyamattal beleírni az emberi genomba.

A Különleges Erők tudósai úgy oldották meg a feladatot, hogy egyfajta genetikus fordítógéppel beolvastatják az adott idegen faj génállományát, majd átkódolják a földi DNS-formátumra. Az így létrehozott DNS-ből olyan lényt lehetne klónozni, mely roppantmód hasonlítana az eredetire, csak teljesen más genetikai alapon állna. A „lefordított” idegen géneket aztán bedolgozzák a Különlegesek DNS-ébe.

A genetikus barkácsolás eredményeképp létrejövő DNS végül olyan lényt határoz meg, amely valaha ember volt, de többé már nem az. Kellőképpen inhumán ahhoz, hogy ha pedánsan végigfutna az egyedfejlődésén, szentségtörő szervgyűjteménnyé válna csupán, olyan szörnyeteggé, amitől még szellemi keresztanyja, Mary Wollstonecraft Shelley is kitérne a hitéből. Most, hogy a DNS-t jó messzire vitték az emberitől, a tudósok nekiállnak újra átdolgozni a genetikai üzenetet, hogy a létrejövő lényt visszakalapálják emberi formába. Maguk között a tudósok elismerték, hogy ez a legnehezebb lépés, néhányan – igen csendesen – még a hasznosságát is megkérdőjelezték.

A szakértők persze – ezt fontos megjegyezni – mind tökéletesen emberinek látszanak.

A DNS, amelyet olyanra formáltak, hogy emberfeletti képességeket biztosítson emberi formájú „tulajdonosának”, végre össze van rakva. Még a nem emberi gének hozzáadásával is jóval tömörebb, mint a módosítatlan emberi genom. A kiegészítő tevékenységek végeztével a DNS öt kromoszómában elfér majd, ami lényegesen kevesebb, mint a módosítatlan emberek huszonháromja, és csak eggyel több, mint amennyi a muslicának van. A Különleges Erők katonái megkapják donorjuk nemét, még a szexuális fejlődéshez szükséges géneket is megtartják a tervezés során, Y-kromoszómájuk viszont nem lesz. Ez a tény az első, amely a Különlegeseknek dolgozó tudósokat (a hímneműeket legalábbis) kellemetlen érzésekkel tölti el.

Az így összerakott DNS-t egy üres, de megtermékenyített petesejtbe helyezik, amely bekerül a klónozótartály tápfolyadékába, és szép finoman beindítják a mitotikus osztódást. A zigóta kifejlett embrióvá válása erősen felgyorsítva zajlik, az anyagcsere annyi hőt termel, hogy az már veszélyezteti a sejtek fehérjeszerkezetét is. A klónozótartály tartalma egyben hűtőfolyadékként is szolgál, ezért tele nanobotokkal, melyek telítik a fejlődő sejteket, és elvezetik a keletkező hőt a gyorsan fejlődő embrióból.

De a tudósok még korántsem végeztek katonáik „embertartalmának” csökkentésével. A biológiai átdolgozás után jönnek a műszaki beültetések. Előre programozott nanobotokat fecskendeznek a Különleges embrióba, melyek két irányba indulnak el. A zömük a velőben gazdag csontokat veszi célba, ahol a nanobotok átveszik a csontvelő szerepét, és a biológiai vér helyett IntelliVért termelnek, amely több oxigént szállít, gyorsabban alvad, mint az igazi, továbbá útját állja a legtöbb betegségnek. A maradék nanobot a gyorsan fejlődő agyba vándorol, és lerakja az AgyGép alapjait. Mire elkészül, egy nagyjából üveggolyó méretű gömb lesz, mélyen beágyazva az agyszövetbe, és milliónyi apró antennácskájával követni fogja az agy elektromos tevékenységét, értelmezi annak kéréseit, illetve válaszol a katona szemével és fülével összeépített kimeneteken keresztül. Van még számos más módosítás is, sok még kísérleti jellegű, ezeket kis csoportokon tesztelik, hogy hasznosak-e. Ha igen, a módosítások elérhetővé válnak előbb a Különleges Erők harcosai számára, majd fölkerülnek a GYV reguláris egységeinek fejlesztési listájára. Ha viszont nem, nos, akkor a kísérleti módosítások a tesztalanyokkal együtt halnak el.

A Különleges Erők katonái huszonkilenc nap alatt érik el egy emberi újszülött méretét, tizenhat hét alatt pedig, kihasználva a klónozótartályok fejlett anyagcsere-vezérlését, elérik a felnőtt emberek fejlettségét. A GYV próbálkozott tovább rövidíteni ezt a fejlődési ciklust, de csak a saját anyagcseréjüktől szétégett testeket kaptak. Azok az embriók és testek, amelyek nem pusztultak el a széteső DNS átírási hibáitól, mindenféle rákos burjánzásnak és halálos mutációnak estek áldozatul. Tizenhat hét volt az a határ, amit a DNS kémiai stabilitása megengedett. A tizenhatodik hét végén a klónozótartály egy mesterséges hormonnal mosta át a testet, és visszaállította az anyagcsere sebességét a normálisra.

Az egyedfejlődés tizenhat hete alatt a tartály tornáztatja is a testet, hogy tulajdonosa az ébredés pillanatától használhassa. Az agyban ez idő alatt az AgyGép segíti az idegpályák kiépülését, stimulálja a szerv feldolgozó központjait, és előkészíti az ébredés pillanatát, hogy segítse az átmenetet a semmiből a valamibe.

A legtöbb Különlegesnek ezen a ponton már nincs több dolga, mint „megszületni”, kiszabadulni a tartályból, hogy gyors és általában zökkenőmentes átmenettel megkezdje katonaéletét. Egy esetben azonban szükség volt még egy lépésre.

Szilard biccentett a technikusainak, akik munkához láttak. Wilson megint a saját számítógépére koncentrált, és várta a jelet az áttöltés megkezdésére. A technikusok intettek, hogy tőlük mehet a dolog, Wilson pedig elindította az áttöltést. Gépek zümmögtek csendesen. A test nem mozdult az immáron száraz tartályban. Pár perc elteltével Wilson előbb a technikusokkal egyeztetett, utána Robbinsszal. Az ezredes odament Mattsonhoz.

– Megtörtént.

– Ennyi? – kérdezte Mattson, és kíváncsi pillantást vetett a tartályban heverő testre. – Nem néz ki másképp. Még mindig olyan, mintha kómában lenne.

– Még nem ébresztették fel. Azt kérdezik, hogyan szeretné? A Különlegeseket általában bekapcsolt AgyGéppel ébresztik, ez ad nekik egy átmeneti éntudatot, ameddig a valódi kifejlődik. De mivel ebben az esetben már van „odabent” egy tudat, nem akarják bekapcsolni. Esetleg összezavarná a személyiségét.

Mattson horkantott egyet, szórakoztatónak találta a felvetést.

– Ne kapcsolják be az ébresztéshez az AgyGépét. Ha ez itt Boutin, nem akarom összezavarni. Azt akarom, hogy beszéljen.

– Rendben, uram.

– Ha a dolog működött, azonnal tudni fogja, hogy kicsoda, mihelyt magához tér, ugye?

Robbins Wilsonra nézett, aki szintén hallotta a kérdést. Wilson félig biccentett, félig a vállát rándította meg.

– Így véljük – válaszolta lassan Robbins.

– Akkor jó. Azt akarom, hogy én legyek az első, akit meglát. – Mattson odament a tartályhoz, és az öntudatlan alak elé állt. – Ébresszék föl az anyaszomorítót!

Robbins biccentett az egyik technikusnak, aki a vezérlőtáblájára bökött.

A test összerezzent, pontosan úgy, mint azok az emberek, akik az alvás és az ébrenlét határán vannak, és hirtelen zuhanást álmodnak. A szemhéja rángott és remegett, majd hirtelen kipattant. A szemei zavarosan Mattsonra meredtek, aki vigyorgott és közelebb hajolt.

– Helló, Boutin. Fogadjunk, hogy nem rám számított.

Az alak megfeszült, mintha közelebb akarna hajolni Mattsonhoz, hogy mondjon neki valamit. Mattson föléje hajolt.

Az alak felsikított.

Szilard tábornok a keltetőlaborból nyíló kis helyiségben találta Mattsont, aki éppen könnyített magán.

– Hogy van a füled?

– Milyen kérdés ez már, bazmeg? – felelte Mattson, arccal a fal felé. – Üvöltsön neked a füledbe egy halandzsázó idióta, és megtudod.

– Ő nem egy halandzsázó idióta. Felébresztettél egy újszülött különlegest, kikapcsolt AgyGéppel. Semmilyen éntudata nem volt. Pont azt csinálta, mint bármelyik újszülött. Mégis mit vártál?

– Mit vártam, mit vártam? Azt a kurva Boutint, azt vártam – dohogott Mattson, és megrázogatta. – Azért növesztettük a kis köcsögöt a klónozótartályban, emlékszel?

– Tudtad, hogy nem feltétlenül fog a dolog működni. Én megmondtam. Az embereid is megmondták.

– Kösz az emlékeztetőt, haver. – Mattson felhúzta a cipzárját, és a csaphoz lépett. – Ezzel a kis kalanddal csak jól elbasztuk az időt.

– Még lehet, hogy hasznos lesz. Talán csak idő kell a tudatnak a megtapadáshoz.

– Robbins és Wilson azt állították, hogy a tudat ott lesz, mihelyt felébresztjük. – Mattson meglengette a kezét a csap alatt. – Faszom ezekbe az automata csapokba – morgott, végül mérgesen eltakarta a kezével a szenzort. A víz végre elkezdett folyni.

– Most először csináltunk ilyesmit – jegyezte meg Szilard. – Robbins és Wilson esetleg tévedett.

Mattson röviden felnevetett.

– Azok ketten konkrétan tévedtek, nem esetleg. Csak nem egészen úgy, mint ahogy beállítod. Egyébként is, talán a tieid fognak pesztrálni egy felnőtt méretű csecsemőt, várva hogy a „tudata megtapadjon”? Szerintem nem. És az hétszentség, hogy én sem. Így is túl sok időt pocsékoltunk már el. – Mattson befejezte a kézmosást, és keresni kezdte a kéztörlőt.

Szilard az adagolóra mutatott a falon.

– Üres.

– Naná, hogy az. Az emberiség képes egy DNS-ből katonát építeni, bezzeg egy kibaszott mosdó ellátása papírtörölközővel, az nem megy. – Mattson vadul lerázta a kezéről a víz nagy részét, a maradékot a nadrágjába törölte.

– Ha eltekintünk a papírtörölközők problémájától, jól értem, hogy rám hagyod ezt a katonát? Ha igen, bekapcsoltatom az AgyGépét, és berakom egy kiképzőszakaszba olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet.

– Hova ez a nagy sietség?

– Ő egy teljesen kifejlett különleges katona. Azt nem állítanám, hogy sietnem kell, de te ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy milyen sebességgel cserélődik az állomány a Különleges Erőknél. Mindig kell az utánpótlás. És annyit mondok, hiszem, hogy ez a katona még jól fog jönni nekünk.

– Ez aztán az optimizmus.

Szilard elmosolyodott.

– Tudtad, hogy a Különlegesek honnan kapják a nevüket?

– Híres tudósok és művészek után.

– Tudósok és filozófusok után. Legalábbis a vezetéknevüket. A keresztnév hétköznapi és véletlenszerű. Én Szilard Leó után kaptam a nevem. Benne volt az első atombomba építésében, amit utána alaposan megbánt.

– Tudom, ki volt Szilard Leó.

– Nem akartam úgy tenni, mintha nem tudnád. Bár veletek, valószülöttekkel soha nem mehet biztosra az ember. Vannak vicces rések a tudásotokban.

– Persze, mert az egyetemi éveinket igyekszünk kufircolással tölteni. És ez a legtöbbünket hátráltatja a huszadik századi tudósokról szóló adatok felhalmozásában.

– Képzelem – állapította meg Szilard, majd folytatta a gondolatmenetét.

– Tudományos tehetsége mellett Szilard nagyon jó előrelátó képességgel is rendelkezett. Megjövendölte például mindkét huszadik századi világháborút, és néhány más, fontos eseményt is. Ettől persze kissé paranoid lett. Volt, hogy hotelban lakott, menetkész csomagokkal. Szükség esetére.

– Roppant érdekes. De mit akarsz ezzel mondani?

– Természetesen nem vagyok Szilard Leó leszármazottja semmilyen módon. Csak megkaptam a nevét. És azt hiszem, nekem is megvan az ő előrelátó képessége, különösen, ha háborúról van szó. Azt gondolom, hogy ez a háború, ami felé tartunk, különösen fajsúlyos lesz. Ez nem csupán spekuláció, az embereim irányított hírszerző tevékenységet folytatnak már azóta, hogy tudjuk, mit kell keresni. Persze nem kell minden tudásadat birtokában lenned ahhoz, hogy megállapítsd, ha három fajjal kell egyszerre háborúznunk, ott pocsékok lesznek az esélyeink. – Szilard fejével a labor felé intett. – Ennek a katonának talán nincsenek meg Boutin emlékei, de maga Boutin még benne van a génjeiben. És a nap végén ez fog számítani, nekünk meg minden segítségre szükségünk lesz. Ő az én „menetkész csomagom”.

– Púpnak kell a hátadra – állapította meg Mattson.

– Egyebek mellett.

– Néha piszokul látszik, hogy még csak egy tinédzser vagy, haver.

– Átvezényeled akkor hozzám ezt a katonát, tábornok?

Mattson elbocsátólag legyintett.

– Vigyed csak, tábornok. Örülj neki. Legalább nem kell aggódnom, hogy ebből is áruló lesz.

– Köszönöm.

– És mihez kezdesz az új játékszereddel?

– Kezdetnek – felelte Szilard – kap tőlünk egy nevet.

NÉGY

Úgy jött erre a világra, mint a legtöbb újszülött: sikítva.

A világ körülötte csak formátlan káosz volt. Ahogy a világ feltűnt, valami közeledett hozzá és hangokat hallatott, ez megijesztette. Hirtelen elment, és közben még hangosabb hangokat adott ki.

Sírt. Próbált megmozdulni, de nem tudott. Tovább sírt.

Egy másik alak közeledett feléje. Az iménti tapasztalatból okulva félelmében felüvöltött, és menekülni próbált. Az alak hangot keltett és megmozdult. Tisztaság.

Olyan volt, mintha a tudata felvett volna egy szemüveget. A világ a helyére került. Bár még minden idegennek hatott, úgy tűnt, mindennek van értelme. Tudta, hogy még ha nem is ismeri mindennek a nevét, amit lát, de mindennek van neve, minden valami. Elméjének egy része életre kelt, és szeretett volna mindent a nevén nevezni, de nem ment.

Az egész világ ott volt a nyelve hegyén.

– Érzékeled ezt? – kérdezte az alak, a személy előtte. És érzékelte. Hallotta a feltett kérdést, noha tudta, hogy hang nem hallatszott, a kérdést egyenesen az agyába küldték. Nem tudta, hogy honnan tudja ezt, vagy hogy hogyan csinálják. Azt sem tudta, mit válaszoljon. Már nyitotta a száját.

– Ne! – mondta az előtte álló. – Inkább próbáld meg küldeni a választ. Gyorsabb, mint a beszéd. Mi mind így csináljuk. Mutatom, hogyan.

A fejében ekkor utasítások bukkantak fel, az utasításokon túl pedig egyfajta tudatosság jelentkezett, amely megnyugtatta, hogy minden, amit nem ért, magyarázatot és értelmezést nyer majd, kontextusba kerül. Amint ezt végiggondolta, érezte, hogy a kapott utasítások szétnyílnak, azokról egyedi fogalmak és ideák válnak le és ágyazódnak be saját értelmüket keresvén, hogy olyan kereteket határozzanak meg, amit használni tud. Pillanatnyilag egyetlen hatalmas gondolattá tapadtak össze, egyetlen alakzattá, amely lehetővé tette, hogy válaszoljon. Érezte az egyre növekvő késztetést a válaszra, mire elméje – megérezvén ezt a késztetést – több válaszlehetőséget is felkínált. A válaszlehetőségek mindegyike ugyanúgy bontotta ki magát, mint korábban az utasítások, megértést és összefüggéseket kínálva a megfelelő válaszhoz.

Az egész kevesebb mint öt másodpercig tartott.

– Érzékellek – jelentette ki végül.

– Pompás – mondta az alak vele szemben. – A nevem Judy Curie.

– Szia, Judy – felelte, miután az agya kibontotta számára a nevek fogalmát és a használatos eljárásokat arra az esetre, ha valaki bemutatkozik neki. Próbálta megmondani a saját nevét, de nem tudta. Hirtelen összezavarodott.

Curie rámosolygott.

– Nem jut eszedbe a neved, ugye?

– Nem.

– Mert még nem kaptad meg. Szeretnéd tudni, mi a neved?

– Igen, légy szíves.

– A neved Jared Dirac.

Jared érezte, hogy a neve kibomlik az agyában. Jared: bibliai név (a bibliai fogalmának kibomlása elvezette őt a könyv és a Biblia meghatározásához, amelyet nem olvasott el, mert érezte, hogy az elolvasás és a hozzá kapcsolódó fogalomkibontások pár másodpercnél többet vennének igénybe), Mahalálél fia és Énókh apja. A jarediták vezére a Mormon Könyve szerint (újabb könyv, amelyet nem bontott ki). Jelentése: leszármazott. A Diracnak sok jelentése volt, a legtöbbet Paul Dirac, a tudós nevéből lehetett levezetni. Mivel Jared előzőleg már kibontotta a nevek és a névhasználati szokások fogalmait, Judyhoz fordult.

– Paul Dirac leszármazottja vagyok?

– Nem. A nevedet véletlenszerűen választottuk egy listáról.

– De a keresztnevem jelentése „leszármazott”. A vezetéknév pedig a családi név.

– A keresztnevek még a valószülöttek között sem jelentenek sokat. Nálunk még a vezetéknevek sem. Ne képzelj bele túl sokat a nevedbe, Jared.

Jared pár pillanatig a hallottakon gondolkodott, hagyta, hogy a fogalmak kifejtsék magukat. Egyetlen fogalom nem akart csak kibomlani: valószülött. Jared megjegyezte magának, hogy később utánanézzen, de most nem törődött ezzel tovább.

– Minden zavaros – jelentette ki végül.

Curie mosolygott.

– Az elején sok minden zavaros.

– Segíts rendet tennem – kérte Jared.

– Fogok. De nem sokáig. Soron kívül születtél, Jared, és a kiképzőtársaidnak már két nap előnye van. Össze kell kapcsolódnod velük, amilyen hamar csak lehet, különben annyira szétcsúsztok, hogy sosem fogod behozni őket. Elmondom, amit tudok, miközben elviszlek hozzájuk, ők meg majd kipótolják a többit. Gyerünk, szállj ki abból a tartályból. Lássuk, hogy a járás is megy-e olyan jól, mint a gondolkodás.

A járás fogalma kibontotta magát, ahogy a rögzítőpántok felszámolták magukat. Jared összeszedte magát, és kikecmergett a tartályból. Lelépett a padlóra.

– Kis lépés egy embernek – jegyezte meg Curie, és Jared döbbenten tapasztalta, hogy a mondat értelmezése során mennyi „kibontanivalót” talált.

– Először is – kezdett bele Curie, miközben átgyalogoltak Jareddel a Főnix Állomáson – azt gondolod, hogy gondolkodsz, pedig nem.

Jared első reakciója az lett volna, hogy kiböki: „Ezt nem értem”, de aztán visszafogta magát, mert rájött, hogy még sokáig ez lesz az első reakciója.

– Ezt fejtsd ki, légy szíves – mondta helyette.

– Most születtél – felelte Curie –, és az agyad, a valódi agyad teljesen üres. Se tudás, se tapasztalat. A helyükön egy AgyGépnek nevezett számítógép szolgáltatja a válaszokat, a tudást és az információt minden felmerülő kérdésre olyan módon, hogy azt fel tudd dolgozni. A gép adja fel a szóba jöhető válaszlehetőségeket is. Figyelj a tömegre. – Curie átpréselte magát egy csoport, a folyosót elzáró GYV-katonán.

Jared tartotta a lépést.

– De hát úgy érzem, hogy majdnem mindent tudok már. Mintha mindig is tudtam volna, csak valahogy elfelejtettem.

– Mielőtt megszülettél, az AgyGéped előkészítette az agyad. Átalakította a már meglévő idegpályákat, hogy felkészítse az agyad a gyors tanulásra és információfeldolgozásra. Azért érzed úgy, mintha már tudnál dolgokat, mert az agyadat felkészítették a tanulásra. Az első hónapban folyamatos dejá vu érzésed lesz. Aztán, ahogyan tanulsz, megszűnsz mankónak használni az AgyGépet. Mi sokkal gyorsabban gyűjtjük be, dolgozzuk fel és tanuljuk meg az információkat, mint a valószülöttek.

Jared megállt, részben hogy időt hagyjon elméjének kibontani Curie mondatait, de nem csak ezért. Curie megérezte Jared megtorpanását, és lefékezett.

– Mi az?

– Már másodjára használtad a szót: valószülött. És nem találom az értelmét.

– Ez nem olyasfajta információ, amit rábíznának az AgyGépre. – Curie továbbindult, miközben pár katona felé intett. – Ők valószülöttek. Olyan emberek, akik csecsemőként születtek, és nagyon-nagyon sok időt fordítanak a fejlődésre, éveket. Egy tizenhat éves közülük kevesebbet tud, mint te most, holott csak tizenhat perce születtél. Nem valami hatékony módja a dolgok intézésének, de mivel ez a természetes, azt gondolják, hogy jó is.

– Te nem így gondolod?

– Nem gondolom, hogy jó vagy rossz, eltekintve persze a hatékonytalanságtól. Én is éppolyan élő vagyok, mint ők. A „valószülött” igazából félrevezető elnevezés, mert mi is születünk.

Születünk, élünk, meghalunk. Pont, mint ők.

– Szóval ugyanolyanok vagyunk – állapította meg Jared.

Curie rápillantott.

– Nem. Nem vagyunk ugyanolyanok. Bennünket erősebbre terveztek fizikailag is, mentálisan is. Gyorsabban mozgunk és gyorsabban gondolkozunk. Még beszélni is gyorsabban beszélünk. Amikor először beszélsz majd egy valószülöttel, az olyan lesz, mint egy lassított felvétel. Ezt figyeld. – Curie megállt, tanácstalanul szétnézett, aztán megállított egy arra járó katonát.

– Elnézését kérem – szólította meg, és a száját használta a beszédhez –, azt mondták, hogy van ezen a szinten egy kantin, ahol igen jó hamburgereket lehet kapni, de nem találom. Tudna nekem segíteni? – Curie hangja nagyon hasonlított arra, amit Jared a fejében hallott, de sokkal lassabb volt, olyannyira, hogy Jared egy hosszú másodpercig nem is értette, hogy Curie mit mond.

– Hát persze – felelte a katona. – A kantin pár száz méterre van innen. Csak menjenek tovább, amerre eddig is mentek, akkor pont bele fognak futni. Az első étkezde lesz az, el sem téveszthetik.

– Csodás, köszönöm – felelte Curie, és továbbindultak. – Látod, erre gondoltam – üzente Jarednek. – Olyan, mintha nem lennének teljesen kifejlődve.

Jared szórakozottan bólintott. Az agya kifejtette a „hamburger” szót, ami rávezette az „étel” fogalomra. Ettől egy egészen új felismerése támadt.

– Azt hiszem, éhes vagyok – közölte.

– Később. A kiképzőtársaiddal kell enned, ez is része a kötődés kialakulásának. A legtöbb dolgod a kiképzőtársaiddal együtt fogod csinálni.

– Hol vannak a te kiképzőtársaid?

– Hát ez vicces kérdés. Évek óta nem láttam őket. Kiképzés után már csak ritkán találkoztok. Mindenki megkapja a beosztását oda, ahova szükséges, aztán összekapcsolódsz a rajoddal és a szakaszoddal. Én most a Különleges Erők egyik dekantálószakaszához vagyok kapcsolva, mi segítjük ki születésükkor az új katonákat a klónozótartályokból.

Jared kibontotta az „összekapcsolódás” fogalmát, de nem igazán értette. Próbálta átgondolni, de Curie félbeszakította saját mondandójával.

– Hátrányban leszel a társaidhoz képest, attól tartok. Őket összekapcsolva ébresztették fel, és már megszokták egymást. Eltarthat pár napig, mire megszoknak téged is. Velük összekapcsolva kellett volna téged is felébreszteni.

– Miért nem ez történt?

– Itt vagyunk – kerülte ki a kérdést Curie, és megállt egy ajtónál.

– Mi ez itt?

– A siklópilóták készenléti helyisége – felelte Curie. – Ideje fuvart szerezni. Na, gyere. – Kinyitotta az ajtót, majd előreengedte és követte Jaredet a helyiségbe.

A szobában három pilóta pókerezett.

– Melyikőjük Cloud hadnagy? – kérdezte Curie.

– Az, akivel most feltöröljük a parkettát – mondta az egyik pilóta, és egy zsetont dobott az asztalra. – Emelek tízzel.

– Akivel nagyon feltöröljük a parkettát – vigyorgott egy másik, és ő is betolt egy zsetont. – Itt a tízesed.

– Bárdolatlan szavaitok sokkal jobban fájnának, ha pénzben játszanánk – mondta a harmadik, aki kizárásos alapon csakis Cloud hadnagy lehetett. Bedobott három zsetont. – Tartom a tízet, és emelem hússzal.

– Ez a hátránya annak, ha all-inclusive pokoltúrán vagy. Ha egyszer mindent fizetnek, nincs értelme, hogy pénzt is adjanak. Tartom.

– Ha tudtam volna, hogy komcsiknak fogok dolgozni, hát sosem jelentkezem. Tartom.

– Látod. Nemcsak ostoba lennél, de mostanra már halott is – jegyezte meg Cloud. – Meg lennél fosztva a munkádtól. Meg lennél fosztva mindentől. És persze ugyanúgy buknál pár száz dollárt ezen a partin. – Azzal kiterítette a lapjait. – Két ász és három nyolcas. Lássátok és sírjatok.

– A fenébe – csapta le a lapjait az asztalra az első pilóta.

– És hála az égnek Karl Marxért – sóhajtott fel a második.

– A történelemben először mondták ezt pókerasztal mellett – vigyorgott Cloud. – Büszke lehetsz magadra.

– Ó, az is vagyok. De anyámnak ne mondd. Megszakadna a texasi szíve.

– Hallgatok, mint a sír.

– Cloud hadnagy – szólt közbe Curie. – Valamikor ebben az évszázadban, ha lehetne.

– Elnézését kérem, hadnagy. De be kellett fejeznem ezt a kis szertartásos megszégyenítést. Biztos megérti.

– Nos, nem igazán. – Curie fejével Jared felé biccentett. – Ezt az újoncot kell levinnie a Carson bázisra. Már megvan a menetparancsa és az engedélyei.

– Vélhetőleg – hümmögte Cloud, és egy percre elrévedt, ahogy az AgyGépével dolgozott. – Igen, itt is van. Úgy fest, a siklómat már fel is készítették és feltankolták. Leadom a röptervet, aztán mehetünk is. – Végigmérte Jaredet. – Viszünk még valakit rajtad kívül?

Jared visszapillantott Curie-re, aki megrázta a fejét.

– Nem. Csak engem. – Kicsit meg volt illetődve, hogy életében először hallotta a saját hangját, és hogy milyen lassan álltak össze a szavak. Egészen pontosan érzékelte a nyelvét, ahogy az a szájában mozgott, és ettől lett egy kis hányingere.

Cloud szótlanul figyelte Jared és Curie üzenetváltását, majd egy szék felé intett.

– Rendben. Ülj le, haver. Egy perc, és itt leszek.

Jared leült, és felnézett Curie-re.

– Most mi lesz velem?

– Cloud hadnagy levisz a Carson bázisra, ahol csatlakozol a kiképzőszakaszodhoz. Ők már pár napja elkezdték a kiképzést, de az első napok úgyis csak az összekapcsolódásról és a személyiség stabilizálásáról szólnak. Az igazi kiképzést még nem késted le.

– Te hol leszel?

– Itt. Mit gondoltál, hol leszek?

– Nem tudom. Félek. Nem ismerek senkit, csak téged.

– Légy nyugodt – mondta Curie, és Jared érzelmi hullámot tapasztalt az irányából. AgyGépe feldolgozta az érzést, és kibontotta számára az „empátia” fogalmát. – Már csak pár óra, és összekapcsolódsz a szakasztársaiddal. Attól kezdve sínen leszel, egy csomó mindennek meglátod majd az értelmét.

– Oké – válaszolta Jared bizonytalanul.

– Ég veled, Jared Dirac – búcsúzott Curie egy kis mosollyal, majd sarkon fordult, és elment. Jared egy darabig még érezte a jelenlétét, majd mintha Curie rádöbbent volna, hogy nyitva hagyta a kapcsolatot, és gyorsan bontotta. Jared az együtt töltött rövid időn elmélkedett, mire AgyGépe kibontotta neki az „emlék” fogalmát. Az emlékezés érzelmet váltott ki belőle, és az AgyGép egy újabb fogalmat bontott ki számára: „izgalmas”

– Hé, kérdezhetek egyet? – szólította meg Cloud Jaredet, miután megkezdték az ereszkedést a Főnix felszíne felé.

Jared megvizsgálta a kérdést, és látta, hogy annak többértelmű szerkezete sokféle értelmezést tesz lehetővé. Egyfelől Cloud már meg is válaszolta a saját kérdését annak feltevésével, igen, képes egy kérdést feltenni. Jared AgyGépe azt sugallta, és ebben Jared egyet is értett, hogy nem ez volt a megfelelő értelmezés. Vélhetőleg Cloud tisztában volt azzal, hogy bír egy kérdés feltevésének a képességével, vagy ha nem volt vele tisztában, mostanra már tudja. Ahogy Jared AgyGépe egymás után bontotta ki és rendezte sorba a lehetséges értelmezéseket, Jared forrón remélte, hogy egy nap majd azonnal tudni fogja a válaszokat, és nem kell végeérhetetlen kibontássorozatokra várnia. Alig több, mint egy órája volt életben, és már piszokul fárasztónak találta.

Jared saját bevallása szerint túl sokáig értékelte a lehetőségeit (a pilóta ebből azonban mit sem vett észre), majd előállt a legmegfelelőbbnek látszó változattal.

– Igen.

– Te a Különleges Erőknél vagy, ugye?

– Igen.

– Mennyi idős vagy?

– Pont most?

– Persze.

Jaredet az AgyGépe tájékozatta arról, hogy van egy belső órája, amit meg is nézett.

– Hetvenegy – jelentette ki Jared.

Cloud ránézett.

– Hetvenegy éves? Elég öreg vagy Különleges létedre, ahhoz képest, amit rólatok tudok.

– Nem. Nem hetvenegy éves, hetvenegy perces.

– Beszarás – szakadt ki Cloudból.

Ennek az értelmezéséhez megint kellett pár pillanat.

– Beszarás – értett egyet végül Jared.

– Baszki, ez tényleg furcsa.

– Miért?

Cloud kinyitotta a száját, aztán becsukta, és ismét Jaredre nézett.

– Hát, erről nem nagyon kéne tudnod, de a legtöbb ember számára azért furcsa, hogy olyasvalakivel beszélget, aki alig egy órája született meg. Bazmeg, te még nem éltél, amikor mi elkezdtük a pókercsatánkat odafent. A legtöbb ember a te korodban még ott tart, hogy éppen ráérez a levegővételre és a szarásra.

Jared egyeztetett az AgyGépével.

– Az egyiket épp most is csinálom.

Cloud elnevette magát.

– Most először hallok valami vicceset egy magadfajtától.

Jared átgondolta a hallottakat.

– Nem vicc. Az egyiket tényleg épp most is csinálom.

– Erősen remélem, hogy a légzés az.

– Az.

– Akkor rendben – mondta Cloud, és újra kuncogott. – Egy pillanatig azt hittem, hogy felfedeztem egy humorérzékkel megáldott Különlegest.

– Sajnálom.

– Sose sajnáld, az isten szerelmére. Alig vagy egyórás. Vannak, akik száz évig élnek, mégse fejlődik ki a humorérzékük. Volt egy feleségem, aki sose mosolyodott el a házasságunk alatt. Neked legalább van mentséged, te csak most születtél. Neki nem volt.

Jared végiggondolta a dolgot.

– Talán nem voltál vicces.

– Látod, ez egy poén volt. Szóval te tényleg hetvenegy perces vagy.

– Már hetvenhárom.

– Na és milyen?

– Mi milyen?

– Ez – felelte Cloud, körbemutatva maga körül. – Az élet. A világmindenség. Meg minden.

– Magányos.

– Hoppá. Nem kellett sok idő, hogy erre rájöjj.

– Miből gondolod, hogy a Különlegeseknek nincsen humorérzékük?

– Ó, azt nem mondtam, hogy nincsen. Csak még sohasem láttam olyat, akinek van. Vegyük például a barátnődet a Főnix /állomáson. A tündéri miss Curie-t. Már egy éve próbálom megnevettetni. Minden alkalommal találkozunk, amikor egy csapat Különlegest viszek a Carson bázisra. Eddig semmi. És lehet, hogy csak vele van a baj, bár időről időre próbálkozom azokkal a Különlegesekkel is, akiket leviszek vagy felhozok. Szintén semmi.

– Talán mert tényleg nem vagy vicces.

– Tessék, megint ez az ócska poén. Én is gondoltam rá, hogy velem lehet a baj. Viszont gond nélkül megnevettetem a rendes katonákat, vagy legalábbis a legtöbbjüket. A normális katonák keveset találkoznak Különlegesekkel, de akik igen, azok egyetértenek velem abban, hogy nincs humorérzéketek. A legjobb tippünk szerint azért nincs, mert felnőttnek születtek, a humor kifejlődéséhez viszont idő kell és gyakorlás.

– Mondj egy viccet.

– Komolyan gondolod?

– Persze. Szeretnék hallani egy viccet.

– Hmm, keresnem kell egyet. – Cloud egy pillanatra elgondolkodott, aztán folytatta. – Oké, megvan. Gondolom, fogalmad sincs arról, kicsoda Sherlock Holmes.

– Most már van – felelete pár másodpercnyi hallgatás után Jared.

– Te, ez rohadt ijesztő, amit csinálsz. Na, mindegy. Itt a vicc. Sherlock Holmes és a társa, Watson egy este táborozni mentek. Tábortüzet raktak, vittek egy üveg bort, szalonnát sütöttek, a szokásos. Aztán nyugovóra tértek. Később, éjszaka Holmes felébresztette Watsont. „Watson! Nézzen fel az égre, és mondja el, mit lát!”, kérte. Watson felnézett, és sorolni kezdte, hogy milliónyi csillag van, hogy a tiszta éjszaka jó időt jelent másnapra, hogy a kozmosz fenségessége micsoda bizonyíték Isten mindenhatóságára. Amikor befejezte, visszakérdezett. „Miért, Holmes, magának mit jelent a csillagos ég?” És Holmes ezt válaszolta: „Valami zsivány ellopta a sátrunkat.”

Cloud várakozásteljesen nézett Jaredre, aztán felvonta a szemöldökét, ahogy Jared rezzenetlen arccal visszanézett rá.

– Nem érted.

– De értem. Csak nem vicces. Valaki tényleg ellopta a sátrukat.

Cloud egy pillanatig csak bámulta Jaredet, aztán kirobbant belőle a nevetés.

– Hát, lehet, hogy én nem vagyok vicces, te viszont tutira az vagy.

– Nem direkt csinálom.

– Ettől leszel még viccesebb. Na, belépünk a légkörbe. Tegyük félre a viccmesélést, ameddig arra koncentrálok, hogy egy darabban érjünk le.

Cloud a Carson bázis felszállópályájának aszfaltján hagyta Jaredet.

– Már tudják, hogy itt vagy. Valaki mindjárt jönni fog, hogy összeszedjen. Csak maradj itt, ameddig ideér.

– Így lesz. Kösz a fuvart és a vicceket.

– Nagyon szívesen. Az egyik hasznosabb volt, mint a másik. – Cloud kinyújtotta a kezét. Jared kibontotta a gesztus jelentését, és megfogta Cloud kezét. Kezet ráztak.

– És már azt is tudod, hogyan kell kezet fogni. Ez egy hasznos képesség. Sok szerencsét, Jared Dirac. Ha a kiképzés után én foglak felvinni, majd megint mesélhetünk egymásnak vicceket.

– Benne vagyok.

– Akkor húzz bele, és tanulj meg addig néhány viccet. Ne várd, hogy én végezzem a munka nehezét. Nézd, már jönnek is érted. Viszlát, Jared. Vigyázz a hajtóműveknél!

Cloud eltűnt a siklójában, hogy felkészüljön a felszállásra, Jared pedig ellépett a járműtől.

– Jared Dirac – szólította meg a gyorsan közeledő alak.

– Igen.

– Gabriel Brahe vagyok, a kiképzőszakasza rangidős oktatója. Jöjjön. Ideje találkoznia a többi újonccal. – Ahogy elérte Jaredet, már fordult is vissza, hogy a bázis irányába induljon. Jarednek iparkodnia kellett, ha követni akarta.

– Maga beszélt ahhoz a pilótához – állapította meg Brahe gyaloglás közben. – Miről beszélgettek?

– Vicceket mesélt. Azt mondta, hogy a legtöbb katona szerint a Különlegeseknek nincs humorérzékük.

– A legtöbb katonának fogalma sincs a Különlegesekről. Figyeljen, Dirac. Máskor ilyet ne csináljon. Csak az előítéleteiket táplálja. Amikor a valószülött katonák azt állítják, hogy a Különlegeseknek nincs humorérzéke, akkor a maguk módján sértegetnek bennünket. Mintha mi kevésbé lennénk emberiek, mint ők. Ha nincs humorérzékünk, akkor olyanok vagyunk, mint bármely más szubhumán automata, amit az emberiség eddig a saját szórakoztatására készített. Csak egy újabb érzelmek nélküli robot, amihez képest felsőbbrendűnek érezhetik magukat. Ne adjon nekik lehetőséget erre.

Miután az AgyGépe kibontotta Brahe kirohanását, Jared végiggondolta a Clouddal folytatott beszélgetését. Egy pillanatig sem érezte, hogy Cloud valamiféle felsőbbrendűséggel viseltetne iránta. De Jarednek be kellett ismernie, hogy még csak pár órás. Sok dolog lehet, amiről még fogalma sincs. Ezzel együtt ellentmondást érzett Brahe véleménye és a saját tapasztalatai között, még ha csekélyt is. Megkockáztatott egy kérdést.

– Van a Különlegeseknek humorérzéke?

– Hát persze hogy van. Minden embernek van humorérzéke. Csak nekünk másfajta a humorról vallott felfogásunk. Mondja el a pilótája egyik viccét.

– Jó – felelte Jared, és elismételte Cloud viccét Holmesról és Watsonról.

– Tessék. Ez nettó ostobaság. Az egész azon alapul, mintha Watson nem vette volna észre a sátor hiányát. Ez a baj a valószülött humorral. Arra épül, hogy valaki idióta. Nem szégyen az, hogy valakinek nem ilyen a humorérzéke. – Brahe felől ingerültség sugárzott egy pillanatra, és Jared úgy döntött, hogy nem erőlteti a témát. Mást kérdezett.

– Itt mindenki Különleges?

– Igen. A Carson bázis az egyik a két Különleges kiképző támaszpont közül, és az egyetlen kiképzőhely az egész Főnix bolygón. Látja, hogyan veszi körbe az erdő a bázist? – Brahe fejével a bázison túl burjánzó dús vegetáció felé intett, ahol a földi fák és a főnixi megaflóra képviselői vívták kétes kimenetelű harcukat a dominanciáért. – Hatszáz kilométernyire van a legközelebbi emberi település.

– Miért? – kérdezte Jared, emlékezve Brahe korábbi megjegyzésére a valószülöttekről. – El akarnak zárni bennünket a többiektől?

– A többieket akarják elzárni előlünk. A különlegesek kiképzése egész más, mint a valószülötteké. Nincs szükségünk a reguláris GYV vagy a civilek keltette figyelemelvonásra, ők meg könnyen félreérthetnének valamit, amit látnak. Mindenkinek az a legjobb, ha békében folyhat a kiképzésünk.

– Tudom, hogy le vagyok maradva a kiképzésben.

– Nem a kiképzésben. Az összekapcsolódásban. A kiképzést csak holnap kezdjük. De az összekapcsolódás ugyanennyire fontos. Ha nincs összekapcsolva, nem tud tanulni.

– Hogyan kapcsolódom?

– Először is találkozik a szakaszával – felelte Brahe, és megállt egy kisebb barakk ajtaja előtt. – Itt is vagyunk. Mondtam nekik, hogy megjött, már várják magát. – Brahe kinyitotta az ajtót, és beengedte Jaredet.

A barakk szegényesen volt bútorozva, és ugyanúgy festett, mint a többi elhelyezési körlet, amely évszázadok óta nem változott. Két sorban nyolc nyolc ágy a falaknál. Köztük és rajtuk tizenöt férfi és nő, akik mind Jaredet nézték. Jaredet megzavarta a hirtelen támadt figyelem, AgyGépe kibontotta a „szégyenlősség” fogalmát. Érezte a késztetést, hogy köszöntse újdonsült társait, de hirtelen ráébredt, fogalma sincs arról, hogy tudna az AgyGépével egynél több emberhez szólni. Ugyanekkor viszont az is eszébe ötlött, hogy kinyithatná a száját és beszélhetne. A kommunikációs lehetőségek összetettsége maga alá temette.

– Helló – szólalt meg végül. Néhányan a leendő szakasztársai közül elmosolyodtak a primitív köszöntés hallatán, de senki sem viszonozta.

– Hát ez nem sikerült valami fényesen – küldte Jared Brahe-nak.

– Az összekapcsolódásra várnak a bemutatkozással.

– És az mikor lesz?

– Most – felelte Brahe, és összekapcsolta Jaredet a szakasztársaival.

Jared egy töredékmásodpercig még saját meglepődését érezte, ahogy AgyGépe jelezte, hogy elöljárója, Brahe ha korlátozottan is, de irányítani tudja. De a megfigyelést rögtön elsöpörte a következő, hogy mostantól tizenöt ember van még a fejében, és ő is benne van tizenöt másik ember tudatában. A zabolátlan információkitörés elárasztotta Jared tudatát, és az ő kevéske emléke is becsatornázódott tizenöt másik szálba. A köszönés és bemutatkozás szükségtelenné és meghaladottá vált abban a pillanatban, ahogy Jared mindent megtudott a tizenöt idegenről, és olyan intim közelségbe került velük, amennyire emberileg csak lehetséges. Tiszta szerencse, hogy ezek az életek természetellenesen rövidek voltak.

Jared összeesett.

– Ez érdekes volt – hallotta Jared. Szinte azonnal felismerte a megszólalót, Brian Michaelsont, bár még soha nem kommunikált vele.

– Remélem, nem válik a szokásává. – Másik hang. Steve Seaborg.

– Hagyjátok már – mondta egy harmadik hang. – Nem összekapcsolva született. Jó sok mindent kellett feldolgoznia egyszerre. Gyertek, szedjük fel a padlóról.

Sarah Pauling.

Jared kinyitotta a szemét. Pauling mellette térdelt, Brahe és a többiek kíváncsi félkört alkottak fölötte.

– Jól vagyok – küldte mindannyiuknak, a szakasz kommunikációs csatornáját használva. A választás, hogy ezt tegye, magától jött, az integráció következményeként. – Nem tudtam, mire számítsak. Nem tudtam, hogy kezeljem. De már jól vagyok.

A szakasztársai mindenféle érzelmet sugároztak felé, mindegyikük mást: aggodalmat, zavart, bosszankodást, egykedvűséget, vidámságot. Jared visszakövette a vidámságot a forrásához. Paulingon nem csak az érzelmi aura látszott, de egy huncut kis mosoly is ült az arcán.

– Nem is nézel ki annyira megviseltnek – jegyezte meg Pauling. Felállt és a kezét nyújtotta. – Gyerünk, felkelni. – Jared elfogadta a feléje nyújtott kezet, és feltornázta magát.

– Sarah-nak lett egy ölebe – mondta Seaborg, és vidámságcsöppecskék pattogtak a szakasz néhány tagja között, meg egy furcsa érzelemhullám, amit Jared nevetésként ismert fel.

– Fogd be, Steve. Azt se tudod, mi az az öleb.

– Ettől ő még öleb – vigyorgott Seaborg.

– Ettől te még köcsög vagy.

– Nem vagyok öleb – szólt közbe Jared, és hirtelen mindenki ránézett. Már nem hozta zavarba, mint az első alkalommal, most már mindannyian ott voltak a fejében. Seaborg felé fordult. – Sarah csak kedves volt hozzám. Ettől nem lettem öleb, és ő nem lett a gazdám. Csak annyit tett, hogy volt kedves felsegíteni a padlóról.

Seaborg hallhatóan horkantott egyet, és kivált a gyülekezetből, hogy látványosan valami mással kezdjen el foglalkozni. Néhányan csatlakoztak hozzá. Sarah Brahe-hoz fordult:

– Ez minden kiképzőszakasszal előfordul?

Brahe mosolygott.

– Azt gondolja, hogy könnyebben jönnek ki egymással így, hogy mind egymás fejében vannak? Nincs hová bújni. Ami igazán meglepő, hogy még egyikük sem mázolt be egyet valaki másnak. Általában ilyenkor már feszítővassal kell szétválasztanunk az újoncokat.

Brahe Jaredhez fordult.

– Innentől rendben lesz?

– Azt hiszem. Kell egy kis idő, hogy rendbe szedjem a dolgokat. Egy csomó minden van a fejemben, és ki kell találnom, hogy mi hova való.

Brahe visszanézett Paulingra.

– Tud neki segíteni?

Pauling mosolygott.

– Naná.

– Akkor magáé a Dirac-felügyelet. Holnap elkezdjük a kiképzést. Meglátjuk, addigra gatyába tudja-e rázni – mondta Brahe, és lelépett.

– Azt hiszem, mégiscsak az ölebed vagyok – állapította meg Jared. Egy egész vidámsághullám csapott át Paulingból.

– Mókás egy fickó vagy.

– Ma már te vagy a második, aki ezt mondja.

– Frankón? És tudsz vicceket?

Jared elmesélte Paulingnak a Sherlock Holmesról szólót. A nő hangosan kacagott.

ÖT

A Különlegesek kiképzése két hétig tart. Gabriel Brahe Jared szakaszának, hivatalosan a 8. kiképzőszakasznak a programját egy kérdés feltevésével kezdte.

– Miben különböznek a többi emberi lénytől? Emelje fel a kezét, aki tudja a választ.

A szakasz laza félkörben állt Brahe előtt, teljes csendben. Végül Jared emelte fel a kezét.

– Mi okosabbak, erősebbek és gyorsabbak vagyunk, mint a többiek – ismételte meg Judy Curie szavait.

– Jó próbálkozás, de nem helyes. Bennünket arra terveztek, hogy erősebbek, gyorsabbak és okosabbak legyünk. De ez csak a következménye annak, ami miatt különbözünk. Az emberek közül mi születtünk egyedül egy bizonyos céllal. Ez a cél egyszerű: védelmezni az emberiséget a világegyetemben.

A szakasz tagjai egymásra néztek. Sarah Pauling felemelte a kezét.

– Más emberek is védelmezik az emberiséget. Láttuk őket a Főnix Állomáson, ahogy jöttünk.

– De ők nem ezért születtek. Akiket láttak, a valószülöttek, ők cél nélkül születnek. Azért születnek, mert a biológia törvénye ezt parancsolja az embereknek: sokasodjatok! De azt már nem mondja meg, mihez kezdjenek magukkal azután. Egy valószülött éveket élhet anélkül, hogy halvány fogalma lenne arról, mihez kezdjen magával. Amennyire tudom, vannak olyanok is, akik az egész életüket így élik le. Csak zavarodottan végigbolyongják az útjukat, és a végén belezuhannak a sírjukba. Szomorú. És nem valami hatékony.

– Maguk sok mindent csinálhatnak az életükben, de a céltalan vegetálás nincs a programban. Azért születtek, hogy védjék az emberiséget. Arra tervezték magukat. Magukban minden ezt a célt szolgálja, a génekkel bezárólag. Ezért erősebbek, gyorsabbak és okosabbak – bólintott Jared felé –, és ezért születtek felnőttként, készen arra, hogy harcoljanak, gyorsan, hatékonyan és hatásosan. A GYV-nek három hónapra van szüksége ahhoz, hogy a valószülött katonáit kiképezze. Mi ugyanezt a kiképzést két hét alatt végigcsináljuk, sőt, tőlünk még többet is kapnak.

Steve Seaborg emelte fel a kezét.

– Miért tart a valószülöttek kiképzése olyan sokáig?

– Hadd mutassam be. Ma van a kiképzésük első napja. Tudják, mi az a vigyázzállás, vagy ismerik a többi alakias mozgásformát? – A kiképzőszakasz tagjai üres tekintettel nézték Brahe-t. – Rendben. Itt vannak az idevágó szabályzatok.

Jared érezte, hogy az agyát új információk öntik el. Az új tudás először vastagon és ömlesztve terült el a tudatán. Jared érezte, ahogy az AgyGépe a megszokott módon kibontva és kifejtve rakja helyére az egyes mozaikokat, összekapcsolva azokkal az ismeretekkel, melyeket első teljes napja után áldásként könyvelhetett el.

Jared már ismerte az alaki szabályzatot. És a szabályokon túl felbukkant benne egy váratlan érzés is, amit tovább erősítettek és pontosítottak a szakasztársaktól érkező gondolatok és benyomások: a Brahe előtt lazán várakozó csoport egy része állt, egy másik a lépcsőn üldögélt, a harmadik a falnak támaszkodott, és ez egyszerre nagyon helytelennek tűnt. Tiszteletlennek. Szégyenteljesnek. Harminc másodperccel később már feszes vigyázzban álltak Brahe előtt, négy sorban, négy oszlopban.

Brahe mosolygott.

– Elsőre megcsinálták. Pihenj! – A szakasz „pihenj” pózba váltott: lábak vállszélességű terpeszben, kezek a hát mögött. – Szerelvényt igazíts! Remek. – A szakasz láthatóan fellélegzett.

– Ha elmondanám, mennyi ideig tart a valószülötteket kiképezni ugyanerre, el sem hinnék. A valószülötteknek mindent el kell magyarázni, aztán gyakorolni, ismételni, újra és újra, ameddig nem megy megfelelően az, amire maguknak elég egy vagy két alkalom.

– A valószülöttek miért nem úgy tanulnak, mint mi? – kérdezte Alan Millikan.

– Mert nem tudnak. Az elméjük öreg és megcsontosodott. Már az is nehéz feladat a számukra, hogy az AgyGépet megtanulják használni. Ha úgy küldeném át az alaki szabályzatot, mint maguknak, nem tudnának vele mit kezdeni. Ők nem képesek úgy összekapcsolódni, automatikusan megosztani mindent, mint mi, Különlegesek. Nem erre tervezték őket. Nem erre születtek.

– Mi tehát felsőbbrendűek vagyunk, de vannak valószülött katonák is – állapította meg Steven Seaborg.

– Így igaz – hagyta helyben Brahe. – A Különleges Erők a Gyarmati Véderő kevesebb mint egy százalékát teszi ki.

– Ha mi ennyire jók vagyunk, miért van belőlünk ennyire kevés? – kérdezte Seaborg.

– Mert a valószülöttek félnek tőlünk.

– Micsoda?

– Kételkednek bennünk. Azzal a céllal hoztak létre bennünket, hogy védjük az emberiséget, de nem biztosak abban, hogy eléggé emberiek vagyunk. Szuperkatonáknak terveztek bennünket, de aggódnak, hogy a tervükbe hiba csúszhat. Ezért aztán nem tartanak bennünket embernek, és ránk bízzák azokat a feladatokat, amiktől esetleg ők válnának embertelenné. Csak annyit gyártanak belőlünk, hogy ezeket a feladatokat ellássuk, nem többet. Nem bíznak bennünk, mert nem bíznak magukban.

– Ez hülyeség – mondta Seaborg.

– Ez ironikus – állapította meg Sarah Pauling.

– Mindkét állítás igaz – értett egyet Brahe. – Az ésszerűség nem feltétlenül az emberiség erős oldala.

– Nehéz belátni, hogy miért gondolkodnak így – jegyezte meg Jared.

– Igaza van. És akaratlanul rámutatott a Különleges Erők egy általános hiányosságára. A valószülöttek nehezen bíznak a Különlegesekben, a Külölegesek viszont nehezen értik meg a valószülötteket. És ez sajnos nem javult az idővel. Én már tizenegy éves vagyok – a csodálkozás pingjei pattogtak a szakasz tagjai között, fel sem tudták fogni, hogy valaki ilyen öreg lehet –, de esküszöm, még mindig képtelen vagyok megérteni őket. A humorérzékük, amiről már beszélgettünk Dirackal, csak egy a sok probléma közül. Ezért van az, hogy a hagyományos fizikai és mentális képzésen kívül a Különlegeseket oktatják a valószülött katonák történelmére és kultúrájára is, hátha sikerül jobban megérteni őket, és megtudni, vajon hogyan láthatnak ők bennünket.

– Ez elég időpocsékolásnak látszik – vélte Seaborg. – Ha a valószülöttek nem bíznak bennünk, minek védelmezzük őket?

– Mert erre születtünk.

– Nem kérdezték, meg akarunk-e születni.

– És mert úgy gondolkozunk, mint egy valószülött. Mi is emberek vagyunk. Amikor az emberekért harcolunk, magunkért is küzdünk. Senkit sem kérdeznek meg a születése előtt, de attól még mi is születünk, és mi is emberek vagyunk. Ugyanannyira küzdünk önmagunkért, mint bárki másért. Ha nem védelmeznénk az emberiséget, ugyanolyan halottak lennénk, mint a többiek. A világegyetem könyörtelen.

Seaborg csendben maradt, de ingerültség sugárzott belőle.

– Ez minden, amit csinálunk? – kérdezte Jared.

– Mire gondol? – kérdezett vissza Brahe.

– Adott céllal születtünk. De csinálhatunk azért mást is?

– Mint például?

– Nem tudom. Még csak egynapos vagyok, még nem tudok túl sokat – ettől a derültség szikrái kezdtek repkedni, és Brahe is elmosolyodott.

– Életcéllal születünk, de nem vagyunk rabszolgák. A szolgálati időnk tíz év. Utána visszavonulhatunk. Élhetünk, mint egy valószülött, és elmehetünk a gyarmatokra. Még egy külön a számunkra fenntartott gyarmat is van. Néhányunk elmegy oda, mások elkeverednek a valószülöttekkel. De a legtöbben itt maradunk a Különlegeseknél. Mint én.

– Miért?

– Erre születtem. Jó vagyok benne. Maguk is jók benne. Vagy azok lesznek hamarosan. Lássunk hozzá.

– Egy csomó dologban gyorsabbak vagyunk, mint a valószülöttek – állapította meg Sarah Pauling a levesét kanalazva –, de az evés nincs köztük. Ha túl gyorsan próbálsz enni, megfulladsz. Biztos vicces lenne, ugyanakkor kínos is.

Jared ott ült vele szemben, a 8. kiképzőszakasz egyik asztalánál. Alan Millikan, akit érdekeltek a Különleges és a reguláris kiképzés közti különbségek, kiderítette, hogy a regulárisokat jóval nagyobb egységekben képezik, sőt még a Különlegesek kiképzőszakaszai sem ugyanakkorák, mint a GYV-szakaszok. Mindent, amit Millikan a témáról talált, elküldött a 8. szakasznak. Ettől az összekapcsolás egyik újabb előnye vált világossá: ha a szakaszból valaki megtanult valamit, azt onnantól a szakasz összes többi tagja is tudta.

Jared maga is a levesét szürcsölte.

– Szerintem pedig gyorsabban eszünk, mint a valószülöttek.

– Miből gondolod?

Jared egy nagy kanál levest vett a szájába.

– Mert ha egyszerre esznek és beszélnek, ez történik – mondta hangosan, levest fröcskölve a szájából.

Pauling a kezével fojtotta el kitörni készülő nevetését.

– Ó, ne – tette hozzá egy másodperc múlva.

– Mi az?

Pauling sokatmondóan jobbra majd balra pillantott. Jared is körülnézett, és észrevette, hogy a teljes étkezde őt bámulja. Jarednek nehezen esett le, hogy mindenki hallotta, amit az imént mondott. Az étkezés során senki nem beszélt hangosan. Jared hirtelen ráébredt, hogy utoljára Cloud hadnagyot hallotta hangosan beszélni, amikor elbúcsúzott tőle. A hangos beszéd szokatlan volt.

– Bocsánat – küldte el az általános csatornán. Mindenki újra enni kezdett.

– Nevetségessé tetted magad – állapította meg Seaborg Jared asztalánál.

– Csak egy vicc volt.

– „Csak egy vicc volt” – utánozta csúfolódva Seaborg. – Idióta.

– Ez nem túl szép tőled – nézett rá Jared.

– „Ez nem túl szép tőled” – folytatta a gúnyolódást Seaborg.

– Lehet, hogy Jared egy idióta, de legalább van saját szókincse – szúrta közbe Pauling.

– Pofa be, Pauling! Senki nem kérte, hogy beledumálj.

Jared már éppen válaszolni készült, amikor hirtelen egy kép bukkant fel a látómezőjében. Alacsony, aránytalan emberkék vitatkoztak valamin magas hangon. Az egyikük csúfolni kezdte a másikat, folyamatosan megismételve, amit az mondott, pont ahogy Seaborg tette azt Jareddel az imént.

– Kik ezek az emberek? – kérdezte Seaborg. Pauling is értetlenül nézett.

Gabriel Brahe hangja szólalt meg a fejükben.

– Gyerekek. Éretlen emberek. És éppen vitatkoznak. Nagyon hasonlóan magukhoz.

– Ő kezdte – mondta Seaborg, és Brahe-t kereste a szemével. Egy távoli asztalnál ült a tisztekkel. Nem nézett a vitatkozó trióra.

– Az egyik ok, amiért a valószülöttek nem bíznak bennünk, a meggyőződés, hogy még gyerekek vagyunk. Érzelmileg visszamaradott gyerekek felnőtt testben. És a helyzet az, hogy ebben igazuk is van. Meg kell tanulnunk uralkodni magunkon, mint minden felnőttnek, mint minden embernek. És erre sokkal kevesebb időnk van.

– De... – kezdte Seaborg.

– Csend. Seaborg, a délutáni gyakorlat után vár magára egy kis külön feladat. Az AgyGépével becsatlakozik a Főnix-hálóba. Tanulmányozza az illemszabályokat és a személyközi konfliktuskezelés módozatait. Kutasson fel mindent, amit lehet, és estére ossza meg a szakasszal. Érthető voltam?

– Igen. – Seaborg vádló pillantást vetett Jaredre, és folytatta az étkezést.

– Dirac, magának is lesz egy feladata. Olvassa el a Frankensteint. Lássuk, mire megy vele.

– Igen, uram.

– És ne köpködjön többé levest. Úgy néz ki, mint egy seggfej. – Brahe megszakította a kapcsolatot.

Jared átnézett Paulingra.

– Hogy tudtad ezt megúszni?

Pauling a levesébe merítette a kanalát.

– A kajám ott van, ahol lennie kell – közölte, majd nyelt. – Továbbá nem viselkedem gyerekesen.

Azzal kiöltötte a nyelvét.

A délutáni gyakorlaton a 8. szakasz megismerhette a fegyvereit, az MP-35A rohampuskát. A puskát AgyGép-azonosítás kötötte a tulajdonosához, onnantól csak ő vagy egy másik, AgyGéppel rendelkező ember lőhetett vele. Ez gyakorlatilag a nullára csökkentette annak esélyét, hogy egy GYV-katona ellen fordíthassák saját fegyverét. Az MP-35A változatot a Különlegesek számára gyártották, hogy kihasználhassák az összekapcsolódásból fakadó előnyeit is. Ilyen volt, hogy távirányítással is el lehetett sütni, ami sok kíváncsi idegen számára jelentett halálos meglepetést az elmúlt években.

Az MP-35A több volt mint egyszerű puska. A lövész szándékai szerint tudott messzehordó lövedéket, gránátot vagy irányított minirakétát lőni. Lehetett még lángszóróként és sugárfegyverként is használni. Ezt a változatosságot úgy érték el, hogy a mindenkori lövedéket közvetlenül a lövés előtt állította elő a puska, nanobotok fémes tömbjéből. Jared önkéntelenül is kíváncsi lett, hogyan működik, mire az AgyGépe engedelmesen kibontotta a puskában testet öltött technológia magyarázatát, az pedig tovább vezetett egy méretes és roppant rosszul időzített elméleti fizikai kifejtéssorozathoz, mivel a 8. szakasz éppen a lőtéren tartózkodott. A kibomló információtömeg azonnal továbbkerült a szakasz többi tagjához, akik az ingerültség különféle szintjein reagáltak a dologra.

– Bocsi – mentegetőzött Jared.

A hosszú délután végére Jared tökéletesen kezelte az MP-35A-t, annak milliónyi lehetőségével együtt. Jared és egy Joshua Lederman nevű újonc a huzagolt lövedékek lehetőségeit tanulmányozta, kísérletezve a különféle formaváltozatokkal, felmérve azok előnyeit és hátrányait. Minden új információt megosztottak a szakasz többi tagjával.

Amikor végre áttérhettek a többi tüzelési opcióra, Jared és Lederman már készen kapta azt az ismerettömeget, amit a többi szakaszbeli derített föl, amíg Jaredék a huzagolt lövedékeket vizsgálták. Jarednek el kellett ismernie, hogy ha arra kerülne sor, hogy valaki a lángszórót kezelje mellette, akkor a személyes problémák ellenére Seaborg lenne a legjobb választás. Jared ezt el is mondta neki, miközben visszamentek a körletbe, de Seaborg elengedte a füle mellett, és látványosan egy privát eszmecserébe kezdett Andrea Gell-Mann-nal.Vacsora után Jared kitelepedett a körlet lépcsőjére. Miután elolvasta a vonatkozó segédletet az AgyGépéből (és lezárta a megosztó funkciót, megelőzendő a délutáni kellemetlenséget okozó akaratlan adatdömpinget), bejelentkezett a Főnix nyilvános adathálójába, és beszerzett egy másolatot Mary Wollstonecraft Shelley művéből, a Frankenstein, avagy a modem Prométheuszból. Harmadik, javított kiadás, 1831.

Nyolc perc alatt végzett az olvasással. Bizonyos módon sokkolta a könyv, és Jared ösztönösen (és igen helyesen) ráérzett, miért is olvastatta el vele Brahe. Ő is, ahogy a teljes 8. szakasz, sőt az összes Különleges, ugyanannak a szánalmas szörnynek a spirituális leszármazottai, amelyet Victor Frankenstein állított össze holtak testéből, és villanyozott életre. Jared maga előtt látta, miképp tölti el a büszkeség Frankensteint, amiért életet teremtett, és hogyan vesz rajta erőt a félelem, és tagadja meg teremtményét, miután az megkapta az élet ajándékát. Látta, ahogy a lény fellázad, lemészárolva a doktor családját és barátait, és végül ugyanaz a máglya pusztítja el a teremtőt és a teremtettet, ahogy kettőjük sorsa összeforr. Az összefüggés Frankenstein szörnye és a Különlegesek között több volt mint nyilvánvaló.

És mégis. Miközben Jared azon elmélkedett, hogy a Különlegesek számára az a meg nem értés és megbélyegzés, amit a valószülöttektől kapnak, vajon ugyanaz-e, mint amit a szörny kapott a teremtőjétől, eszébe jutott a Cloud hadnaggyal eltöltött rövid idő. Cloud bizonyosan nem érzett félelmet és nem mutatott elutasítást Jared társaságában, sőt a kezét nyújtotta neki. Ezt a gesztust Victor Frankenstein látványosan tagadta meg a szörnytől, akit ő maga teremtett. Jared azt is számításba vette, hogy bár Victor Frankenstein teremtette a szörnyet, az ő megalkotója – Mary Shelley – ha kimondatlanul is, de sajnálatot és együttérzést ébresztett a szörnyeteg iránt. Az igazi ember ebben a történetben jóval összetettebb alak volt, mint a fikcióban, és sokkal jobban hajlott a szörny, mint a kitalált alkotója felé.

Jared ezen egy jó percig merengett.

Aztán mohón végigböngészte a szöveghez kapcsolható alkotásokat. Hamar rátalált a regény híres, 1931-es filmváltozatára, és tízszeres sebességgel falta be. Hatalmas csalódására Shelley választékos szörnyetegét egy csoszogó, hörgő rémre cserélték. Jared gyorsan belenézett a többi filmfeldolgozásba is, de egytől egyig csalódnia kellett. A könyvből megismert lény egyikben sem volt látható, még azokban a változatokban sem, amelyek szóról szóra adták vissza az eredeti szöveget. Frankenstein szörnyetege viccé vált, Jared föl is adta a filmadaptációk böngészését, még a huszonegyedik század vége előtt.

Jared új irányba indult, és átnézett számos történetet más teremtett lényekről. Hamarosan megismerte Pénteket, R. Daneel Olivawot, Datát, HAL-t, a Metropolis gépembereit, Astro Boyt, az összes Terminátort, Channa Fortunát és Joe-t, a robotzsiványt, meg mindenféle droidot, robotot, számítógépet, replikánst, klónt és genetikusan szerkesztett mifenéket. Legalább annyira voltak Frankenstein szörnyének szellemi örökösei, mint ő maga. Merő kíváncsiságból visszafelé is elindult az idővonalon, hogy megtalálja Pügmaliónt, a gólemeket, a homunkuluszokat és a felhúzhatós automatákat.

Jared elolvasta és megnézte az összes figura történetét, melyek szomorúak és gyakran veszélyesen humortalanok voltak, folyton viccelődtek a rovásukra. Megértette, hogy Brahe miért veszi ennyire a szívére ezt az egész humorérzékdolgot. Az érzékenységben kimondatlanul is ott volt, hogy a Különlegeseket félreértve ábrázolják a valószülöttek, ezért Jared keresni kezdett olyan szöveges vagy képi alkotásokat, amelyek a Különlegeseket állították a középpontba.

Nem volt ilyen. A gyarmatok kora dúskált a Gyarmati Véderőről, annak csatáiról és a viselt dolgairól szóló alkotásokban – az armstrongi csata például egy különösen sokat feldolgozott téma volt –, de a Különleges Erőkről egy szó sem esett ezekben. Még a legközelebb a Ráma gyarmatról szóló ponyvasorozat járt, amelyben időről időre felbukkant egy emberfeletti erotikus képességekkel rendelkező titkos csapat, akik heves szexeléssel kényszerítettek megadásra különféle kitalált idegen lényeket. Jared, aki addigra nagyjából már tisztában volt a szex fajfenntartó szerepével, nem értette, hogyan gondolhatja bárki is, hogy ez egy értelmes és használható módja az ellenség legyőzésének. Végül arra a következtetésre jutott, hogy biztosan vannak még fehér foltjai szextémában, és elhatározta, hogy alkalomadtán megkérdezi Brahe-t.

Az azonban továbbra is homályban maradt, hogy miért nem akarnak tudomást venni a gyarmatiak a Különleges Erőkről.

Majd egy másik alkalommal talán kiderül. Most viszont Jared már nagyon szerette volna megosztani felfedezéseit a szakasszal. Visszakapcsolta a megosztást, és elengedte az anyagot a többiek felé. Közben ráébredt, hogy nem csak ő oszt meg újdonságokat. Brahe a szakasz zömét ellátta házi feladattal, és a mások által megosztott eredmények most az ő érzékelését is elöntötték. Illemtan és a konfliktuskezelés pszichológiája Seaborgtól (Jared megesküdött volna rá, hogy Seaborg a megosztás alatt végig forgatta a szemét), beszámoló a Gyarmati Véderő nagy csatáiról Brian Michaelsontól, rajzfilmek egy Jerry Yukawa nevű újonctól és emberi fiziológia Sarah Paulingtól. Jared felkészült rá, hogy visszavágjon Paulingnak a csipkelődésért, amit saját házi feladatáért kapott a lánytól. Az AgyGépe lelkesen nekilátott kibontani és elhelyezni a bajtársaktól kapott információkat. Jared hátradőlt és a naplementét nézte, ameddig az információ szétnyílt és elárasztotta.

A Főnix napja jócskán és alaposan lebukott már, mire Jared kibontotta az összes újonnan tanult dolgot. Egy fénypászmában üldögélt, ami a körlet előtti teret világította be, és a rovarok főnixi megfelelőit figyelte, ahogy azok a fényre gyülekeztek. Az apró lények egy ambiciózusabb példánya leszállt Jared karjára, és tűszerű szájszervét Jared húsába mélyesztette, hogy folyadékot szívogasson belőle. Pár másodperc múlva halott volt. A nanobotok, melyek a kiszívott IntelliVérben voltak, az AgyGép jelzésére elégették magukat, az általuk hordozott oxigént felhasználva. A szerencsétlen jószág belülről sült meg, apró, alig látható füstszálak gomolyogtak elő a testnyílásain. Jared azon töprengett, vajon ki programozhatta ezt a védekezőreakciót az AgyGépbe és az IntelliVérbe. Meglehetősen élettagadó megoldás volt.

Talán a valószülöttek jogosan félnek tőlünk, gondolta.

Jared érzékelte, hogy a körletben a szakasztársai az újonnan tanultakon vitáznak. Seaborg szerint Frankenstein szörnye tömény unalom. Jared összekapta magát, hogy bemenjen, és megvédje a szörny becsületét.

Az első héten a 8. szakasz napközben harcolni, védekezni és ölni tanult. Esténként tanultak minden mást, nemegyszer olyan dolgokat, amik Jared szerint mérsékelten voltak csak értékesek. A második nap kora estéjen Andrea Gell-Mann megismertette a szakasszal a profanitás eszméjét, amely információt már az ebédnél felszedett, de csak a vacsora előtt osztott meg. Ezért aztán a vacsoránál a 8. szakasz tagjai lelkesen rikkantották egymásnak, hogy „kúrd már ide azt a kibaszott sót, baromarc”, ameddig Brahe rájuk nem szólt, hogy „le lehet állni a kibaszott káromkodással, fasszopók, mert kurva gyorsan lesz kurvára unalmas”. Az általános vélekedés igazat adott Brahe-nak, egészen addig, ameddig Gell-Mann meg nem tanította a szakaszt arabul káromkodni.

A harmadik napon a 8. szakasz engedélyt kért és kapott az étkezde konyhájának és néhány alapanyagának a használatára. Másnap reggel a többi szakasz újoncai (és elöljárói) is kaptak a sütiből.

A negyedik napon a 8. szakasz tagjai megpróbálták elmondani egymásnak azokat a vicceket, amiket a Főnix adathálóján találtak, mérsékelt sikerrel, mert mire AgyGépeik kibontották az adott vicc kontextusát, már nem is volt vicces. Egyedül Sarah Pauling nevetgélt sokáig, mint később megállapították, azon, hogy látta, egyikük sem képes elmesélni egy viccet. Ezt persze senki sem találta viccesnek, Paulingot kivéve, aki a végén annyira röhögött, hogy leesett az ágyáról.

Mindannyian egyetértettek abban, hogy ez már vicces.

És a szóviccekkel minden rendben volt.

Az ötödik napon, miután a délutánt elméleti oktatással töltötték – az emberi gyarmatok elhelyezkedéséről és azok viszonyáról az idegen fajokhoz (amely viszony gyakorlatilag mindig pocsék volt) –, a 8. szakasz kritikusan végigszemlézte a gyarmatosítás kora előtti spekulatív műalkotásokat, melyek idegen lényekkel vívott csillagközi háborúkról szóltak. A Világok harca (H. G. Wells) rendben volt, egészen a végéig, amit a szakasz kissé olcsó trükknek talált. A Csillagközi invázióban (Robert A. Heinlein )volt pár jó akciójelenet, de túl sok filozófiát kellett hozzá kibontani. A filmváltozatot jobban fogadták, bár felismerték, hogy az sokkal primitívebb. Az Örök háború (Joe Haldemann) megmagyarázhatatlanul elszomorította őket, az eszme, hogy egy háború ennyi ideig tarthat, egyszerűen felfoghatatlan volt a csoport számára, amelynek tagjai csupán egy héttel azelőtt születtek. A Csillagok háborúja után mindenki fénykardot akart, és bosszankodtak, hogy a hozzá való technológia nem létezik. Ugyancsak mindenki osztotta a nézetet, hogy az ewokoknak ki kellene halniuk.

Két klasszikus ragadta meg őket. A Végjáték (Orson Scott Card) mindannyiójukat örömmel töltötte el, katonákról szólt, pont olyanokról mint ők, csak kisebbekről. A főhőst meg kifejezetten az idegen fajok elleni harcra tenyésztették, akárcsak őket. A következő nap a szakasz tagjai – Hé, Ender – kiáltásokkal üdvözölték egymást, ameddig Brahe végett nem vetett ennek is.

A másik a Charlie hazatér volt, egyike az utolsó könyveknek a gyarmatosítás kora előtt, és ezért egyike azoknak a könyveknek, amelyek másképp képzelték el a világegyetemet, mint amilyennek az végül bizonyult. Ebben az idegenek köszöntéssel fogadták az érkező emberiséget, nem fegyverekkel. A könyvből aztán film is készült, de addigra kiderült, hogy nem sci-fi, legfeljebb fantasy a zsánere, és abból is a keserédes fajta. Teljesen kiütötte őket. A 8. szakasz tagjait megbénította a könyv is, és a film is, magával ragadta őket egy univerzum, amelyben soha nem élhetnek, mert nincs ott rájuk szükség.

A hatodik napon Jared és a szakasz többi tagja kitalálta, hogy miről is szól ez a szexdolog.

A hetedik napon, a hatodik nap közvetlen következményeképp, pihentek.

– Ezek nem feltétlenül értéktelen dolgok – állította Pauling Jarednek, ahogy meghitten heverésztek Pauling ágyában a hetedik napon. – Talán ezeknek a dolgoknak nem önmagukban van értéke, hanem úgy, hogy közelebb hoznak bennünket egymáshoz.

– Közelebb vagyunk egymáshoz – értett egyet Jared.

– Nem csak így – Pauling egy pillanatra Jaredhez simult. – Közelebb hoznak egymáshoz mint embereket. Mint csoportot. Minden, amit felsoroltál, butaság. Arra viszont megtanítanak, hogy hogyan legyünk emberek.

Most Jareden volt a sor, hogy Paulinghoz simuljon, és a mellkasához fészkelődött.

– Szeretek ember lenni.

– Én is szeretek ember lenni – felelte Pauling, és hallhatóan felkuncogott.

– Basszátok meg, ti ott ketten – zsörtölődött Seaborg. – Aludni szeretnék.

– Morgó – dünnyögte Pauling. Lenézett Jaredre, hogy mondana-e még valamit, de már aludt. A nő finom puszit nyomott a feje búbjára, és maga is elszenderedett.

– Az első héten megtanultak mindent, amit a valószülött katonák tudnak – kezdett bele Brahe. – Itt az ideje, hogy olyasvalamit tanuljanak, amit csak maguk tudnak megcsinálni.

A 8. szakasz egy hosszú akadálypálya elején állt.

– Ezt a pályát már megcsináltuk – állapította meg Luke Gullstrand.

– Örülök, hogy észrevette, Gullstrand. Kivételes megfigyelőképessége miatt maga futja le ma először. Maradjon itt. A többiek szóródjanak szét a pálya mentén, annyira egyenletesen, amennyire csak lehet.

A szakasz tagjai felsorakoztak a pálya mellett. Brahe Gullstrandhoz fordult.

– Látja a pályát?

– Igen.

– Mit gondol, végig tudná futni csukott szemmel?

– Nem hinném. Nem emlékszem mindennek a helyére, és előbb-utóbb átesnék valamin, és kitörném a nyakam.

– Mindenki így gondolja? – szólította meg az egész szakaszt Brahe. Az egyetértés szikrái röpködtek. – És mégis, mindenki végig fogja futni a pályát, csukott szemmel, mielőtt ma végzünk. Mert van egy képességük, ami lehetővé teszi ezt, az összekapcsolódás a szakasztársakkal.

A szakasz felől a kételkedés különböző méretű hullámai jöttek.

– Az összekapcsolódással beszélgetünk és információt osztunk meg – mondta Brian Michaelson. – Ez valami egészen más.

– Nem, egyáltalán nem. A múlt hét esti feladatai nem csak büntetésre vagy szórakozásra szolgáltak. Azt már tudták, hogy az AgyGép és a születés előtti kondicionálás miatt gyorsan tanulnak egyedül. A múlt héten, anélkül, hogy észrevették volna, megtanultak megosztani és befogadni elképesztő mennyiségű információt, megtanultak együttműködni. Ez a mostani feladat pont ilyen lesz. Figyeljenek.

Jared hallhatóan felhördült, akárcsak a szakasz többi tagja. A fejében nem csak Brahe jelenlétét érezte, hanem annak teljes érzékelése és éntudata rávetült Jared saját tudatosságára.

– Lássanak az én szememmel – adta ki az utasítást Brahe. Jared megpróbálta végrehajtani a parancsot, és rögtön elfogta a szédülés, ahogy a nézőpontja átváltott Brahe-éra. Brahe jobbra-balra nézett, Jared látta saját magát, amint Brahe-t nézi. Brahe lekapcsolta az átvitelt.

– Minél többet gyakorolják, annál jobban fog menni. És mostantól minden harci gyakorlatot így fognak csinálni. Az integrációjuk olyan helyzettudatossággal ruházza fel magukat, ami egyedülálló a világegyetemben. Minden intelligens faj oszt meg információkat a harctevékenység közben, még a valószülöttek is használják az AgyGépüket kommunikációra ütközet közben. De csak a Különleges Erők katonái képesek ilyen szintű megosztásra, ilyen egyesített taktikai tudatosságra. Ez a mód a szíve és a lelke annak, ahogy dolgozunk, ahogy harcolunk.

– Mint azt már mondtam, a múlt héten átvettük a harctevékenység alapjait. Ahogyan azt a valószülöttek csinálják mint egyének. Most megtanulják, hogyan harcolnak a Különlegesek: összekapcsolva a harci képességeiket az alegységükkel. Megtanulnak megosztani, és megtanulnak bízni abban, amit magukkal megosztottak. Ez egy napon majd megmenti az életüket, és megmenti a bajtársaik életét. Ez lesz a legnehezebb és legfontosabb dolog, amit tanulnak. Figyeljenek hát jól.

Brahe visszafordult Gullstrandhoz.

– Most csukja be a szemét.

Gullstrand habozott. – Nem tudom, képes leszek-e csukva tartani a szemem.

– Bíznia kell a szakaszában.

– A szakaszban megbízom, de magamban már kevésbé. – A szakasz felől szimpátiaszikrák röppentek.

– Ez is része a gyakorlatnak. Induljon!

Gullstrand becsukta a szemét, és előrelépett. Jared a saját megfigyelőhelyéről, a pálya felénél, látta Jerry Yukawát az első helyen, amint finoman előredől, mintha csak fizikailag is csökkenteni akarná a távolságot Gullstrand és a saját elméje között. Gullstrand előrehaladása az akadálypályán lassú volt, de egyre magabiztosabbá vált. Mire elérte Jaredet, és miután átegyensúlyozott egy saras pocsolya fölötti rönkön, már mosolygott. Megtért.

Jared megérezte, hogy Gullstrand az ő nézőpontjáért nyúl. Átengedte minden érzékét Gullstrandnak, bátorítást és biztatást is küldve. Érezte, ahogy Gullstrand veszi, és egy rövid köszönethullámot küld vissza. Majd átmászott a függőhálón, aminek Jared állt az oldalánál. A tetején Gullstrand habozás nélkül átváltott a következő szakasztagra. Mire a pálya végéhez ért Gullstrand, már majdnem teljes sebességgel haladt.

– Kiváló – jegyezte meg Brahe. – Gullstrand, vegye át az utolsó helyet, mindenki más eggyel lejjebb jön. Yukawa, ez a maga köre, induljon.

Két futás után már nem csak a segítő szakasztagok osztották meg a pályán futóval a perspektívájukat, a pályát éppen leküzdő szakasztag is visszaadta a saját megfigyeléseit azoknak, akik még nem futottak, hogy tudják, mi vár rájuk. A következő körben a segítők már nem csak a futónak, de egymásnak is átadták a perspektívát, hogy jobban tudják segíteni a pályán futót, ahogy az „körzetet” vált. Mire Jared sorra került, az egész szakasz integrálta a nézőpontjait, gyorsan ráéreztek arra, hogyan kell a releváns adatokat megosztani, anélkül hogy a többiek perspektíváját megtörnék. Olyan volt, mint egyszerre két helyen lenni.

Ahogy Jared haladt a pályán, az összekapcsoltság furcsa intelligenciája egészen magával ragadta, legalábbis amíg a pocsolya fölötti rönkhöz nem ért. A „kölcsönvett” nézőpontja hirtelen levette a tekintetét a lábáról, elvétette a lépést, és belezuhant a sárba.

– Bocsánat – jött Seaborg felől pár másodperc múlva, ahogy Jared kikecmergett a pocsolyából, már nyitott szemmel. – Valami megcsípett, és elvonta a figyelmemet.

– Lófaszt – küldte Allan Millikan egy személyes csatornán. – Egy állomással lejjebb voltam, és pont őt néztem. Nem csípte meg semmi.

Brahe közbevágott. – Seaborg, ha csatában egy bogárcsípés miatt hagyja, hogy egy szakasztársa meghaljon, akkor nagyon gyorsan egy légzsilip pechesebbik oldalán fogja találni magát. Ezt vésse fel. Dirac, haladjon tovább.

– Mi a fene baja van Seaborgnak velem voltaképpen? – kérdezte Jared Paulingtól. Éppen a késharcot gyakorolták. A szakaszból mindenki ötperces párbajokat vívott mindenki mással, mentálisan teljesen összekapcsolva. A tény, hogy az ellenfeled tökéletesen tisztában van minden gondolatmorzsáddal és ötleteddel, csak fokozza a kihívást.

– Tényleg nem esett le? – kérdezett vissza Pauling körözve, kését lazán a bal kezében tartva. – Két dolog. Az egyik, hogy ő egyszerűen egy faszfej. A másik, hogy bejövök neki.

Jared megtorpant. – Micsoda? – kérdezte, de Pauling ádázul rontott rá, jobbra cselezett, hogy a baljával a nyaka felé vágjon. A férfi jobbra és hátrafelé tért ki a vágás elől, mire a nő kezet váltott, és lefelé szúrt, alig egy centivel elvétve a férfi lábát. Jared összeszedte magát, és védekező testtartást vett fel.

– Elvontad a figyelmemet – kezdett el újra körözni.

– Elvontad te azt magadnak. Én csak kihasználtam, amikor bekövetkezett.

– Nem nyugodhatsz meg, amíg el nem vágsz egy verőeret.

– Te meg nem nyugodhatsz meg, ameddig be nem fogod a szád, és nem kezdesz arra koncentrálni, hogy megpróbálj megölni azzal a késsel.

– Tudod... – kezdett bele Jared, amikor hirtelen hátrahajolt, megérezte Pauling szándékát a sújtásra, egy töredékmásodperccel a nő rohama előtt. Mielőtt az vissza tudott volna húzódni, a férfi belépett a kinyújtott karon belülre, és fölfelé húzta a kését, hogy megérintse a nő mellkasát. Mielőtt elérte volna, Pauling felcsapta a fejét, és telibe találta Jared állát. Hallható csattanással koccantak össze a fogai, Jared egy pillanatra megszédült. A nő kihasználta a férfi pillanatnyi megingását, hátralépett, és kisöpörte a lábait alóla, amitől az a hátára esett. Ahogy Jared megpróbált feltápászkodni, Pauling rálépett a karjaira, kését pont a férfi nyaki ütőerére tette.

– Tudod... – utánozta gúnyosan a férfi megszakított szavait ha ez igazi harc lett volna, már négy artériádat vágtam volna át mostanra, és azt néznén ki lesz a következő. – Pauling a hüvelyébe dugta a rohamkést, és lelépet Jared karjairól.

– Kész szerencse, hogy ez nem igazi harc – mondta Jared, és felült. – Ami Seaborgot illeti...

Pauling teljes erőből úgy orrba vágta, hogy a feje hátrabicsaklott. A nő kés megint a torkán volt, és egy pillanattal később már a karján állt.

– Mi a fene...

– Még nem telt le az öt percünk. Küzdenünk kellene.

– De te... – kezdte Jared, de Pauling megdöfte a nyakát, és pár csepp IntelliVér kiserkedt. Jared feljajdult.

– Nincs semmiféle „de te”... Jared, én bírlak téged, de látom, hogy nem koncentrálsz. Barátok vagyunk, és tudom, azt gondoltad, majd elcseveghetünk gyakorlás közben. De esküszöm, ha még egyszer ennyire védtelenül hagyod magad, én elvágom a torkod. Az IntelliVér valószínűleg megóv majd. És akkor legalább eszedbe vésődik, hogy csak azért, mert barátok vagyunk, nem félek neked komoly sérülést okozni. Túlságosan is kedvellek, és nem akarom, hogy egy valódi ütközetben otthagyd a fogad csak azért, mert valami máson jár a eszed. Amikkel küzdeni fogunk, nem fognak megállni bájcsevegni.

– Egy ütközetben fedezned kellene.

– Tudod, hogy fedeznélek. De ennek az összekapcsolódás-bulinak is meg vannak a határai. Magadra is vigyáznod kell.

Brahe jelezte, hogy lejárt az öt percük. Pauling végre felengedte Jaredet padlóról. – Komolyan mondom, Jared, figyelj oda a legközelebb, vagy piszokul megváglak.

– Tudom – válaszolt a férfi, és az orrát dörzsölgette. – Vagy pofán vágsz.

– Így van – vigyorgott a nő –, nem vagyok válogatós.

– És az egész Seaborg-bír-téged témát is azért dobtad be, hogy elvonja figyelmemet.

– Á, dehogy. Az tényleg igaz.

– Ó.

Pauling hangosan felnevetett. – Na tessék, már megint nem a feladatra figyelsz.

Sarah Pauling volt az első, akit lelőttek. Andrea Gell-Mann-nal belefutottak egy rajtaütésbe, miközben egy kis völgyet derítettek fel. Pauling azonnal a földre került, ahogy találat érte a fejét és a nyakát, Gell-Mann-nak még sikerült kiszúrnia a lövészeket, mielőtt három lövés a mellébe és a hasába le nem terítette. Mindkettőjük tudata azonnal kiszakadt a szakasz integrációjából, mintha kitépték volna őket a szakasz megosztott tudatából. Hamarosan mások is elestek, mintegy kibelezve a szakaszt, a megmaradt tagok pedig a teljes zavarodottságba zuhantak.

Nem jól alakult ez a hadgyakorlat a 8. szakasznak.

Jerry Yukawa csak fokozta a zűrzavart, amikor sikerült lábon lövetnie magát. A kiképzőruha észlelte a „találatot”, megmerevedett, és nem engedte tovább a végtag szabad mozgását. Yukawa lépés közben zuhant el, és éppen csak be tudott bicegni egy szikla mögé, ahová Katherine Berkeley egy pár másodperce húzódott csak be.

– Neked kellett volna a fedezőtüzet biztosítani – mondta neki vádlón Yukawa.

– Csináltam. És most is csinálom – védekezett Berkeley. – De ők öten vannak, én meg egyedül. Csináld te jobban.

A 13. kiképzőszakasz öt harcosa, akik sarokba szorították Berkeleyt és Yukawát a szikla mögött, újabb sortüzet zúdított feléjük. A „tizenhármasok” gyakorlópuskái mechanikusan imitálták a visszarúgást, AgyGépeik pedig látványban és hangban is visszaadták a völgybe vágódó virtuális lövedékeket. Yukawa és Berkeley számára ugyanez a szimuláció jelezte, ahogy néhány lövedék megpattan a sziklán, a többi meg elsüvít mellettük. A lövedékek nem voltak valódiak, de annyira valóságosak voltak, amennyire egy virtuális csak lehet.

– Elkelne itt egy kis segítség – üzente Yukawa Seaborgnak, aki a szakasz megbízott parancsnoka volt a gyakorlat idejére.

– Vettük az adást – válaszolta Seaborg, és Jaredhez fordult, az utolsó túlélőjéhez, aki némán állva nézte őt. A 8. szakaszból már csak négyen voltak talpon (Yukawa esetében csak képletesen szólva), a 13. – nak viszont hét harcosa rótta az erdőt. Az esélyek nem a 8. mellett szóltak.

– Ne nézz rám így – mondta Seaborg. – Nem az én hibám.

– Nem mondtam egy szót sem.

– De gondoltad.

– Nem is gondoltam. Az adatokat elemeztem.

– Mi a bánatról?

– Azt próbálom kitalálni, hogy hogyan mozog és gondolkodik a 13. Abból, amit a többiek láttak, mielőtt elestek volna. Próbálok valami használhatót kiötleni.

– Nem tudnád ezt gyorsabban? – vetette közbe Yukawa. – Nagyon ergyán állunk errefelé.

Jared Seaborgra nézett. Az felsóhajtott. – Rendben, jöhetnek a javaslatok. Bármi, amid van.

– Azt hiszed majd, megőrültem. De valamit megfigyeltem. Ez idáig se mi, se ők nem nagyon néztek felfelé.

Seaborg felnézett a lombkoronára. A napfény átsütött a földi fák és a főnixi megfelelőik levelei és vastag ágai között. A kétféle növényzet genetikusan nem versengett egymással, lévén két távoli világból származtak, de nagyon is versengett a napfényért, olyan magasra törekedve, amennyire csak tudtak, bambusz-szerű és fás szárak ágai emeltek az ég felé leveleket és levélszerűségeket a fotoszintézis végett.

– Nem nézünk felfelé, mert ott csak a fák vannak – válaszolta Seaborg.

Jared elkezdte magában számolni a másodperceket. Hétig jutott, mielőtt Seaborg megszólalt volna. – Ó.

– Ó, bizony – értett egyet Jared, és felcsapott egy térképet. – Mi itt vagyunk. Yukawa és Berkeley meg itt. Egész végig erdő van közöttünk.

– És azt gondolod, el tudunk jutni innen oda a fákon?

– Nem ez a kérdés. Hanem hogy elég gyorsak leszünk-e, hogy Yukawáékat életben találjuk, és elég csendesek-e, hogy ne szedjenek le bennünket útközben.

Jared hamar rájött, hogy a fákon való haladás elméletben sokkal használhatóbb ötlet volt, mint a gyakorlatban. Ő és Seaborg is majdnem leesett kétszer az első két percben, az ágról ágra haladás a vártnál sokkal több ügyességet igényelt. A főnixi fák ágai a vártnál sokkal gyengébbek voltak, a földiek között viszont igen sok elszáradt ág akadt. Jóval lassabban és zajosabban haladtak, mint azt szerették volna.

Ágreccsenést hallottak kelet felől, Jared és Seaborg is a fatörzshöz simult, és megdermedt. A 13. szakasz két katonája óvakodott elő a sűrűből, harmincméternyire keletre és hatméternyire lefelé Jared pozíciójától. Mindketten éberek és óvatosak voltak, szemmel és füllel is keresték a prédájukat. De nem néztek felfelé.

Jared a szeme sarkából észrevette, hogy Seaborg a puskájáért nyúl. – Várj! Még benne vagyunk a periferiális látómezőjükben. Várj, amíg tisztán mögöttük nem leszünk.

A két katona továbblopakodott, nemsokára már a hátukat mutatták nekik. Jared és Seaborg óvatosan leoldotta a puskáját, próbálták kitámasztani magukat, amennyire lehetett, és célba vették a két harcost. Seaborg némán vezényelt, rövid sorozat tört elő a fegyverekből. A katonák megmerevedtek és elzuhantak.

– A maradék tartja tűz alatt Yukawát és Berkeleyt – állapította meg Seaborg. – Gyerünk zúzni. – Elindult. Jaredet szórakoztatta, ahogy Seaborgba hirtelen visszatért a támadószellem, ami az imént még olyan vékonyan csordogált.

Tíz perccel később Yukawa és Berkeley már az utolsó tárjánál tartott, amikor Jared és Seaborg végre kiszúrta a 13. megmaradt tagjait. Balra tőlük, nyolc méterrel lejjebb ketten ásták be magukat egy kidőlt fa mögé. Jobbra és harminc méterrel előrébb szintén ketten voltak egy sziklakupac mögött. Ők négyen szórakoztatták Yukawáékat, ameddig az ötödik megpróbálta halkan oldalba támadni őket. Mindannyian a hátukat mutatták Jaredék felé.

– Én elkapom azokat a rönknél, a sziklánál lévők a tieid – mondta Seaborg. Jared bólintott. Most, hogy Seaborg önbizalma visszatért, a tervezési képességei is megugrottak. Jared ezt eltette magának későbbi végiggondolásra, miközben próbált egy stabil helyet találni magának a fán. A hátát a törzsnek vetette, bal lábát egy ágra kulcsolta.

Seaborg lejjebb ereszkedett, hogy kikerüljön egy ágat, ami pont a tűzvonalába lógott. Az ág, amire lépett, már száraz volt, hatalmas reccsenéssel szakadt le a súlya alatt, és úgy tűnt, ennél zajosabban már nem tud a földre zuhanni. Seaborg lába alól eltűnt a támasz, puskáját leejtve kapott karjával egy ág után. Négy katona fordította a fejét a zaj felé, és látták, amint tehetetlenül himbálózik. Felemelték a fegyverüket.

– Bassza meg – nyögte Seaborg, és felnézett Jaredre.

Jared elengedett egy rövid sorozatot a szikla melletti katonák felé, az egyiket eltalálta, és az el is zuhant, a másik lebukott a sziklák mögé. Jared meglendült, és rálőtt a rönk mellett tanyázókra. Nem talált el semmit, de eléggé ledermesztette őket, hogy legyen ideje rakéta módba kapcsolni a puskáját, és közéjük eresztett egyet. A szimulált rakéta virtuális repeszei szitává lyuggatták őket. Elzuhantak. Jared időben fordult el, hogy lássa a szikla melletti túlélőt, ahogy az célba veszi. Akkor lőtte ki a rakétáját, amikor az elsütötte a puskáját. Jared érezte, ahogy a bordáján keményen és fájdalmasan megmerevedik a gyakorlója. Elejtette a puskáját. Eltalálták, de a tény, hogy még nem esett le a fáról, bizonyította: még életben van.

Hadgyakorlat! Jaredet elöntötte az adrenalin, azt hitte, rögvest összevizeli magát.

– Kéne egy kis segítség – mondta Seaborg, és baljával Jared felé nyúlt, hogy az a biztonságba tudja emelni. Az ötödik harcos, aki visszalopakodott, a jobb vállát találta el. Seaborg egész karja megmerevedett a gyakorlóban, és elengedte az ágat, amin eddig csimpaszkodott. Jared a jobb karjánál fogva kapta el, és visszahúzta, mielőtt a zuhanás elszabadult volna. Jared bal lába, ami még mindig az ágra volt kulcsolva, fájdalmasan megfeszült az új tehertől.

A földön a 13. – ások utolsó katonája már célba vette őket. Jared tudta, hogy még ha csak virtuális lövedékek is, amelyek eltalálják, a megmerevedő gyakorló miatt biztosan elejti Seaborgot, és valószínűleg ő maga is lezuhan.Jobbjával a rohamkése után nyúlt és keményen lefelé hajította. A kés beleállt a lövész bal combjába, mire az üvöltve összecsuklott és a kés után markolászott, egészen addig, ameddig Berkeley fel nem bukkant mögötte, és merevre nem lőtte.

– A 8. nyerte a gyakorlatot – hallotta Jared Brahe bejelentését. – Kiengedem a lefagyasztott gyakorlóruhákat. A következő gyakorlat harminc perc múlva kezdődik.

A szorítás Jared jobb oldalában hirtelen és jelentősen enyhült, akárcsak Seaborg gyakorlójának a merevsége. Jared visszasegítette a fára, aztán mindketten nagyon óvatosan lekecmeregtek a földre, hogy visszaszerezzék a fegyvereiket.

A 13. kiolvasztott katonái már várták őket, magára hagyva a földön nyögő bajtársukat.

– Bazd meg – vágta az egyikük közvetlen közelről Jared arcába. – Te kést vágtál Charlie-ba! Nem ölni jöttünk itt össze! Ezért hívják gyakorlatnak...

Seaborg Jared és a harcos közé plántálta magát. – Ezt mondd el a cimborádnak, húgyagyú. Ha eltalál bennünket, akkor mindketten lezuhanunk, és nem tudtuk volna lassítani az esést. Nem nagyon aggasztotta az én halálom, amikor célba vett. Jared dobása megmentette az életemet. A cimborád meg túl fogja élni. De baszódjon meg, és baszódj meg te is.

Seaborg és a másik katona még egy darabig méregették egymást, mielőtt az elfordította volna a fejét, a földre köpött, és visszatért a társaihoz.

– Kösz – mondta Jared Seaborgnak.

Seaborg Jaredre pillantott, majd Yukawára és Berkeleyre. – Húzzunk innét. Fél óra múlva kezdődik a következő. – Elcsörtetett. Azok hárman követték.

Az úton visszafelé Seaborg lelassított Jared mellé.

– Jó ötlet volt az a fákkal – mondta. – És örülök, hogy elkaptál, mielőtt lezuhanok. Köszönöm.

– Nincs mit.

– Még mindig nem komállak, de már nincs veled bajom.

– Ezt felvésem – mondta Jared. – Ez egy jó kezdet.

Seaborg bólinott, és újra felvette a saját sebességét. Az út hátralévő részében már nem szólalt meg.

– Na nézd csak, ki jön itt – rikkantott vidáman Cloud hadnagy, amikor Jared és a 8. szakasz volt tagjai besorjáztak a siklóba. A Főnix Állomásra tartottak, hogy első megbízatásukat átvegyék. – Az én Jared haverom.

– Üdv, Cloud hadnagy. Jó újra látni.

– Szólíts csak Dave-nek. Látom, végeztél a kiképzéssel. Bazz, bárcsak az enyém is két hétig tartott volna.

– Így is sokat tanultunk.

– Látod, ezt egy cseppet sem kétlem. Mi a következő küldetésed, Dirac közlegény? Merre visz az utad?

– A Papírsárkányra vezényeltek. Engem és két barátomat, Sarah Paulingot és Steven Seaborgot. Jared Paulingra bökött, aki már bent ült a siklóban, Seaborg még nem szállt be.

– Láttam már a Papírsárkányt. Szép új hajó. Sose voltam rajta persze. Ti ott a Különleges Erőknél olyan magatoknak valók vagytok.

– Nekem is így mondták. – Andrea Gell-Mann érkezett a fedélzetre, és véletlenül megtaszította Jaredet. Bocsánatkérést küldött Jarednek, aki csak ránézett és elmosolyodott.

– Úgy látszik, tele leszünk az útra – állapította meg Cloud. – Ülhetsz a másodpilóta helyén megint, ha akarsz.

– Köszönöm – mondta Jared, miközben Paulingra pillantott –, de azt hiszem, most a többi barátommal ülnék.

Cloud is szemügyre vette Paulingot. – Teljesen megértelek – mondta. – De úgy rémlik, tartozol nekem pár új viccel. Nagyon remélem, hogy a kiképzés alatt a humorérzékeden is csiszolgattak.

Jared hallgatott egy percig, és a Brahe-vel folytatott első beszélgetésen morfondírozott.

– Cloud hadnagy, olvastad te valaha a Frankensteint, ?

– Nem – felelte Cloud. – A történetet ismerem. Nemrég láttam az utolsó filmfeldolgozást. A szörny beszélt benne, azt mondják, ezzel az eredeti könyvre hasonlít.

– És mit gondolsz róla?

– Szerintem rendben volt. A színészek kicsit túljátszották a dolgot. A szörnyet sajnáltam. És az a dr. Frankenstein figura elég köcsög volt. Miért kérded?

– Csak kíváncsiságból – Jared fejével az utastér felé intett, ami lassan megtelt. – Mind elolvastuk, és sokat töprengtünk rajta.

– A, értem. Figyelj, Jared, elmondom én neked a filozófiámat az emberi lényekről. Négy szóban össze lehet foglalni: komálom a jó embereket. Te jó embernek látszol. Nem mondhatnám, hogy mindenkinek csak ez számít, de nekem igen.

– Jó ezt tudni. Azt hiszem, magam is így gondolkozom.

– Akkor remekül ki fogunk jönni egymással – felelte Cloud. – És most térjünk a lényegre: vannak új vicceid?

– Akadhat egypár.

HAT

– Hangosan fogunk beszélni, ha megengedi – mondta Szilárd tábornok Jane Sagannak. – A felszolgálók idegesek lesznek, ha azt látják, hogy két ember meredten nézi egymást, és nem szól egy szót sem. Ha nem látják, hogy beszélünk, percenként idejönnek megkérdezni, nem kérünk-e valamit. Elég zavaró.

– Ahogy óhajtja.

A két Különleges a Főnix Állomás tábornoki étkezdéjében ült, a bolygó ott forgott a fejük felett. Sagan felnézett. Szilard követte a pillantását.

– Csodás, nem? – jegyezte meg.

– Az – hagyta helyben Sagan.

– A bolygó az állomás bármelyik portáljáról látható. De senki sem nézi. Aztán eljut ide, és le se tudja venni róla a szemét. Én sem, soha. – Szilard a kristálykupolára mutatott a fejük fölött. – Ezt a kupolát ajándékba kaptuk, tudta? Az Alától, amikor az állomást építettük. Egyetlen hatalmas gyémánt az egész. Azt mondták, természetes gyémánt, és hogy egy jóval nagyobb darabból faragták ki, amit az anyarendszerük egyik gázóriásáról hoztak fel. Azt olvastam, hogy az alák elképesztően tehetséges mérnökök voltak. Úgyhogy ez a történet akár igaz is lehet.

– Nem sokat tudok az Aláról.

– Kihaltak. Százötven évvel ezelőtt hadba vonultak az Obin ellen egy gyarmatbolygó miatt. Építettek egy klónhadsereget, mert jók voltak a klóngyártásban. Egy darabig úgy festett, legyőzik az obinokat. Csakhogy az obinok csináltak egy vírust, a klónokra hangolva. A vírus kezdetben nem okozott tüneteket, a levegőben terjedt, mint az influenza. Tudósaink úgy becslik, nagyjából egy hónap alatt fertőződött meg az egész ala hadsereg. Aztán amikor beérett a vírus, szépen megtámadta a sejteket, minden ala katonai klónban. Az áldozatok szó szerint szétfolytak.

– Mind, egyszerre?

– Eltartott egy hónapig. Ezért gondolják a tudósaink, hogy egy hónap kellett a sereg végigfertőzéséhez is. Amikor az ala sereg nem jelentett többé ellenállást, az obinok rövid úton elpusztították a civil népességet. Gyors és könyörtelen népirtás volt. Az Obin nem az a könyörületes népség. Az összes Ala bolygó ma már az obinoké, és a Gyarmati Szövetség megtanult két dolgot. Egy, a klónhadsereg rossz ötlet, kettő, maradjunk távol az obinoktól. Ez ment is, egészen mostanáig.

Sagan bólintott. A Különleges Erők Papírsárkány nevű csatacirkálója részt vett azokban a felderítő küldetésekben és rajtaütésekben, amelyekkel az obin katonai potenciált próbálták felmérni. Veszélyes munka volt, az obinok híresek voltak kegyetlen ütközeteikről, és szigorúan véve az Obin és a Gyarmati Szövetség nem állt egymással háborúban. Az Obin-Rraey-Enesha szövetség léte jól őrzött titok volt, a Gyarmati Szövetség és a GYV nagy része nem is sejtette, hogy létezik, vagy hogy mekkora fenyegetést jelent az emberiségre nézve. Az Eneshának még diplomáciai képviselete is működött a Főnixen, a szövetség fővárosában, Főnixvárosban. Hivatalosan tehát szövetségesek voltak.

– Az obin rajtaütésekről akar beszélni? – kérdezte Sagan. A 2. szakasz vezetése mellett a hajó hírszerző tisztjeként is szolgált, kifejezetten harcképességbecslésekre szakosodva. A Különleges tisztek többsége több pozíciót töltött be egyszerre, és mindegyiknek volt legalább egy harcoló szakasza. Ettől aztán a hajó állománytáblája is kellőképpen áramvonalas maradt, a harci posztokon lévő tisztek pedig folyamatosan megtapasztalhatták a Különleges Erők küldetésközpontúságát. Ha arra születtél, hogy az emberiséget védelmezd, nem lehet elég magas a rangod ahhoz, hogy puskát ne fogj.

– Nem most. Ez nem az a hely. Az egyik újoncáról akarok beszélni. A Papírsárkányra három újonc érkezik, ebből kettő a maga parancsnoksága alá.

Sagan összerándult.

– Így van, és ez gondot okoz. Csak egy üresedés volt a szakaszomban, mégis két embert kaptam. Elvezényelte az egyik harcedzett emberemet, hogy helyet csináljon a másiknak. – Sagannak eszébe jutott Will Lister értetlen arckifejezése, amikor megkapta az áthelyezési parancsát a Vándorsólyomra.

– A Vándorsólyom új hajó, szükség van rajta pár tapasztalt emberre. Biztosíthatom, hogy vannak még magához hasonlóan bosszankodó szakaszparancsnokok a többi hajón is. A Papírsárkánynak is küldenie kellett egyet a veteránjaiból, és történetesen volt egy újoncom, akit kifejezetten a maga szárnyai alá szántam. Ezért került a Vándorsólyomra egy a maga emberei közül is.

Sagan már nyitotta a száját, hogy újfent méltatlankodjék, de aztán átgondolta a dolgot, és mégis inkább csöndben füstölgött. Szilard figyelte az arcán végigfutó érzelmeket. A legtöbb Különleges kimondta volna azt, amit elsőként gondolt, hiszen gyermek – és serdülőkorukban nem verték beléjük a társalgási finomságokat. Sagan önuralma volt az egyik oka annak, hogy Szilard felfigyelt rá. Persze volt még más is.

– Melyik újoncról beszélünk? – kérdezte végül.

– Jared Diracról.

– Mitől olyan különleges?

– Charles Boutin agyát hordozza – felelte Szilard, és ismét végignézte, hogy nyeli vissza Sagan az első, meglehetősen vérmesnek szánt válaszát.

– És maga szerint ez egy jó ötlet lenne? – préselte ki magából a kérdést a nő egy idő után.

– Ó, lesz ez még jobb is – mondta Szilard, és átküldte Dirac teljes titkosított dossziéját a technikai kiegészítésekkel együtt. Sagan csendesen ült, és emésztette a kapott anyagot. Szilard is ült, és beosztott tisztjét szemlélte. Egy perc múlva egy pincér lépett az asztalukhoz, és megkérdezte, hogy kérnek-e valamit. Szilard rendelt egy teát. Sagan nem vett tudomást a pincérről.

Rendben, vágom – jelentette ki végül Sagan, miután végzett az akta áttekintésével. – De miért sóz rám egy árulót?

– Boutin az áruló. Dirac csak az agyát kapta meg.

– Amit megpróbáltak feltölteni egy áruló tudatával.

– Így van.

– Még egyszer felteszem a kérdést.

– Mert magának van tapasztalata ilyesmivel.

– Árulókkal? – kérdezte Sagan összezavarodva.

– Nem hagyományos Különlegesekkel – válaszolta Szilard. – Egyszer még egy valószülött katona is szolgált a maga szakaszában: John Perry. – Sagan egy pillanatra megmerevedett a név hallatán, Szilard észrevette, de nem tett rá megjegyzést. – Egész jól teljesített maga alatt. – Ez a humorosnak szánt megjegyzés azonban meglehetősen alábecsülte a koralli csatában történteket, ahol Perry majd egy kilométeren át cipelte a sebesült Sagan öntudatlan testét, ellenséges tűzben, hogy elsősegélyben részesítse, és a végén még egy fontos ellenséges technológiai leírást is talált egy épületben, amelyet körülötte lőttek ripityára.

– Amiért Perryt illeti az elismerés, nem engem – mondta Sagan. Szilard újabb érzelemhullámokat vett észre Saganon Perry nevének említésekor, de ezt sem tette szóvá.

– Maga túlságosan is szerény – állapította meg Szilard, és elhallgatott, ahogy a pincér felszolgálta a teáját. – Szerintem Dirac egyfajta hibrid – folytatta aztán. – Egyrészt Különleges, de van benne valami más is. És én olyat akarok, akinek van tapasztalata ezzel a „valami mással”.

– „Valami mással” – visszhangozta Sagan. – Tábornok, jól értem, hogy maga szerint Boutin tudata valahol ott rejtőzik Diracban?

– Én ilyet nem állítottam – mondta Szilard olyan hangon, amely pont az ellenkezőjét sugallta.

Sagan végiggondolta a dolgot, és a sugallat mentén kérdezett vissza.

– Ugye, tisztában van azzal, hogy a Papírsárkány következő küldetései során a Rraeyjel és az Eneshával is meg kell majd ütköznünk? Hogy az Enesha – bevetések különlegesen érzékenyek? – És pont ezekre kellett nekem Will Lister – gondolta hozzá magában, de nem mondta ki hangosan.

– Természetesen tisztában vagyok mindezzel – felelte Szilard, és a teájáért nyúlt.

– És nem gondolja, hogy valaki, akiből lehetséges, hogy egy áruló személyisége bújik elő, kockázatot jelenthet? Nem csak a küldetésre, de a vele együtt szolgálókra is?

– Magától értetődő ez a kockázat. Éppen ezért számítok a maga tapasztalatára, hogy meg tud birkózni ezzel a kockázattal. Még az is előfordulhat, hogy Diracból kritikus információk kerülnek elő. Amivel szintén kezdeni kell valamit. Mindennek a tetejébe maga hírszerzőtiszt. Maga az ideális parancsnoka ennek a katonának.

– Mit szól ehhez Crick? – kérdezte Sagan Crick őrnagyra, a Papírsárkány parancsnokára utalva.

– Nem szól semmit, mert nem tájékoztattam. Ez egy szigorúan titkos ügy, és én úgy döntöttem, hogy neki nem kell tudnia róla. Neki elég annyi információ, hogy kap három újoncot.

– Nem tetszik ez nekem. Egyáltalán nem tetszik.

– Nem kell, hogy szeresse a parancsot. Nekem elég, ha végrehajtja. – Szilard kortyolt a teájából.

– Nem akarom, hogy kulcsszerepet játsszon valamelyik Rraey – vagy Enesha-küldetésben.

– Pont ugyanúgy kell kezelnie, mint bármely másik katonáját a szakaszából.

– Akkor el is eshet, mint bármely másik katona a szakaszomból.

– Ha Dirac elesne, akkor a maga érdekében nagyon remélem, hogy ez nem baráti tűzben fog megtörténni. – Szilard letette a csészéjét.

Sagan megint hallgatott egy sort. Pincér közeledett feléjük, de Szilard türelmetlenül elhessegette.

– Meg akarom mutatni valakinek ezeket az aktákat – emelte fel a fejét Sagan.

– Az anyag szigorúan titkos, mégpedig jó okkal. Akinek tudnia kell róla, az mostanra már tud is, és nem szeretnénk ezt a kört kiterjeszteni. Még Dirac maga sem ismeri a saját történetét, és szeretném, ha ez így is maradna.

– Tábornok, maga azt szeretné, hogy bevegyek egy embert a csapatomba, akiben benne van a lehetőség, hogy egyik pillanatról a másikra mérhetetlenül nagy kockázatot jelentsen a biztonságunkra. A legkevesebb, amit megtehet, hogy időt hagy nekem rendesen felkészülni a lehetőségekre. Ismerem az emberi agy és az AgyGép integrációjának egyik kiváló szakértőjét. Szerintem hasznos lenne az ő nézeteit is megtudni erről a felállásról.

Szilard elgondolkodott.

– Felteszem, ő olyasvalaki, akiben megbízik.

– Ebben a kérdésben teljesen.

– Ismeri a biztonsági besorolását?

– Igen.

– Elég magas a besorolása ehhez az anyaghoz?

– Nos – mondta Sagan – ez egy kifejezetten érdekes kérdés.

– Üdv, Sagan hadnagy – köszönt Cainen adminisztrátor emberi nyelven. Pocsék kiejtéssel, de ez aligha Cainen hibája volt, szájszerkezete egyszerűen nem illett az emberi nyelvhez.

– Üdv, adminisztrátor. Csak nem a nyelvünket tanulja?

– De igen. Ráérek tanulni, kevés a dolgom. – Cainen egy könyvre mutatott, amely a terminálja mellett hevert. Ckann nyelven, a legelterjedtebb rraey nyelvjárásban írták. – Csak két ckann nyelvű könyv található errefelé, választhattam tehát egy nyelvkönyv és egy vallási traktátus közül. Az emberi vallás... – Cainen keresgélt egy ideig az általa ismert emberi szavak között. – ...keményebb.

Sagan a terminál felé biccentett.

– Most, hogy van saját gépe, több olvasnivalót is találhat még.

– Igen. Hálás vagyok érte, hogy megszerezte, nagyon boldoggá tett vele.

– Szívesen. De a gépnek ára van.

– Tudom. Átolvastam az anyagokat, amiket küldött.

– És?

– Muszáj ckannra váltanom. Az önök nyelvén nincs meg ehhez a szókincsem.

– Csak tessék.

– Alaposan áttanulmányoztam a Dirac közlegénnyel foglalkozó aktákat.

– Cainen keményen és gyorsan pörgette a ckann nyelv mássalhangzóit. – Charles Boutin egy zseni volt, ahogy megoldotta a tudat tárolását az agyon kívül. Maguk viszont teljesen idióták, hogy megpróbálták visszagyömöszölni.

– Idióták? – Sagan arcán a létező leghalványabb mosoly árnyéka futott át. A ckann szavak fordítása a rraey nyakában lógó apró tolmácsegységből hallatszott. – Ez megalapozott szakmai vélemény, vagy csak egy személyeskedő megjegyzés?

– Mindkettő – felelte Cainen.

– Kérem, fejtse ki – mondta Sagan. Cainen már mozdult, hogy állományokat küldjön, amikor Sagan felemelte a kezét. – A technikai részletek nem fontosak. Csak azt akarom tudni, hogy jelente veszélyt Dirac akár a csapatomra, akár a küldetésre nézve.

– Rendben – mondta Cainen, és eltöprengett egy pillanatra. – Az agy, még az emberi is, úgy működik, mint egy számítógép. A párhuzam persze nem tökéletes, de arra megteszi, amit mondani akarok. A számítógépek működése három szintből áll össze. Van a vas, vannak a programok, és vannak az adatok. A programok futnak a hardveren, az adatokat pedig a programok jelenítik meg. A hardver önmagában nem tud mit kezdeni az adatokkal. Ha adatokat töltünk egy programok nélküli gépre, az ott nem fog csinálni semmit. Ez így érthető?

– Eddig igen.

– Remek. – Cainen kinyúlt, és megérintette Sagan fejét, aki elnyomta magában a késztetést, hogy eltörje a rraey ujját. – Na mármost. Az agy a hardver. A tudat az adatbázis. Csakhogy a mi Jared barátunknál hiányoztak a programok.

– Milyen „programok”?

– Emlékek. Tapasztalat. Érzékszervi benyomások. Amikor betöltötték Boutin tudatát az agyába, az agyból hiányzott mindennemű tapasztalat, amivel azt értelmezni tudta volna. Ha az a tudat még mindig ott van Dirac agyában, akkor el van temetve, és nem lehet hozzáférni.

– Az újszülött Különlegeseknek van tudata az ébredés pillanatától kezdve – jegyezte meg Sagan. – Ami hiányzik, az az emlék és a tapasztalat.

– Az nem igazi tudat, amit annak hisz – vetette ellen Cainen, és Sagan érezte a hangjában a viszolygást. – A nyomorult AgyGépük mesterségesen nyitja tágra az érzékszervi csatornáikat, és a tudat illúzióját kelti, amit persze az agyuk érzékel. – Cainen a konzoljára mutatott. – A népe ugyancsak jól ellátott engem információkkal az emberi agyról és az AgyGép-fejlesztésekről. Tudta ezt?

– Igen. Én kértem meg őket, hogy engedjék oda bármilyen anyaghoz, amivel engem segíthet. Mert tudta, hogy életem végéig bezárva leszek, és ha véletlenül meg is szöknék, hamar megölne a betegség, amit rám szabadított. Így aztán olyan nagy kárt nem okoz az a kis hozzáférés.

Sagan vállat vont.

– Hmm. – Cainen elgondolkodott, és folytatta. – Tudta, hogy nincs ésszerű magyarázat arra, hogy a Különlegesek miért képesek sokkal gyorsabban feldolgozni az információt, mint a reguláris erők katonái? Mindkét csoportban módosítatlan emberi agy és ugyanaz az AgyGép található. A Különlegesek agya persze másféle kondicionáláson esik át, mint a valószülötteké, de ez sem magyarázza teljesesen az információfeldolgozás sebességét. Mert a Különlegesek agya elképesztő mennyiségben szívja fel és dolgozza fel az információkat. Tudja, miért? Önvédelemből. Az ön agya érzi a nyomást, amit az AgyGép mesterséges tudata jelent, és megpróbálja felépíteni a sajátját olyan gyorsan, amilyen gyorsan csak lehet, mielőtt ez a mesterséges tudat elpusztítaná vagy maradandó kárt okozna benne.

– Egyetlen Különleges sem halt meg az AgyGépe miatt.

– Ó, nem. Mostanában valóban nem. De vajon mi mindent találna, ha elég mélyre ásna?

– Tud valamit?

– Semmit. Ez leginkább spekuláció. De a lényeg az, hogy amit Dirac közlegénnyel műveltek, azt nem lehet összevetni azzal, amikor felébresztenek egy új Különlegest a mesterséges tudatával. Mert a kettő teljesen más, nagyon más.

Sagan témát váltott.

– Azt mondta, lehetséges, hogy Boutin tudata már nincs is Dirac fejében?

– Bizony az meglehet. A tudatnak folyamatos táplálásra van szüksége, különben széthullik. Ezért van az, hogy szinte lehetetlen egyben tartani a tudatmintát az agyon kívül, és ezért volt Boutin zseniális, mert mégis meg tudta oldani. Az a gyanúm, hogyha bent is volt Boutin tudata Dirac agyában, egyszerűen szétszivárgott, és most már ő is csak egy szokványos katona a parancsnoksága alatt. De lehetetlen megmondani, hogy ott van-e. A mintáit elfedi Dirac tudata.

– Ha ott van, mi tudná felébreszteni? – kérdezte Sagan.

– Arra kér, hogy találgassak? – kérdezett vissza Cainen. Sagan bólintott. – Elsőre azért nem tudtak Boutin tudatához hozzáférni, mert az agyában nem voltak sem emlékek, sem tapasztalatok. Talán ha a maga Diracja elég tapasztalatot halmoz fel ahhoz, hogy megnyíljanak Boutin tudatának bizonyos részei.

– És akkor Charles Boutinné válik.

– Talán igen, talán nem. Dirac közlegénynek már van saját tudata. Saját énképe. Ha Boutin tudata felébred, nem egyedül lesz odabenn. Hogy ez jó vagy rossz, azt maga majd eldönti, Sagan hadnagy. De hogy pontosan mi fog történni, amikor Boutin felébred, azt nem tudom megmondani.

– Pedig pont erre lenne szükségem.

Cainen a nevetés rraey megfelelőjét hallatta.

– Szerezzen nekem egy labort. És akkor talán tudok választ találni a kérdésére.

– Mintha azt mondta volna, hogy soha nem fog segíteni nekünk.

Cainen visszaváltott az emberi nyelvre.

– Sok idő gondolkodásra. Túl sok. Nyelvórák nem elég. – Majd ckann nyelven folytatta. – És ez nem nyújt segítséget a népem ellen. De magával jót teszek.

– Velem? Tudom, most miért segít. Mert megvesztegettem a számítógépes hozzáféréssel. De ezentúl miért lenne együttműködő? Hiszen én börtönöztem be.

– És megfertőzött egy betegséggel, ami megöl, ha nem kapom meg a napi ellenszérumadagomat az ellenségeimtől. – Cainen benyúlt a cella falába süllyesztett kis polcra, és előhúzott egy szérumpisztolyt. – Az orvosságom – mondta. – Megengedték, hogy magamnak adjam be. Egyszer úgy döntöttem, kihagyom, és megnézem, hagynak-e megdögleni. Még itt vagyok, úgyhogy ez válasz a kérdésre. De előbb hagytak egy órán át a padlón fetrengeni. Pont, mint maga, ha már itt tartunk.

– Ez még nem magyarázat arra, hogy miért akar nekem segíteni.

– Mert maga emlékezett rám. A többieknek én csak egy ellenség vagyok a sok közül, aki arra is alig érdemes, hogy egy könyvet vágjanak hozzá, mielőtt beleőrül az unalomba. Egy nap talán még az ellenszérumomról is elfeledkeznek, hagynak felfordulni, és számukra még ez sem fog jelentőséggel bírni. Maga viszont értéket látott bennem. Ebben a kicsiny univerzumban, amiben most élek. Ettől maga lesz a legjobb és az egyetlen barátom, annak ellenére, hogy ellenség.

Sagan Cainent nézte, és emlékezett rá, mennyire fennhéjázó volt, amikor először találkoztak. Most azonban szánalomra méltó volt, és törődött. Egy pillanatig úgy érezte, ennyire szomorú lényt még soha nem látott.

– Nagyon sajnálom – szaladt ki a nő száján, és maga is meglepődött.

Újabb keserű rraey nevetés tört ki Cainenből.

– Azt terveztük, hogy kiirtjuk a népét, hadnagy. Talán még mindig ezen dolgozunk. Nem kell szánakoznia.

Sagan erre már nem tudott válaszolni. Jelzett az őrparancsnoknak, hogy szeretne távozni. Egy rohampuskás őr nyitotta ki az ajtót. Mielőtt az becsukódott volna a nő mögött, Sagan visszafordult Cainenhez.

– Köszönöm a segítséget. Rákérdezek a laborra.

– Köszönöm. Azért nem reménykedem túlságosan.

– Ami valószínűleg a legjobb hozzáállás.

– Még valami, hadnagy. Egy gondolat. A maga Dirac közlegénye ugye részt fog venni a bevetésekben?

– Így van.

– Tartsa szemmel. Az emberek és a rraeyek tudatán is maradandó nyomot hagy a harctéri stressz. Ősi tapasztalat. Ha Boutin még ott van bent, a háború előcsalhatja. Önmagát vagy egyik tudatrészét.

– Mit javasol, mit figyeljek csata közben?

Ez a maga szakterülete. Attól az egy alkalomtól eltekintve, amikor foglyul ejtett, soha nem láttam csatát közelről. Azt se tudom, hol kezdjem. Ha viszont aggódik Dirac miatt, a következőt javaslom. Az embereknek van erre egy mondása: „Engedd közel barátaidat, de ellenségeidet még közelebb.” Úgy fest, a maga Dirac közlegénye mindkettő lehet. Én nagyon közel engedném magamhoz.

A rraey cirkálót váratlanul érte a Papírsárkány támadása.

Az ugróhajtómű meglehetősen érzékeny szerkezet. Lehetővé teszi a csillagközi utazást. Nem gyorsítja fénysebesség fölé a hajót, ami lehetetlen, hanem lyukat üt a téridőn, és átküldi rajta a hajót – vagy bármit, amin ugróhajtómű van – bárhova az univerzumba.

(Ez így nem teljesen igaz, mert a távolság növekedésével logaritmikusan csökken a megbízhatóság. Az okát úgy hívják, hogy ugráshorizont-probléma, amit még nem fejtettek meg teljesen, de a hatástól vesztek már el hajók személyzetestül.)

Ezért aztán minden faj, amelyik az ugrásra építette gyarmati expanzióját, kezdetben szorosan az anyavilága körül maradt. Ha egy faj fenn akarta tartani ellenőrzését az elfoglalt bolygókon, márpedig mind akarta, akkor mozgásterét igencsak behatárolta az ugráshorizont jelentette gömb. Bizonyos értelemben ez elméleti kérdés volt csupán, mert egy kivételtől eltekintve egyetlen faj sem tudta igazából megközelíteni saját ugráshorizontját, annyira lefoglalta őket a gyilkos verseny a közeli lakható rendszerekért. Az egy kivételt a konszuk jelentették. Ők ugyanis annyival fejlettebb technológiát használtak a többi fajhoz képest, hogy még az a kérdés is nyitott volt, vajon ugróhajtóművet használnak-e egyáltalán.

Az ugrómű számos huncutsága közül az egyiket, amellyel együtt kellett élni, ha az ember használni akarta, az indulási és érkezési körülmények jelentették. Az indulópontnak relatíve „sima” téridőben kell lennie, távol a nagyobb, például bolygó méretű gravitációs kutakról, ezért oda hagyományos meghajtással kell az űrhajónak utaznia. Az érkezési oldalon viszont már nem kell finomkodni, olyan közel lehet egy bolygóhoz érkezni, amennyire közel a kapitánya csak akarja. Akár egy bolygó felszínére is meg lehet érkezni, elméletileg és feltéve, hogy a navigátor elég bátor a manőverhez. A Gyarmati Szövetség ugyan tiltotta az űrjárművek bolygófelszínre ugrását, de a Gyarmati Véderő hamar felismerte a váratlan érkezésben rejlő stratégiai előnyöket.

A Papírsárkány az emberi telepesek által csak Gettysburgnak nevezett bolygó fölött jelent meg a térben, negyed fénypercnyire a rraey cirkálótól, elektromágneses tömeggyorsítói már bemelegítve és lövésre készen álltak. A Papírsárkány tüzéreinek kevesebb mint egy percre volt szüksége ahhoz, hogy a szerencsétlen cirkálót betájolják és célba vegyék, amely csak a tüzelési ciklus végére vette észre, hogy bajban van. A tömeggyorsítók mágneseslövedékeinek nem egészen három másodpercre volt szükségük ahhoz, hogy a Papírsárkány és prédája közötti utat megtegyék. Már az elképesztő sebesség elegendő volt ahhoz, hogy a lövedékek átlyukasszák a cirkáló páncélját, és úgy vágjanak át a beltéren, akár kés a puha vajon. De a tervezők nem érték be ennyivel, és úgy tervezték a lövedékeket, hogy a becsapódáskor azonnal darabokra szakadjanak.

Egy töredékmásodperccel azután, hogy a lövedékek áthatoltak a rraey hajó burkolatán, széthullottak, és repeszeket szórtak a szélrózsa minden irányába. Az irányváltással a lövedékdarabok jókora energiát vesztettek, és lelassultak valamelyest, de ettől csak több idejük maradt a hajót roncsolni, mielőtt kirepültek volna a túloldalon, hogy megkezdjék hosszú és zavartalan útjukat a világűrben.

A Papírsárkány és a rraey cirkáló egymáshoz viszonyított helyzete miatt az első lövedék a hajó orrát találta el, a jobb oldalán. A repeszek átlósan és felfelé vágtak át rajta, átszaggatva számos szintet, véres köddé robbantva az útjukba eső személyzetet. A lövedék bemeneti nyílását egy szép tizenhét centi átmérőjű kör jelentette, a kimeneti seb viszont egy szaggatott szélű tízméteres hasadék volt, melyen fémszilánkok, hús és levegő áramlott ki némán a vákuumba.

A tömeggyorsító második lövedéke az elsővel párhuzamos röppályán érkezett, de egy darabban maradt, és a kimeneti nyílása alig volt nagyobb, mint a bemeneti. Viszont megsebezte az egyik hajtóművet. A cirkáló automatikus biztonsági rendszerei azonnal lezárták a tűzszakaszajtókat, hogy elszigeteljék a sérült hajtóműblokkot, és a tovagyűrűző hibák elhárítása végett a két másik hajtóművet is lekapcsolták. A rraey hajó tartalék energiára kapcsolt, ami viszont csak korlátozott támadó – és védőkapacitást hagyott a hajó irányítóinak, és egyik lehetőség sem volt elegendő a Papírsárkány ellen.

A Papírsárkány energiatartalékát nagyrészt felemésztette a tömeggyorsítók használata, de befejezésképpen öt taktikai atomrakétát lőtt a haldokló cirkálóba. A rakétáknak több mint egy percébe telt elérni a célpontot, de már nem kellett sietni, ez a hajó volt az egyetlen rraey flottaegység a környéken. A cirkálóból egy villanás tört elő, ugrószondát lőttek ki, amit arra terveztek, hogy gyorsan ugrástávolba kerülve hírt vigyen a rraey hadvezetésnek a történtekről. A Papírsárkány hatodik, utolsó rakétáját erre a szondára lőtte ki, utolérte és megsemmisítette, mielőtt elérte volna az ugráshatárt. Mire a Rraey rájön, hogy mi történt a cirkálóval, a Papírsárkány már több fényévnyire lesz onnan.

A rraey cirkálóból egy táguló törmelékfelhő maradt csupán, amikor Sagan hadnagy és a 2. szakasz megkapta a bevetési parancsát.

Jared úgy próbált meg úrrá lenni idegességén (a tűzkeresztségtől) és riadalmán (a légkörbe ereszkedéstől), hogy megpróbálta kizárni a zavaró tényezőket, és csak az energiáira koncentrált. Dániel Harvey azonban, aki mellette ült, nem könnyítette meg a dolgát.

– Azok a kibaszott feketetelepesek – mordult fel, ahogy a csapatszállító áttört a légkörön. – Lepattannak, és engedély nélküli telepeket építenek, aztán meg sírva jönnek hozzánk, ha valami más kurva faj rúgja rájuk az ajtót.

– Nyugi, Harvey – csitította Alex Roentgen. – Még megfájdítod a fejed.

– Csak azt árulja már el nekem valaki, hogy a fészkes fenébe tudnak ezek a kis tetvek egyáltalán eljutni idáig. Mert a Gyarmati Szövetség nem hozza el őket. Sehova nem mehetsz a GySz engedélye nélkül.

– Dehogynem. A GySz nem ellenőrzi az összes csillagközi járatot, csak azokat, amiken emberek repülnek.

– Ezek a telepesek emberek, Einstein.

– Hé! – szúrta közbe Julié Einstein. – Engem hagyjatok ki ebből.

– Ez csak egy szólás – mentegetőzött Harvey.

– A telepesek emberek, de a szállítóik nem azok, te agyatlan – szólt vissza Roentgen. – A feketetelepesek olyan idegenektől rendelik a fuvart, akik egyébként a Szövetséggel kereskednek.

– Ez baromság – vetette ellen Harvey, és bátorításra várva végignézett a szakaszon. A szakasz zöme azonban csukott szemmel relaxált, vagy látványosan távol tartotta magát a vitától, mert Harvey eléggé keményvonalas vitatkozó hírében állt. – A GySz simán véget tudna vetni ennek, ha akarna. Megtilthatná az idegeneknek, hogy feketetelepeseket fuvarozzanak, és akkor a mi seggünket se kéne kockáztatni.

Jane Sagan hátrafordult az első ülésből, és Harveyra nézett.

– A GySz-nek nem áll érdekében megfékezni a feketetelepeseket – szólt unott hangon.

– Mi a bánatért nem?

– Mert bajkeverők. Az olyan népek, akik leszarják a GySz-szabályozást, és elmennek engedély nélkül kolóniákat építeni, azok otthon sem maradnának nyugton. A GySz úgy számol, hogy nem éri meg a küszködés. Ezért aztán engedi, hadd menjenek, és szemet huny felette. Onnantól már saját magukra vannak utalva.

– Ameddig meg nem találja őket a baj – szívta a fogát Harvey.

– Általában akkor is – cáfolta meg Sagan. – A feketetelepesek tudják, mire vállalkoztak.

– Akkor mégis mit keresünk itt? – kérdezte Roentgen. – Nem mintha egyetértenék Harveyval, de ezek itt feketetelepesek.

– Ez a parancs – zárta le a vitát Sagan, és behunyta a szemét. Harvey felhorkant, hogy válaszoljon, de a rázkódás hirtelen kellemetlenül felerősödött.

– Úgy fest, a rraeyek a felszínen kiszúrták, hogy jövünk – jelentette be Chad Assisi a pilótaülésből. – Még három rakéta tart errefelé. Kapaszkodjatok, megpróbálom elintézni őket, mielőtt túl közel kerülnének. – Pár másodperccel később mély hangú búgás törte meg a csendet, a csapatszállító beindította védelmi lézereit, hogy leszedje a rakétákat.

– Miért nem szórjuk meg őket magas pályáról? – kérdezte Harvey. – Már csináltunk ilyet.

– Emberek is vannak odalenn, nem emlékszel? – kockáztatott meg egy választ Jared. – Szerintem nem akarunk olyan taktikát választani, ami veszélyeztetné őket.

Harvey futó pillantást vetett Jaredre, majd témát váltott.

Jared Paulingra nézett, aki megvonta a vállát. Az első héten, amit a 2. szakasszal töltöttek, a kapcsolat legjobb esetben is fagyosnak volt mondható. A szakasz többi tagja lakonikusan udvarias volt, ha nagyon kellett, de a legtöbbször nem is vettek róluk tudomást. Jane Sagan, a szakasz parancsnoka röviden megnyugtatta őket, hogy ez így természetes egészen az első harci bevetésig.

– Így megy ez – mondta, és visszatért a saját munkájához.

Ettől Jared és Pauling is elég rosszul érezte magát. Hogy alkalmanként nem törődnek velük, az egy dolog, de a szakasz megtagadta tőlük az összekapcsolódást is. Működött persze egy felszínes kommunikációs sáv beszélgetésre és a következő küldetés megtárgyalására, de azt a fajta intim összefonódást, amilyet a kiképzőszakasszal tapasztaltak, nem kapták meg automatikusan. Jared visszanézett Harveyra, és azon tűnődött, vajon az integráció nem csupán kiképzési eszköze? Ha igen, elég kegyetlen dolog, hogy egyszer csak elveszik. Észrevette ugyanis az integráció jeleit a szakasz többi tagja között, a finom mozdulatokat és történéseket, melyek a ki nem mondott párbeszédekre és a megosztott érzékelésekre utaltak. Jared és Pauling is nagyon ki volt éhezve erre a kötődésre, de tudták, hogy előbb tesztelik őket, vajon miként reagálnak az elszigeteltségre.

Hogy a szakasszal való integrációjuk hiányát ellensúlyozzák, Jared és Pauling erős intim kötelékben kapcsolódott össze. Annyi időt töltöttek egymás fejében, hogy a hét végére már természetes vonzalmuk ellenére is gyakorlatilag egymás idegeire mentek. Rájöttek, hogy bizony létezik „túl szoros integráció” is. Hogy csökkentsék az egymáson lévő nyomást, meghívták Seaborgot is az integrációba. Seaborg ugyanezt a hideg zuhanyt kapta meg az 1. szakaszban, és mivel nem volt ismerőse, szánalmasan hálás volt az ajánlatért.

Jared ismét Saganra nézett, és azon tűnődött, vajon a szakasz parancsnoka tényleg összekapcsolódás nélkül engedi-e őket az akcióba. Elég veszélyesnek látszott. Paulingra és rá nézve biztosan.

Mintha csak a gondolatára válaszolna, Sagan ránézett, és megszólalt.

– Feladatkiosztás. – Azzal átküldte a kis gettysburgi kolónia térképét, bejelölve rajta az egyes szakasztagok célkörzeteit és feladatait. – Ismétlésképpen, ez egy sima tisztogató művelet. Nem volt ugrószondás vészjelzés, tehát vagy mindenki halott, vagy mindenkit bezártak valahova, ahonnan nem tudtak üzenni. A terv az, hogy kitakarítjuk a rraeyeket, anélkül hogy nagyon tönkrevágnánk a kolóniát. Ez rád külön vonatkozik, Harvey – nézett Sagan szúrósan a feszülten fészkelődő katonára. – Felőlem bármit felrobbanthatunk, ha arra van szükség, de minden, amit elpusztítunk, a nap végén hiányozni fog a telepeseknek.

– Micsoda? – lepődött meg Roentgen. – Komolyan az az elképzelés, hogy itt hagyjuk az embereket? Már ha egyáltalán életben vannak.

– Partizánok – felelte Sagan. – Nem kényszeríthetjük őket az értelmes cselekvésre.

– Hát, kényszeríthetnénk éppen – jegyezte meg Harvey.

– De nem fogjuk – vágta el a vitát Sagan. – Új emberek vannak velünk. Roentgen, te felelsz Paulingért. Diracot én viszem. A többiek párokban, mindenkinek megvan a feladata. Itt fogunk leszállni. – Egy színes jel bukkant fel a térképen. – Onnantól mindenki a saját fejét használva jusson el a kijelölt célkörzetébe. Mindenki tartsa nyitva a szemét, és figyelje a környezetet meg az ellenséget. Ne felejtsétek: mindenkinek figyeltek.

– Vagy legalábbis a legtöbbünknek – küldte Pauling egy magáncsatornán Jarednek. Aztán hirtelen mindkettejüket elöntötte az összekapcsolódás benyomásözöne, a hipertudatosság, ahogy annyi különböző nézőpont került a sajátjuk elé. Jared igyekezett nem felnyögni.

– Össze ne szard magad – vetette oda Harvey, mire néhány vidámságszikra pattant a közös csatornán. Jared elengedte a megjegyzést a füle mellett, inkább a bajtársai által jelentett érzelmi és információözönt falta: a magabiztosságot, hogy képesek lesznek legyűrni a rraeyeket, a nyers terveket, hogy ki hogyan akar eljutni a célzónájába, a várakozás intenzív és markáns izgalmát, aminek láthatólag kevés köze volt a rájuk váró csatához, valamint az általános vélekedést, hogy értelmetlen az épületekre vigyázni, mert a gyarmatosítók mostanra már minden bizonnyal halottak.

– Mögöttetek – ért el Jaredhez Sarah Pauling figyelmeztetése, ezért Sagannal együtt megfordultak. Pauling távoli nézőpontjából kapták a képet és az adatokat három lopakodó rraey katonáról, akik halkan, de nem láthatatlanul próbáltak a pároson rajtaütni, egy épületet megkerülve. A triót beterítette Saganék golyózápora, mihelyt kiléptek az épület mögül. Egyikük azonnal meghalt, a másik kettő azonban megugrott, és kétfelé szaladt.

Jared és Sagan gyorsan átpörgette a többiek nézőpontját, hogy lássák, képes-e valamelyikük a menekülő rraeyek nyomába eredni. A szakasz minden tagja el volt foglalva, ideértve Paulingot is, aki már el is végezte elsődleges feladatát, és kifüstölt egy mesterlövészt a kis telep széléről. Sagan felsóhajtott.

– Kapd el azt, ott – bökött az egyik menekülőre, majd a másik után vetette magát. – És próbálj életben maradni.

Jared követte a rraey harcost, aki erőteljes, madárszerű lábain már jelentős előnyre tett szert. Miközben Jared gyorsított, hogy utolérje, a rraey megpördült, és vadul feléje lőtt. A lövedékek Jared előtt szántották fel a talajt, aki fedezéket keresve oldalra ugrott. A fél kézzel tartott fegyver a lendülettől felvágódott, és kiugrott a rraey markából, majd csattanva ért földet. A rraey fegyverét hátrahagyva futott tovább, és bemenekült a kolónia közös garázsába.

– Kéne egy kis segítség – jelezte a közös sávon Jared, miközben elérte a garázs bejáratát.

– Tépj egy sorszámot – válaszolta Harvey valahonnan. – Ezek a faszszopók legalább kétszer annyian vannak, mint mi.

Jared a rakodóbejáraton keresztül hatolt be a garázsba. Egy gyors pillantással felmérte, hogy az egyetlen másik bejárat ugyanazon a falon van, mint a rakodóbejárat, azonkívül csak pár szellőzőablakot látott. A szűk ablakok azonban magasan voltak, így elég valószínűtlennek látszott, hogy a rraey azokon menekült volna ki. Valahol bent kellett lapulnia még a garázsban. Jared kihúzódott az egyik oldalra, és hozzálátott a helyiség alapos átkutatásához.

A kés egy alsó polcon heverő ponyva alól vágódott ki, és Jared lábikrájába döfött. A harci kezeslábas nanobotokból álló szövete azonnal megmerevedett, amint a penge elérte, Jared meg sem karcolódott. De részben az ijedtségtől, részben a döfés erejétől elterült a padlón, a bokája kificamodott, a puskáját elejtette. A rraey kitört a rejtekhelyéről, átkecmergett Jareden, és mielőtt az elérhette volna, a kést tartó mellső lábával arrébb lökte a puskát. Miközben a puska odébb csúszott, a rraey Jared arca felé döfött a késével, és csúnyán megsebesítette. IntelliVér dőlt Jaredből, aki felkiáltott fájdalmában. A rraey ekkor leugrott róla, és a puska után indult.

Mire Jared megfordult, a rraey már ráfogta a saját fegyverét, megnyúlt ujjai furcsán, de stabilan markolták az agyazást és simultak az elsütőbillentyűre. Jared megdermedt. A rraey nyikkant egyet, és meghúzta a ravaszt.

Nem történt semmi. Jarednek beugrott, hogy a puska az AgyGépéhez van kötve, azzal idegen ugyan nem tud lőni. Megkönnyebbülésében elmosolyodott, mire a rraey megint nyikkant egyet, és a puskával keményen az arcába vágott, ismét feltépve a sebet, melyet az imént hasított. Jared felüvöltött és hanyatt vágódott. A rraey egy magas polcra hajította a puskát, hogy egyikük se érhesse el. Aztán az egyik pultról fölmarkolt egy feszítővasat, és azt ádázul lengetve megindult Jared felé.

Jared az alkarjával hárította a csapást, a kezeslábasa ugyan megmerevedett, de a karja azért belesajdult. A következő csapást megpróbálta megfogni, de elszámította a sebességet, és a feszítővas telibe találta az ujjait, csontokat törve a jobb keze gyűrűs – és középső ujjában. A rraey oldalra rántotta a vasrudat, aztán fejbe vágta vele Jaredet, aki térde esett, megszédült, és kificamodott bokája ismét kicsavarodott. Jared elgyötörtén húzta elő a bajonettjét, de a rraey pillanatok alatt kirúgta a kezéből. A második rúgás az állát érte, amitől elharapta a nyelvét. Vérrel telt meg a szája. A rraey könnyedén hanyatt lökte, előhúzta a kését, és lehajolt, hogy elvágja a torkát. Jarednek bevillant a kiképzés, amikor Pauling kése volt a nyakán, és a koncentráció fontosságát ecsetelte.

Koncentrált.

Aztán nagy levegőt vett, és jókora adag IntelliVért köpött a rraey arcába, egyenesen a szemsávjába. A lény hátrahőkölt, majd utálkozva felnyögött. Ez elég időt adott Jarednek ahhoz, hogy AgyGépében aktiválja azt az alprogramot, amelyet a Főnixen is használt, amikor az a kis vérszívó megcsapolta: begyújtotta a testén kívüli IntelliVért. A rraey felsikoltott fájdalmában, ahogy az IntelliVér beleégett a fejébe, elejtette a kését, és az arcát markolászta. Jared felkapta a rohamkést, és mélyen a rraey koponyájába vágta. A rraey rövid és meglepett hörrenést hallatott, majd összecsuklott, és lassan hanyatt borult a padlóra. Jared követte a példáját, csöndesen feküdt, és nem csinált mást, mint pihentette a szemét, miközben egyre erősebben érezte a füstölgő rraey nehéz, fanyar bűzét.

– Felkelni! – szólították meg valamivel később, biztatásképp még egy bakancsorral is megbökve. Összerezzent és felnézett. Sagan volt az. – Jöjjön, Dirac. Elkaptuk mindet. Már kijöhet.

– Megsebesültem – nyögött fel Jared.

– A picsába, Dirac. Már attól rosszul vagyok, hogy magára nézek. – Aztán a rraeyre mutatott. – Legközelebb csak lője le a rohadékot.

– Ezt észben fogom tartani.

– Ha már itt tartunk, hova lett a puskája?

Jared felnézett a polcra, ahová a rraey a puskáját hajította.

– Azt hiszem, szükségem van egy létrára.

– Varratokra van szüksége. Mindjárt leesik az arca.

– Hadnagy, ide kéne jönnöd – üzente Julié Einstein. – Megtaláltuk a telepeseket.

– Van túlélő?

– Istenem, dehogy – felelte Einstein, és Sagan meg Jared is érezte az összekapcsolódáson keresztül, hogy a nő megrázkódik.

– Hol vagytok? – kérdezte Sagan.

– Ööö... ide kéne jönnöd, és megnézned.

Öt perccel később Sagan és Dirac a telep vágóhídján álltak.

– Kurva rraeyek – tört ki Saganból. Az épület előtt várakozó Einsteinhez fordult. – Itt vannak benn?

– Itt vannak benn. Hátul, a hűtőkamrában.

– Mindenki?

– Gondolom. Nehéz megmondani. Leginkább darabokban vannak.

A hűtőkamra tele volt hússal.

A Különlegesek tátott szájjal bámulták a húskampókon lógó megnyúzott törzseket. A kampók alatti hordók belsőségekkel voltak tele. Az asztalokon a feldolgozás különböző fokán álló végtagok hevertek. Külön asztalon voltak a koponyák, a fejtető lefűrészelve, hogy az agyat el lehessen távolítani. A kiürített fejek egy másik hordóban gyűltek az asztal mellett.

Egy ponyva alatt kisebb kupac feldolgozatlan test hevert. Jared odament, hogy a ponyva alá nézzen. Gyerekek voltak alatta.

– Krisztusom – mondta Sagan. Einsteinhez fordult. – Valaki menjen át az adminisztratív épületbe, és szedje össze az összes orvosi kartont, DNS-mintákat és fényképet, amit csak talál. Mindenkit azonosítanunk kell. Utána két ember túrja át a szeméttárolókat.

– Mit keresünk? – kérdezte Einstein.

– Maradványokat. Bárkit, akit a rraeyek már megettek.

Jared csak távoli zúgásként hallotta Sagan kiadott parancsait. Lekuporodott a földre, és dermedten bámulta a kis testek halmát. A tetején egy kislány teste feküdt, tündéri vonásokkal, csendes, nyugodt, csodaszép. A katona kinyújtotta a kezét, és gyengéden végigsimította az arcát. Jéghideg volt.

A semmiből előtörve letaglózta Jaredet a gyász. Zokogva fordult el.

Dániel Harvey, aki Einsteinnel együtt találta meg a hűtőkamrát, Jared mellé állt.

– Ez az első alkalom?

Jared felnézett.

– Mi?

Harvey a testek felé intett a fejével.

– Ez az első alkalom, hogy gyereket látsz, igaz?

– Igen.

– Ez már csak így megy. Az első telepesek, akikkel találkozol, halottak. Az első gyerekek, akikkel találkozol, halottak. Az első intelligens, nem emberi lény, akivel összefutsz, vagy halott, vagy meg akar ölni, ezért meg kell ölnöd. Utána ő is halott lesz. Nekem hónapokba telt, mire összefutottam egy élő telepessel. Soha nem láttam még élő gyereket.

Jared visszafordult a halom felé.

– Ő hány éves lehet?

– Faszom se tudja. Három – vagy négyéves. Legfeljebb öt. És tudod mi a vicces? Öregebb volt, mint mi együttvéve. Kétszer öregebb volt, mint mi együttvéve. Elbaszott egy világegyetem ez, barátom.

Harvey elballagott. Jared még egy percig nézte a kislányt, aztán letakarta a halmot a ponyvával. Kiment megkeresni Sagant, és az adminisztrációs épület előtt talált rá.

– Dirac – szólította meg Sagan, ahogy odaért hozzá. – Mit gondol az első bevetéséről?

– Azt hiszem, meglehetősen gyalázatos.

– így van – értett egyet Sagan. – Tudja, miért vagyunk itt? Miért vagyunk itt, egy engedély nélküli telepen?

Jarednek eltartott egy darabig, mire ráeszmélt, hogy Sagan hangosan kimondta a szavakat. Ugyanígy válaszolt.

– Nem.

– Mert ennek a telepnek a vezetője a Gyarmati Szövetség egyik miniszterének a fia – felelte Sagan. – És a bunkó állatja be akarta bizonyítani az anyjának, hogy a Szövetség jelenlegi szabályozása a feketetelepeket illetően egyenlő az államolgári jogok megsértésével.

– Az lenne?

Sagan Jaredre nézett.

– Miért kérdi?

– Csak kíváncsi vagyok.

– Talán igen, talán nem. De bámelyik is, ez a bolygó az utolsó, ahol ezt bizonyítani lehetne. Évek óta rraey fennhatóság alatt áll, még ha nem is építettek rá saját telepet. Az a kis köcsög szerintem azt hitte, hogy mivel a GYV annyira elverte a Rraeyt az utolsó háborúnkban, most majd szemet huny a megtorlástól való félelem miatt. Aztán tíz nappal ezelőtt az itt állomásozó felderítő műholdunkat szétlőtte az a cirkáló, amit mi kaptunk el. De előtte csinált egy képet a támadóról. És már itt is vagyunk.

– Tiszta káosz.

Sagan örömtelenül nevetett.

– Most vissza kell mennem a hűtőkamrába hullákat nézegetni, ameddig meg nem találom a miniszter fiát. Utána enyém az öröm, hogy megmondhatom a miniszternek, hogy a pici fiát családostul filézték ki ebédre.

– Családostul?

– Feleség. És egy lány. Négyéves.

Jared erőteljesen összerándult, ahogy eszébe jutott a kislány a halom tetején. Sagan érdeklődve figyelte.

– Minden rendben?

– Igen. Csak kár értük.

– A feleségért és a gyerekért kár. Az a bunkó állat, aki idehozta őket, csak azt kapta, amit megérdemelt.

Jared megint megrázkódott.

– Ha maga mondja.

– Én mondom. Na, gyerünk, lássunk neki. Azonosítanunk kell a telepeseket, vagy legalábbis azt, ami megmaradt belőlük.

– Hát... – szólította meg Pauling Jaredet, amikor előkerült a Papírsárkány gyengélkedőjéből. – Te aztán nem a könnyebbik végén fogod meg a dolgokat. – Megérintette a férfi arcát, ahol a nanoöltések ellenére megmaradt a varrat. – Még látszik a vágás helye.

– Nem fáj. Ami sajnos nem igaz a bokámra és az ujjaimra. A bokám nem tört el, de az ujjaimnak kell pár nap a teljes gyógyuláshoz.

– Azért jobb, mintha meghaltál volna.

– Ez igaz – értett egyet Jared.

– És legalább tanítottál egy új trükköt a bandának. Mert nem tudták, hogy az IntelliVért el lehet sütni. Úgy csúfolnak: Tüzes Jared.

– Ugyan már, mindenki szokott bogarakat pörkölni – szabadkozott Jared. – A Főnixen láttam, hogy így sütik meg a kis bogarakat.

– Igen, a kis bogarakat így pörkölik. De elég fura észjárásra vall, ha valaki rájön, hogy egy nagy bogarat is meg lehet így pörkölni.

– Nem igazán gondoltam végig. Csak nem akartam a fűbe harapni.

– Vicces, hogy mi kell ahhoz, hogy kreatív legyél.

– Vicces, hogy mi kell ahhoz, hogy koncentrálj. Eszembe jutott, amikor azt mondtad, hogy javítanom kell a koncentrációmon. Az életemet mentetted meg vele.

– Remek. Majd valamikor visszaadhatod a kölcsönt.

Jared megtorpant.

– Mi az? – kérdezte Pauling.

– Érzed ezt? – kérdezett vissza Jared.

– Micsodát?

– Hogy rám jött a kufircolhatnék.

– Tudod, Jared, abból, hogy megtorpansz a folyosó közepén, nekem a legtöbbször nem az ugrik be, hogy rád jött a kufircolhatnék.

– Pauling, Dirac – üzente Alex Roentgen. – A társalgóba. Most. Itt az idő egy kis csata utáni bulira.

– Húú! – lelkesedett Pauling. – Buli. Talán lesz süti és fagyi is.

Nem süti és fagyi várta őket. Hanem egy orgia. A 2. szakasz összes tagja ott volt, a vetkőzés különféle stációiban. Párok és triók heverésztek a díványokon és a szétszórt párnákon, egymáshoz simulva, csókolózva. Egyvalaki kivételével.

– Ez egy csata utáni buli? – kérdezte Pauling.

– Ez a csata utáni buli – felelte Roentgen. – Minden csata után ezt csináljuk.

– Miért? – kérdezte Jared.

Roentgen hitetlenkedő pillantást vetett Jaredre.

– Neked tényleg kell indok egy orgiához? – Jared válaszolni akart, de Roentgen leállította. – Egy, mert ma átmentünk a halál árnyékának völgyén és átjutottunk a túloldalra. És semmitől nem érzed magad annyira élőnek, mint ettől. Ráadásul a rengeteg szart, amit ma láttunk, gyorsan ki kell verni a fejünkből. Kettő, bármilyen jó a szex, sokkal jobb, ha mindenki, akivel integrálva vagy, ugyanakkor csinálja.

– Ezek szerint nem fogjátok elbontani az összekapcsolódásunkat? – kérdezte évődve Pauling, de Jared megérezte a kérdés mélyén lapuló árnyalatnyi idegességet is.

– Nem – felelte Roentgen gyengéden. – Már egy vagy közülünk. És ez nem csak a szexről szól. Ez az egymásrautaltság és a bizalom egyik legmélyebb kifejezése. Az összekapcsolódás egy magasabb szintje.

– Kurvára kamu dumának hangzik ez nekem – mondta Pauling vigyorogva.

Roentgen a harsány derű pingjét küldte szét.

– Hát, te tudod. Nem tagadom, hogy a szex is benne van rendesen. De majd meglátod. – Kinyújtotta a kezét Pauling felé. – Szabad?

Pauling Jaredre nézett, kacsintott, és elfogadta Roentgen kezét.

– A legnagyobb örömmel.

Jared nézte, ahogy odébbállnak, majd egy bökést érzett a vállán. Megfordult. Julié Einstein állt mögötte, csupaszon és beindulva.

– Azért jöttem, hogy ellenőrizzem, tényleg annyira tüzes vagy-e, Jared – mondta mosolyogva.

Valamivel később Pauling átment Jaredhez, és melléfeküdt.

– Ez aztán egy érdekes este volt – állapította meg.

– Így is lehet mondani – értett egyet Jared. Roentgen megjegyzése, hogy mennyivel jobb a szex, ha mindenki, akivel integrálva vagy, egyszerre csinálja, finoman szólva sem bontotta ki az igazság minden szeletét. Mindenki, egyet kivéve, gondolta Jared. – Vajon Sagant miért nem láttuk?

– Alex szerint régebben benne volt. Azóta nem jön el, hogy egy csatában majdnem meghalt pár évvel ezelőtt. De mivel a részvétel szigorúan önkéntes, nem nagyon bánkódnak utána.

Az Alex név hallatán Jared heves nyilallást érzett, és egy pillanatra felvillant előtte Roentgen és Pauling képe, miközben Einstein őt lovagolta meg.

– Ez sok mindent megmagyaráz – bökte ki végül sután.

Pauling feltámaszkodott az egyik könyökére.

– Élvezted? Ezt az egészet.

– Tudod, hogy igen.

– Tudom. Érezlek a fejemben.

– Így van.

– Ezzel együtt sem tűnsz maradéktalanul boldognak.

Jared vállat vont.

– Magam sem tudom, miért.

Pauling föléje hajolt, és könnyedén megcsókolta.

– Olyan aranyos, hogy féltékeny vagy.

– Nem akarok féltékeny lenni.

– Azt hiszem, senki nem akar féltékeny lenni.

– Sajnálom.

– Ugyan már – vigasztalta a nő Jaredet. – Örülök az összekapcsolódásunknak. Örülök, hogy tagja lehetek ennek a szakasznak. És ez tök jó buli volt. De te akkor is különleges vagy nekem, Jared, és mindig is az voltál. Akit a legjobban szeretek.

– Akit a legjobban szeretek – értett egyet Jared. – Örökké.

Pauling szélesen mosolygott.

– Örülök, hogy ezt rendbe tettük – mondta, és a keze lejjebb csúszott. – Akkor most itt az ideje, hogy kedvenc előjogaimat gyakoroljam.

HÉT

– Harmincezer méter – jelentette be Sagan. – Le a buszról, mindenki!

A 2. szakasz katonái leoldották magukat a csapatszállítóról, és belezuhantak Dirluew éjszakai égboltjába. Alattuk, Enesha fővárosában robbanások tarkították az eget, de nem abból az erőteljes, a csapatszállítót meghimbáló fajtából, amely légvédelemre utalt volna, ezek ugyanis látványos és sokszínű villanások voltak: tűzijáték. A Chafalan utolsó éjszakáját tartották éppen, az újjászületés és a megújulás ünnepét. A bolygó összes utcáján eneshaiak buliztak spiccesen és beindulva, miközben igyekeztek a helyi napszaknak megfelelően viselkedni.

Dirluew-ban még a szokásosnál is harsányabban vigadtak az eneshaiak, mert a Chafalanon túl az Örökös Felszentelésének Évét is ünnepelték, amikor Fhileb Ser, az eneshai hierarcha hivatalosan megnevezte lányát, Vyut Sert mint az Enesha következő uralkodóját. Felszentelésének emlékére Fhileb Sher mintát adott a királynői pempőből, amellyel Vyut Sert is táplálta, és engedélyezte a pempő szintetikus változatának tömeggyártását. A hígított pempőt apró tégelyekbe csomagolták, és a Chafalan utolsó éjszakáján ajándékként osztogatták Dirluew polgárai között.

Természetes formájában a királynői pempő az átalakulás előtti szakaszban álló eneshaiakat segítette abban, hogy felnőtt alakjukban jelentékeny fizikai és mentális előnyökre tegyenek szert. Ha azonban egy felnőtt eneshai a pempő hígított és szintetizált formáját fogyasztotta, attól finoman, ám annál kellemesebben hallucinált. A dirluew-i polgárok többsége már a tűzijáték előtt magához vette pempőadagját, így kertjeikben és parkjaikban heverészve élvezhették a lenyűgöző látványt, csattogó szájszerveikkel az ÓÓÓÓÓ és az ÁÁÁÁÁ eneshai megfelelőit hallatták, miközben a vizuális és akusztikus hatás farmakológiailag felerősítve dübögött végig teljes érzékelésükön.

Harmincezer méterrel magasabban Jared nem látta és nem is hallotta a betépett eneshaiakat, az alant lévő tűzijáték csillogó volt, de távoli, a hang elveszett a híg sztratoszférában. Jared érzékelését más dolgok foglalkoztatták: bajtársai elhelyezkedése, az ereszkedés sebessége és a szükséges manőverek ahhoz, hogy a földetérési pontot elérje, de közben kellőképpen távol tartsa magát bizonyos eseményektől, melyek a közeli jövőben fognak bekövetkezni.

A szakasztársak követése volt a legegyszerűbb feladat. A 2. szakasz minden tagja matt fekete, nanobiotikus kezeslábast viselt, és ugyanilyen, az elektromágneses sugárzás teljes spektrumát leárnyékoló huzat borította a rajaik lévő felszerelést is, az egyetlen keskenysávú adóvevő kivételével. Ezek az adóvevők másodpercenként ezerszer kérdezték le egymás állapotát az ugrás előtt és alatt folyamatosan. Jared pontosan tudta, hogy Sarah Pauling negyven méterrel előtte és jobbra van, Dániel Harvey hatvan méterrel alatta, Jane Sagan pedig kétszáz méterrel felette, ő hagyta el ugyanis utoljára a csapatszállítót. Amikor Jared először vett részt éjszakai sztratoszféraugrásban, nem sokkal a gettysburgi akció után, elvesztette a keskenysávú kapcsolatot a többiekkel, majd kilométerekre a szakasztól ért földet, egyedül és tökéletesen eltájolva. Utána még sokáig szívatták miatta.

Jared magassága a végső célpont felett kevesebb mint huszonötezer méter volt, az AgyGépe jelölte ki a követendő siklópályával együtt. Utóbbit az AgyGép folyamatosan frissítette, számításba véve a széllökéseket és más légköri jelenségeket. Az útvonal három egymáshoz közel futó virtuális oszlop mentén vezetett, melyek ki vetültek Jared látómezejére. A három oszlop a magasból ereszkedett le ugyanannak az épületnek három különböző pontjára: a hierarcha palotájára. Ebben az épületben lakott Fhileb Ser és udvartartása, és ugyanitt működött a hivatalos kormányzat is.

Hogy mit jelképez a három oszlop, azt Jared és a 2. szakasz csak akkor tudta meg, amikor négyezer méter alá süllyedt. Három részecskesugár csapott le az űrből, azokról a műholdakról, melyeket a Különleges Erők állítottak alacsony pályára az Enesha felett. Az egyik sugár halvány volt, a másik elképesztően fényes, míg a harmadik csupán kíváncsian villózott. Dirluew polgárai hangos ovációval fogadták a látványosságot és a nyomában érkező menydörgést. Felfokozott, ám bizonyos mértékig el is tompított tudatállapotuknak köszönhetően a tűzijáték részének vélték az epizódot. Csak a támadók és a fényshow rendezői tudták, hogy ez nem így van.

A sugárágyúval felszerelt műholdak nem olyasmik, amiket az Enesha bolygóvédelmi rendszerei figyelmen kívül hagynának, az ellenséges fegyverplatformok felfedése jelenti gyakorlatilag a bolygóvédők életének értelmét. Jelen esetben viszont a műholdakat karbantartó drónoknak álcázták. A három drónt már hónapokkal korábban – nem sokkal a Gettysburg-incidens után – idetelepítették a Gyarmati Szövetség diplomáciai testületét kiszolgáló szerviz – flotta részeként. A drónok kiválóan dolgoztak mint karbantartók az eneshai űrkikötőben. Módosított hajtóműveik tényleges teljesítménye nem tűnt fel sem a külső szemléken, sem a belső rendszerellenőrzéseken, a rendszerszoftverben végzett finom módosítások elfedték még a legelszántabb kutakodók szeme elől is.

Ezt a három drónt jelölték ki a Papírsárkány bevontatására és megjavítására, amikor felbukkant az Enesha mellett az űrben. A hajó engedélyt kért sérülései javítására, melyeket egy rraey cirkálóval való friss összecsapásban szerzett. A Papírsárkány győzött ugyan, de a teljes javításhoz vissza kellett vonulnia (a Papírsárkány körültekintően választott ki egy közepesen védett rraey gyarmatbirtokot, ahol a védelem elég összeszedett volt ahhoz, hogy egyetlen Különleges flottaegység ne tudja áttörni, de ahhoz már nem volt elég erős, hogy le is tudja szedni a támadót az égről). A javításra érkező Papírsárkány parancsnoka természetesen udvariassági látogatásra hívta az Enesha katonai illetékeseit, melyet azok udvariasan elhárítottak, miután saját nem hivatalos hírszerzési csatornáikon megerősítették a Papírsárkány történetét. A parancsnok ugyancsak engedélyt kért és kapott egy rövid kikötőlátogatásra a személyzet számára Treshbe, a Gyarmati Szövetség egyik üdülőtelepére, amelyet diplomatáknak és azok személyzetének tartottak fenn. Dirluew északnyugatra feküdt Treshtől, közel ahhoz az útvonalhoz, amelyet a 2. szakasz jelentett be az eneshai hatóságoknak.

Ahogy a „vakációzókat” szállító sikló Dirluew közelébe ért, légköri zavarokról panaszkodott, és kitért északi irányba, hogy elkerülje azokat, finoman érintve a Dirluew feletti repüléstilalmi zónát. Az eneshai repülésirányítók észrevették az irányváltást, és utasították a csapatszállítót, hogy térjen vissza az eredeti röptervhez, amint elhagyták a turbulens zónát. Ennek a felszólításnak a sikló pár percen belül eleget is tett, igaz két rajjal könnyebben.

Csuda érdekes, mi mindent megengedhetsz magadnak, ha az ellenséged hivatalosan a szövetségesed. Pláne, ha még nem értesült arról, hogy már te is tudod, hogy ő az ellenséged.

Részecskesugarak törtek ki tehát a Papírsárkány javítására kijelölt drónokból, és telibe találták a hierarcha palotáját. Az első és mind közül a legerősebb sugár keresztülvágta a palota hat szintjét, egészen annak gyomráig döfött. Elpárologtatta a komplett tartalék generátort és húsz méterrel alatta a fő energiavezetéket. A fő energiakábel meghibásodásakor a rendszerek általában azonnal tartalék áramforrásra kapcsolódnak, ez azonban jelen esetben már másodpercekkel korábban megsemmisült. A tartalék áramforrás kiiktatásával különféle helyi vészforgatókönyvek léptek életbe, és önműködő tűzszakaszajtók csapódtak le, hogy elválasszák a palota egyes részeit egymástól. A palota elektromos és biztonsági rendszereinek tervezői ugyanis úgy okoskodtak, hogy ha a fő energiabetáplálás és a tartalék generátor egyszerre sérül meg, akkor a palota általános támadás alatt áll. Ez így igaz is volt, ám a tervezők nem számoltak azzal, hogy a helyi tartalékok központi szerepet játszanak a támadók terveiben is.

Ez a sugár viszonylag kevés másodlagos kárt okozott, energiáját úgy irányították, hogy a szűk pászma határain belül maradjon, és mélyen az Enesha talajába fúródhasson. A keletkező lyuk több mint hetven méter mély volt már, mire a peremről (és a hatemeletnyi palotából) aláhulló törmelék lazán elkezdte feltölteni az alját.

A második sugár a palota adminisztratív szárnyát találta telibe. Az elsővel ellentétben ezt szélesre fókuszálták, és jókora adag hőt adott le a környezetének. Az épületszárny recsegett és ropogott, ahogy a sugár végigvágott rajta. Izzó levegő járta át az irodákat, ajtókat és ablakokat robbantva be, és minden lángra lobbant, aminek a gyulladáspontja 932 Celsius-fok alatt volt. Több mint három tucat eneshai égett porrá az éjszakai műszakból, kormányhivatalnokok, őrkatonák és a teljes takarítószemélyzet, miután pillanatok alatt felforrtak a páncéljukban. A sugár középpontjában a hierarcha magánirodája volt, másodpercek alatt hamuvá égett az egész, a pernyét a sugár nyomán feltámadó tűzvihar szórta szét a darabokra hulló épületszárnyban.

Bár a második sugár volt messze a legpusztítóbb, ugyanakkor ez számított a legkevésbé a három közül. A Különlegeseknek eszük ágában sem volt lemészárolni a hierarchát a saját irodájában, esténként amúgy is ritkán tartózkodott ott, ezen az estén is a Chafalan ünnepen látott el protokolláris feladatokat a város ellentétes oldalán. Meglehetősen ügyetlen merényletkísérlet lett volna. A Különlegesek viszont pont azt akarták, hogy ügyetlen merényletkísérletnek látszódjon a támadás, mivel a hierarcha – valamint a kiterjedt és hatékony testőrsége – így távol tartja majd magát a palotától, ameddig a 2. szakasz végrehajtja valódi küldetését.

A harmadik sugár energiája kifejezetten csekély volt az előző kettőhöz mérve. Egy kicsit villózott is, miközben szikeként vágta át magát a tetőszerkezeten, ahogy a sebész égeti ki és távolítja el a bőr egyes rétegeit szépen sorban. Ennek a sugárnak nem a megfélemlítés vagy az epikus méretű rombolás volt a célja, hanem hogy utat vágjon egy bizonyos kamrába, ahol a 2. szakasz célpontját őrizték, és amellyel, ha megszerzik, ki lehet feszegetni az Eneshát az emberiség romlására törő hármas szövetségből.

– Hogy mit fogunk elrabolni? – kérdezett vissza Dániel Harvey.

– Vyut Sert – felelte Jane Sagan. – Az eneshai trónörököst.

Harvey hitetlenkedő pillantást vetett Saganra, és Jarednek eszébe jutott, hogy miért ragaszkodnak a Különlegesek a személyesen megtartott eligazításokhoz. A nap végén semmi sem működik olyan hatékonyan, mint a jó öreg testbeszéd.

Sagan elküldte nekik a hírszerzési jelentéseket és a részletes küldetéstervet, de Harvey megint feltette a kezét, mielőtt az információhalmaz teljesen ki tudott volna bomlani.

– Mióta vagyunk benne a gyerekrablás bizniszben? – kérdezte. – Ez nekem új.

– Raboltunk már embert máskor is. Nincs ebben semmi új.

– Felnőtteket raboltunk. Olyan népeket, akik valamilyen módon veszélyt jelentettek ránk. De itt most egy gyerekről van szó.

– Leginkább olyan lárvaforma – szólt bele Alex Roentgen, aki mostanra kibontotta az eligazítási anyagot, és elkezdte magát átrágni rajta.

– Tök mindegy. Lárva, kölyök, gyerek. A lényeg, hogy egy ártatlan fiatalt fogunk túszként használni. Igazam van? Ez az első, hogy ilyet teszünk. Ez gáz.

– Mondja ezt az a faszi, akire rendszeresen rá kell szólni, hogy ne robbantson fel minden szart – állapította meg Roentgen.

Harvey Roentgenre pillantott.

– Így van. Én vagyok az, akire vigyázni kell, hogy ne röpítsen a levegőbe minden szart. Most mégis én mondom, hogy ez a küldetés bűzlik. Mi a büdös franc van veletek?

– Az ellenségeinknek nem olyan fejlett a morálja, mint neked, Harvey – szólt bele Julié Eistein, és átküldött egy képet a gettysburgi gyerekhullák halmáról. Jared újra összerázkódott.

– Akkor mi is lesüllyedhetünk ilyen mélyre?

– Nézzék – szólt közbe Sagan. – Nem fogunk erről szavazni. A hírszerzésünk szerint a Rraey, az Enesha és az Obin nagyszabású hadműveletet készítenek elő ellenünk. Eddig a rraeyeket és az obinokat zaklattuk a támadásainkkal, az enasaiakkal viszont nem húztunk ujjat, mert nem kérdőjeleztük meg látványosan a mostanra elméletivé vált szövetségünket. Ez időt adott nekik a felkészülésre, és minden dezinformáció ellenére nagyon is tisztában vannak a gyenge pontjainkkal. A hírszerzés szerint az Enesha abszolút támadáspárti. Ha nyíltan ellenük fordulunk, mindhárom faj nekünk ugrik, és nincsenek erőforrásaink egy háromfrontos háborúhoz. Katonailag nem tudjuk megtörni az Eneshát. Pszichológiailag viszont igen.

Jared végzett a jelentések feldolgozásával.

– Ez több lesz mint gyermekrablás.

– Így van. Egy egyszerű túszszedéstől a hierarcha még nem fogja elfogadni a feltételeinket.

– Krisztusom – fakadt ki Harvey, aki a jelek szerint szintén a végére ért az anyagnak. – Ez a szar messziről bűzlik.

– Még mindig jobb, mint az alternatíva. Kivéve persze, ha nem tartják jobb ötletnek, hogy az unió mindhárom ellenségével egyszerre vívjon meg.

– Kérdezhetek egyet? – emelte fel a kezét Harvey. – Miért nekünk kell ezt a trágyadombot ellapátolnunk?

– Mi vagyunk a Különleges Erők. Ez a munkánk.

– Lószart! Maga mondta. Nem ez a munkánk. Senkinek nem a munkája ez. Bennünket azért teremtettek, mert senki más nem akarta megcsinálni. – Harvey egyetértést keresve körülnézett. – Ugyan már, legalább magunknak ne hazudjunk. Valami valószülött faszfej a katonai hírszerzésnél kigondolta ezt a remek tervet, aztán egy csomó valószülött tábornok jól rábólintott, a Gyarmati Véderő parancsnokai meg nem akartak a közelébe se menni. Ezért kaptuk mi a melót, és most mindenki azt hiszi, hogy le se szarjuk, mert mi csak egy rakás kétéves amorális gyilkos vagyunk. Hát nekem van erkölcsi érzékem, és azt is tudom, hogy itt mindenkinek van. Egy rendes összecsapásból nem hátrálnék meg, ezt ti is nagyon jól tudjátok. De ez nem rendes összecsapás. Ez lószar. Frankó, első osztályú lószar.

– Legyen lószar – engedett Harveynak Sagan. – De akkor is ez a küldetésünk.

– Ne kérjen arra, hogy én ragadjam el azt az izét – mondta Harvey. – Bárkit fedezek, aki megcsinálja, de ha lehetséges, múljék el tőlem e pohár.

– Nem foglak erre kérni. Találok neked más feladatot.

– Kinek kell akkor megcsinálnia? – érdeklődött Alex Roentgen.

– Magam ragadom el – jelentette ki Sagan. – Csak kell még két önkéntes.

– Mondtam, hogy fedezni fogom – ismételte meg az ajánlatát Harvey.

– Olyan kell, Harvey, aki akkor is elhozza, ha én golyót kapok a fejembe.

– Én vállalom – mondta Pauling. – Bár Harveynak igaza van, ez az ügy tényleg bűzlik.

– Kösz, Pauling – hálálkodott Harvey.

– Nincs mit. De ne bízd el magad.

– Ez egy – állapította meg Sagan. – Még valaki?

Minden szem Jaredre szegeződött.

– Mi az? – kérdezte Jared védekezőn.

– Semmi – mondta Julié Einstein. – Csak annyi, hogy gyakran dolgoztok párban Paulinggal.

– Ó, ez egyáltalán nincs így. Hét hónapja vagyunk a szakasszal, és mindannyiótokkal voltunk már párban.

– Ne szívd mellre – nyugtatgatta Einstein. – Senki sem mondta, hogy össze lennétek házasodva. És tudjuk, hogy mindannyiunkkal voltatok már párban. De mindenki összeszokik valakivel, akivel többet van együtt, mint másokkal. Én például Roentgennel. Sagan leginkább Harveyval, mert senki más nem hajlandó vele dolgozni. Te meg Paulinggal. Ez minden.

– Ne cukkoljátok már Jaredet – mosolygott Pauling. – Rendes fickó, ellentétben veletek, lütyőkkel.

– Mi rendes lütyők vagyunk – jelentette ki Roentgen.

– Vagy legalábbis rendesen meg vagyunk lüttyenve – kontrázott Einstein.

– Ha végeztünk a mókázással – hűtötte le a hangulatot Sagan –, kéne még egy önkéntes.

– Dirac – vágta rá Harvey.

– Állj le! – figyelmeztette Sagan.

– Nem kell – mondta Jared. – Benne vagyok.

Egy pillanatig úgy festett, Sagan ellenzi, de aztán rábólintott.

– Rendben. – Azzal folytatta az eligazítást.

– Már megint azt csinálta – küldte Jared Paulingnak a privát csatornán, miközben folyt a küldetés ismertetése. – Te is láttad, ugye? Nemet akart mondani.

– Láttam. De nem tette. És ha a végére járunk, akkor mindig oda lyukadunk ki, hogy ugyanúgy bánik veled is, mint bármelyikünkkel.

– Igen, tudom. Csak ezt nem értem, hogy miért néz ki úgy, mintha nem komálna.

– Nem úgy néz ki, mintha bárkit is komálna. Te meg ne legyél paranoid. Egyébként is én komállak. Kivéve, ha paranoid vagy.

– Dolgozni fogok rajta.

– Tedd azt. És kösz, hogy vállaltad.

– Ugyan. Tudod, add meg a tömegnek, amit kíván.

Pauling hallhatóan felkuncogott. Sagan szúrós pillantást vetett rá.

– Bocsi – küldte szét Pauling a közös csatornán.

Pár perccel később Jared megszólította Paulingot a privát csatornán.

– Szerinted sem kóser ez a küldetés?

– Kurvára bűzlik – felelte Pauling.

A sugarak elenyésztek, Jared és a 2. szakasz többi tagja kinyitotta a siklóernyőjét. Töltött nanobotok sorjáztak ki a háti szerelvényekből, és siklószárnyakat formáltak. Jared már nem szabadesésben zuhant, hanem céltudatosan siklott a palota felé. A füstölgő peremű lyuk felé tartott, amelyet a harmadik sugár ütött – és amely a keltetőhöz vezetett.

A hierarcha palotája hatalmas építmény volt, mérete a Szent Péter-bazilikáéval vetekedett. Az udvari eseményeknek teret adó nagycsarnokon és a füstölgő romhalmazzá vált adminisztratív szárnyon kívül már csak eneshaiaknak engedélyezték a belépést. Nyilvános tervek nem léteztek, maga a palota a kaotikusan természetes eneshai építészeti stílust követte, és leginkább egy irdatlan termeszvárra hasonlított. Ez persze nem könnyítette meg a fontos területek és helyiségek beazonosítását. Mielőtt az eneshai trónörökös elrablását megszervezhették volna, elsősorban ki kellett deríteni, merre vannak a trónörökös személyes kamrái. Szép feladat volt ez a Katonai Kutatások részlegének, és nem telt túl sok időbe megoldani.

A megoldás egy igen apró egysejtű volt. A C. xaverii egy valódi sejtmag nélküli organizmus, a baktériumok eneshai megfelelője. Mint egy átlagos baktériumtörzs, amelyik boldog szimbiózisban él az emberrel, hasonlóképpen élt együtt a C. xaverii is az eneshaiakkal, elsősorban a belsejükben, de néha a külsejükön is. És miképpen az embereknél, az eneshaiak között is akadtak számosan, akik nélkülözték a túlzott pedantériát az egyéni ápoltság (mint például a kézmosás) tárgykörében.

A Katonai Kutatások feltörte a C. xaverii genetikai kódját, és újraalkotta azt, új alfajt hozva létre, a C. xaverii moverét, amelynek tagjai mitokondrium méretű, apró rádió-adóvevőket növesztettek sejtfalaikon belül. Ezek az apró szerves szerkezetek úgy rögzítették hordozójuk mozgását, hogy lekérdezték a hatósugarukon belüli többi hasonló sejt relatív pozícióját. A mikroszkopikus szerkezet tárkapacitása ugyan kicsi volt, legfeljebb egyórányi útvonal leírása fért csupán bele, de minden osztódással új követősejt jött létre, amely folytatta az adatgyűjtést.

A Katonai Kutatások a genetikusán módosított mikroorganizmusokat egy gyanútlan diplomatának átadott ajándék kézkrémmel juttatta be a palotába, és az illető rendszeresen fogott kezet eneshai kollégáival. Ezek az eneshai diplomaták a napi érintkezés során aztán továbbadták az organizmust a palota személyzetének. Az emberi küldöttség összes agyi beültetésekkel rendelkező tagjának közben titokban úgy módosították az szoftvereit, hogy gyűjtse össze a közelükben tartózkodó C. xaverii movere sejtek útvonaljelentéseit, melyek pár napon belül csak úgy áramlottak a palotában élő eneshaiakból, ideértve a hierarchát és az örököst is. Egy hónapon belül a Katonai Kutatásoknak megvolt a palota teljes belső alaprajza, amelyet az ott lakók és dolgozók mozgása alapján térképeztek fel.

A Katonai Kutatások persze nem kötötte a Gyarmati Szövetség diplomáciai testületének orrára, hogy milyen hírszerző műveletben vesznek részt. Egyrészt mert így volt a legbiztonságosabb a számukra, másrészt mert igencsak sokkolta volna őket a tény, hogy így használják fel őket.

Jared elérte a palota tetejét, és elbontotta a siklószárnyat. A lyuktól kicsit távolabb szállt le, nehogy beszakadjon alatta a sérült tetőszerkezet. A 2. szakasz többi tagja is sorban érkezett, az elsők már a köteleket rögzítették az ereszkedéshez. Jared észrevette Paulingot, aki a lyuk pereméhez ment, és megpróbált átkukucskálni a füst – és törmelékfelhőn.

– Ne nézz le – küldte neki Jared.

– Késő – jött a válasz, és Pauling megosztotta saját, szédítő nézőpontját. Integrációjukon keresztül Jared tisztán érezte a nő izgalmát és felfokozott várakozását, ugyanazt érezte, amit ő.

A kötelek a helyükre kerültek.

– Pauling, Dirac – vezényelt Sagan. – Ideje indulni.

Nem egészen öt perce csaptak le a rombolósugarak, minden egyes másodperccel nőtt az esélye annak, hogy a zsákmányukat elszállítják.

Ráadásul a biztonsági erők és a kárelhárítók érkezésével is számolni kellett. Az adminisztratív szárny lerombolása ugyan feltartotta őket, de nem túl sokáig.

A három harcos rákapcsolódott az ereszkedő kötelekre, és csak négy szinttel lejjebb, a hierarcha lakrészében oldották le magukat. Onnan nyílt a „gyerekszoba”. A Különlegesek nem kockáztatták meg, hogy pontosan a gyerekszobába nyissanak utat a sugárral, mivel féltették a célpontjukat egy lehetséges omlástól. Ahogy Jared lefelé süvített a kötélen, hirtelen megértette a döntésben rejlő rációt, mert „sebészeti pontosság” ide vagy oda, a sugár jó nagy pusztítást okozott a magasabban fekvő emeletekben, és a törmelék egyenesen lefelé zuhant a lyukba.

– Infrákat bekapcsolni – üzente Sagan. – Fény nincs, de nagy a por.

Jared és Pauling végrehajtotta az utasítást. Infravörös derengés töltötte be a levegőt, melyet a sugárcsapás ereje és a parázsló romok melegítettek.

A hierarcha személyes palotaőrei nyomultak be a szobákba, ahogy azok hárman lefelé siklottak a kötélen. Ajtókat törtek át, hogy szembenézhessenek a támadókkal. Jared, Sagan és Pauling leoldotta magát a köteléről, nagy erővel csapódtak a padlón összegyűlt romhalmokba, ahogy a földinél erősebb eneshai gravitáció marokra fogta őket. Jared érezte, hogy valami hegyes szilánk kis híján felnyársalja, de kezeslábasa megmerevedett, hogy megakadályozza. Látható és infravörös tartományban is végignézték a szobát, hogy az őröket kiszúrják, majd továbbították az információt a többieknek. Pár másodperc múlva éles dörrenések hallatszottak a tető felől. A palotaőrök lezuhantak.

– Tiszták vagytok – üzente Alex Roentgen. – A szárnyat teljesen lezárták, nem látunk több őrt. Jövünk utánatok. – Ahogy befejezte, Julié Einstein kezdett ereszkedni lefelé két bajtársával.

A gyerekszoba a hierarcha hálóhelyiségéből nyílt, és biztonsági megfontolásokból egyetlen jól zárható blokkot alkotott, amelyet mindenféle erőszakos behatolás ellen felkészítettek (leszámítva persze az űrből érkező nagy erejű sugarakat). Mivel a tervek szerint a szobákat kívülről kellett védeni a behatolás ellen, a szobák közötti védelem csak szimbolikus volt. A gyerekszobát a hierarcha helyiségeitől egyetlen, csodaszép faragványokkal ékesített, de csak egy kilinccsel felszerelt ajtó választotta el. Jared szétlőtte a zárat, és belépett a szobába. Pauling és Sagan fedezte.

Valami Jaredre vetette magát, ahogy végigpásztázta a helyiséget, mire a férfi hasra vágta magát, és arrébb gurult. Amikor felnézett, egy eneshait látott, amint egy tárggyal éppen megpróbált lesújtani rá, hogy szétverje a fejét. Jared a karjával hárította a csapást, és felfelé rágott, az eneshai alul elhelyezkedő mellső végtagjai közé. A lény felüvöltött, ahogy a rúgás megrepesztette természetes páncélját. Jared a szeme sarkából észrevett még egy eneshait, amely a szoba sarkába húzódva egy sikítozó lényt szorított magához.

Az első eneshai ekkor hatalmas üvöltéssel újra Jaredre vetette magát, majd hirtelen elhallgatott, és a férfira zuhant. Az eneshai kidőlt teste alatt Jared ráébredt, hogy pár pillanattal előtte fegyverropogást hallott. Kinézett az eneshai teste alól, és meglátta Paulingot, aki éppen a hullát próbálta lerángatni róla.

– Miért nem akkor lőtted ki, amikor még nem támadt rám?

– Kötözködj csak, és esküszöm, itt hagyom rajtad a rohadékot. Persze ha segítenél tolni, hamarabb kiszabadulhatnál. – Pauling húzta, Jared tolta, és végül az eneshai teste oldalra gurult. Jared fölkecmergett, és alaposan megnézte a támadóját.

– Ő lenne az? – kérdezte Pauling.

– Nem tudom. Nekem tök egyforma mind.

– Menj arrébb – mondta Pauling, és közel hajolt, hogy jobban lásson.

Közben lehívta az eligazító anyagot. – Ő az. Az apa. A hierarcha ágyasa.

Jared bólintott. Jahn Hiót, a hierarcha férjét politikai célokból választották, hogy az örökös apja legyen. Az eneshai uralkodók anyajogú hagyománya előírta, hogy az apa a felelős az örökös átalakulás előtti gondozásáért. Ugyanezek a tradíciók azt is előírták, hogy az apa három eneshai napig virrasszon az örökös mellett annak felszentelése után, ezzel is szimbolizálva apai kötelességének elfogadását. Számos ok mellett ez is hozzájárult ahhoz, hogy a gyerekrablást pont így tervezték. Jahn Hio meggyilkolása másodlagos, de fontos része volt a küldetésnek.

– A gyermekét védve halt meg – állapította meg Jared.

– Így halt meg. De nem ezért – tette hozzá Pauling.

– Nem hinném, hogy értékelné a különbséget.

– Ez az akció tényleg bűzlik.

Fegyverdörrenés hallatszott a sarok felől. A sikítás egy pillanatra abbamaradt, hogy aztán újult erővel harsanjon fel. Sagan jött elő a sarokból, egyik kezében a rohampuskájával, a másikkal egy ficánkoló fehér tömeget szorított magához. A második eneshai ott hevert, ahol Sagan lelőtte.

– A dadus – magyarázta Sagan. – Nem adta volna ide az örököst.

– Kérte egyáltalán? – kérdezte Pauling.

– Igen – bökött az övére csíptetett tolmácsegységre Sagan. A küldetés későbbi részében tervezte használni. – Mindenesetre megpróbáltam.

– Valószínűleg nem segített, hogy megöltük a férjet.

A visítozó dolog Sagan karjában hevesen tekeregni kezdett, és majdnem kicsúszott a fogásból. Sagan elejtette a puskáját, hogy biztosabban tarthassa. A sikítozás felerősödött, ahogy a nő a testéhez szorította. Jared csak bámult.

– Szóval ez lenne az örökös.

– Igen, ez. Pontosabban ő. Lány. Átalakulás előtti eneshai. Mint egy hatalmas visító kukac.

– Benyugtatózhatjuk? – kérdezte Pauling. – Piszok hangos.

– Nem. A hierarchiának látnia kell, hogy életben van. – Az örökös megint tekeregni kezdett, Sagan a szabad kezével simogatta, hogy megnyugtassa. – Hozza a puskámat, Dirac.

Jared megkereste a leesett fegyvert. A fények bekapcsoltak.

– Bassza meg, visszakapcsolták az energiát – állapította meg Sagan.

– Azt hittem, hazavágtuk a tartalék áramfejlesztőt – mondta Jared.

– Haza is vágtuk. Ezek szerint több is volt. Ideje lelépnünk. – A három katona elhagyta a gyerekszobát, Sagan az örökössel, Jared két csőre töltött rohampuskával. Ketten a szakaszból már a köteleken másztak fölfelé. Julié Einstein úgy helyezkedett el, hogy tűz alatt tudja tartani az apartman két bejáratát.

– Ők fogják fedezi a fölöttünk lévő két szintet. Azoknak a szobáknak csak egy bejárata van, legalábbis az alaprajzok szerint. A legfelső szint viszont egy átjáróház.

– A csapatszállító már úton van – üzente Alex Roentgen. – Viszont kiszúrtak bennünket, és tüzelnek ránk.

– Valaki fedezzen minket, ahogy jövünk felfelé. És zárótűz kell az első szintre. Az nem zárt, ott fognak áttörni.

– Rajta vagyunk – nyugtázta Roentgen.

Sagan átadta az örököst Paulingnak, levette a málháját, és előkotort belőle egy bébihordozót. Némi nehézség árán a hordozóba gyömöszölte az örököst, rögzítette, majd magára csatolta a hevedernél fogva.

– Enyém a középső kötél. Dirac balra, Pauling jobbra. Einstein fedez bennünket, ahogy mászunk, utána maguk ketten fedezik őt és a többieket, ahogy utánunk jönnek. Világos?

– Világos – mondta Jared és Pauling egyszerre.

– Tegyen teli tárat a puskámba, és adja oda Einsteinnek – parancsolta Sagan. – Nem lesz ideje tárat cserélni. – Jared kivette Sagan fegyveréből a megkezdett tárat, és berakott egy telit a saját készletéből. A töltött rohampuskát Einsteinnek nyújtotta, aki elvette, és bólintott.

– Mi készen állunk – üzente Roentgen odaföntről. – Jó lesz igyekezni.

Ahogy a köteleikhez léptek, meghallották a nehéz eneshai lépteket. Einstein tüzet nyitott, amikor elindultak felfelé. A két következő szinten Jared szakasztársai rezzenéstelenül várakoztak, fegyvereiket az egyetlen bejáratra szegezve. Az összekapcsolódás elárulta, hogy rettegnek, és várják az elkerülhetetlent.

Jared felett lövések dörrentek. Az eneshaiak a legfelső szinten törtek be.

Sagant ugyan lehúzta az örökös súlya, de sem a fegyvere, sem a málhája nem volt rajta. Könnyen és gyorsan mászott, leelőzve Jaredet és Paulingot. Két lövedék ütötte át a vállát, ahogy a lyuk pereméhez ért, és a karját nyújtotta Julian Lowellnek, hogy húzza föl. A harmadik lövedék a válla fölött süvített el, és pont a jobb szeme fölött találta el Lowellt. Átrepült az agyán, és a koponyája belső falán megpattanva a nyakában ragadt, útközben felszakítva a nyaki verőeret is. Lowell feje előbb hátra –, majd előrecsapódott, teste elernyedt, és előrezuhant a nyílásba. Zuhantában beleütközött Saganba, és elszakította az utolsó szálat is, amely a hordozót és az örököst rögzítette. Sagan érezte, ahogy a heveder elszakad, és a hordozó lecsúszik róla, de túlságosan el volt foglalva azzal, hogy valamibe megkapaszkodjon.

– Kapd el – mondta, miközben Alex Roentgen megragadta a derekánál, és biztonságba húzta.

Jared a hordozó után kapott, de elvétette, túl messze volt. Paulingnak viszont sikerült elkapnia a zuhanástól csapkodó hevedert, és nagyot lendítve próbálta magára tekerni a hordozót.

Lentről Jared megérezte a fájdalom hirtelen sokkját, amely elöntötte Julié Einsteint, és a nő fegyvere elnémult. Az utána érkező tompa dübörgés arról árulkodott, hogy az eneshaiak betörtek a helyiségbe.

Pauling felnézett Jaredre.

– Mássz!

Jared úgy kúszott fölfelé a kötélen, hogy nem pillantott lefelé. Ahogy elhaladt a felső szint mellett, halott eneshaiakat látott a lyuk körül, mögöttük viszont élőket, amint éppen rá tüzeltek, a szakasztársai meg a tetőről viszonozták a tüzet, lövedékekkel és gránátokkal. Aztán elhagyta őket is, és egy láthatatlan bajtársa felhúzta a palota tetejére. Visszanézett a kötélen lógó Paulingra, akit az eneshaiak már célba vettek. A hordozóval a kezében nem tudott mászni.

Pauling Jaredre nézett és mosolygott.

– Szeretlek – mondta, és Jared felé hajította a hordozót, ahogy az első lövedékek eltalálták. A lövedékek áttörték a kezeslábas nyújtotta védelmet, beletéptek a nő lábába, a törzsébe, a koponyájába. Jared elkapta a hordozót, és elrántotta a lyuktól, miközben Pauling a mélybe zuhant. A férfi még érezte a nő utolsó másodpercét, aztán vége volt.

Jared végig üvöltött, ahogy a többiek berángatták a csapatszállítóba.

Az eneshai társadalom törzsi alapokon szerveződik, és anyajogú, egyenes következményeképpen annak, hogy az ősök még bolyépítő, rovarszerű lények voltak. hicrarchát a meghatározó eneshai törzsek matriarchái választják. A módszer azonban civilizáltabbnak hangzik, mint a valóságban, ahol a szavazatgyűjtögetés során a törzsek a legtöbbször évekig tartó, elmondhatatlanul kegyetlen polgárháborúkat vívtak egymással, hogy saját matriarchájukat uralkodó pozícióba juttassák. Elkerülendő ezeket a vérontásokat az egyes hierarchák uralkodásának végén, a poszt örökletessé vált, és ezt nagyon keményen betartatták. A hierarchának kötelező volt a hivatalba lépés után életképes örököst szülni és fel is szentelni két eneshai éven belül. Így biztosították a hatalom zökkenőmentes átvételét. Ellenkező esetben a hierarcha uralkodásának végével a törzse is kiszorult a hatalomból.

Az eneshai matriarchák hormonokban dús királynői pempőn éltek, amelynek megvolt a maga jótékony hatása a fizikumukra nézve is (újabb örökség az ősöktől), és termékenyek maradtak egész életükben. Az örökös megszülése ritkán okozott problémát. A nagy kérdés mindig az volt, hogy melyik törzsből válasszák az apát. A matriarchák nem szerelemből házasodtak (valójában az eneshaiak egyáltalán nem házasodtak), így a politikai megfontolások játszották a legfontosabb szerepet a párválasztásban. Azok a törzsek, akik alulmaradtak a hierachiát kijelölő versenyben, most egy újabb, sokkal kifinomultabb (és általában kevésbé erőszakos) versengésbe kezdtek az uralkodó férjének kijelöléséért. A győztes törzs ugyanis számos társadalmi előnyt zsebelhet be, ráadásul mintegy „hozományként” befolyást nyer a hierarchapolitika alakításába is. A vérvonalak első hierarchái hagyományosan vagy a legerősebb szövetségesük törzséből választottak férjet maguknak, hogy meghálálják azok szolgálatait, vagy éppen ellenkezőleg, a legkeményebb ellenfelüktől. Különösen igaz volt ez akkor, ha a „választási” folyamat a szokásosnál is véresebbre sikerült, és az eneshai közmegegyezés abba az irányba mutatott, hogy a népet újra össze kell kovácsolni. A megállapodottabb vérvonalak hierarchái ezzel szemben nagyobb szabadsággal rendelkeztek a férj kiválasztásában.

Fhileb Ser a hatodik hierarcha volt a mostani Ser vérvonalban (a Ser törzs háromszor adott hierarchákat az elmúlt pár száz évben). Amikor Fhileb Ser megörökölte az uralkodói pozíciót, a Hio törzsből választott férjet magának. A Hiók terjeszkedéspárti gyarmati politikája vezetett oda, hogy az Enesha titkos szövetséget kötött az Obinnal és a Rraeyjel az emberek ellen. A háborúban betöltendő vezető szerepükért a Gyarmati Szövetség bizonyos területeire formáltak igényt, köztük a Szövetség központi rendszerére, a Főnixre.

A Rraeynek valamivel kevesebb jutna a háborúban, de megkapná a Korallt, ahol nemrég a Gyarmati Szövetség olyannyira megalázta őket.

Az Obin, végtelenül érthetetlen okokból csak egyetlen bolygót kért ellenszolgáltatásul a katonai részvételért: a túlnépesedett, de nyersanyagaiból már kifosztott Földet. A bolygót már annyira lepusztították, hogy a Gyarmati Szövetség maga is karanténban tartja. Az Enesha is, és a Rraey is boldogan engedte át a bolygót.

A hierarcha vezette irányvonal, a Hióknak hála, az emberek elleni háború mellett foglalt állást. Bár a hierarcha egységesítette a törzsi törekvéseket, minden törzsnek megvoltak a saját elképzelései.

Egyikük, a geln, markánsan szembehelyezkedett a Gyarmati Szövetség lerohanásával, mert úgy érezték, hogy az emberiség kellően erős, zavaróan elszánt, és a legkevésbé sem visszafogott, ha fenyegetve érzi magát. A gelnek szerint a Rraey sokkal kifizetődőbb célpont lenne, egyrészt mert az ellentétek oly mélyen gyökereznek az Enesha és a Rraey között, másrészt mert katonailag sokkal gyengébbek a humánoknál, lásd a koralli csata során elszenvedett veszteségeket.

Fhileb Ser hierarcha ugyan figyelmen kívül hagyta a gelnek álláspontját a kérdésben, de felismerve a törzs látható elfogultságát az emberek iránt, a törzs egyik tanácsadóját, Hu Gelnt küldte nagykövetnek a Gyarmati Szövetséghez. Hu Gelnt azonban a napokban hazarendelték, hogy részt vehessen Örökös Felszentelésének szertartásán, és együtt ünnepelhesse a Chafalant a hierarchával. A 2. szakasz támadásakor Hu Geln a hierarcha kíséretében volt, ahogy akkor is, amikor az emberek, férjének gyilkosai és örökösének elrablói megpróbáltak kapcsolatba lépni vele.

– Beszüntették a tüzelést – állapította meg Alex Roentgen. – Úgy fest, rájöttek, hogy nálunk van az örökös.

– Remek – mondta Sagan. Pauling és Einstein bár elestek, de volt még pár katonája a palotában, akiket szeretett volna épségben viszontlátni. Üzent nekik, hogy induljanak vissza a csapatszállítóhoz.

Sagan elfintorodott, ahogy Dániel Harvey ellátta a vállsebét. A kezeslábas megóvta az első lövedéktől, de a második keresztülment rajta, és csúnyán helybenhagyta. A jobb karja használhatatlan volt. Baljával a kis hordágy felé intett, amely a csapatszállító közepén állt, és amelyre Vyut Sert, a hierarcha örökösét biztonságosan rögzítették. Az örökös már nem sikítozott, inkább csak vinnyogott, a félelmét kezdte elnyomni a kimerültség.

– Valaki adja be neki a cuccot – rendelkezett Sagan.

– Majd én – pattant fel a helyéről Jared, mielőtt bárki is megmoccanhatott volna, és előhúzott egy hosszú tűt az elsősegélycsomagból. Megfordult, és Vyut Ser fölé hajolt. Gyűlölte ezt az izét. AgyGépe egy sematikus ábrát vetített a látómezejébe, megmutatva, hogy hova és milyen mélyre szúrja be a tűt az örökös hasába, hogy a fecskendő tartalmát a megfelelő helyre juttassa.

Jared kíméletlenül beledöfte a tűt Vyut Serbe, aki velőtrázó sikításban tört ki a hideg fém behatolása miatt. Jared megnyomott egy gombot a fecskendőn, és a hatóanyag felét beleürítette az örökös egyik fejletlen szaporítózsákocskájába. Jared kihúzta a tűt, és beleszúrt a másik zsákocskába is, teljesen kiürítve a fecskendőt. A szaporítószervekben nanobotok lepték el a belső falakat, és leégették a felszínét, hogy örökre és visszafordíthatatlanul meddővé változtassák az örököst.

Vyut Ser fejhangon visított a fájdalomtól.

– A hierarcha vonalban van – jelentette Roentgen. – Hang és kép.

– Kapcsold a közös csatornára – rendelkezett Sagan. – Alex, állj a hordágyhoz. Te leszel a kamera.

Roentgen bólintott, majd a hordágy elé állt, Saganra nézett, és hallását meg látását az AgyGépre bízta, hogy kameraként és mikrofonként szolgáljanak.

– Él a kapcsolat. – Jared látóterében, és mindenki máséban, aki a csapatszállítón utazott, felbukkant Enesha hierarchiájának a képe. Bár nem ismerték az eneshai gesztusokat, nyilvánvaló volt, hogy a hierarcha tajtékzik a méregtől.

– Ti kibaszott humanoid szarzsákok – hörögte a hieracha (legalábbis a tolmácsmodul szerint, amely igyekezett pontosan visszaadni emberi nyelven az eneshai szavak mögötti szándékot). – Harminc másodpercetek van arra, hogy visszaadjátok a lányomat, különben háborút hirdetek minden világotok ellen, és esküszöm, hogy porig rombolom az utolsót is.

– Pofa be – válaszolta Sagan. A fordítás az övén függő hangszóróból jött.

A vonal túloldaláról hangos kattanások hallatszottak, az udvartartás abszolút döbbenete jeleként. Egyszerűen elképzelhetetlen volt a számukra, hogy valaki így szólhat az uralkodójukhoz.

– Ezt nem értem – mondta végül a hierarcha, maga is megdöbbenve.

– Azt mondtam: „Pofa be.” Ha okos, meghallgatja, amit mondani akarok, és mindkettőnk népét megóvja a szükségtelen szenvedéstől. Hierarcha, maga nem fog háborút hirdetni a Gyarmati Szövetség ellen, mert már megtette. Maguk, a Rray és az Obin.

– Fogalmam sincs, miről... – kezdett bele a hierarcha, de Sagan közbevágott.

– Még egy hazugság, és fejét veszem a lányának.

Még hangosabb kattogás. A hierarcha elnémult.

– Lássuk csak – mondta Sagan. – Háborúban állnak a Gyarmati Szövetséggel?

– Igen – felelte a hierarcha hosszú hallgatás után. – Vagy hamarosan abban leszünk.

– Szerintem nem.

– Kicsoda maga? Hol van Hartling nagykövet? Miért tárgyalok valakivel, aki a gyermekem meggyilkolásával fenyegetőzik?

– Hartling nagykövet ebben a pillanatban minden bizonnyal az irodájában tartózkodik, és próbálja kitalálni, mi is történik. Amiképp ön is elmulasztotta felvilágosítani a katonai elképzeléseiről, mi sem osztottuk meg vele a mieinket. Azért tárgyal olyan személlyel, aki a gyermeke megölésével fenyegetőzik, mert ön a mi gyermekeink életét fenyegeti, hierarcha. És azért tárgyal velem, mert ebben a pillanatban én vagyok az a tárgyaló, akit ön megérdemel. És biztosíthatom, ez az utolsó alkalom, hogy a témáról a Gyarmati Szövetséggel tárgyalhat.

A hierarcha újfent elhallgatott.

– Mutassa a lányomat – mondta végül.

Sagan biccentet Roentgennek, aki Vyut Ser felé fordult. Az örökös halkan nyöszörgött. Jared látta a hierarcha reakcióját, egy világ vezetőjéből egyszerű anyává vált, aki átérzi a gyermeke minden félelmét és fájdalmát.

– Mik a követeléseik?

– Állítsa le a háborúját.

– Van két szövetségesem. Ha kiszállunk, tudni akarják majd, miért tesszük.

– Akkor folytassa a felkészülést. És támadja meg az egyik szövetségesét. Javaslom a Rraeyt. Gyengék, meglepheti őket.

– És mi lesz az Obinnal?

– Az Obinnal majd mi foglalkozunk.

– Na persze – mondta kétkedőn a hierarcha.

– Tényleg.

– Azt javasolja, egyszerűen tussoljuk el azt, ami ma éjjel történt? A sugarakat, amellyel lerombolták a palotámat, száz kilométerről is láthatták.

– Ne tussolja el, vizsgáltassa ki. A Gyarmati Szövetség boldogan segíti majd eneshai barátait a nyomozásban. És a végén, amikor kiderül, hogy a Rraey állt mögötte, meglesz az indoka a háborúra.

– Mit követel még?

– Van egy ember, a neve Charles Boutin. Tudjuk, hogy magukat segíti. Őt akarjuk.

– Nem nálunk van. Az obinok őrzik. Kérjék tőlük nyugodtan, engem nem érdekel. Mit követel még?

– Biztosítékokat akarunk, hogy leállítja az ellenünk irányuló háborút.

– Írjunk alá egy megállapodást netán?

– Nem. Új férjet akarunk. Akit mi választunk ki.

Az eddigi leghevesebb kattogás hallatszott az udvartartásból.

– Maguk lemészárolták a férjemet, és most maguk akarják kiválasztani a következőt?! – kérdezte magából kikelve a hierarcha.

– Így van.

– És mégis mi végre? – könyörgött a hierarcha. – Az én Vyutomat már felszentelték. Ő a törvényes örökös. Ha teljesítem a követeléseiket, és maguk elengedik a lányomat, ő a Hio klán tagja marad, és hagyományaink szerint lesz politikai befolyása. Meg kellene ölnie ahhoz, hogy ez ne így legyen. – A hierarcha hirtelen elhallgatott, majd folytatta. – Ha megteszik, miért engednék bármelyik követelésüknek?

– Hierarcha, a lánya meddő.

Csönd.

– Ezt nem tehették – fakadt ki a hierarcha.

– De igen.

A hierarcha összedörzsölte rágóit, hátborzongatóan éles hangot hallatva. Zokogott. Felpattant az ülőhelyéről, kiment a képből, zokogott, aztán hirtelen ismét feltűnt, egészen közel a kamerához.

– Maguk szörnyetegek – sikította kétségbeesetten. Sagan nem válaszolt.

Az Örökös Felszentelése nem visszavonható. A meddő örökös egyenlő az uralkodói vérvonal halálával. A hierarcha vérvonalának megszakadása évekig tartó terméketlen és véres polgárháborúhoz vezet majd, ahogy a törzsek az új vérvonalért küzdenek. Ha a törzsek tudomására jut, hogy az örökös meddő, nem várják meg az élete végét, hogy belevágjanak a belháborúkba. Először is a hatalmon lévő hierarcha lesz merénylet áldozata, hogy a meddő örökös mielőbb uralkodásra jusson. Attól kezdve ő is folyamatosan merényletek célpontjává válik. Amikor a hatalom karnyújtásnyira kerül, kevesen fognak csak türelmesen várni.

Vyut Ser sterilizálásával a Gyarmati Szövetség a Ser vérvonalat pusztulásra, az Eneshát pedig hosszan elhúzódó anarchiára ítélte. Kivéve persze, ha a hierarcha elfogadja a követeléseket, és áldását adja valami kimondhatatlanra. És ezt a hierarcha is tudta.

De még megpróbált ellenkezni.

– Nem engedem, hogy maguk válasszanak férjet nekem.

– Ez esetben a matriarchák tudomására hozzuk, hogy az örökös meddő.

– Elpusztítom a csapatszállítójukat, ott, ahol van, a lányommal együtt.

– Tegyen így. És a matriarchák tudni fogják, hogy a maga hozzá nem értése vezetett a támadáshoz, valamint férjének és az örökösnek a pusztulásához. Utána lehet, hogy kiválaszthatja a törzset, amelyiktől a jövendőbeli férjét kéri, de mi van, ha nem adnak? Nincs férj, nincs örökös. Nincs örökös, nincs béke. Ismerjük az Enesha történelmét, hierarcha. Tudjuk, hogy kevesebbért is tagadtak meg törzsek férjet a hierarchiától, és a bojkottált hierarchák nem sokáig tartottak ki utána.

– Ez nem történhet meg.

Sagan vállat vont.

– Akkor öljön meg bennünket. Vagy utasítsa vissza a követeléseinket, és visszaadjuk a steril lányát. Vagy tegyen, ahogyan kértük, és bírni fogja az együttműködésünket vérvonalának továbbélésében és a béke megőrzésében. Ezek a lehetőségei. De már nincs sok ideje.

Jared figyelte az érzelmek hullámzásának jeleit a hierarcha arcán és testén. Furcsa volt az idegensége, ugyanakkor erőteljes is. Csöndes és szívbe markoló viaskodás volt. Jarednek eszébe jutott Sagan megállapítása az eligazításról: nem katonailag lehet megtörni az eneshaiakat, hanem lelkileg. Jared figyelte a hierarchát, amint hajol, hajol, hajol, és végül megtörik.

– Mondják meg, kit kell választanom – kérdezte keservesen.

– Hu Gelnt.

A hierarcha Hu Geln felé fordult, aki csendben állt a háttérben. Az uralkodó a maga eneshai módján keserűen felkacagott.

– Nem vagyok meglepve – bökte ki végül.

– Jó lélek. És jó tanácsokat fog adni.

– Ha még egyszer vigasztalni próbálsz, humán, mindannyiunkat háborúba küldöm.

– A bocsánatát kérem, hierarcha. Akkor megállapodtunk?

– Igen – mondta a hierarcha, és megint zokogni kezdett. – Ó, istenem, ó, Vyut, ó, istenem.

– Ugye tudja, mint kell tennie? – kérdezte Sagan.

– Nem tudom megtenni, nem tudom – zokogta a hierarcha. A hangjára Vyut Ser, aki már elcsendesedett, felélénkült, és az anyja után sírt. A hierarcha újra megtört.

– Meg kell tennie – figyelmeztette újra Sagan.

– Kérem. – A bolygó leghatalmasabb lénye könyörgött. – Nem vagyok képes rá. Kérem. Könyörgök, humán, segíts rajtam.

– Dirac – kapcsolt belső csatornára Sagan. – Csináld.

Jared előhúzta a rohamkését, és odament a teremtményhez, akiért Sarah Pauling az életét áldozta. Oda volt szíjazva a hordágyhoz, tekergett, és az anyjáért sírt. Egyedül és rettegve fog elpusztulni, messze mindenkitől, aki valaha is szerette, Jared is megroppant. Nem tudta, miért.

Jane Sagan odament Jaredhez, kivette a kezéből a kését, és felemelte. Jared elfordította a fejét.

A sírás abbamaradt.

II. RÉSZ

NYOLC

A medvecukor volt az oka az egésznek.

Jared akkor vette észre, amikor a Főnix Állomás egyik édességárusának a pultját szemlélte. Át is siklott rajta a tekintete, a csokoládé jobban érdekelte. De a pillantása vissza-visszatért arra a kis rekeszre, jól elkülönítve a többi cukorkától, melyeket vegyes színekben, összeöntve tároltak.

– Miért tartja külön? – kérdezte az árust, miután már ötödjére nézett vissza a tárolóra. – Mitől különleges a fekete cukorka?

– A népek vagy imádják, vagy utálják – felelte az eladó. – Azok, akik utálják, és ez a nagy többség, nem szeretik kiválogatni a többi szín közül. Akik szeretik, azok meg egy egész zacskóval szoktak vinni belőle. Ezért aztán elöl tartom a medvecukrot is, de külön rekeszben.

– Maga szereti?

– Ki nem állhatom. Ellenben a férjem végtelenül sokat meg tud enni belőle. Ráadásul, ha ilyet eszik, utána még rám is lehel, csak hogy bosszantson. Egyszer ezért már konkrétan kirúgtam az ágyból. Még soha nem evett medvecukrot?

– Soha – felelte Jared. A szájában összefutott a nyál. – De szeretném kipróbálni.

– Igazi hős – mosolygott rá az eladó, és megtöltött egy kis zacskót a gyanús édességgel. Átnyújtotta Jarednek, aki elő is horgászott belőle két szemet, ameddig az árus rögzítette az eladást. Jared nem fizetett az édességért, az, mint minden más, ingyen járt a GYV katonáinak, amiért is a szolgálati időt egyszerűen csak all-inclusive pokoltúrának nevezték. De a kereskedők számon tartották, hogy mit és mennyit adtak el a GYV-katonáknak, a számlát pedig annak rendje és módja szerint benyújtották a GYV-nek. A kapitalizmus is utat talált a világűrbe, és köszönte szépen, remekül megvolt.

Jared a szájába vette a két cukorkát, és összerágta őket. Hagyta, hogy a nyála szétvigye az édesgyökér és az ánizs ízét, amely az illattal együtt öntötte el a szájpadlását és az orrüregét. Szemét behunyva ráébredt, hogy pont olyan az íze, mint amilyenre emlékezett. Belemarkolt a zacskóba, és az egészet a szájába tömte.

– Na, milyen? – kérdezte az árus a szokatlanul lelkes habzsolás láttán.

– Remek – felelte Jared teli szájjal. – Igazán kiváló.

– Majd megmondom a férjemnek, hogy akadt még egy rajongó a csapatába.

Jared helyeslően bólintott.

– Igazából két rajongó. A kislányom is imádja.

– Még jobb – válaszolta az árus, de addigra Jared már továbbállt gondolataiba merülve, és az irodája felé tartott. Lenyelte a szájában forgatott cukorgombócot, és már éppen nyúlt a zacskóba a többiért, amikor hirtelen megtorpant.

A kislányom, gondolta, és a gyász gyomorszájon vágta.

Megrázkódott, és a járdára hányta a lenyelt cukrot. Ahogy az utolsó édességdarabot is fölköhögte, egy név jelent meg a tudatában.

Zoé – gondolta. – A kislányom. A kislányom, aki halott.

Egy kéz érintette meg a vállát. Jared hátrahőkölt, és majdnem hanyatt esett, ahogy próbált elhátrálni, a cukorkás zacskó kirepült a kezéből. Ránézett a nőre, aki megérintette a vállát, GYV-katona lehetett. Furán nézett rá, aztán rövid, éles rezzenést érzett a fejében, ami olyan volt, mintha emberi beszédet gyorsítottak volna a tízszeresére. Aztán megint, és újra. Mintha két pofont kapott volna, de belülről.

– MI AZ? – üvöltött Jared a nőre.

– Dirac – szólt rá a nő. – Nyugodjon meg. Mondja el, mi a baj.

Jared elveszettnek érezte magát, és rettegve ellépett a nő mellől.

Neki-neki – ütközött a gyalogosoknak, ahogy továbbvonszolta magát.

Jane Sagan figyelte Diracot, ahogy eltámolyog, aztán lenézett a fekete hányástócsára és a szétszóródott medvecukorra. Visszanézett az édességárus standjára, és odament.

– Maga – bökött az eladóra. – Mondja el, mi történt.

– A fickó idejött, és vett egy zacskó medvecukrot. Azt mondta szereti, és teletömte a száját vele. Aztán lépett párat, és kihányta.

– Ennyi? – kérdezte Sagan.

– Igen, ennyi. Smúzoltunk még kicsit arról, hogy a férjem is komálja a medvecukrot, ő meg mondta, hogy a gyereke is szereti. Aztán fogta a zacskót, és már ment is.

– A gyerekéről beszélt? – hitetlenkedett Sagan.

– Aha. Azt mondta, van egy kislánya.

Sagan végignézett a járdán, de Diracnak már nyoma sem volt. Futva indult abba az irányba, amerre eltűnni látta, és próbált egy csatornát nyitni Szilard tábornok felé.

Jared elérte az állomás liftjét. Beszállt, és éppen megbökte a laborszintre vezető gombot, amikor észrevette, hogy a karja zöld. Olyan sebességgel rántotta vissza, hogy csúnyán beverte a lift falába. A hirtelen és erős fájdalom biztosította arról, hogy ez a kar bizony az övé, és ez így is marad. A többi utas a liftben fura szemeket meresztett rá, az egyik nő kifejezetten rosszallót, mert majdnem megütötte, amikor visszarántotta a karját.

– Bocsánat – mormogta Jared. A nő dünnyögött valamit, és átkapcsolt a „csak-előre-nézünk-a-liftben” opcióra. Jared követte a példáját, és meglátta elmosódott zöld tükörképét a lift szálcsiszolt burkolatán. Zavart idegessége már-már pánikká fokozódott, de egy dologban biztos volt: nem akarta összeszarni magát egy idegenekkel teli liftben. A társasági kondicionálás azonban erősebbnek bizonyult az összezavart éntudat felett érzett rémületnél.

Ha Jared vette volna a fáradságot, és megkérdezte volna magától, hogy ki is ő voltaképpen, akkor hirtelen ráébredt volna, hogy nem tudja biztosan. De nem tette, mivel az emberek nem szokták megkérdőjelezni önazonosságukat. Azt viszont pontosan tudta, hogy a zöld szín nem stimmel, hogy a laborja még három emelettel lejjebb van, és hogy a lánya, Zoé halott.

Ahogy a lift leért Jared emeletére, a férfi kilépett egy széles folyosóra. Ezen a szinten nem voltak mozgóárusok és étkezdék, ez annak a két emeletnek az egyike volt, ahol az állomás vezetése a Katonai Kutatások részlegeit helyezte el. GYV-katonák őrizték a központi folyosót, nagyjából harmincméterenként álltak, és a központi folyosóra nyíló további járatokra ügyeltek. Minden elágazás bejáratánál biometrikus és az agyi beültetéseket ellenőrző automata szkennerek álltak, melyek az áthaladókat megvizsgálták. Ha valaki engedély nélkül próbált volna bejutni egy folyosószakaszra, az őrség még azelőtt elkapja, hogy egy lépést is tett volna a számára tiltott területen.

Jared tudta, hogy szinte az összes folyosóhoz van hozzáférése, de voltak kétségei abban a tekintetben, hogy ez a furcsa test átengedi-e majd az ellenőrző pontokon. Határozottan indult el a főfolyosón, mint aki tudja, merre kell mennie, és arrafelé vette az irányt, amerre a laborja és az irodája volt. Talán mire odaér, kitalálja, mi legyen a következő lépés. Már majdnem elérte a leágazást, amikor észrevette, hogy az összes őr a folyosón őt bámulja.

Picsába, gondolta Jared. A leágazás már csak tizenöt méternyire volt tőle. Hirtelen ötlettől vezérelve futásnak eredt, és igencsak meglepődött, hogy a teste milyen sebességre képes. A leágazást őrző katona is meglepődött, és felemelte a puskáját, de Jared már rajta is volt. Nagyot taszított a katonán, aki előbb felkenődött a folyosó falára, majd a padlóra zuhant. Jared még a ritmusból sem esett ki, teljes sebességgel száguldott a laborja felé, amely nagyjából hatvan méterre volt a folyosó bejáratától. Ahogy Jared rohant, szirénák bömböltek fel és biztonsági ajtók záródtak le. Az egyik magát a folyosót zárta le, Jared csak egy paraszthajszállal volt gyorsabb nála.

Elérte a laboratóriuma ajtaját, és betaszította. Odabent a Katonai Kutatások egyik technikusát találta, egy rraey társaságában. A teljesen valószínűtlen látvány mozdulatlanná dermesztette. Zavarodottságát késként vágta szét a félelem, de nem a rraeytől, hanem hogy rajtakapták, amint valami veszélyeset, valami borzasztót, valami büntetendőt művel. Jared agya teljes fordulatszámon pörgött, valami emléket, valami magyarázatot keresett a félelemre, de nem talált semmit.

A rraey megrázta a fejét, majd megkerülte az asztalt, amely mellett álldogált, és Jared felé indult.

– Maga az, ugye? – kérdezte a rraey, furcsán kiejtett hangokkal, de amúgy érthető emberi nyelven.

– Kicsoda? – kérdezett vissza Jared.

– A katona, akit azért csináltak, hogy elkapjanak egy árulót. Csak nem sikerült.

– Nem értem magát. Ez az én laborom. Kicsoda maga?

A rraey újra megcsóválta a fejét.

– Lehet, hogy mégis összejött volna? – mondta, és magára mutatott. – A nevem Cainen. Tudós vagyok és hadifogoly. Most már tudja, ki vagyok. De azt tudja-e, hogy kicsoda maga?

Jared már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, amikor rádöbbent, hogy fogalma sincs róla, kicsoda. Ott állt tátott szájjal, bután, amikor a biztonsági ajtó kicsapódott. Ugyanaz a nő lépett át rajta, akivel pár perce az édességárusnál beszélt. A nő felemelte a pisztolyát, és szó nélkül fejbe lőtte.

– Első kérdés – mondta Szilard tábornok. Jared a Főnix Állomás gyengélkedőjében feküdt, próbálta kiheverni a kábító lövést. Az ágy lábánál két katona őrködött, a falnál Jane Sagan állt. – Ki maga?

– Jared Dirac közlegény vagyok – felelte Jared. Nem kérdezte, hogy Szilard kicsoda, AgyGépe már azonosította, amikor belépett a kórterembe. Szilard AgyGépe ugyanilyen könnyen azonosíthatta őt is, ezek szerint a kérdés nem elsősorban a bemutatkozásról szólt. – Szolgálati helyem a Papírsárkány. Közvetlen elöljáróm Sagan hadnagy, aki ott áll.

– Második kérdés – folytatta Szilard tábornok. – Tudja, kicsoda Charles Boutin?

– Nem, uram. Tudnom kellene?

– Lehetséges. Az ő laborja előtt találtuk meg. Az ő laborjában mondta a rraey barátunknak, hogy a labor a magáé. Ebből arra következtetünk, hogy maga volt Charles Boutin, még ha csak percekre is. És Sagan hadnagy azt jelentette, hogy maga nem reagált a nevére, amikor megpróbált beszélni magával.

– Arra emlékszem, hogy nem tudtam, ki vagyok. De arra nem, hogy azt hittem volna, hogy valaki más vagyok.

– De eljutott Boutin laborjába úgy, hogy korábban soha nem járt ott. És tudjuk, hogy nem nézte meg az állomás térképét, hogy odataláljon.

– Nem tudom megmagyarázni. Az emlék egyszer csak ott volt a fejemben. – Jared látta, hogy Szilard sokatmondó pillantást vet Saganra. Az ajtó kinyílt, és két férfi masírozott be rajta. Az egyik odalépett Jaredhez, mielőtt annak AgyGépe azonosítani tudta volna.

– Tudja, hogy én ki vagyok? – kérdezte.

Jared ökölcsapásától a padlóra zuhant. Az őrök felemelték fegyverüket, de Jared, akiből már múlóban volt a viharos hirtelenségű düh – és adrenalinkitörés, már fel is tette a kezét.

A férfi feltápászkodott, mire Jared AgyGépe beazonosította: Greg Mattson tábornok, a Katonai Kutatások parancsnoka.

– Ez is egy válasz – nyögte, kezét a jobb szemére szorítva. Kiment a kórteremhez tartozó mosdóba számba venni a sérülést.

– Ne legyen olyan biztos abban – szólt utána Szilard. Aztán Jaredhez fordult. – Közlegény, tudja, kit ütött meg az imént?

– Tudom, hogy ő Mattson tábornok. De nem tudtam, hogy ő az, amikor megütöttem.

– Miért ütötte meg?

– Nem tudom, uram. – Jared habozott. – Én csak... – elakadt a szava.

– Válaszoljon a kérdésre, közlegény.

– Úgy tűnt, hogy ez a megfelelő dolog abban a pillanatban. De nem tudom megmagyarázni, hogy miért.

– Tényleg emlékszik dolgokra – szólt a mosdó felé fordulva Szilard. – De közel sem mindenre. És nem emlékszik arra sem, hogy ki volt.

– Lófaszt – válaszolta Mattson a mosdóból. – Arra bezzeg emlékezett, hogy pofán kell vágnia. Az a rohadék évek óta csak erre várt.

– Az is lehet, hogy emlékszik mindenre, csak próbálja meggyőzni magát, hogy mégsem – mondta a másik férfi Szilárdnak. Jared AgyGépe James Robbins ezredest azonosította.

– Az meglehet. De az eddigi viselkedése nem ezt valószínűsíti. Ha valóban ő Boutin, nem igazán szolgálná az érdekeit, hogy a tudomásunkra hozza, ha bármire is emlékszik. A tábornok leütése pedig kifejezetten ostoba húzás lenne.

– Ostobának ostoba – mondta Mattson a mosdóból kilépve. – De katartikus is. – Azzal Jaredhez fordult, és a szeme körüli szürke monoklira mutatott, az IntelliVér okozta véraláfutásra. – Odalent a Földön lecsuknák ezért a kis tréfáért. Le kellene lőnöm, csak a rend kedvéért.

– Tábornok – kezdett bele Szilard.

– Nyugi, cimbora. Egyetértek az elméleteddel. Boutin nem lett volna olyar ostoba, hogy leüssön, tehát ő nem Boutin. De az emlékei kezdenek előjönni és tudni akarom, mennyit lehet még kiszedni belőle.

– A háborúnak, amit Boutin akart kirobbantani, már lőttek – szólt közbe Sagan. – Az Enesha a Rraey ellen fog fordulni.

– Hát ez igazán csodálatos, hadnagy – felelte Mattson. – Csakhogy ebber az esetben háromból kettő nem elég. Az obinok még mindig forralnak valamit és mivel Boutin náluk van, talán még korai lenne győzelmi zászlókat lengetni, és lefújni a keresést. Még mindig jó lenne tudni, hogy mit tud Boutin, és mivel a közlegénynek ebben a pillanatban két személyiség is ott fogócskázik a koponyájában, talán tudunk tenni ezt-azt, hogy a másik is elődugja a fejét – Jaredhez fordult. – Mit szól ehhez, közlegény? Úgy hívják magukat: Szellemhadtest, de maga az egyetlen, akinek egy valódi szellem van a fejében. Na előcsaljuk?

– Fenntartva minden tiszteletemet, uram, fogalmam sincs, miről beszél.

– Naná, hogy nem. Leszámítva, hogy tudja, hol van a laborja, szemmel láthatóan szart sem tud Charles Boutinról.

– Még egy dolgot tudok. Hogy volt egy lánya.

Mattson tábornok finoman megérintette a véraláfutást.

– Ez így van, közlegény. – Mattson leengedte a kezét, és Szilárdhoz fordult.

– Vissza akarom kapni, haver – mondta. Nem kerülte el a figyelmét, ahogyan Sagan Szilardra nézett, és biztos volt abban, hogy a nő üzent neki valamit azon a géppuska-sebességű mentális csatornán, amit a Különlegesek oly szívesen használtak beszéd helyett. – Csak egy időre, hadnagy. Amint végeztünk, már viheti is. Ígérem, nem fogjuk összetörni. De úgy nem tudunk kiszedni belőle semmi hasznosat, ha egy bevetésen agyonlövik.

– Azelőtt mintha nem aggasztotta volna, ha egy bevetésen agyonlövik – tette szóvá Sagan. – Uram.

– Ó, a Különleges Erők híres felsőbbrendű hozzáállása. Kíváncsi voltam, mikor válik egyértelművé, hogy maga még csak hatéves.

– Kilenc vagyok.

– Én meg százharminc. Hát figyeljen oda a dédnagyapjára. Azelőtt nem érdekelt, hogy él-e, vagy hal-e, mert nem gondoltam volna, hogy hasznos lehet. Most viszont úgy gondoljuk, hogy hasznos lehet, ezért inkább éljen, ha egy mód van rá. Ha kiderül, hogy mégsem hasznos, akkor viheti, ahova csak akarja, tőlem akár meg is halhat. De mindegy, erről nem fogunk szavazni. Most maradjon szépen csendben, hadnagy, és hagyja, hogy a felnőttek beszéljenek.

Sagan füstölgött magában, de csendben maradt.

– Mit fogsz vele kezdeni? – kérdezte Szilard.

– Először is mikroszkóp alá tesszük, természetesen. Hogy kitaláljuk, miért szivárognak az emlékei, és hogy megpróbáljunk még több emléket kinyerni belőle. – Mattson a hüvelykujjával Robbins felé bökött. – Hivatalosan Robbins alá lesz beosztva mint az asszisztense. Nem hivatalosan elvárom, hogy egy csomó időt töltsön a laborban. Az a rraey tudós, akit tőletek kaptunk, meglehetősen hasznosnak bizonyult odalent. Megnézzük, mire jut a fickóval.

– Gondolod, hogy megbízhatsz egy rraeyben?

– Bazdmeg, cimbora, a tagot szarni se hagyjuk anélkül, hogy egy kamera ne lenne a seggében. És egy napon belül megdöglik, ha nem kapja meg az orvosságát. Ő az egyetlen tudósom, akiről egészen biztosan tudom, hogy megbízhatok benne.

– Hát jó – mondta Szilard. – Ideadtad nekünk, amikor kértem. Legyen most a tiéd. De egyet ne feledj, tábornok. Ő közülünk való. És tudod, hogy vagyok az embereimmel.

– Rendben van.

– Az átvezénylés! parancs már ott van az inboxodban. Amint jóváhagyod, érvénybe lép. – Szilard biccentett Robbinsnak és Sagannak, vetett még egy pillantást Jaredre, majd kiment a kórteremből.

Mattson Saganhoz fordult.

– Ha búcsúzkodni akar, akkor annak most van itt az ideje.

– Köszönöm, tábornok – felelte Sagan. – Micsoda egy seggfej – üzente Jarednek.

– Még mindig nincs fogalmam sem arról, hogy mi folyik itt, vagy hogy kicsoda Charles Boutin. Próbáltam információt lekérni róla, de minden zárolva van.

– Megtudod majd nemsokára. De bármit is találsz, egy dolgot ne felejts el soha. A nap végén te Jared Dirac vagy, senki más. Lényegtelen, hogyan csináltak, vagy hogy mi és miért történik. Néha én is megfeledkeztem erről, és ezért most a bocsánatodat kérem. Csak azt akarom, hogy emlékezz erre.

– Emlékezni fogok.

– Remek. És ha találkozol azzal a rraeyjel, akit itt emlegettek, a neve Cainen. Mondd meg neki, hogy Sagan hadnagy arra kéri, vigyázzon rád. Mondd azt, hogy ezt egy szívességnek tekintem.

– Már találkoztam vele. Át fogom adni neki az üzenetet.

– És bocsánatot kérek, amiért fejbe lőttelek a kábító pisztollyal. Tudod, hogy megy ez.

– Igen, tudom. Köszönöm. Viszontlátásra, hadnagy7.

Sagan távozott.

Mattson intett az őröknek.

– Maguk ketten leléphetnek. – Az őrök elhagyták a kórtermet. Mattson Jaredre nézett.

– Na mármost, feltételezem, hogy a mai kis rohama nem fog előfordulni túl gyakran, közlegény. A biztonság kedvéért mostantól az AgyGépét rögzítő és követő módba kapcsoltuk. Szóval nem lesznek meglepetések, és mindig tudjuk, hol találjuk. Ha csak egyszer is megváltozik ez a beállítás, a Főnix Bázis összes katonája érvényes tűzparancsot kap, és egy szép jutalmat a maga fejéért. Ameddig nem tudjuk, hogy pontosan ki és mi van a maga fejében, nincs egyetlen privát gondolata sem. Érthető voltam?

– Megértettem önt, uram.

– Csodás – csapta össze a tenyerét Mattson. – Isten hozta a Katonai Kutatásoknál.

– Köszönöm uram. És most elmondaná nekem végre valaki, hogy mi a fene is folyik itt voltaképpen?

Mattson elvigyorodott, és megszólította a beosztottját.

– Robbins, ez a feladat a magáé – mondta, aztán távozott.

Jared Robbinsra nézett.

– Helló.

– Milyen érdekes az a zúzódás – mondta Cainen, miközben Jared fejére mutatott. Cainen a saját nyelvén beszélt, Jarednek az AgyGépe tolmácsolt.

– Kösz – felelte Jared. – Meglőttek. – Jared is a saját nyelvén beszélt. Cainen már elég időt töltött a fogságban ahhoz, hogy egész jól értse az emberi nyelvet.

– Emlékszem rá. Én is ott voltam. Ami azt illeti, Sagan hadnagy egyszer engem is elkábított. Alapítanunk kéne egy klubot, magának és nekem. – Cainen a közelben álldogáló Harry Wilsonhoz fordult. – Maga is csatlakozhatna, Wilson.

Passzolok – válaszolta Wilson. – Erről viszont eszembe jutott egy okos ember, aki azt bírta mondani, hogy soha nem lépne be olyan klubba, amelyik felvenné a tagjai közé. Ha lehet, kihagynám ezt a sokkolós-kábítós dolgot.

– Gyáva – kommentálta Cainen.

Wilson meghajolt.

– Szolgálatára.

– Felteszem – nézett Jaredre Cainen –, van némi fogalma arról, hogy mit keres itt.

Jared felidézte a suta és nem túl informatív beszélgetését Robbins ezredessel az előző napról.

– Robbins ezredes elmondta, hogy azzal a céllal születtem, hogy ennek a Charles Boutinnak a tudatát az agyamba töltsék, de nem sikerült. Azt is mondta még, hogy Boutin tudós volt, de áruló lett belőle. Meg hogy az új emlékeim igazából Boutin régi emlékei, és fogalma sincs senkinek arról, hogy miért pont most kerültek elő, és miért nem korábban.

– Mennyit mesélt Boutin életéről és kutatásairól? – kérdezte Wilson.

– Igazából semennyit. Azt mondta, ha túl sokat tudnék meg róla meg az aktáiról, az megzavarhatja a természetesen visszatérő emlékeimet. Igaz ez?

Wilson vállat vont. Cainen válaszolt.

– Mivel maga az első ember, akivel ilyesmi történik, nincs tapasztalat vagy terv arra nézve, hogy mit is kéne csinálni. legjobban az amnéziára hasonlít. Tegnap képes volt megtalálni ezt a labort, és fel tudta idézni Boutin lányának a nevét, de fogalma sincs, hogy honnan jött mindez. Ez pont olyan, mint felépülni egy emlékezetkiesésből. Amitől viszont mégis más, hogy ezek nem a maga emlékei, hanem valaki másé.

– Szóval maga sem tudja, hogyan lehetne további emlékeket előcsalogatni belőlem.

– Van pár elméletünk – vetette közbe Wilson.

– Elméletük?

– Pontosabban szólva hipotézisek. Emlékszem, hónapokkal ezelőtt elmagyaráztam Sagan hadnagynak, miért lett sikertelen a tudatáttöltés. Mert Boutin érett tudatát a maga éretlen, tapasztalatok nélküli elméjébe próbálták behelyezni, így a tudatnak nem volt semmi fogódzója. De mostanra már vannak tapasztalatai, ugye? Hét hónap a háborúban bármilyen elmét megérlel. Talán történt magával valami, ami kapaszkodót nyújtott Boutin emlékeinek.

Jared elgondolkodott.

– Az utolsó bevetés. Valaki, aki nagyon fontos volt a számomra, elesett. És Boutin lánya is meghalt. – Jared nem említette meg Cainennek Vyut Ser kivégzését és saját összeomlását, amikor már kezében volt gyilkos kés, de lélekben újraélte az eseményeket.

Cainen bólintott, jelezvén, hogy érti az emberi nyelvet, a testbeszédet is ideértve.

– Az valóban kulcsfontosságú pillanat lehetett.

– De miért nem akkor jöttek elő az emlékek? – kérdezte Jared. – Miért később, a Főnix Állomáson, amikor medvecukrot ettem?

– Az eltűnt idő nyomában – mondta Wilson.

– Hogy micsoda?

– Igazából az Elveszett idő keresése lenne a pontosabb fordítása az eredeti címnek. Marcel Proust regényfolyama. Úgy kezdődik, hogy a főhőst elöntik a gyermekkori emlékek, miután valami sütifélét a teájába mártogatott. Az emberi érzékek és emlékek szorosan összekapcsolódnak. Nagyon könnyen meglehet, hogy az a medvecukor szabadította fel az emlékeket, különösen akkor, ha az a medvecukor valamiért fontos volt Boutinnak.

– Emlékszem, ahogy azt mondom, hogy Zoé kedvence is a medvecukor volt. Boutin lánya. Őt hívták Zoénak.

– Ennyi éppen elég lehet – értett egyet Cainen.

– Talán kéne hozni még egy kis medvecukrot – viccelődött Wilson.

– Már megpróbáltam – felelte komoly arccal Jared. Megkérte Robbins ezredest, hogy vegyen neki egy zacskóval. Túlságosan szégyellte magát a hányás miatt, nem akart saját maga odamenni. Aztán ott ült az szállásán kezében a zacskóval, és egy órán keresztül rágcsálta a medvecukrot.

– És? – kérdezte Wilson. Jared csak a fejét rázta.

– Hadd mutassak valamit, katona – mondta Cainen, és lenyomott egy gombot a billentyűzetén. A kijelzőn három apró fényshow bukkant fel. Cainen rámutatott az elsőre. – Ez Charles Boutin tudatának egyfajta leképezése. Ebből a tudatból, hála Boutin technikai zsenijének, van másolatunk. A következő a maga saját tudatának a képe az alapkiképzésről. – Jared meglepődve nézett.

– Igen, katona, magán van a szemük, maga egy tudományos kísérlet alanya, amióta csak megszületett. De ez csak egy leképezés, Boutin tudatával ellentétben a magáéról nincs mentésünk. A harmadik pedig a tudatának a képe most. Nem képezték ki arra, hogy efféle diagramokat silabizáljon, de még egy képzetlen szem is láthatja, mennyire különbözik az első kettőtől. Úgy gondoljuk, ez az első alkalom arra, hogy az agya megpróbálja kombinálni a saját tudatával mindazt, ami a Boutin-tudattal áttöltődött. A tegnapi incidens valószínűleg örökre megváltoztatta. Érzi ezt a változást?

Jared végiggondolta a hallottakat.

– Nem, nem érzem magam másnak – válaszolta végül. – Vannak új emlékeim, de nem gondolom, hogy másképp viselkednék, mint egyébként.

– Már ha eltekintünk a tábornok pofánvágásától – vetette ellen Wilson.

– Az baleset volt – védekezett Jared.

– Nem, nem az volt – csattant fel hirtelen Cainen. – Pont erről beszélek, katona. Azért született, hogy egy bizonyos személy legyen. De egy másikká vált. És most egy harmadik lesz, az első kettő kombinációja. Ha továbblépünk, és sikerrel járunk, még több kerül a felszínre Boutinból. Meg fog változni. A személyisége más lesz, talán drámaian más. Az, akivé válik majd, különbözni fog attól, aki ma. Azt akarom, hogy megértse ezt a folyamatot, hogy aztán dönthessen arról, hogy akarja-e, vagy sem.

– Döntsék?

– Bizony, katona, döntést kell hoznia. A döntés olyan dolog, amit ritkán csinál. – Wilsonra mutatott. – Wilson hadnagy maga választotta ezt az életet. A saját elhatározásából jelentkezett a Gyarmati Véderőbe. De magának és a többieknek a Különleges Erőknél nem volt választási lehetősége. Rájött már arra, katona, hogy a Különleges Erők harcosai egytől egyig rabszolgák? Nem kérdezték meg őket, hogy akarnak-e harcolni. Nem utasíthatják el. Még csak nem is tudhatják, hogy a háború elutasítása egyáltalán lehetséges.

Jared kényelmetlenül érezte magát ettől az érveléstől.

– Mi ezt nem így látjuk. Büszkék vagyunk arra, hogy szolgálhatunk.

– Hát persze hogy azok. Így kondicionálták magukat születésüktől fogva: amikor működésbe lép az agyuk, az AgyGép gondolkodik maguk helyett. Amikor bizonyos ágakat kibont, másokat meg sem említ. Sosem állítja magukat döntés elé. Mire az agyuk képessé válik az önálló véleményalkotásra, az együttműködési hajlam útvonalai már régen ki vannak taposva.

– Folyamatosan hozok döntéseket – ellenkezett Jared.

– Csak nem komolyakat. A kondicionálás és a katonaélet során készen kapta a döntéseket, a választás legkisebb esélye nélkül. Valaki úgy döntött, hogy létrehozza magát. Utána valaki úgy döntött, hogy betöltik valaki másnak a tudatát a maga agyába. Utána úgy döntöttek, hogy harcost csinálnak magából. Kiválasztották a megvívandó csatákat. Majd úgy döntöttek, hogy kiszolgáltatják nekünk, amikor ez szolgálta az érdekeiket. És a következő lépésben azt választanák, hogy feltörik az agyát, akár egy tojást, hogy Charles Boutin tudata szabadon elönthesse a magáét. Csakhogy én úgy döntöttem, hogy magára bízom ezt a döntést.

– De miért? – értetlenkedett Jared.

– Mert megtehetem. És mert meg kell tennem. És mert senki más nem engedi meg ezt magának. Ez a maga élete, katona. Ha úgy dönt, hogy továbbmegy ezen az úton, javasolni fogunk módszereket, melyek szerintünk a felszínre tudják hozni Boutin további emlékeit és személyiségelemeit.

– És ha nem? Akkor mi lesz?

– Ez esetben jelentjük a Katonai Kutatásoknak, hogy megtagadjuk a kísérletezést magával.

– Találnak majd mást, aki megcsinálja.

– Minden bizonnyal – értett egyet Cainen. – De ahogyan magának megadtuk a döntési lehetőséget, ugyanúgy nekünk is megvan a magunké.

Jared érezte, hogy Cainen szavaiban sok igazság rejlik: az összes fontos döntést az életében mások hozták meg. Az ő választási lehetőségei csupán következmények nélküli döntésekre korlátozódtak, vagy taktikai döntésekre, amikor a döntés elmulasztása halálos hibának bizonyulhatott volna. Nem úgy tekintett magára, mint egy rabszolgára, de be kellett ismernie, hogy meg sem fordult a fejében, milyen lehet nem Különlegesnek lenni. Gabriel Brahe a kiképzésen elmondta, hogy a tíz év szolgálati idő letelte után mehetnek a gyarmatokra, de soha senki nem tette fel neki a kérdést, hogy miért is tart a szolgálat tíz évig egyáltalán. A Különleges Erők képzési programja alárendelte az egyéni döntéseket a rajnak és a szakasznak, még az összekapcsolódás is csak elmosni segített az éntudatot, és a csoportazonosság felé terelte a katonákat.

(Ahogy eszébe jutott az integráció, Jaredbe kegyetlenül belehasított a magányosság érzése. Amint az átvezénylési parancsot jóváhagyták, Jared integrációját a 2. szakasszal megszakították. A szakasztársak alacsony szintű, de folyamatos érzelmi és intellektuális jelenlétének az eltűnése hatalmas űrt hagyott maga után. Ha nem lett volna már valami minimális tapasztalata az elszigeteltséggel a születése után, rövid úton begolyózott volna, amikor rádöbben, hogy többé már nem érzékeli a szakaszát. Így is kemény depresszióban töltötte az elkövetkező napokat. Amputáció volt ez, véres és nyers, és csak az tette elviselhetővé, hogy tudta, remélhetőleg átmeneti lesz.)

Jared egyre növekvő szorongással ébredt rá, mennyi külső tényező terelte, irányította, döntötte el, és határozta meg az életét. Arra is rájött, mennyire elégtelen a felkészültsége, hogy megbirkózzon a választással, amit Cainen ajánlott fel neki. Az első reakciója az lett volna, hogy igen, vágjunk bele. Meg akart tudni mindent Charels Boutinról, arról az emberről, akivé válnia kellett volna, és talán azzá is válna egy bizonyos módon. De nem tudta, hogy tényleg ezt akarja-e, vagy csak a megfelelési kényszernek engedelmeskedik. Jared dühös lett, de nem a Gyarmati Szövetségre vagy a Különleges Erőkre, hanem Cainenre, amiért arra kényszerítette, hogy kérdőjelezze meg önmagát és a döntéseit, vagy éppen ezek hiányát.

– Maga mit tenne? – kérdezte Cainent.

– Nem dönthetek maga helyett – tért ki a válasz elől Cainen, és nem volt hajlandó többet beszélni a kérdésről. Wilson szintén elzárkózott a segítségnyújtástól. Mindketten belemerültek a munkájukba, ameddig Jared töprengett, és a három tudatképet bámulta, amelyek így vagy úgy, de az övéi voltak.

– Döntöttem – mondta Jared több mint két órával később. – Folytatni akarom.

– Meg tudná mondani, hogy miért? – kérdezte Cainen.

– Mert többet akarok tudni erről az egészről – intett Jared a három tudatkép felé. – Azt mondja, hogy meg fogok változni. Hogy valaki más lesz belőlem. Ezt el tudom fogadni. De még mindig önmagam vagyok. Azt hiszem, önmagam maradok, bármi is fog történni. És tudni akarom.

Jared Cainenre bökött.

– Azt mondja, a Különlegesek rabszolgák. Igaza van, nem tudok ezzel vitatkozni. De azt is mondták, mi vagyunk az egyedüli emberek, akik konkrét céllal születnek. Hogy megvédjék a többi embert. Korábban nem dönthettem erről az útról, de most igen. Ez az én választásom.

– A rabszolgaságot választotta.

– Nem. Amikor ezt az utat választottam, megszűntem rabszolgának lenni.

– De ez ugyanaz az út, amit azok jelöltek ki, akik rabszolgává tették!

– Ez akkor is az én döntésem. Ha Boutin veszélyt jelent ránk, akkor meg akarom állítani.

– Ezt azt jelenti, hogy olyanná válhat, mint ő – vetette közbe Wilson.

– Az eredeti terv az volt, hogy én legyek ő Ehhez képest az olyanná válás lehetősége hagy némi helyet önmagamnak is.

– Szóval ez a döntése? – kérdezte Cainen.

– Igen, ez a döntésem – felelte Jared.

– Hála istennek – lélegzett fel Wilson, látványosan megkönnyebbülve. Cainen szintén megnyugodni látszott.

Jared csodálkozva nézett a másik kettőre.

– Ezt most nem értem – mondta végül Cainennek.

– Azt a parancsot kaptuk, hogy hozzuk ki a lehető legtöbbet a magában lakó Charles Boutinból. Ha nemet mond, és meg kell tagadnunk a parancsot, az számomra valószínűleg a halálos ítélettel lett volna egyenlő. Hadifogoly vagyok, katona. Az egyetlen indok, amiért ezt a kis szabadságot élvezhetem idelenn, hogy megengedtem magamnak, hogy hasznos legyek. Abban a pillanatban, hogy megszűnők hasznosnak lenni, a GYV megvonja a szérumot, amely életben tart. Vagy kitalálnak valami más módot az elpusztításomra. Wilson hadnagyot valószínűleg nem lőtték volna főbe parancsmegtagadásért, de amennyire tudom, a katonai börtönök nem valami vidám helyek.

– A parancsmegtagadók csak befelé mennek, kifelé soha – tette hozzá Wilson.

– Ezt eddig miért nem mondták el nekem?

– Mert úgy nem lett volna tisztességes a döntési lehetőség megadása – felelte Wilson.

– Mi döntöttünk úgy, hogy megadjuk magának a lehetőséget a választásra, és viseljük annak minden következményét – folytatta Cainen. – Miután meghoztuk a saját döntésünket a kérdésben, biztosak akartunk lenni abban, hogy maga is megkapja ugyanazt a szabadságot, mint mi.

– Egyszóval köszönjük, hogy a folytatást választotta – mosolygott Wilson.

– Majd összeszartam magam, amíg azt a kurva fejét törte rajta.

– Bocsánat – mentegetőzött Jared.

– Spongyát rá – legyintett Wilson. – Mert máris itt a következő döntés.

A magyarázatba Cainen kezdett bele.

– Két stratégiával gondoltunk nagyobb emléktömböket előhozni Boutin tudatából. Az egyik, hogy nekiállunk variálni azzal a tudatátviteli protokollal, amellyel Boutin személyiségét az agyába töltöttük. Lefuttatjuk még egyszer a betöltést. Most, hogy az agya már érettebb, jó eséllyel több marad meg Boutinból a felszínen, ha ugyan nem az egész. De lehet pár komolyabb mellékhatás.

– Mint például?

– Például, hogy az újratöltés teljesen felülírja a mostani személyiségét.

– Ó.

– Látja, hogy hol a probléma – értett egyet Cainen.

Ha lehet, nem ezt a módszert választanám.

– Sejtettük. Ezért készültünk egy kevésbé radikális B tervvel is.

– És mi lenne az?

– Fejest ugrunk az emlékkönyvbe – vigyorgott Wilson. – A medvecukor csak a kezdet.

KILENC

James Robbins ezredes felnézett a Főnixre, ahogy az a feje fölött lebegett. Már megint itt vagyok, gondolta.

Szilard tábornok észrevette Robbins feszengését.

– Maga nem rajong túlságosan a tábornoki étkezdéért, ugye ezredes? – kérdezte, és egy újabb falat marhasültet emelt a szájába.

– Rühellem – mondta Robbins, mielőtt észbe kapott volna, hogy mi is esik ki a száján. – Uram – tette hozzá gyorsan.

– Nem tudom hibáztatni ezért – értett egyet Szilard, a húson rágódva. – Ez az egész dolog, hogy tábornok alatti rendfokozatúaknak tilos itt az étkezés, egy címeres ökörség. Apropó, milyen a vize?

Robbins lenézett az előtte gyöngyöző pohárra.

– Kellemesen frissítő, uram.

Szilard a villájával körbeintett.

– Ezt mi csesztük el, tudja? Úgy értem, a Különleges Erők.

– Az hogy lehet?

– A Különleges Erők tábornokai régebben gond nélkül behozhattak ide bárkit az alárendeltjeik közül. Nem csak tiszteket, de sorállományúakat is. Mert a harci helyzetektől eltekintve a Különleges Erőknél nagyjából leszarjuk a rendfokozatokat. Szóval rendszeresen felbukkant itt egy csomó különleges, ették a finom marhasültet, és bámulták a Főnixet a fejük felett. A tábornokok idegeire mentek. Nem elég, hogy sorállományúak keveredtek ide, de ráadásul a Szellemhadtestből. Ez még akkor volt, amikor az egy évnél fiatalabb katonák a frászt hozták magukra, valószülöttekre.

– Még most is a frászt hozzák ránk. Néhanapján.

– Igen, tudom. Csak azóta megtanulták titkolni. Lényegtelen. Egy idő után a valószülött tárbornokok saját területüknek nyilvánították az étkezdét, és ha bárki más jár erre, csak egy pohár kellemesen frissítő vizet kaphat, magához hasonlóan. Ezért aztán a Különleges Erők nevében kénytelen vagyok bocsánatot kérni a kellemetlenségért.

– Köszönöm, tábornok. Nem is vagyok éhes.

– Jó magának – mondta Szilard, és újabb falatot vágott a sültjéből. Robbir ezredes a tábornok tányérját figyelte. Igazából éhes volt, de nem lett volna okos dolog szóvá tenni. Robbins mindenesetre az eszébe véste, hogy ha legközelebb a tábornoki étkezdébe hívatják, előtte eszik valamit.

Szilard abbahagyta a sült hús szeletelését, és Robbinshoz fordult.

– Ezredes, hallott már az Esto-rendszerről? Ne keressen rá, csak mondja ha ismeri.

– Nem ugrik be semmi.

– És arról, hogy Krana? Mauna Kea? Sheffield?

– Ismerem a Mauna Keát a Földről. De gyanítom, most nem arról van szó.

– Nem igazán. – Szilard a villájával egy pontra mutatott, a Főnix kelet peremén túl. – A Mauna Kea-rendszer arrafelé van, egy kicsivel a Főnix ugráshorizontján belül. Egy új gyarmat.

– Hawaiiak?

– Természetesen nem. A többség tamil, a feljegyzéseim szerint. A rendszer nevét nem ők adták, ők csak ott élnek.

– És mitől lesz érdekes ez a rendszer?

– Attól a ténytől, hogy nem egészen három nappal ezelőtt eltűnt ott a Különleges Erők egyik cirkálója.

– Megtámadták? – kérdezte Robbins. – Megsemmisült?

– Nem. Eltűnt. Nincs róla hír, mióta megérkezett a rendszerbe.

– Bejelentkezett a kolóniára?

– Azt egyébként sem tette volna meg – felelte Szilard, és a hanglejtése az sugallta Robbinsnak, hogy ne feszegesse a részleteket. Nem tette.

– Talán történt valami a hajóval, amikor visszatért az ugrásból – találgatt; inkább.

– Küldtünk oda egy felderítő drónt. Se hajó, se fekete doboz. Se törmelék a tervezett útvonal mentén. Semmi. Eltűnt.

– Ez fura – állapította meg Robbins.

– Nem. A fura az, hogy ez már a negyedik Különleges hajóval történik meg ebben a hónapban.

Robbins értetlenül meredt Szilardra.

– Elvesztettek négy cirkálót? Hogyan?

– Hát, ha tudnánk, akkor már valakinek a nyakát szorongatnánk. Már maga a tény, hogy a marhasültemet a maga társaságában fogyasztom el, jelzi, hogy ugyanúgy a sötétben tapogatózunk, mint mindenki más.

– De úgy gondolják, van valaki az eltűnések mögött, hogy ez nem csak műszaki probléma a hajókkal vagy a hajtóművekkel.

– Természetesen így gondoljuk. Egy hajó eltűnése még lehet véletlen esemény. De négy hajó eltűnése egyetlen hónap leforgása alatt az már egy kibaszott sorozat.

– Mit gondolnak, ki áll a hátterében? – kérdezte Robbins. Szilard bosszankodva tette le az evőeszközeit.

– Krisztusom, Robbins, maga tényleg azt gondolja, azért beszélek erről magával, mert nincsenek barátaim?

Robbins akarata ellenére szárazon elmosolyodott.

– Az Obin.

– Az Obin, igen – értett egyet a feltevéssel Szilard. – Ők rekkentették el Boutin barátunkat is valamerre. Minden rendszer, ahol hajónk tűnt el, obin területekhez van közel, vagy olyan bolygókhoz, amelyekre valaha az obinok is jogot formáltak, így vagy úgy. Vékony nyom, tudom, de jelenleg nincs más a kezünkben. Még mindig nincs fogalmunk a hogyanokról és a miértekről, de azt reméltem, hogy maga tud nekünk segíteni a homályoszlatásban.

– Arra kíváncsi, mire jutottunk Dirac közlegénnyel.

– Ha nem okoz gondot – mondta Szilard, és megint felvette a kést meg a villát.

– Lassan haladunk. Úgy gondoljuk, a memóriaszivárgást a stressz és bizonyos érzékszervi élmények váltják ki. A harctevékenységgel járó stresszszintnek nem tudjuk Diracot kitenni, cserébe szépen lassan bevezetjük Boutin életébe. A róla szóló feljegyzések alapján?

– Nem. Csak azokat használjuk, amiket Boutin írt le vagy vett fel. Amik nem Boutintól valók, azokat kihagyjuk, mert nem akarunk behozni külső nézőpontot. Cainen és Wilson hadnagy elsődleges forrásokból dolgoznak: Boutin saját kezű jegyzeteiből és hangfelvételeiből meg Boutin dolgaiból.

– Úgy érti, azokból a dolgokból, amit Boutin valaha birtokolt?

– Amiket birtokolt, amiket szeretett, mint például a medvecukor, vagy a Boutinnal közelebbi kapcsolatban álló emberek dolgai. Továbbá elvittük Diracot azokra a helyekre, ahol Boutin élt. Tudja, eredetileg a Főnixről származott. Csak leugrottunk egy siklóval.

– Milyen kedves, hogy kirándulgatnak – mondta Szilard egy csipetnyi helytelenítéssel a hangjában. – Azt mondta, lassan haladnak.

– Egyre több minden kerül elő Boutinból – bólintott Robbins –, bár a nagy része ennek inkább személyiségvonás. Átnéztem Dirac pszichológiai értékelését. Mostanáig alapjában véve passzív karakter volt. Inkább történtek vele a dolgok, mintsem maga irányította volna őket. Amikor hozzánk került, még egy hétig ilyen volt. Az utóbbi három hétben viszont egyre célratörőbb és közvetlenebb lett. És ez már inkább Boutin profiljával vág össze, nem a sajátjával, pszichológiai értelemben véve persze.

– Szóval egyre inkább kezd hasonlítani Boutinra. Remek – dörzsölte össze a tenyerét Szilard. – De mi a helyzet az emlékekkel?

– Hát, ezen e téren nem állunk túl fényesen – felelte Robbins. – Nagyon kevés emlék jött vissza. Ami meg előkerült, az is leginkább a családjával kapcsolatos, nem a munkájával. Meghallgattattuk vele Boutin hangos jegyzeteit, amiket a projektjeiről csinált, de csak nézett kifejezéstelen arccal. De ha mutatunk neki egy fényképet Boutin kislányáról, zaklatott lesz pár percre, aztán elmondja, hogy mi történt a képen. Elég frusztráló.

Szilard gondolkodva rágódott egy darabig a marhasültön. Robbins kihasználta a szünetet, hogy igyon egy korty vizet. A víz sajnos közel sem volt olyan kellemesen frissítő, mint ahogy a tábornok mondta.

– A kislányával kapcsolatos emlékek nem hoznak fel mást is, legalább érintőlegesen? – kérdezte aztán Szilard.

– Néha. Egy kép például, amely egy kutatóbázison készült róluk, eszébe jutatta azt a munkát, amit ott végzett. Valami korai kutatás volt a tudat átmeneti tárolásáról. Még azelőtt történt, hogy visszajött volna a Főnix Állomásra, és elkezdett dolgozni a konszuktól szerzett technológia hasznosításán. De nem emlékszik semmi használhatóra, már abban az értelemben, hogy megtudjuk, miért lett Boutinból áruló.

– Mutassanak neki még képeket Boutin lányáról.

– Már mindet megmutattuk, amit találtunk. Nincs túl sok. És nincs a gyerekhez köthető tárgyi emlék egy darab sem. Se játékok, se rajzok, se semmi.

– Miért nincs?

Robbins felvonta a vállát.

– Zoé meghalt, mielőtt Boutin visszajött volna a Főnix Állomásra – mondta végül. – Úgy vélem, Boutin nem akarta magával hozni a gyerek dolgait.

– Látja, ez már érdekes – mondta erre Szilard, és a tekintete a távolba révedt, biztos jeleként annak, hogy épp az AgyGépéről olvas valamit.

– Mi az? – kérdezte Robbins.

– Lekértem Boutin személyi aktáját. Boutin gyarmati állampolgár volt, de a Gyarmati Szövetségnek végzett munkája miatt a Katonai Kutatások különféle intézményeiben állomásozott. Az utolsó bázisa, mielőtt idekerült volna, a Covell Kutatóállomás volt. Hallott már róla?

– Ismerős a neve. De nem tudom hova tenni.

– Azt írják, zérógravitációs kutatásokra alkalmas állomás. Biomedikai projekteket is folytattak, egy ilyenen dolgozott Boutin is, amikor ott állomásozott, de főleg fegyvereket és navigációs rendszereket fejlesztettek arrafelé. Hopp, ez érdekes, az állomást közvetlenül egy bolygógyűrű fölé telepítették. Egyetlen kilométerrel a gyűrű síkja felett. A gyűrűben lebegő törmelék darabjai között tesztelték a rövid hatótávolságú navigációs megoldásokat.

Robbinsnak ekkor beugrott. A gyűrűvel rendelkező szilárd felszínű bolygók igen ritkák, a rájuk telepített emberi telepek meg még ritkábbak. A telepesek ugyanis nem szeretik, ha az atmoszférán átzuhanó stadion méretű sziklák határozzák meg a napi időjárást. Szilárd felszínű bolygó, gyűrűvel, emberi kolóniával és egy katonai kutatóállomással a gyűrű fölött, nos, ilyenből csak egy volt.

– Az Omagh-rendszer!

– Bizony, az Omagh-rendszer – értett egyet Szilard. – Ami már nem a miénk. Soha nem tudtuk bizonyítani, hogy az Obin támadta volna meg a telepet vagy az állomást. Valószínűleg a Rraey rohanta le őket, és az Obin már a harcban megtépázott, de még erősítésre váró rraeyeket kapta el. Ezért is nem üzentünk nekik hadat. Piszok gyorsan a sajátjuknak tekintették a rendszert, jóval hamarabb, mint ahogy az ellentámadáshoz szükséges erőt össze tudtuk volna szedni.

– És Boutin lánya ott volt az Omaghon.

– A veszteséglista szerint ott volt az állomáson – pontosította Szilard, és át is küldte a listát. – Jókora állomás volt, jutott külön lakótér a családosoknak is.

– Jézusom.

– Tudja – mondta Szilard csevegő hangnemben, miközben az utolsó falat marhasültet is a szájába vette –, amikor a Covell Állomást megtámadták, nem pusztult el teljesen. Sőt, megbízható adataink vannak arról, hogy jobbára érintetlen.

– Igen?

– Ideértve a családi lakótereket is.

– Á, értem – világosodott meg hirtelen Robbins. – Sejtem, hová akar kilyukadni, és előre mondom, nem nagyon tetszik.

– Azt mondta az imént, Dirac memóriája legjobban az érzékszervi benyomásokra és a stresszre reagál. Ha elvisszük arra a helyre, ahol a lánya meghalt, és ahol a legtöbb tárgyi emlék maradhatott utána, az szerintem komoly érzékszervi élménynek minősülhet.

– Apró gondot jelenthet, hogy a rendszert most az obinok uralják – ellenkezett Robbins. Szilard vállat vont.

– Ez fog gondoskodni a megfelelő stressz-szintről. – Kését és villáját egymás mellé helyezte a tányérján, majd eltolta magától.

– Mattson tábornok azért vette át Dirac közlegényt, nehogy meghaljon harc közben. Ha elküldjük az ellenséges ellenőrzés alatt álló Omagh-rendszerbe, nos, az legalábbis ellentmond ennek a célkitűzésnek, tábornok.

Így igaz. Sajnos a tábornok vágyát, hogy távol tartsa Diracot a veszélytől, felülírja az a tény, hogy mostanra már négy hajóm tűnt el úgy, rajta több mint ezer emberemmel, mintha soha nem is léteztek volna. Dirac még mindig a Különleges Erők állományába tartozik. Ha kell, hivatali útra terelem a kérdést.

– Mattsonnak nem fog tetszeni.

– Nekem se tetszik. Alapjában véve jó a kapcsolatom a tábornokkal annak ellenére, hogy olyan lekezelően viselkedik a Különleges Erőkkel, ahogy velem is.

– Nem csak magával. Mindenkivel lekezelően viselkedik.

– Ó igen, ő egy igazi seggfej. És ezt tudja is magáról, amiből viszont az következik, hogy szerinte ez rendben van. Akárhogy is, nagyon nem szeretnék vele tengelyt akasztani, de megteszem, ha kell. Ezzel együtt, azt gondolom, talán mégsem lesz rá szükség.

Egy pincér jött, hogy elvigye Szilard tányérját. A tábornok desszertet rendelt. Robbins megvárta, amíg a felszolgáló elmegy.

– Miből gondolja, hogy nem fognak tengelyt akasztani? – kérdezte aztán.

– Mit szólna ahhoz, ha azt mondanám, a Különleges Erők már jártak az Omaghnál, hogy előkészítsék a rendszer visszafoglalását? – kérdezett vissza Szilard.

– Megkérdőjelezném – felelete Robbins. – Az ilyesféle tevékenységet előbb vagy utóbb észrevennék, és az obinok könyörtelenek. Nem tolerálnák a Különlegesek jelenlétét, ha egyszer rájönnének.

– Ebben igaza van. De hibát követ el, amikor szkeptikus. A Különlegesek már egy éve ott vannak az Omaghnál. Sőt, a Covell Állomáson is jártak. Azt hiszem, meg tudjuk oldani Dirac látogatását anélkül, hogy bárki is észrevenné.

– Hogyan? – hitetlenkedett Robbins.

– Nagyon óvatosan. És egypár új játékszerrel.

A pincér visszatért a tábornok desszertjével, két jókora Toll House sütivel. Robbins a tányért bámulta. Imádta a Toll House sütit.

– Azt ugye tudja, hogyha elszúrják, és nem tudják Diracot észrevétlenül átcsempészni az obin járőrökön, akkor őt megölik, a titkos Omagh-visszafoglaló tervek meg nyilvánosságra kerülnek, és bármilyen információ is van Dirac fejében Boutinról, az örökre el fog veszni Dirackal együtt – összegezte kételyeit Robbins.

Szilard elvette az egyik sütit.

– Kockázat. Azzal mindig számolni kell. Ha elszúrjuk ezt a kis kirándulást, akkor alaposan megbasznak. Ha viszont nem lépjük meg, azzal azt kockáztatjuk, hogy Boutin emlékeit soha nem nyerjük vissza, és sebezhetőek leszünk az Obinnal szemben. Na, akkor leszünk csak igazán alaposan megbaszva. És ha már mindenképpen meg leszünk baszva, én jobban szeretném, ha állva kapnának el, nem pedig a térdemen.

– Tábornok, magának aztán van érzéke a képes beszédhez.

– Köszönöm, ezredes. Próbálkozom. – Szilard fogta a második sütit, és odanyújtotta Robbinsnak. – Tessék. Láttam, hogy ácsingózik rá.

Robbins a sütire meredt, aztán körülpillantott.

– Nem vehetem el – mondta.

– Dehogynem.

– Nem lenne szabad itt bármit is ennem.

– És akkor mi van? Basszák meg magukat – lázította az ezredest Szilard. – Ez egy nevetséges hagyomány, és ezt maga is tudja. Törje hát meg. Vegye el a sütit.

Robbins a kezébe vette a sütit, és boldogtalanul nézegette.

– Ó, te jó ég! Tényleg parancsba kell adjam, hogy egye meg azt a nyomorult sütit?

– Hát, segítene.

– Rendben. Ezredes, a parancsom az, hogy azonnali hatállyal fogyassza el azt a kurva süteményt!

Robbins elfogyasztotta. A pincér meg volt botránkozva.

– Ide süss – mondta Harry Wilson Jarednek, amikor beléptek a Sikra hangárjába. – A harci szekered.

Az emlegetett „harci szekér” nem állt másból, mint egy szénszálas vázba applikált ülésből, a váz két oldalán egy-egy miniatűr ionhajtóművel, amely véges tolóerővel és manőverezőképességgel rendelkezett, közvetlenül az ülés mögött pedig egy közepes hűtőszekrény méretű fémblokkal.

– Ej, de rusnya egy szekér ez – kommentálta a látottakat Jared.

Wilson felderült. Jared humorérzéke észrevehetően javult az elmúlt hetekben, vagy legalábbis kezdett olyan lenni, ami tetszett Wilsonnak. Arra a szarkasztikus Boutinra kezdte emlékeztetni, akit ő ismert. Wilson egyszerre érzett büszkeséget és aggodalmat emiatt. Büszkeséget, mert Cainen és az ő munkája érzékelhető eredménnyel járt, és aggodalmat, mert Boutin a végén mégiscsak elárulta az emberiséget. Wilson eléggé kedvelte már Jaredet ahhoz, hogy ne kívánja neki is ezt a végzetet.

– Ronda járgány, de igazi csúcsmodell. – Wilson odalépett a szerkezethez, és megpaskolta a hűtőszekrény méretű blokkot. – Ez a legkisebb ugróhajtómű, amit valaha építettek. És nemcsak hogy kicsi, de ez az első számottevő fejlesztés az ugrótechnológiában évtizedek óta.

– Hadd találjam ki. Arra a konszu technológiára épül, amit a rraeyektől szereztünk.

– Úgy beszélsz róla, mintha valami rossz dolog lenne.

– Hát, tudod – mondta Jared a fejét ütögetve –, ebbe az egész katyvaszba a konszu technológia „továbbhasznosítása” miatt kerültem bele. Mondjuk úgy, nem vagyok semleges a tekintetben, hogyan használjuk a konszuk dolgait.

– Kiváló érv, meghajlok előtte. De ez a cucc akkor is penge. Egy barátom dolgozott rajta, mesélt eleget. A normál ugróhajtóműnek sík téridőre van szüksége az ugráshoz, vagyis jó messzire kell menni egy bolygótól ahhoz, hogy a gravitációja ne befolyásolja negatívan az ugrást. Ez a kicsike kevésbé kényes, ez már tud ugrani egy Lagrange-pontról is. Szóval, ha van egy bolygód egy kellően nagy holddal, akkor van öt pontod a közeli űrben, ahol eléggé „sima” a tér, nem görbíti a gravitáció, és ezzel a hajtóművel már el lehet indulni onnan. Ha pár gubancot ki tudnak még bogozni rajta, akár forradalmasíthatja is az űrutazást.

– Gubancot? – hüledezett Jared. – Mindjárt beleülök. Nem akarok gubancot a nyakamba.

– A gubanc csak annyi, hogy a hajtómű érzékenyen reagál a tömegre. Ha túl nagy tömeget kell mozgatnia, a téridő meggörbül, a hajtómű meg fura dolgokat kezd művelni.

– Mint például?

– Például felrobban.

– Hát, ez nem valami biztató.

Á, igazából nem is a „robbanás” a legpontosabb szó erre. Ami valójában történik, sokkal furább fizikai alapokon nyugszik, ne aggódj.

– Oké, most már leállhatsz – integetett Jared. Wilson meg sem hallotta.

– De neked nem kell aggódnod ezen. Körülbelül öt tonna az a határérték, ami fölött a hajtómű elkezd imbolyogni. Ezért néz ki a gondola úgy, mint egy karosszéria nélküli terepjáró. Bőven a tömeghatár alá esik, még akkor is, ha benne ülsz. Elvileg nem lehet probléma.

– Elvileg.?!

– Ó, ne gyerekeskedj már!

– Még nem vagyok egyéves sem. Akkor gyerekeskedem, amikor akarok. Inkább segíts be ebbe az izébe.

Jared beküzdötte magát a gondola ülésébe. Wilson rögzítette a biztonsági öveket, Jared karabélyát pedig az ülés oldalán található tárolórekeszbe tette.

– Futtass le egy rendszerellenőrzést.

Jared aktiválta az AgyGépét, és összekapcsolódott a gondolával. Ellenőrizte az ugróhajtómű és az ionmeghajtás integritását, minden a névleges értéken működött. A gondolának nem voltak fizikai kezelőszervei, Jared AgyGépe irányította.

– Gondola rendben – jelentette Jared.

– Mi van a kezeslábassal? – kérdezte Wilson.

– Az is rendben van. – A gondolának nyitott pilótafülkéje volt, ezért Jared kezeslábasát mélyűri vákuumra tervezték, a csuklyával együtt, amely eltakarta az arcát, és tökéletesen szigetelte. A kezeslábas nanobotikus szövete az elektromágneses spektrum jókora részét érzékelte, majd a befogott vizuális és más elektromagnetikus információt továbbadta Jared AgyGépének. Ezért aztán Jared jóval többet látott a csuklyában, mintha a saját szemét használta volna. Az övén található légcserélő pedig szükség esetén egy hétig el tudta látni oxigénnel.

– Akkor indulhatsz. Az útvonaladat oda is, vissza is beprogramoztuk. Csak indítsd be, dőlj hátra, és engedd, hogy a gondola intézze a többit. Szilard azt üzente, hogy a túloldalon majd felszednek, Martin századost kell keresned. Az ellenőrző kóddal hitelesítheted a személyazonosságát. És ha tényleg ő az, betű szerint kell követned az összes parancsát.

– Rendben.

– Oké. Akkor én lelépek. Elkezdjük kiszivattyúzni a levegőt a hangárból. Zárd le a ruhád. Amikor a hangárajtók kinyíltak, indítsd be a navigációs programot, onnantól az visz téged.

– Rendben – ismételte magát Jared.

– Sok szerencsét. Remélem, találsz valami hasznosat. – Wilson kiballagott a hangárból, a Sikra életfenntartó rendszerei pedig elkezdték visszaszívni magukba a levegőt. Jared aktiválta csuklyáját, és a pillanatnyi sötétséget követően működésbe lépett a széles spektrumú látás, ahogy a kezeslábas vizuális receptorai elkezdték küldeni a jeleket a férfi AgyGépének.

A levegőkiáramlás robajlása semmivé vékonyodott, Jared vákuumban ült. Miután a hangár hatalmas ajtói kinyíltak, aktiválta a navigációs programot, mire a gondola finoman elemelkedett a padlótól, és átsiklott a hangárajtón. Jared látómezejében megjelent a tervezett út képe: kicsivel több, mint ezer kilométert kellett megtennie a Főnix és annak holdja, a Benu által alkotott rendszer L4 jelű, jelenleg néptelen librációs pontjáig. Beindultak az ionhajtóművek, és Jared érezte a gyorsulást.

Az ugróhajtómű aktiválódott, amint a gondola áthaladt az L4 ponton. Mindössze egyetlen kilométerrel Jared feje felett zavaró hirtelenséggel bukkant föl egy széles bolygógyűrűrendszer, amely egy Föld-szerű kék bolygót ölelt körbe. Jared gondolája, amelyik az ugrás előtt jelentős sebességgel haladt, most egy helyben állt. Az ionhajtóművek még az ugrás előtt kikapcsoltak, és a mozgási energiát az ugrás nem hozta át. Ennek Jared felettébb örült. Voltak ugyanis kétségei afelől, hogy a kis kapacitású ionhajtóművek képesek lennének-e még ezt a papírkönnyű kis gondolát is lefékezni, mielőtt besodródik a planetáris gyűrűbe, és szétkenődik egy imbolygó sziklán.

– Dirac közlegény – jött az üzenet egy ellenőrző kód kíséretében.

– Igen – jelentkezett vissza Jared.

– Itt Martin százados. Isten hozta az Omaghnál. Kis türelmét kérem, mindjárt jövünk önért.

– Ha megadja az irányát, oda tudok menni magukhoz.

– Azt inkább ne tegye. Az obinok a szokásosnál sűrűbben ellenőrzik a környéket mostanság. Ha lehet, ne adjunk okot a gyanújukra. Csak üljön nyugodtan.

Egy perccel később Jared három sziklát látott a gyűrűből lassan feléje mozogni.

– Úgy néz ki, némi törmelék sodródik felém – küldte Martinnak. – Kitérek előle.

– Ne csináljon semmit.

– Miért ne?

– Mert kurvára utálunk fogócskázni.

Jared utasította a kezeslábasát, hogy fókuszáljon a közeledő sziklákra, és nagyítsa a képet. A férfi észrevette, hogy a szikláknak végtagjaik vannak, és az egyikük mintha vontatókötelet hurcolna magával. Jared figyelte, ahogy megközelítik és elérik a gondolát. Egyikük pont a gondola elé manőverezte magát, a másik kettő a kábelt rögzítette a járgány két oldalára. A szikla nagyjából emberi méretű volt, szabálytalan félgömb formájú. Közelről leginkább egy teknőcre hasonlított, méghozzá olyanra, amelyiknek nincsen feje. Négy egyenlő hosszúságú végtag helyezkedett el a test oldalán, szép szimmetrikusan. A végtagok három ízből álltak, és kezekben értek véget. A tenyerek mindkét oldalán voltak befelé fordítható hüvelykujjak. A szikla alsó része színes volt, és egy vonal futott végig a közepén, mintha nyitható lenne. A szikla felső részén sima és csillogó mintákat látott, Jared gyanította, hogy fényérzékenyek.

– Nem ilyesmire számított, katona? – kérdezte az egyik szikla Martin hangján.

– Nem, uram – felelte Jared. Átnézte az adatbázisát arról a kevés intelligens fajról, akiket az emberiség a szövetségesének tekintett, vagy legalábbis nem kifejezetten ellenségnek, de nem talált semmit, ami legalább távolról emlékeztetett volna ezekre a lényekre. – Embereket vártam.

Jared a váratlan vidámság harsány pingjét érezte.

– Mi emberek vagyunk – mondta Martin. – Legalább annyira, mint maga.

– Nem látszanak embernek – szaladt ki Jaredből, de azonnal megbánta.

– Hát persze hogy nem. Mivel nem a megszokott emberi környezetben működünk. Arra a környezetre adaptáltak bennünket, ahol élünk.

– Hol élnek?

Martin egyik végtagja körbeintett.

– Itt. Alkalmasak vagyunk az űrbéli életre. Vákuumbiztos testünk van. Fotoszintetizáló csíkok adják az energiát. – Aztán Martin teste alsó részére mutatott. – És itt van egy módosított algákat tároló szervem, amely ellát oxigénnel, és minden szerves tápanyaggal, amire szükségem van. Heteket tudunk az űrben tölteni obinok után kémkedve és a dolgaikat szabotálva anélkül, hogy észrevennének minket. A GYV űrhajóit keresik, és teljesen össze vannak zavarodva.

– Erre fogadni mernék.

– Oké, Stross szerint tiszta a levegő, indulhatunk. Bevontatjuk. Kapaszkodjon. – Jared egy rándulást érzett, aztán a feltekeredő vontatókábel finom vibrálását, amint a gondolát a gyűrűbe húzta. A sziklák tartották a lépést, apró rakétahajtóművekkel hátsó végtagjaikon.

– Ebben az alakban születtek? – érdeklődött Jared.

– Én nem – felelte Martin. – Ezt a testtípust három éve hozták létre.

Minden teljesen új benne. Kellettek önkéntesek a teszteléshez. Rázós lett volna tudatot telepíteni bele minden előzetes ellenőrzés nélkül. Meg kellett bizonyosodni arról, hogy az emberek tudnak hozzá alkalmazkodni, és nem őrülnek bele. Ez a test egy teljesen zárt rendszer. Az oxigént, a tápanyagokat és a nedvességet is az algaszervemből kapom, a salakanyaggal meg az algákat táplálom. Nem úgy eszünk és iszunk, mint a mindennapi emberek. Nem is brunyálok, mint egy rendes ember. Márpedig ha nem csinálsz valamit, ami beléd van drótozva, akkor becsavarodsz. Hihetetlen, hogy a vizelet hiánya mennyire nyomasztó bír lenni. Higgye el, nagyon. Erre is kellett megoldást találni, mielőtt elkezdték ezeket a testváltozatokat sorozatban gyártani.

Martin a két másik sziklára mutatott.

– Stross és Pohl, ők eleve ezekbe a testekbe születtek. És teljesen otthonosan érzik magukat benne. Amikor arról mesélek nekik, hogy milyen begyűrni egy hamburgert, vagy elmenni szarni, hát komplett idiótának néznek. Amikor meg elmondom, hogy milyen is a normál szex, teljesen elvesztik a fonalat.

– Ők is szexelnek? – kérdezte megdöbbenve Jared.

– A nemi ösztönökkel nem akar baszkódni, katona. Nem tesz jót a fajnak. Igen, mi folyton kufircolunk. – Az alsó szelvényeire mutatott. – Itt tudunk megnyílni. A csuklyánk peremét pedig össze tudjuk zárni valaki máséval. A pózok száma persze jóval kevesebb, mint a maguké. A hagyományos emberi test hajlékonyabb, mint a mienk. Viszont mi tudunk teljes vákuumban is kefélni. Ami jó poén.

– Ha maga mondja – dünnyögte Jared. Kezdte úgy érezni, hogy a százados túl sok információt oszt meg.

– Más népség vagyunk, ez nem vitás. Még a névadási hagyományunk is más, mint a többi Különlegesnél. Mi híres sci-fi írókról kapjuk a nevünket, nem tudósokról. Még én is új nevet vettem fel, amikor átváltottam.

– Vissza fog váltani valamikor? Hagyományos testbe.

– Nem. Amikor először átváltottam, azt hittem, csak átmeneti lesz. De aztán hozzászokik az ember. Már ez a normális. És ez a jövő. A GYV azért fejlesztett ki bennünket, hogy előnyökhöz jusson a harcban, pont úgy, mint amikor a Különlegeseket is létrehozták. És a dolog működik. Mi vagyunk a sötét anyag. Oda tudunk lopakodni hajókhoz, miközben az ellenség azt hiszi, hogy csak bolygóközi törmeléket lát, egészen addig, ameddig egy apró termonukleáris töltet, amit sodródás közben ráragasztottunk, fel nem robban. És aztán már nem hisz semmit.

– De ennél többek vagyunk. Mi vagyunk az első nép, amelyik szervesen alkalmazkodott az űrbéli élethez. Minden alrendszerünk szerves, még az AgyGépünk is – a miénk az első teljesen szerves AgyGép. Ez olyan fejlesztés, amit a Különlegesek következő generációja is meg fog kapni, ha új testváltozatot hoznak ki. Mindaz, ami vagyunk, bele van kódolva a DNS-ünkbe. Ha kitalálják a módját, hogyan tudunk természetes úton szaporodni, új fajjá válunk: mi leszünk a homoastrum, akik képesek bolygók között is élni. Akkor nem kell többé az életterünkért küzdeni. Ami azt jelenti, hogy az emberiség győz.

– Feltéve persze, hogy valaki úgy akar kinézni, mint egy kőteknőc – állapította meg Jared.

Martin a harsány derültség pingjét küldte vissza.

– Ez van – mondta. – Tisztában vagyunk vele. Úgy nevezzük magunkat: gameránok.

Jared egy pillanatra elbizonytalanodott, ameddig egy emlék az eszébe nem ötlött a Camp Carson-i esti műsorokról, amikor fantasztikus filmeket néztek tízszeres sebességgel.

– Mint azok a japán szörnyek?

– Pontosan.

– Tüzet is fújnak?

– Kérdezze az obinokat.

A gondola elérte a gyűrűt.

Jared azonnal észrevette a halott férfit, amikor átcsúszott a Covell Állomás oldalán tátongó lyukon.

A Különleges Erők gamerán jelentései szerint a Covell Állomás jobbára érintetlen, de ez a „jobbára érintetlen” egy kicsit mást jelent azoknak, akik vákuumban dolgoznak a leghatékonyabban. A Covell Állomáson nem volt légkör, nem volt élet, nem volt gravitáció, bár néhány elektromos szerkezet működött még, hála a napelemeknek és a katasztrófatűrő mérnöki tervezésnek. A gameránok jól ismerték az állomást, sokszor jártak már benne olyan adatokat, dokumentumokat és tárgyakat gyűjtögetve, amiket az obinok nem raboltak el vagy nem semmisítettek meg. Egyetlen dolgot nem vittek csak magukkal: az elesettek testeit. Az obinok ugyanis rendszeresen visszatértek az állomásra, így észrevették volna a hullák fogyatkozását az idők során.

Ezért aztán a halottak összeszáradva és megfagyva lebegtek az állomás tereiben.

Az egyik holttest a folyosó falára tapadt. Jared gyanította, hogy nem akkor került ide, amikor a bejáratul szolgáló lyukat lőtték az állomásba, mert a robbanásszerű légkörvesztés biztosan kisodorta volna az űrbe. A férfi Martinhoz fordult megerősítésért.

– Új itt – bólintott Martin. – Legalábbis ebben a szektorban. A hullák összevissza lebegnek, mint minden más. Olyasvalaki, akit kerestünk?

Jared közelebb lebegett a holttesthez. Rég eltávozott belőle minden nedvesség, múmiává volt aszalódva. Akkor sem tudta volna azonosítani, ha Boutin történetesen ismeri.

Jared megnézte a fehér köpenyét, a névtábla szerint valaha Uptal Chatterjeenek hívták. A papírvékonyságúra száradt bőr zöld volt. A neve alapján még lehetett volna gyarmati lakos, de katonai múltja egyértelművé tette, hogy fejlett országból származik.

– Fogalmam sincs, ki ez.

– Akkor menjünk – javasolta Martin. Mindkét bal oldali kezével megragadta a kapaszkodósíneket, és lefelé indult a folyosón. Jared követte, és csak akkor engedte el a kapaszkodót, amikor hullát kellett kikerülnie. Azon töprengett, vajon Zoé Boutin teste is így a lebeg-e valahol az állomáson.

Nem, hasított bele egy gondolat. Soha nem találták meg a testét. Alig találtak holttestet a gyarmatlakók közül.

– Állj! – üzente Martinnak.

– Mi az?

– Emlékek jönnek elő – mondta Jared, és lehunyta a szemét, bár a csuklya amúgy is eltakarta az arcát. Amikor újra kinyitotta, élesebbnek és összeszedettebbnek érezte magát. És pontosan tudta, hová akar menni.

– Kövessen – mondta a gameránnak.

Jared és Martin a fegyverfejlesztő részleg felől hatolt be az állomásra. A navigációs és biomedikai kutatások laboratóriumai a forgástengely mellett helyezkedtek el, a tengely mentén egy jókora zéró-g laborral. Jared a forgástengely felé vezette Martint, majd érintőirányba kanyarodva haladtak a folyosókon, csak annyi időre állva meg, ameddig Martin kinyitott egy-egy vészátjárót a kezében tartott feszítővassal. A napelemek táplálta folyosói fények csak pislákoltak, de Jared széles spektrumú látásának ez is bőven elég volt.

– Itt – szólalt meg végül Jared. – Ez volt a munkahelyem. Ez volt a laboratóriumom.

A labor tele volt apró törmelékkel és lövedékek ütötte lyukakkal. Akárki is rohanta le, nem érdekelte a laborban folyó munka vagy annak eredményei, egyszerűen csak mészárolni akart. Megfeketedett vér száradt az asztalokra. Legalább egy embert itt lőttek le, de a testet már elvitték.

Jerome Kos – gondolta Jared. – Így hívták az asszisztensemet. Eredetileg Guatemalából származott, gyerekkorában vándoroltak be az Egyesült Államokba. Ő dolgozott az átmeneti tároló túlcsordulási problémáján...

– A fenébe – fakadt ki Jared. Jerry Kos emléke ott kavargott a fejében, és kontextust keresett hozzá. Jared végignézett a szobán, számítógépet vagy adathordozókat keresett, de semmit nem talált. – A maga emberei vitték el innen a gépeket? – kérdezte Martint.

– Ebből a helyiségből nem. Néhány laborból már hiányoztak gépek és felszerelések, mire átkutathattuk őket. Vagy az obinok, vagy valaki más vitte el azokat.

Jared odalökte magát Boutin asztalához. Akármi is volt az asztalon, szanaszét szóródott azóta. A férfi kinyitotta a fiókot, de csak irodaszereket talált, mappákat, dossziékat, semmi hasznosat. Ahogy készült visszacsukni a fiókot, az egyik dossziéban papírokat vett észre. Megdermedt, és kihúzta az egyiket. Egy rajz volt, amelyet Zoé Boutin írt alá, inkább lelkesen, semmint pontosan.

Minden héten rajzolt nekem egyet a szerdai rajzfoglalkozáson, emlékezett vissza Jared. Kiraktam az újat egy rajzszöggel, az előzőt pedig elraktam a dossziéba. Soha nem dobtam ki egyet sem. Jared felnézett az asztal fölötti parafa táblára, ahol a rajzszögek még ott voltak, de a kép hiányzott. Az utolsó biztosan a laborban hányódik valahol. Jarednek le kellett győznie a kínzó késztetést, hogy addig keresse, amíg meg nem találja. Helyette ellökte magát az asztaltól az ajtó irányába, és kilebegett a folyosóra, mielőtt Martin megkérdezhette volna, hogy hová megy. A gameráninak csipkednie kellett magát, hogy tartsa a lépést.

A Covell Állomás szakmai szektorai tiszták voltak és sterilek, a családosok szálláshelye ennek pont az ellenkezője akart lenni. Padlószőnyeg borította a padlót, bár nem a puhábbik fajta. A gyerekeket a rajzórákon a folyosó falának festegetésére bátorították, aminek eredményeképpen sok napocska, cica és virágos domb tarkította a fehér falakat, ám ezeket csak szülői szemmel lehetett művészetnek tekinteni, akkor viszont nagyon. A folyosón található törmelék és a sötét, elmázolódott vérfoltok a falon azonban megtörték az idilli hangulatot.

Gyermekét egyedül nevelő vezető kutatóként Boutin a többiekénél nagyobb lakrészre volt jogosult, ami az elviselhetőnél még így is csak egy kicsivel volt nagyobb. Boutin apartmanja, a 10. számú, a C folyosó végén helyezkedett el (C, mint cica, ahogy arról számos falra festett és alakjában igen változatos macska tanúskodott). Jared végighúzta magát a folyosón a 10. apartmanig. Az ajtó csukva volt, de zárva nem. A férfi kinyitotta, és belebegett a szobába.

Mint mindenütt az állomáson, itt is tárgyak lebegtek szanaszét a levegőben. Jared bizonyos dolgokat felismert, másokat nem. Egy könyvet egy kollégiumi szobatárstól. Egy képet keretben. Egy tollat. Egy szőnyeget, amit még Cheryllel vettek a nászútjukon.

Cheryl. A felesége, aki egy hegymászó túrán zuhant szakadékba. Pont az áthelyezése előtt halt meg. A temetés az indulás előtti napon volt. Emlékezett, hogy fogta Zoé kezét a szertartáson, és hallgatta, ahogy a lánya azt kérdezi, miért kellett a mamájának elmennie, és megígérted vele, hogy soha nem hagyja el. Természetesen megígérte.

Boutin szobája kompakt volt, Zoéé viszont, eggyel beljebb, szűk lett volna bárkinek, aki idősebb ötévesnél. A gyerekágyat az egyik sarokhoz rögzítették, hogy ne tudjon elmozdulni, még a matrac is megvolt. Képeskönyvek, játékok és plüssállatok lebegtek a szobában. Az egyik felkeltette Jared érdeklődését. Utánanyúlt.

Babar, az elefánt. A Főnixet még azelőtt népesítették be, hogy a Gyarmati Szövetség leállította volna a telepesek fogadását a fejlett országokból. Boutin maga is egy jókora francia telepescsoportból származott. Babar volt a gyerekek egyik kedvenc figurája Asterixszel és Tintinnel együtt, emlékek egy felidézhetetlenül távoli bolygón töltött gyermekkorból. Zoé soha nem látott valódi elefántot, azokból nem sok jutott ki a világűrbe, de ezzel együtt borzasztóan örült Babarnak, amikor a négyéves születésnapján megkapta az édesanyjától. Cheryl halála után Zoé totemként kezelte Babart, ragaszkodott ahhoz, hogy mindenhová magukkal vigyék.

Emlékezett, Zoé mennyire sírt, amikor átvitte Helene Green apartmanjába, mielőtt hetekre elutazott volna a Főnixre átadási-átvételi teszteket futtatni. Késésben volt, alig maradt ideje, hogy elérje a siklót, nem tudott már visszamenni Babarért. Végül úgy sikerült megnyugtatnia a lányát, hogy megígérte, hogy szerez egy Celeste-et Babar mellé. Zoé némileg megbékélve adott búcsúpuszit az apjának, majd bevonult Kay barátnője szobájába játszani. A férfi azonmód meg is feledkezett Babarról és Celeste-ről, egészen az Omaghra történő visszautazása előtti napig. Már azon törte a fejét, milyen védhetőnek látszó indokkal magyarázza ki, hogy üres kézzel állít haza, amikor valaki félrehúzta, és elmondta, hogy az Omaghot és a Covell Állomást is támadás érte, hogy a bolygón és a bázison mindenki halott, és hogy a lánya, akit mindennél jobban imádott, egyedül és rettegve pusztult el, távol mindenkitől, aki valaha is szerette.

Jared a kezében fogta Babart, miközben a tudata és Boutin emlékei közötti fal porrá omlott. Boutin gyásza és dühe immár az övé volt. Ez volt az. Ez volt az az esemény, amely az árulás útjára lökte, a lánya halála, az ő kicsi Zoéja, az ő mindene. Jared tehetetlenül állt az érzés előtt, amelyet Boutin érzett: a dermesztő rémületet, ahogy akaratlanul is elképzeli lánya halálát, a borzalmas sajgást életének azon a helyén, ahol a lányának kellett volna lennie, és az őrült, maró vágyat a bosszúra.

Az emlékek áradata elsöpörte Jaredet, levegő után kapkodott, ahogy minden egyes új mozaikdarab eltalálta a tudatát, és beléfúródott. Túl gyorsan hömpölyögtek a képek ahhoz, hogy fel lehessen fogni őket a maguk teljességében, de az emlékek tömege kirajzolta Boutin útját. Jared nem tudta volna megmondani, hogy mikor és hogyan találkozott először az obinokkal, csak a felszabadultság érzése élt benne élénken, amikor a döntés meghozatala megszabadította a rátelepedett fájdalomtól és dühtől. A megállapodásra viszont élénken emlékezett: az Obin menedéket nyújt neki cserébe az AgyGéppel és a tudatáthelyezéssel kapcsolatos kutatásaiért.

Boutin tudományos munkásságának részleteit egyszerűen nem bírta felfogni, olyan képzettséget és gondolkodásmódot kívántak, amilyen Jarednek nem volt. Voltak viszont érzelmi emlékei az eseményekről: az öröm, ahogy megrendezett halálát és szökését tervezi, a Zoé hiánya miatt érzett fájdalom, és a vágy, hogy elhagyja az emberiséget, hogy bosszút álljon a maga módján.

Az érzelmek és benyomások kavargó masszájában a konkrét emlékek úgy csillantak fel, akár a drágakövek – ismétlődő adatok és események. Voltak emlékek, amelyeknek a jelenlétét tisztán érezte, mégsem tudta megragadni őket, például Zoé halála volt ugyan az alapvető oka Boutin árulásának, de hogy pontosan melyik aspektusa adta meg a végső lökést, azt képtelen volt felidézni.

Jared igyekezett a tényszerű és elérhető emlékekre koncentrálni. Elkapott egyet, egy helynek a nevét. A nyersfordítás olyan nyelvből származott, amelyet nem emberi módon beszéltek.

És Jared már tudta, hogy hol keresse Boutint.

Az apartman bejárati ajtaja kinyílt, és Martin szuszakolta át magát rajta. Amint észrevette Jaredet Zoé szobájában, odaevickélt hozzá.

– Ideje elpályáznunk, Dirac. Varley jelentette, hogy az obinok erre tartanak. Bizonyára bepoloskázták a helyet. A fene egye meg, erre gondolnom kellett volna.

– Csak egy percet kérek még.

– Nincs már időnk.

– Rendben – mondta végül Jared, és kilökte magát a szobából. Babart magával vitte.

– Nem ez a legjobb idő a szuvenírgyűjtésre – jegyezte meg Martin.

– Fogja be, jó? Gyerünk! – Jared hátra sem nézve elhagyta az apartmant, nem törődött azzal, hogy Martin követi-e.

Uptal Chatterjee pontosan ott volt, ahol Jared és Martin hagyta. A résen kívül lebegő obin felderítőhajó viszont új fejleménynek számított.

– Biztos van más kijárat – mondta Jared, miközben megálltak Chatterjee holtteste mellett. A felderítőhajó bizonyos szögből jól látszott, de szemmel láthatóan még nem szúrta ki őket.

– Kijárat az még lenne – felelete Martin. – A kérdés csak az, elérjük-e bármelyiket is, mielőtt befutna még pár obin hajó. Eggyel még elbírunk, ha nagyon muszáj, de ha több van, az már problémát jelent.

– Merre van az egysége?

– Útban errefelé. Próbáljuk a gyűrűn kívüli mozgásunkat az abszolút minimumon tartani.

– Máskor ez egy remek szabály lehet.

– Nem ismerem ezt a típust – morfondírozott Martin. – Új felderítőhajó lehet. Azt sem tudom megmondani, van-e fegyverzete. Ha nincs, de ez maradjon köztünk, puskával is le tudjuk szedni.

Jared végiggondolta a dolgot. Aztán megragadta Chatterjee testét, és finoman az űrállomás falában tátongó rés felé taszította.

– Eddig nem rossz – állapította meg Martin, ahogy a holttest átlebegett a résen.

Aztán a keményre fagyott holttest darabokra robbant, ahogy a felderítőhajóból kilőtt sorozat végigvágott rajta. A leszakadt végtagok összevissza pörögtek a súlytalanságban, majd egy újabb sorozat azokat is szilánkokra robbantotta. Jared érezte, hogy a lövedékek bevágódnak a folyosó átellenes falába.

Jareden furcsa érzés lett úrrá, mintha valami idegen dolog csatlakozott volna az agyára. A felderítőhajó módosított a helyzetén.

– Feküdj! – próbálta üzenni Martinnak, de érezte, hogy a figyelmeztetés nem ment át, ezért megvetette a lábát, megmarkolta Martint, és lerántotta. Éppen időben, mert újabb sortűz csapódott a folyosó falába, a lövedékek tovább szélesítették a rést, és veszélyesen közel repültek el Jared és Martin mellett.

Ekkor fényes narancsszínű villanás érkezett odakintről. Jared látta, hogy a felderítőhajó vadul az oldalára dől. Valahonnan alulról egy rakéta ívelt fel, és a hajó hasánál felrobbant. A hajó törzse kettétört. Jared megjegyezte magának, hogy a gameránok valóban képesek „tüzet fújni”.

– ...oltári buli volt! – csendült fel Martin ujjongó kommentárja. – Most pár hétig lapítanunk kell, ameddig az obinok átfésülik a környéket, hogy megtalálják azt, aki a hajójukat hazavágta. Sok izgalmat hozott az életünkbe, közlegény. Most viszont ideje indulnunk. A fiúk már kihúzták a vontatókábelt. – Martin összekapta magát, és kivetődött a résen, hogy elkapja a pár méterre lebegő sodronyt. Jared követte. Egyik kezével úgy kapaszkodott a drótkötélbe, mintha az élete függne tőle, a másikkal Babart szorongatta.

Az obinok három nap után adták fel a hajtóvadászatot.

– Isten hozta újra köztünk – üdvözölte Wilson, amikor odalépett a gondolához. – Az ott egy Babar...?

– Igen – felelte Jared a gondolában ülve, ölében tartva a plüsselefántot.

– Nem vagyok biztos abban, hogy tudni akarom, mit jelent.

– Pedig tudni akarod. Hidd el nekem.

– Köze van Boutinhoz?

– Nemcsak hogy köze van hozzá, hanem mindennek ehhez van köze – válaszolta Jared. – Tudom, miért lett belőle áruló, Harry. Tudok mindent.

TÍZ

Egy nappal azelőtt, hogy a Babart szorongató Jared visszatért volna a Főnix Állomásra, a Különleges Erők Halászsas nevű cirkálója a Nagano-rendszerbe ugrott, hogy kivizsgáljon egy segélyhívást, amit egy ugrószonda hozott egy bányásztelepülésről, a Kobéról. Soha többé nem hallottak a Halászsasról.

Jarednek Robbins ezredesnél kellett volna jelentkeznie. Ehelyett eldübörgött Robbins irodája előtt, és becsörtetett Mattsonhoz, mielőtt annak titkárnője meg tudta volna állítani. Mattson az irodájában volt, és felnézett, ahogy Jared belépett az ajtón.

– Tessék – mondta Jared, és a meglepett Mattson kezébe nyomta Babart. – Most már tudom, hogy miért vágtam pofán magát, maga szemétláda.

Mattson megnézte a plüssállatot.

– Hadd találjam ki – kezdte. – Ez Zoe Boutin játéka volt. És magának visszatértek az emlékei.

– Nem mind, de elég sok. Elég ahhoz, hogy tudjam, maga felelős a haláláért.

– Fura – mondta Mattson, és az asztalára tette Babart. – Nekem úgy rémlik, hogy vagy az Obin, vagy a Rraey a felelős a kislány haláláért.

– Ne legyen már ilyen szemellenzős, tábornok! – A megszólított összevonta a szemöldökét. – Maga iderendelte Boutint egy egész hónapra. Ő azt kérte, hadd hozhassa magával a lányát. Maga ezt nem hagyta jóvá. Boutin ezért ott hagyta a lányát, aki meghalt. Magát hibáztatja.

– És úgy tűnik, maga is.

Jared elengedte a füle mellett a megjegyzést.

– Miért nem engedte meg, hogy idehozza a kicsit?

– Nem kisdedóvót vezetek, közlegény. Azt akartam, hogy Boutin a munkájával törődjön. A felesége már nem élt. Ki vigyázott volna a gyerekre? A Covellen voltak ismerősei, akire rábízhatta a kölyköt, én mondtam neki, hogy hagyja ott. Nem számítottam arra, hogy elveszítjük a kolóniát meg az állomást, és hogy a kicsi meghal.

– Ezen az állomáson is vannak civil tudósok és dolgozók. Vannak családosok is. Találhatott volna itt is valakit pénzért vagy baráti alapon, aki vigyáz a gyerekre, ameddig ő dolgozik. Szóval konkrétan miért nem engedte meg neki, hogy idehozza a lányát?

Addigra már Robbins is befutott az irodába, akit Mattson titkárnője értesített. Mattson kényszeredetten gesztikulált.

– Na, ide hallgasson. Boutin egy csúcskoponya volt, de egy kibaszott mimóza is. Különösen, amióta a feleségét elveszítette. Cheryl volt a fék a fickó kilengésein, ő tartotta egyenesben. Miután meghalt, a tag időről időre kiszámíthatatlanná vált, különösen akkor, ha a lánya is érintve volt a dologban.

Jared már nyitotta volna a száját, de Mattson felemelt kézzel fojtotta bele a szót.

– Én nem hibáztatom őt, katona. Elvesztette a feleségét, és volt egy kislánya, akiért aggódott. Én is voltam apa, tudom, hogy megy ez. De egy idő után mindez a munka rovására kezdett menni. Állandóan késett a projektjeivel. Én csak azt akartam, hogy végezze el a rábízott feladatot, és ne vonja el semmi a figyelmét. És a dolog működött. Idő előtt le tudta zárni a tesztelést, és olyan jól haladt a dolgaival, hogy még az igazgatói kinevezését is jóváhagytam. Pedig a tesztszakasz előtt még nem voltam biztos a dolgomban. Már úton volt vissza a Covellre, amikor a támadás történt.

– Azt gondolta, hogy azért utasította el a kérését, mert maga egy szőrösszívű zsarnok.

– Ó, hát persze hogy ezt gondolta. Ez annyira jellemző Boutinra. Nézze, mi soha nem jöttünk ki jól egymással. Egyszerűen nem illett össze a személyiségünk. Elég sokat kellett ápolgatni a lelkét, és ha nem lett volna olyan kibaszott nagy zseni, hát nem érte volna meg a fáradságot. Nehezményezte, hogy valaki a stábomból folyton figyelte a munkáját a válla fölött. Nehezményezte, hogy mindent meg kellett indokolnia. Még azt is nehezményezte, hogy le se szartam, ha nehezményezett dolgokat. Nem csodálom, hogy a végén azt gondolta, zsarnok vagyok.

– Miért, nem volt az?

– Nem, nem voltam. – Jared kétkedő pillantására végül a magasba emelte a kezét. – Oké. Figyeljen, talán a kettőnk rossz viszonyának volt szerepe benne. Lehet, hogy kevesebbet engedtem meg neki, mint bárki másnak. Legyen. De a fő célom az volt, hogy kitapossam belőle a teljesítményt. És a végén még elő is léptettem azt az anyaszomorítót.

– De ő sosem bocsátotta meg magának azt, ami Zoéval történt.

– Maga tényleg azt hiszi, hogy a kislány halálát akartam? Maga szerint nem vagyok tisztában azzal a ténnyel, hogy ha jóváhagyom Boutin kérését, a kislány még ma is életben lenne? Krisztusom, én nem hibáztatom Boutint, amiért meggyűlök. Nem akartam, hogy Zoé Boutin meghaljon, de elfogadom, hogy részben felelős vagyok a haláláért. Ezt el is mondtam Boutinnak. Na, erre vajon emlékszik?

Igen, emlékezett. Jared látta, amint Mattson meglátogatja a laborjában, és ügyetlenül felajánlja a részvétét és az együttérzését. Jared felidézte, milyen rettenetesen érezte magát a suta szavak hallatán és a ki nem mondott kéréstől, hogy feloldozást adjon Mattsonnak. Még most is érezte a hideg dühöt, amely akkor elöntötte-emlékeztetnie kellett magát, hogy ezek másvalaki érzései és emlékei egy gyerekről, aki soha nem volt az övé.

– Nem fogadta el a bocsánatkérését.

– Ezzel én is tisztában vagyok, katona – felelte Mattson, és egy időre elhallgatott, mielőtt folytatta volna. – A nagy kérdés most, hogy kicsoda maga? Az tisztán látszik, hogy a birtokában van Boutin emlékeinek. Most akkor maga Boutin? Úgy értem, legbelül.

– Még mindig én vagyok. Jared Dirac. De érzem azt, amit Charles Boutin érzett. Értem, amit csinált.

Robbins ekkor megszólalt.

– Érti, amit csinált. Ez azt jelenti, hogy egyet is ért vele?

– Az árulására céloz? – kérdezte Jared. Robbins bólintott. – Nem. Csak átérzem a dühöt, amit ő érzett. Érzem, mennyire hiányzik neki a lánya. De nem tudom megmondani, hogy innen hogy jutott odáig, hogy mindannyiunkkal szembeforduljon.

– Nem érzi, vagy nem emlékszik rá?

– Egyik sem – felelte Jared. A Covellen átélt megvilágosodás óta egyre több emlék tért vissza, események és adatok Boutin életéből. Jared érezte, hogy akármi is történt vele a Covellen, megváltozott, és sokkal fogékonyabb Boutin életére. De a rések még megvoltak. Jarednek nem csekély erőfeszítésébe telt, hogy ne aggódjon miattuk. – Talán ha még töröm rajta a fejem, jönnek fel dolgok. De most csak ennyi van.

– Azt mondta, tudja, hol van – törte megjárod révülését Mattson. – Boutin. Tudja, hol találjuk.

– Tudom, hogy hol volt. Vagy legalábbis, hogy hová ment innen. – A név tisztán kivehető volt Jared tudatában. Boutin úgy gondolt rá, akár egy talizmánra, kitörölhetetlenül belevésődött az emlékezetébe. – Az Aristra.

Egy pillanatnyi szünet állt be a társalgásba, amíg Mattson és Robbins az AgyGépével utánanézett az Aristról szóló adatoknak.

– Ó, a fenébe – szólalt meg végül Mattson.

Az Obin-anyarendszerben négy gázóriás keringett, amelyek közül az egyik, a Cha abban a zónában járta az útját, amelyik egyébként élhető a szénalapú életformák számára. Három bolygó méretű holdja volt, pár tucat kisebb szatellitéval. A három nagy hold közül a legkisebb, a Saruf, éppencsak a Roché-határon kívül keringett, az ár-apály hatás folyamatosan tépte és szaggatta, így lakhatatlan lávagolyó lett belőle. A második, az Obinur kiterjedését tekintve feleakkora volt, mint a Föld, a tömege viszont jelentősen elmaradt azétól, mert sokkal kevesebb fémet tartalmazott. Ez volt az obin anyabolygó. A harmadik hozzávetőleg ugyanakkora mérettel és tömeggel rendelkezett, mint a Föld, és ez volt az Arist.

Bár az Ariston dús élővilág burjánzott, obinok csak elszórva laktak rajta, néhány magányos támaszponton, az Obinurhoz való közelsége miatt azonban a közvetlen katonai akció életveszélyes és felettébb kockázatos lett volna. A GYV-hajók nem tudnák észrevétlenül megközelíteni, és a fénymásodpercekre lévő Obinurról azonnal jönne a halálos megtorlás. Jelentékeny haderő nélkül esély nem volt Boutin kiemelésére az Aristról. Már maga a kiemelés egyenlő lenne a nyílt hadüzenettel, felhívás egy háborúra, amelyre a Gyarmati Szövetség még nem készült fel, még akkor sem, ha csak az obinokkal kellene megvívnia.

– Ezt meg kell vitatnunk Szilard tábornokkal – mondta Robbins Mattsonnak.

– Ne szarral gurítsunk – értett egyet a maga szókimondó módján Mattson.

– Ha volt valaha a Különleges Erőkre szabott feladat, akkor ez az. És ha már itt tartunk – nézett Jaredre ha ezt a szart most ráborítjuk Szilardra, maga visszakerül a Különlegesekhez. Ami azt jelenti, hogy maga attól kezdve neki fog jelenteni.

– Maga is hiányozni fog nekem, tábornok – jegyezte meg Jared.

Mattson felhorkant.

– Tényleg minden nappal egyre jobban hasonlít Boutinra. És ez nem valami kellemes. Erről jut eszembe, az utolsó hivatalos parancsom az, hogy menjen le, és látogassa meg a bogarat és Wilson hadnagyot egy utolsó agyfelvételért. Megígértem Szilárdnak, hogy egyben küldöm vissza. Ha túlságosan boutinosan viselkedik, akkor ezt az „egyben” dolgot joggal fogja megkérdőjelezni. Én is azt tenném.

– Igen, uram.

– Rendben. Leléphet. – Mattson felvette Babart, és Jarednek dobta. – Ezt vigye magával.

Jared elkapta a plüsst, és visszaültette Mattson asztalára úgy, hogy a tábornok felé nézzen.

– Miért nem tartja meg, tábornok? Emlékeztetőnek. – Azzal biccentett Robbinsnak, és kiment a szobából, mielőtt Mattson tiltakozni tudott volna.

Mattson zordul szemlélte a plüsselefántot, aztán felnézett Robbinsra, aki mintha éppen mondani akart volna valamit.

– Egy szót se erről a rohadt elefántról, ezredes! – figyelmeztette Robbinst. Az gyorsan témát váltott.

– Gondolja, hogy Szilard tábornok visszaveszi? Maga is mondta, napról napra egyre jobban hasonlít Boutinra.

– Nekem mondja? – ráncolta a szemöldökét Mattson, és az eltávozott Jared után intett. – Maga és a tábornok találták ki, hogy pótalkatrészekből összerakják ezt a kis szarházit. Hát tessék, itt van. Egyék meg, amit főztek. Krisztusom.

– Maga aggódik miatta – állapította meg Robbins.

– Soha nem voltam nyugodt miatta. Amíg itt volt, abban reménykedtem, hogy elkövet valami ostobaságot, és legális okot ad arra, hogy lelőjem. Nagyon nem tetszik, hogy felneveltünk egy második árulót is, ráadásul katonai testet és agyat kapott. Ha rajtam múlna, Dirac közlegény kapna egy szép kis helyiséget WC-vel és ételadagolóval, aztán ott rohadna meg.

– Hivatalosan még mindig maga a parancsnoka.

– Szilard haverom egyértelművé tette, hogy a sajátjának tekinti, akármilyen ostoba indoka is van rá. Ráadásul harcoló csapatokat vezet. Ha összecsattanunk Boutin miatt, az övé a döntés. – Mattson felvette Babart, és vizsgálgatni kezdte.

– Kurvára remélem, hogy tudja, mit csinál.

– Talán Dirac mégsem lesz Boutin, ahogy ön gondolja.

Mattson gúnyosan elhúzta a száját, és Robbins felé lengette Babart.

– Látja ezt? Ez nem csak egy kurva szuvenír. Ez egy tiszta és érthető üzenet Boutintól. Nem, ezredes, Dirac pont annyira Boutin, amennyire én azt gondolom.

– Tiszta sor – mondta Cainen Jarednek. – Maga Charles Boutinná vált.

– Egy frászt váltam – ellenkezett Jared.

Cainen a kijelzőre mutatott.

– A tudatmintája gyakorlatilag teljesen fedi azt a mintát, amit Boutin hagyott itt nekünk. Van benne némi eltérés, ami magától értetődő. A szándékokat és a célokat tekintve viszont az elméje egy az egyben megfeleltethető Charles Boutinéval.

– Egyáltalán nem érzem magam másnak.

– Biztosan nem? – kérdezte Harry Wilson a labor másik végéből.

Jared már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de meggondolta magát.

Wilson vigyorgott.

– Másnak érzi magát. Én is látom. Akárcsak Cainen. Sokkal agresszívabb lett. A visszavágásai is élesebbek. Jared Dirac csendes volt, visszahúzódó. Ártatlan, bár talán nem ez a legszerencsésebb megfogalmazás. Maga már se nem csendes, se nem visszahúzódó. És nyilvánvalóan nem ártatlan. Én emlékszem Charlie Boutinra. Sokkal jobban hasonlít már rá, mint arra, aki Jared Dirac volt.

– De nem érzem úgy, hogy árulóvá válnék.

– Hát persze hogy nem – vigasztalta Cainen. – Közös a tudatuk, és van egy csomó közös emlékük. De magának megvannak a saját tapasztalatai is, és az határozza meg, hogy miként látja a világot. Olyanok, mint az egypetéjű ikrek. Ugyanazok a génjeik, de mégsem ugyanaz az életük. Charles Boutin a maga szellemi ikertestvére. De magának megvannak a saját különbejáratú élményei.

– Szóval nem gondolja, hogy belőlem is gonosztevő válna?

Cainen rraey módra vállat vont. Jared Wilsonra nézett, aki ember módra vont vállat.

– Azt mondja, hogy Charlie elsődleges motivációja a pálfordulásra a lánya halála volt. Magának is megvannak Boutin emlékei a lányról és a haláláról, mégsem tett semmi olyat, sőt, mi sem látunk semmi jelet a fejében, ami arra utalna, hogy megtört volna. Ezért azt fogjuk javasolni, hogy engedjék vissza aktív szolgálatba. Hogy figyelembe veszik-e a szakvéleményünket, vagy sem, az persze teljesen más kérdés, hiszen a projekt vezető szakértője egy évvel ezelőtt még az emberiség megdöntését tervezgette. De nem hinném, hogy ez a maga problémája.

– De bizony az enyém. Mert meg akarom találni Boutint. Segíteni akarom a küldetést, és ki nem hagynám a világért sem. Meg akarom találni őt, és vissza akarom hozni.

– Miért? – kérdezte Cainen.

– Mert meg akarom érteni. Meg akarom tudni, hogy miért tette mindezt. Hogy mitől vált árulóvá.

– Meglepődne, ha tudná, mennyire apró dolog elég hozzá. Egy olyan semmiség például, mint az ellenség kedvessége. – Cainen elfordult, Jarednek meg hirtelen eszébe jutott Cainen státusza, és hogy hová is tartozik valójában. – Wilson hadnagy – szólalt meg Cainen még mindig háttal Jarednek. – Volna olyan jó, és magunkra hagyna bennünket Dirac közlegénnyel pár percre? – Wilson összevonta a szemöldökét, de nem szólt semmit, és kiment a laborból. Cainen visszafordult Jaredhez.

– Bocsánatot akartam kérni, katona. És szeretném figyelmeztetni.

Jared bizonytalanul Cainenre mosolygott.

– Igazán nincs miért bocsánatot kérnie, Cainen.

– Sajnos ez nem így van. A gyávaságom miatt van egyáltalán életben. Ha elég erős lettem volna ahhoz, hogy kiálljam azt a kínzást, aminek a maguk Sagan hadnagya alávetett, már halott lennék, és maguknak, embereknek fogalmuk sem lenne sem a készülő háborúról, sem arról, hogy Charles Boutin életben van. Ha erősebb lettem volna, soha nem merül fel az ötlet, hogy egy második tudatot ültessenek az agyába, ami így vagy úgy, de úrrá lett a személyiségén. Én viszont gyenge voltam, és élni akartam, még ha az életem rabságból és árulásból áll is. De ahogy néhány gyarmati polgártársa mondaná, ez az én karmám, ezt a poharat nekem kell kiürítenem.

– És szándéktalanul bár, de bűnt követtem el maga ellen, közlegény. Csakúgy, mint a többiek, én is az apja vagyok, egyik oka annak a rettenetnek, amit maga ellen elkövettek. Már az is elég baj, hogy az emberek mesterséges tudattal keltenek életre klónozott katonákat azokkal az átkozott AgyGépeikkel. Az az ötlet viszont, hogy maga csak azért szülessen meg, hogy valaki más tudatát hordozza, egyenesen szentségtörés. Megfosztották alapvető jogától, hogy önmaga lehessen.

– Ennyire azért nem sötét a kép.

– Ó, dehogynem. Mi rraeyek spirituális és fegyelmezett nép vagyunk. A mód, ahogyan a világra reagálunk, a hitünk által irányított. Az egyik legfontosabb értékünk az egyéni szuverenitás szentsége, a hit abban, hogy mindenki meghozhatja a saját döntéseit. Nos – Cainen kicsit meghimbálta a fejét –, legalábbis mi, rraeyek. Mint a legtöbb faj, a miénk sem törődik a többi faj szükségleteivel, különösen akkor, ha az a másik a saját fajunk ellensége.

– De ez mellékes – folytatta Cainen. – A döntés lehetősége a fontos. A függetlenség a fontos. Amikor először idejött, Wilsonnal adtunk magának egy döntési lehetőséget, hogy továbbmegy ezen az úton, vagy sem. Emlékszik? – Jared bólintott. – Be kell vallanom, hogy nemcsak a maga kedvéért adtuk ezt a lehetőséget, hanem az enyémért is. Mivel én is felelős vagyok azért, hogy maga választási lehetőségek nélkül született, erkölcsi kötelességemnek éreztem, hogy adjak magának egyet. Amikor élt ezzel a lehetőséggel, és meghozta a saját döntését, a lelkiismeretem is megkönnyebbült. Nem teljesen, mert a karmám attól még az én karmám maradt. De könnyebb lett együtt élnem a saját döntésemmel. Ezt köszönöm, katona.

– Nincs mit.

– És a figyelmeztetés. Amikor első találkozásunk alkalmával Sagan hadnagy kínvallatásnak vetett alá, amelynek a végén megtörtem, és szinte mindent elmondtam neki, amit tudni akart a terveinkről meg az emberiség lerohanásáról, egy dologban hazudtam neki. Azt mondtam, hogy soha nem találkoztam Charles Boutinnal.

– Maga találkozott vele? – hitetlenkedett Jared.

– Igen, találkoztam. Egyszer eljött, és egy rraey szakértői csoportnak bemutatta az AgyGép architektúráját, hogy miképpen lehetne azt a rraeyek számára is használhatóvá tenni. Lenyűgöző ember. A maga módján karizmatikus, még a rraeyek számára is. Szenvedélyes, és a mi népünk fogékony a szenvedélyre. Nagyon szenvedélyes. Nagyon eltökélt. És végtelenül dühös.

Cainen közelebb hajolt.

– Katona, azt gondolom, maga úgy hiszi, ez a lányáról szól, és ez bizonyos mértékben igaz is. De valami más is motiválja Boutint. A lánya elvesztése csak az utolsó csepp lehetett a pohárban. Volt ott valami más már korábban is. Az tette őt árulóvá.

– Mi az? Mi lehetett az?

– Nem tudom – ismerte be Cainen. – A bosszú az egyik kézenfekvő lehetőség, természetesen. De a megtorlás nem magyaráz meg mindent. Maga jobb helyzetben van, közlegény. Maga birtokolja az elméjét.

– Fogalmam sincs, mi lehet ez.

– Hát, talán majd előkerül. Azt mondom, figyeljen, mert bármi is mozgatja Boutint, annak átadta magát teljesen és egészen. Már nem lehet meggyőzni arról, hogy rossz úton jár. Magára nézve az jelent veszélyt, hogy ha találkoznak, maga együtt érző és elfogadó lesz vele és a motivációival szemben. Magát eleve arra tervezték, hogy megértse őt. Boutin, hacsak teheti, ki fogja ezt használni.

– És én mit tehetek ellene? – kérdezte Jared.

– Emlékezzen rá, hogy kicsoda maga. Jusson eszébe, hogy maga nem ő. És sose felejtse el, hogy mindig van választási lehetősége.

– Emlékezni fogok rá – ígérte Jared.

– Nagyon remélem – nyugtázta Cainen, és felállt. – Sok szerencsét, katona. Most elmehet. Mondja meg Wilsonnak, hogy bejöhet. – Cainen egy iratrendező szekrényhez lépett, hogy hátat fordíthasson Jarednek. A férfi kiment a folyosóra.

– Visszamehet a laborba – mondta odakint Wilsonnak.

– Rendben. Remélem, hasznos beszélgetés volt.

– Mindenképpen. Érdekes egy figura.

– így is lehet fogalmazni. Tudja, Dirac, ő kifejezetten apai érzéseket táplál maga iránt.

– Ezt én is észrevettem. Mondjuk, nem egészen ilyen apára számítottam.

Wilson felnevetett.

– Az élet tele van meglepetésekkel, Dirac. És most merre tovább?

– Azt hiszem, meglátogatom Cainen unokáját.

A Kánya hat órával Jared Főnix Állomásra érkezése előtt aktiválta ugróhajtóművét. Az ugrás egy halvány narancssárga csillag rendszerébe transzponálta. A csillag a Földről a Körző csillagképben látszódott, de csak megfelelő távcsővel lehetett észlelni. A Kánya azért ment oda, hogy átvizsgálja a Gyarmati Szövetség Ügyes nevű teherhajójának maradványait. A fekete doboz adatai szerint, amelyet egy vészhelyzeti ugrószonda hozott vissza a Főnixre, valószínűsíthető volt, hogy valakik megpiszkálták az Ügyes hajtóműveit. Kánya fekete doboza sohasem került elő. A Kánya egyetlen darabja sem került elő soha.

Cloud hadnagy felnézett személyes territóriumából a pilóták készenléti helyiségében, egy asztalról, amelyet elborított a gyanútlanokat csapdába csaló csábítás (konkrétan egy pakli kártya), és Jaredet látta maga előtt.

– Na, nézd csak, hát nem a viccmester személyesen? – állapította meg mosolyogva.

– Üdv, hadnagy – üdvözölte Jared. – Rég találkoztunk.

– Nem az én hibám. Én itt voltam végig. És te merre jártál?

– Sokfelé. Védelmeztem az emberiséget. Tudod, a szokásos.

– Mocskos meló, de valakinek ezt is meg kell csinálnia. Örülök, hogy ez te vagy, és nem én. – Cloud kirúgott egy széket az asztal alól Jarednek, és felvette a kártyákat. – Miért nem ülsz le? Negyedóra múlva kezdődik az utánpótlásszállító fuvarom felszállás előtti ellenőrzésének hivatalos része, addig megtanítalak, hogy kell veszíteni pókerban.

– Ahhoz már értek.

– Tessék. Már megint a poénkodás.

– Igazából engem a fuvarod érdekel. Abban bíztam, hogy leviszel.

– A legnagyobb örömmel – mondta Cloud, és elkezdte keverni a kártyát. – Csak küldd át az eltávozási engedélyedet, és folytathatjuk a partit a fedélzeten. A szállítógép úgyis szinte végig automatán fog repülni. Én csak azért kellek rá, hogy ha véletlenül lezuhanna, azt mondhassák, valaki meghalt.

– Nincs engedélyem. De le kell jutnom a Főnixre.

– Ugyan minek?

– Meg kell látogatnom egy halott rokont. És hamarosan kihajózom.

Cloud elkuncogta magát.

– Felteszem, ez a halott rokon akkor is itt lesz még, amikor visszajössz.

– Nem a halott rokon az, aki miatt aggódom – mondta Jared. Kinyújtotta a kezét, és a paklira mutatott. – Szabad lesz? – Cloud átadta neki a paklit, mire Jared leült, és tovább keverte. Aztán letette a csomagot Cloud elé. – Emelj.

Cloud leemelte a pakli felső harmadát. Jared elvette a pakli kisebbik részét, és maga elé tette.

– Felcsapunk egy-egy kártyát, egyszerre, mindenki a saját paklijából. Ha az enyém a nagyobb, akkor leviszel a Főnixre, én gyorsan meglátogatom, akit meg kell, és jövök vissza, mielőtt felszállnál.

– És ha az enyém a nagyobb, akkor próbálkozunk még kettőt, és az nyer, akinek többször van magas lapja, ugye?

Jared mosolygott.

Az nem lenne túl sportszerű. Készen állsz? – Cloud bólintott. – Húzz.

Cloud egy káró nyolcast húzott, Jared egy treff hatost.

– A francba – mondta Jared, és áttolta a kártyáit Cloud elé. Az felvette a kártyákat.

– Ki ez a halott rokon?

– Bonyolult.

– Tegyünk egy próbát.

– Annak a fickónak a klónja, akinek a tudatát nekem kell hordoznom – felelte Jared.

– Oké, igazad volt, amikor azt mondtad, hogy bonyolult. Segédfogalmam sincs, miről beszélsz.

– Valaki, aki olyan, mintha a testvérem lenne. Valaki, akit nem ismerek.

– Ahhoz képest, hogy még nem vagy egyéves, kifejezetten érdekes életet élsz.

– Tudom. De nem én tehetek róla. – Jared felállt. – Még találkozunk, hadnagy.

– Ó, maradj már. Elmondom, hogy lesz. Teszek egy kétbetűs kitérőt, utána indulunk. Maradj csendben, ameddig be nem szállunk, és bízd rám a dumát. És ne felejtsd el, hogy ha lebukunk, rád kenem az egészet.

– Nem is hagynám másként.

A hangárszemélyzeten átjutni nevetségesen egyszerű volt. Jared közel maradt Cloudhoz, aki végigment a felszállás előtti ellenőrző listán, és a profik hatékonyságával tárgyalt a hangár személyzetével. Azok vagy levegőnek nézték Jaredet, vagy úgy vélték, hogy mivel Cloud társaságában van, minden joga megvan ott tartózkodni. Harminc perccel később a szállítóhajó már a felszín felé ereszkedett, és Jared megmutatta Cloudnak, hogy nem is annyira ügyes a pókerjátszmák elvesztésében. Amit a hadnagy persze igencsak zokon vett.

A Főnix Állomás felszíni kikötőjében Cloud egyeztetett a személyzettel, majd visszatért Jaredhez.

– Három óra kell nekik, hogy megrakják a járgányt. Elég lesz ennyi idő, hogy eljuss oda, ahová akarsz, és vissza is érj?

– A temető Főnixváros szélén van.

– Akkor simán megjárható az út. Hogyan akarsz eljutni oda?

– Halvány gőzöm sincs.

– Mi van?

Jared vállat vont.

– Nem gondoltam volna, hogy elhozol – vallotta be. – Ennyire előre nem terveztem.

Cloud felnevetett.

Isten szereti a félkegyelműeket – intett Jarednek. – Na, gyere, találkozzunk azzal a te testvéreddel.

A Metairie Katollkus Temető Főnixváros legrégebbi szomszédja, Metairie szívében feküdt. Már akkor ott volt, amikor a Főnixet még New Virginiának, Főnixvárost pedig Clintonnak hívták, a nagy háború előtt, amely az első telepeket földig rombolta, és amely arra kényszerítette az emberiséget, hogy átszervezze az életét és visszahódítsa a bolygót. A legrégebbi sírok már akkor is ott álltak, amikor Metairie még csak egy sor műanyagból és sárból tapasztott kunyhó volt, és a büszke louisianaiak próbáltak úgy tenni, mintha Clinton első kertvárosát építenék.

A sír, amelyet Jared meglátogatott, a legfrissebbek között volt. A fejfára három nevet gravíroztak három dátummal. Charles, Cheryl és Zoé Boutin.

– Jézusom – döbbent meg Cloud. – Egy egész család.

– Nem egészen – mondta Jared, és letérdelt a fejfa mellé. – Cheryl tényleg itt van. Zoé innen nagyon messze halt meg, és a teste soha nem került elő, ahogyan a többieké sem, akik ugyanakkor és ugyanott haltak meg. Charles pedig egyáltalán nem halt meg. Ez itt valaki másnak a holtteste. Egy klóné, akit azért csinált, hogy eljátszhassa a saját halálát. – Jared kinyújtotta a kezét, és megérintette a fejfát. – Itt ugyan nincs semmiféle család.

Cloud ránézett a fejfánál térdelő Jaredre.

– Tudod mit? Sétálok egy kört – mondta, hogy adjon egy kis időt Jarednek.

– Kösz, de nem kell. Csak egy perc még, és mehetünk – nézett fel rá Jared. Cloud bólintott a férfi szavaira, aztán a közeli fák felé nézett. Jared újra a fejfát kezdte vizsgálni.

Hazudott arról, hogy kit akar meglátogatni, mert akit valójában keresett, az nem volt itt. A cseppnyi sajnálaton kívül azonban semmilyen érzelmet nem talált magában a névtelen klón iránt, akit Boutin ölt meg. A Boutin-emlékek közül egyik sem foglalkozott a klónnal, akit Boutin valószínűleg nem is személyként kezelt, csupán lehetőségként a szökésre, lehetőségként arra, hogy véget vessen valaminek. Erre a „végre” Jared persze nem emlékezhetett, mert a tudatát Boutin még jóval azelőtt rögzítette, hogy meghúzta volna a ravaszt. Jared csak remélni tudta, hogy a klón nem volt még a tudatánál, aztán ennyiben is hagyta az ügyet.

Jared Cheryl Boutin nevére összpontosított, és az emlékek közül kiemelkedtek az elfojtott és ellentmondásos érzelmek a nő iránt. Jared rájött, hogy Boutin vonzódott ugyan a feleségéhez, de szerelemnek nevezni ezt a vonzalmat csak erős túlzással lehetett. Összeházasodtak, mert mindketten szerettek volna gyereket, és elég jól ki is jöttek egymással, de még ez a laza kötődés is kihűlt a végére. Közös örömük a kislányban azonban megóvta őket a szakítástól, még ez a kihűlt kapcsolat is jobbnak látszott, mint a válással járó hercehurca és az a trauma, amit a gyermeküknek okozna.

Jared emlékezetének rejtekéből ekkor váratlan emlékkép bukkant fel. Cheryl azon az utolsó, halálos túrán nem volt egyedül. Egy barátjával volt, akiről Boutin gyanította, hogy a szeretője. Jared nem érzett egy szikrányi féltékenységet sem. Boutin nem sajnálta a feleségétől a szeretőjét, neki magának is volt egy. Viszont érezte Boutin dühét, amikor a temetési szertartás végén a szerető túl sokat időzött a nő sírjánál. A végső búcsú idejét rabolta el tőle, a férj végső búcsúját a feleségétől. És Zoé búcsúját az édesanyjától.

Zoé.

Jared végigsimította a nevet a fejfán, és kimondta – azon a helyen, ahol nyugodnia kellett volna, de ahonnan hiányzott. És érezte, ahogy a Boutin emlékeiből előtörő gyász belehasít a szívébe. Még egyszer végigfuttatta a kezét a fejfán, ujjai kitapintották a kőbe vésett betűket, és könnyek szöktek a szemébe.

Egy kéz nehezedett Jared vállára. Felnézett, és meglátta Cloudot.

– Minden rendben – próbálta Cloud vigasztalni. – Mindannyian veszítünk el embereket, akiket szeretünk.

Jared bólintott.

– Tudom. Elvesztettem valakit, akit szerettem. Sarah-t. Éreztem őt meghalni, és utána éreztem az űrt, amit bennem hagyott. De ez más.

– Ez más, mert ez egy gyerek.

– Egy gyerek, akit soha nem ismertem – mondta Jared, és felnézett Cloudra.

– Meghalt, mielőtt megszülettem volna. Nem ismertem. Nem ismerhettem. És mégis. – A halántékára mutatott. – Minden itt van róla. Emlékszem arra, amikor megszületett. Emlékszem az első lépéseire és az első szavaira. Emlékszem, milyen volt tartani őt a karomban az anyja temetésén. Emlékszem, milyen volt őt utoljára látni. Emlékszem arra, amikor elmondták, hogy meghalt. Minden itt van.

– Senki sem birtokolhatja valaki másnak az emlékeit – hitetlenkedett Cloud. A hangjával igyekezett vigasztalni Jaredet. – Ez egyszerűen nem így működik.

Jared felnevetett, keserűen.

– De bizony így. Nekem így. Mondtam már, én azért születtem, hogy valaki másnak az elméjét hordozzam. Nem hitték volna, hogy összejön, de sikerült. És most az ő emlékei az én emlékeim is. Az ő élete az én életem. A lánya...

Jaredbe beleszakadt a szó, képtelen volt folytatni. Cloud letérdelt Jared mellé, karjával átfogta a vállát, és hagyta gyászolni.

– Nem jó ez így – mondta végül. – Nincs rendjén, hogy neked kell meggyászolnod ezt a gyereket.

Jared röviden felnevetett.

– Nem a jó világegyetemben élünk.

– De nem ám – értett egyet Cloud.

– Meg akarom gyászolni. Érzem a szeretetet, amit iránta érzek. Amit ő érzett iránta. Emlékezni akarok a lányra, akkor is, ha ez azt jelenti, hogy gyászolnom kell. Vagy ez túl nagy ár azért, hogy emlékezzek rá, ugye?

– Nem. Azt hiszem, nem.

– Köszönöm – mondta Jared. – Köszönöm, hogy eljöttél velem, és segítettél.

– Erre valók a barátok – felelte Cloud.

– Dirac – jött az üzenet Sagantól. Ott állt mögötte. – Újra aktív állományba került.

Jared érezte az újrakapcsolódás hirtelen hullámát, érezte, ahogy Sagan környezettudatossága elönti őt. Egyik része fel volt háborodva, a másik viszont ujjongott, hogy ismét egy nagyobb entitás része lehet. Jared előtt világossá vált, hogy az integráció nemcsak arról szól, hogy az egyén információt oszt meg a közösséggel, hanem hogy része lesz valami magasabb egésznek, hogy kötődik egy csoporthoz. Ezért volt az, hogy a Különlegesek ritkán vonultak nyugdíjba. A nyugdíjazás az összekapcsolódás megszűnésével járt, az integráció lekapcsolása pedig annyit jelentett: egyedül vagy.

A Különleges Erők katonái soha nincsenek egyedül. Akkor sem, ha magukban vannak.

– Dirac – jelentkezett Sagan ismét.

– Beszéljen rendesen – válaszolta Jared, és felállt, de még nem nézett Saganra. – Ne legyen udvariatlan.

Volt egy pillanatnyi szünet, amíg Sagan válaszolt.

– Legyen így. Dirac közlegény, ideje mennünk. A Főnix Állomáson már várnak ránk.

– Miért? – kérdezte Jared.

– Ezt nem fogom előtte elmagyarázni – utalt Cloudra Sagan. – Már megbocsásson, hadnagy.

Semmi gond.

– Mondja ki hangosan – makacsolta meg magát Jared. – Különben nem megyek.

– Parancsot kapott, katona.

– Én meg azt mondom, hogy fogja a parancsát, és dugja föl magának. – Hirtelen nagyon fárasztónak találta az életet a Különlegesek között. – Tele van a surranóm azzal, hogy ide-oda toszogatnak. Ha nem mondja el, hogy hová kell mennem és miért, esküszöm, itt maradok.

Sagan hangosan felsóhajtott, és Cloudhoz fordult.

– Higgye el nekem, ha ebből egy szó is elhagyja a maga száját, személyesen fogom fejbe lőni. Nagyon közelről.

– Minden egyes szavát elhiszem, hölgyem.

– Három órával ezelőtt az Obin elpusztította a Vörösvércsét. De mielőtt teljesen megsemmisült volna, még sikerült egy ugrószondát elküldenie. Még két hajót vesztettünk el az elmúlt huszonnégy órában, minden nyom nélkül tűntek el. Azt gondoljuk, hogy az obinok ugyanezt a sorsot szánták a Vörös vércsének is, csak valamiért nem jártak sikerrel. Szerencsénk volt, már ha ezt szerencsének lehet nevezni. Ezzel a hárommal együtt a Különleges Erők összesen hét hajót vesztett el az elmúlt hónapban. Tisztán látszik, hogy az Obin célba vette a Különleges Erőket.

– De miért?

– Nem tudjuk. Szilard tábornok úgy döntött, nem várunk tovább, hogy újabb hajókat támadjanak meg. Bemegyünk, és elkapjuk Boutint. Tizenkét órán belül indulunk.

– Ez őrültség. Csak annyit tudunk, hogy az Ariston van valahol. Egy egész holdat kell átkutatni utána. És mindegy, hány hajóval megyünk, az Obin – anyarendszert fogjuk megtámadni.

– Tudjuk, hogy hol rejtőzik Boutin az Ariston. És van tervünk arra is, hogy miként hatolunk át az obin védvonalakon.

– Hogyan?

– Na, ezt nem fogjuk hangosan megtárgyalni. Dirac, a vitának vége. Jöjjön, vagy maradjon. Tizenkét óránk van a támadásig. Éppen elég időt elvesztegettem azzal, hogy lejöjjek magáért, nem akarok még több időt elpocsékolni.

TIZENEGY

A kurva életbe, tábornok, gondolta Jane Sagan, miközben átvágott a Papírsárkányon, útban a dokkolóhangár vezérlőterme felé. Ne bujkálj már előlem, te fontoskodó fasz. A nő persze ügyelt arra, hogy a gondolatot ne küldje bele a Különlegesek kommunikációs csatornájába. Mivel a Különlegesek számára a gondolkodás és a kommunikáció meglehetősen közel esik egymáshoz, csaknem minden katonájuk átélte már egyszer-kétszer az „ezt kimondtam volna hangosan?” élményt. Ez a gondolat hangosan kiejtve azonban több gondot okozott volna, mint amennyit ért.

Sagan azóta próbálta utolérni Szilard tábornokot, amióta megkapta a parancsot, hogy szedje össze az engedély nélküli eltávozáson tartózkodó Jared Diracot a Főnixről. A parancs azzal a kiegészítéssel érkezett, hogy Dirac ismét az alárendeltje, és egy csomó titkosított feljegyzés is érkezett a kiegészítéssel együtt. Robbins ezredes részletes jelentése Dirac életének legutóbbi eseményeiről, a Covell Állomás meglátogatásáról, a hirtelen emléközönről és arról a tényről, hogy Dirac tudatmintája gyakorlatilag megegyezik Boutinéval. Robbins továbbította azt a hivatalos javaslatot is, amelyet Mattson küldött Szilárdnak, és amelyben óva intette Dirac reaktiválásától, ellenben javasolta a katona fogvatartását egészen az obinokkal hamarosan bekövetkező ellenségeskedés végéig.

Sagan véleménye szerint Mattson egy seggfej, de el kellett ismernie, hogy ezúttal a fején találta a szöget. Sagan soha nem érezte magát biztonságban Dirackal a csapatában. A férfi használható volt, és ügyes, de az a tény, hogy valaki másnak a tudatát is ott cipeli a koponyájában, ami csak arra vár, hogy előcsorogjon, és megfertőzze az elsőt, nos, ez kellőképpen elővigyázatossá tette Sagant. hadnagy tisztában volt azzal a lehetőséggel, hogy Dirac akció közben omlik össze, és ezzel másoknak is a halálát okozhatja. Ezért aztán győzelemként élte meg, amikor Dirac végül a Főnix Állomás folyosóján tört meg, ő meg éppen eltávozáson volt. Amíg Mattson vissza nem rendelte a saját fennhatósága alá, nem is érzett sajnálatot iránta. Csak amikor megszabadult a felelősségtől, akkor vallotta be magának, hogy Jared igazából soha nem igazolta a gyanúját.

Csakhogy ez akkor volt, gondolta Sagan. De Dirac most megint itt van, ráadásul hivatalos papírja van arról, hogy megzakkant. Sagannak jókora erőfeszítésébe tellett, hogy ne vágjon rajta egy második segglyukat, amikor a Főnixen megtagadta az engedelmességet. Ha nála lett volna a kábító pisztoly, amellyel a Főnix folyosóján leterítette Diracot, most is fejbe lőtte volna, csak hogy éreztesse: a beültetett attitűd nem igazán kápráztatta el.

Így aztán csak nagy lélekjelenléttel tudott civilizált maradni Dirac társaságában visszafelé. Ezúttal futárgép hozta őket, és egyenesen a Papírsárkány dokkolóhangárjában landoltak. Szilard a fedélzeten volt, éppen Crick őrnaggyal, a Papírsárkány parancsnokával tárgyalt. A tábornok nem válaszolt Sagan kapcsolatkeresési kéréseire, amelyeket a hajóról küldött az állomásra. Most azonban, hogy mind a ketten ugyanazon a hajón voltak, a nő elszánta magát arra, hogy addig nem hagyja békén a tábornokot, ameddig el nem mondhatja neki a magáét. Sagan fölsietett a lépcsőn, két fokot lépve egyszerre, és kinyitotta a vezérlő ajtaját.

– Tudtam, hogy jönni fog – mondta Szilard, amint Sagan belépett az ajtón. A tábornok a hangárt felügyelő ellenőrző panel előtt ült. Mivel a hangárt üzemeltető tiszt a munkáját teljes egészében az AgyGépével végezte, a panel csak tartalékul szolgált. Szigorú értelemben a hajó összes irányító berendezése csak AgyGép-tartalék volt.

– Naná, hogy tudta, hogy jövök. Maga a Különleges Erők parancsnoka. Bármelyikünk helyét meg tudja határozni az AgyGép-jelek alapján.

– Nem amiatt. Egyszerűen ismerem magát. Biztos voltam abban, hogy megkeres, miután visszahelyeztem Diracot a szakaszába. – Szilard fordított egy keveset a székén, és kinyújtotta a lábait. – Olyannyira biztos voltam abban, hogy jönni fog, hogy kiürítettem a helyiséget. És tessék, itt vagyunk.

– Kérek engedélyt szabadon beszélni.

– Beszéljen.

– Maga teljesen meg van húzatva, uram!

Szilard hangosan felnevetett.

– Nem gondoltam volna, hogy ennyire szabadon fog beszélni, hadnagy.

– Ugyanazokat a jelentéseket látta, amiket én. Tökéletesen tisztában van azzal, hogy Dirac gyakorlatilag eggyé vált Boutinnal. Még az agya is pont úgy működik. Maga mégis ott akarja látni egy Boutint kereső küldetésben.

– Ez így van.

– Jézus ereje! – tört ki hangosan Sagan. A Különlegesek által használt kommunikáció gyors és hatékony, de nem igazán használható érzelemkitörések esetén. Mindazonáltal Sagan visszafogta magát, csak a frusztráció és a zaklatottság jeleit küldte a tábornok felé, amiket az szó nélkül fogadott. – Nem akarok felelősséget vállalni érte – üzente végül a nő.

– Nem rémlik, hogy a véleményét kértem volna erről.

– Veszélyt jelent a katonáimra, és veszélyt jelent a küldetésre. Tudja, mi következik, ha nem járunk sikerrel. Nincs szükségünk további kockázatra.

– Nem értek egyet magával – jelentette ki Szilard.

– Az isten szerelmére, miért nem?

– „Engedd közel barátaidat, de ellenségeidet még közelebb.”

– Hogy micsoda? – Sagannak hirtelen eszébe jutott a beszélgetés, amit hónapokkal korábban folytatott Cainennel, amikor ugyanezt a szólást idézte.

Szilard megismételte a mondást, és folytatta.

– Olyan közel engedjük magunkhoz az ellenséget, amennyire csak lehetséges. Dirac közülünk való, és fogalma sincs arról, hogy az ellenségünk. Azt hiszi, hogy közülünk való, mert amennyire ő tudja, az is. De már úgy gondolkodik, ahogy az ellenségeink, és úgy is viselkedik, ahogy az ellenségeink. És mi mindent tudunk, amit ő tud. Ez végtelenül hasznos, és megéri a kockázatot.

– Kivéve, ha ellenünk fordul.

– Ha így tenne, arról maga fog először tudomást szerezni. Dirac integrálva van a teljes szakasszal. Abban a percben, ahogy a maga érdekeivel szemben cselekszik, tudni fogja, ahogy mindenki más is, aki részt vesz a küldetésben.

– Az integráció nem gondolatolvasás. Csak akkor fogjuk tudni, hogy átállt, ha már csinált valamit. Ami azt jelenti, hogy bármelyikünket megölhet, vagy elárulhatja a helyzetünket az ellenségnek, és még egy csomó minden mást. Attól, hogy össze vagyunk kapcsolva, még veszélyt jelent.

– Egy dologban igaza van, hadnagy. Az integráció még nem gondolatolvasás. Csak ha megvan hozzá a megfelelő szoftververzió.

Sagan érezte, hogy jelzést kapott a kommunikációs csatornáján, és szoftverfrissítés érkezik az AgyGépére. Mielőtt még jóváhagyhatta volna, a csomag már el is kezdte kibontani magát. Sagan érzett egy kellemetlen nyilallást, ahogy a frissítés befejeződött, és pillanatnyi zavart okozott az agya elektromos mintázatában.

– Mi a franc volt ez?

– A gondolatolvasó upgrade. Általában csak tábornokok és a különleges feladatot ellátó vizsgálótisztek kapják meg, de a maga esetében indokoltnak tartom. Legalábbis ennek a küldetésnek az idejére. Ha visszajött, lekapcsoljuk, és ha valakinek egy szót is szól róla, hát elküldjük egy nagyon távoli és nagyon kicsi helyre.

– Nem értem, hogyan lehetséges.

Szilard vágott egy grimaszt.

– Gondolja végig, hadnagy. Gondolja csak végig, hogyan kommunikálunk. Gondolkodunk, és az AgyGép azonosítja, ha egy gondolatot meg akarunk osztani valaki mással. A szándéktól eltekintve nincs lényeges különbség a privát és a közösségi gondolataink között. Az lenne a meglepő, ha nem lennénk képesek a gondolatolvasásra.

– De ez nem köztudott tény.

Szilard a vállát vonogatta.

– Senki sem szeret azzal a gondolattal élni, hogy még a saját fejében sem lehet tökéletesen egyedül.

– Szóval maga képes a személyes gondolataimban olvasni?

– Úgy érti, az olyanok között, mint amikor fontoskodó fasznak nevezett?

– Azt egy bizonyos összefüggésben gondoltam.

– Összefüggés az mindig van. Nyugodjon meg, hadnagy. Igen, tudok olvasni a gondolataiban. A közvetlen és közvetett beosztottaim mindegyikének tudok olvasni a gondolataiban. De általában nem szoktam. Nem szükséges, és a legtöbbször tökéletesen haszontalan is.

– De ha akar, olvashat más gondolataiban – értetlenkedett Sagan.

– Így van. Viszont a legtöbb ember egyszerűen unalmas. Amikor előléptettek a Különleges Erők parancsnokának, egész álló nap mások gondolatait figyeltem. Tudja, mire gondol az emberek többsége az idő nagy részében? Arra, hogy ennének. Vagy hogy szarnának. Vagy hogy megdugnának valakit. És onnan vissza oda, hogy ennének. És futják ezeket a köröket a halálukig. Higgye el nekem, hadnagy. Egy napig bírná, aztán az emberi szellem csodájáról és összetettségéről alkotott véleménye visszavonhatatlan károkat szenvedne.

Sagan elmosolyodott.

– Ha maga mondja.

– Igen, én mondom. Viszont a maga esetében valódi hasznot fog hajtani ez a képesség, mert képes lesz követni Dirac gondolatait és érzéseit anélkül, hogy ő észrevenné, hogy figyelik. Ha árulást kezdene forgatni a fejében, arról maga hamarabb fog tudni, mint ő. Közbe tud avatkozni még azelőtt, hogy megölne valakit, vagy elárulná a helyzetüket. Azt hiszem, ez elég hatékony módja az általa jelentett kockázat kezelésének.

– És mit tegyek, ha átfordul? – kérdezte Sagan. – Ha áruló lesz belőle?

– Természetesen akkor megöli. Ne habozzon egy másodpercig sem. De menjen biztosra! Most már tudja, hogy bármikor körülnézhetek a fejében. Remélem, ez elég visszatartó erő, és nem lövi szét a fejét csak azért, mert feszültnek érzi magát.

– Így lesz, tábornok.

– Kiváló. Hol van most Dirac?

– A szakasszal van, a hangárban, készülnek az indulásra. A parancsait már a felfelé vezető úton megkapta.

– Miért nem ellenőrzi le?

– A gondolatolvasó kiegészítővel?

– Azzal. Tanulja meg használni még a bevetés előtt. Később nem lesz ideje piszmogni vele.

Sagan aktiválta az új kiegészítőjét, megtalálta vele Diracot, és figyelni kezdte.

– Ez őrültség – gondolta magában Jared.

– Igazad van – mondta Seaborg. A férfit a 2. szakaszhoz vezényelték, mialatt Jared távol volt.

– Ezt hangosan mondtam?

– Dehogy, faszfej, olvasok a gondolataidban – felelte Seaborg, és a harsány derültség pingjét küldte Jaredbe. A köztük lévő feszültség nyomtalanul eltűnt Sarah Pauling halála után, amikor Seaborg féltékenységét teljesen elmosta a Sarah elvesztése felett érzett közös gyász. Jared nem volt biztos abban, hogy a barátjának akarja-e tekinteni Seaborgot, de a kapcsolat egyértelműen inkább baráti volt, mint ellenséges, és a szakasz integrációja csak még szorosabbra fűzte ezt a köteléket.

Jared körülnézett a hangárban, ahol két tucat, ugróhajtóművel felszerelt gondola parkolt, gyakorlatilag az összes, amit addig gyártottak. A férfi nézte, ahogy Seaborg bemászik az egyikbe, hogy ellenőrizze.

– Szóval ezekkel fogunk megtámadni egy egész bolygót – dörmögte Seaborg. – Egypár tucat Különleges katona, mindegyik saját űrjáró talicskával.

– Láttál te már talicskát?

– Dehogy. Csak képen, és azok pont így néztek ki. Hát miféle őrült utazna az űrben ebben az izében?

– Én már utaztam benne.

– Ó. Ez mindent megmagyaráz. És milyen volt?

– Védtelennek éreztem magam benne.

– Csodás – forgatta a szemeit Seaborg.

Jared együtt érzett vele, ugyanakkor látta a támadási tervben a logikát. Azok a fajok, amelyek képesek voltak űrutazásra, hajókkal jutottak el az űr egyik pontjából a másikba, a bolygóvédelmi rendszerek ennélfogva hajó méretű tárgyak észlelésére rendezkedtek be. Az obin védőernyő az Arist körül pont ilyen volt. Egy Különleges hajót azonnal észrevennének és megtámadnának, de egy drótvázas gondolát, ami alig nagyobb, mint egy ember, aligha.

A Különleges Erők ezt azért tudták ilyen biztosan, mert már hat alkalommal küldtek át sikerrel gondolákat a bolygóvédő hálón, hogy lehallgassák a holdról érkező kommunikációt. Az utolsó alkalommal magát Charles Boutint is hallották az egyik csatornán, aki éppen kódolatlan hangüzenetet küldött az Obinurra, és az ellátóhajó érkezési ideje után érdeklődött. A Különleges katona, aki elfogta az üzenetet, visszakövette a forrásáig, egy apró kis kutatóbázisig az Arist egyik szigetének a partján. A katona megvárt még egy üzenetet Boutintól, hogy bizonyos legyen a helyben, mielőtt visszatért volna.

Amikor ezt Jared megtudta, előkereste a hangfelvételt, hogy meghallgassa annak a férfinak a hangját, aki valaha ő volt. Ismerte már Boutin hangját olyan felvételekről, amelyeket Wilson és Cainen bocsátott a rendelkezésére, és nem volt kétely. Azok a felvételek ugyanannak az embernek a hangját rögzítették, mint ez. Kicsit öregebb, kicsit reszelősebb, kicsit feszültebb, de félreismerhetetlenül az övé, ugyanaz a hangszín, ugyanaz a modor. Jared tudatában volt annak, hogy Boutin hanghordozása mennyire hasonlít az övére, ami ugyan várható volt, ugyanakkor el is bizonytalanította egy kicsit.

Furcsa egy életem van, gondolta, és felnézett, hogy biztos legyen abban, ez a gondolat nem szivárgott ki. Seaborg még mindig a gondolát vizsgálta, és semmi jelét nem adta annak, hogy hallotta volna őt.

Jared átsétált a hangárban parkoló gondolák között egy gömbszerű tárgyhoz, amely alig volt nagyobb, mint maguk a gondolák. A Különleges Erőknek ezt a huncutságát „kiemelő kapszulának” nevezték, és akkor használták, ha valamit vagy valakit el akartak tüntetni egy bolygóról, de nem tudták maguk elvinni. A gömb belsejében volt egy akkora üreg, amely éppen be tudta fogadni egy közepes méretű értelmes faj egyetlen példányát. A Különleges katonák belerakták, amit vagy akit akartak, aztán lezárták a kapszulát, és hátraléptek, hogy a kapszula hajtóművei kilőhessék a gömböt az űrbe. A kapszulában antigravitációs mező kímélte meg az utast attól, hogy az induláskor fellépő gyorsulás szétlapítsa. A kapszulát egy Különleges cirkálóhajó gyűjtötte be végül.

Ezt a kapszulát Boutinnak szánták. A terv egyszerű volt: lerohanják a kutatóállomást, ahol Boutin is dolgozott, és kiiktatják a hírközlési berendezéseit. Elkapják Boutint, bevágják a kapszulába, aztán kilövik az űrbe, és egészen a biztonságos ugráshatárig repül. A Papírsárkány csak annyi időre lép be a rendszerbe, hogy összeszedje a kapszulát, aztán eltűnik, mielőtt az obinok üldözőbe vehetnék. Miután Boutint elfogták, a bázist a klasszikus módszerrel tervezték megsemmisíteni, egy kellően nagy meteorral, amely földig rombolná, persze nem túl közel becsapódva, nehogy gyanút keltsen. Ebben az esetben az óceánba szánták a meteort, a bázis elpusztítását meg a becsapódás után érkező cunamira bízták volna. A Különleges Erők évtizedek óta operáltak már zuhanó sziklákkal, pontosan tudták, hogyan kell elintézni, hogy természeti katasztrófának látszódjon a pusztítás. Ha minden a terv szerint történik, az obinok észre sem veszik, hogy megtámadták őket.

Jared azonban két egymással összefüggő gyenge pontját is látta a tervnek. Az első, hogy a gondolák nem tudnak leszállni a felszínre, mert vagy nem bírják ki a légkörbe lépést, vagy ha nem is égnének el, akkor sem maradnak kormányozhatóak. A 2. szakasz bevetésben részt vevő tagjai ezért az Arist légkörének határán fognak kibukkanni az ugrásból, hogy aztán egy nagy magasságról végrehajtott siklóernyős ereszkedéssel érjék el a felszínt. Sagan csinált már ilyet a koralli csatában, és messze nem ez volt a legrosszabb élménye, de Jared szerint nagyon vékony jégre merészkednek ezzel a taktikával.

Az érkezés módjából egyenesen következett a másik komoly kihívás a tervben. A 2. szakasz kivonása a küldetés után. Boutin elfogását követően a 2. szakasz azt a parancsot kapta, hogy tűnjenek el az állomás közeléből, nehogy a tervezett cunami elmossa őket is. A tervet alaposan kidolgozták, még egy magaslatot is megjelöltek, amely elvileg – elvileg! – szárazon fog maradni. Ide menekülhetnek az áradat elől, majd jó pár napra el kell tűnniük a sziget belsejében húzódó lakatlan vadonban, ameddig a Különleges Erők nem tudnak megfelelő számú kiemelő kapszulát ledobni nekik, hogy kihozzák őket. Több körre is szükség lesz ahhoz, hogy a szakasz mind a huszonnégy tagját kiemeljék a bolygóról, és Sagan már elmondta Jarednek, hogy ők ketten maradnak a legvégére.

Jared beleborzongott, ahogy eszébe jutott Sagan eligazítása. A hadnagy sosem rajongott érte, és a férfi azt gondolta, érti ennek az okát: Sagan a kezdetektől tisztában volt azzal, hogy egy árulót klónoztak a személyében. Többet tudott róla, mint saját maga. Amikor visszahelyezték Mattson parancsnoksága alá, a búcsúja őszintének látszott, de amióta a temetőben találkoztak, annyira dühös volt rá, mintha a valódi Boutin lett volna. Amit Jared meg is értett valahol, hiszen ahogyan Cainen megjegyezte, már sokkal jobban hasonlított Boutinra, mint régi önmagára. Másrészt viszont bántotta Jaredet, hogy úgy kezelik, akár egy ellenséget. Jared fejében már azt is megfordult, hogy Sagan azért akar vele utolsónak maradni, hogy tanúk nélkül intézhesse el.

Aztán kiverte a fejéből az ötletet. Sagan képes volna megölni őt, ebben nem kételkedett. De abban is biztos volt, hogy nem teszi meg, ha nem ad rá okot. A legjobb lesz, ha nem adok rá okot, gondolta Jared magában.

De nem csak Sagan miatt aggódott, ott volt még Boutin is. A bevetés során számoltak némi ellenállással, legfőképp a bázis kis létszámú helyőrsége részéről, de sem a tudósoktól, sem Boutintól nem vártak semmi hasonlót. Jared úgy vélte, ezzel hibát követnek el. Jared, aki ott hordozta magában Boutin sziklaszilárd dühét, tisztában volt az intelligenciájával, még ha a kutatása részleteit nem is látta át teljesen. Nem hitt abban, hogy Boutin harc nélkül megadja magát. Nem gondolta, hogy fegyvert ragadna, mert nem volt harcos típus. Boutin fegyvere különben is az agya volt. Abban fogant meg és kristályosodott ki a Gyarmati Szövetség elárulásának gondolata, amely ebbe a helyzetbe sodorta őket, és amelynek Jared az életét köszönhette. Megalapozatlan előfeltevés volt tehát a tervezők részéről, hogy Boutint simán elkaphatják, és bevághatják egy kapszulába. Jared biztosra vette, hogy tartogat még a számukra pár kellemetlen meglepetést.

Hogy pontosan milyet, arról persze fogalma sem volt.

– Nem vagy kajás? – kérdezte Seaborg. – Mert bármikor, ha eszembe jut, hogy milyen egy eszement küldetés lesz a következő, hát rám jön az ehetnék.

Jared vigyorgott.

– Akkor sokat lehetsz éhes.

– Ez a Különleges Erők egyik nagy előnye. Hogy annyit ehetek, amennyit akarok. És hogy kihagyhatom a bénázós tinédzseréveket.

– Csak nem tanulmányozol tizenéveseket?

– Csak de. Ha szerencsém van, egyszer én is az leszek.

– Épp most mondtad, milyen jó, hogy kihagyjuk a bénázós tinédzseréveket.

– Hát, ha én egyszer tini leszek, nem fogok bénázni. Na, gyere, ma este lasagna a vacsora.

Sagan kinyitotta a szemét.

– Hogy ment? – kérdezte Szilard, aki némán nézte, ahogy Jaredet figyeli.

– Dirac azon aggódik, hogy alábecsüljük Boutint. Hogy a fickó felkészült a támadásra, hogy védekezni fog, és nekünk fogalmunk sincs róla, hogy hogyan.

– Remek – mondta Szilard. – Magam is osztom ezt a nézetet. Na, ezért akartam, hogy Dirac is vegyen részt a küldetésben.

Az Arist zöld volt és felhős, teljesen kitöltötte Jared látómezejét. A férfit meglepte a hold mérete. Az atmoszféra peremén léptek ki az ugrásból, és a tény, hogy semmi más nem volt körülötte, mint egy karbonszálas váz, kifejezetten felkavaró élmény volt. Azt érezte, mindjárt lezuhan. Ami pontosan egybevágott a tervvel.

Elég ebből, gondolta, és kiszabadította magát a gondolából. A bolygó felé lebegve észrevette öt bajtársát: Sagant, Seaborgot, Dániel Harveyt, Anita Manleyt és Vernon Wignert. Kiszúrta a kiemelő kapszulát is, és megkönnyebbülten sóhajtott fel. A kapszula alig nyomott kevesebbet öt tonnánál, ami a mérethatárt jelentette, így maradt némi kétely arra vonatkozóan, hogy vajon a miniugrómű képes lesz-e megbirkózni vele. Jared rajának minden tagja elhagyta a gondoláját, és most szabadon lebegtek, lassan távolodva a lélekvesztőktől.

A 2. szakasz előrevetett osztagaként az volt a feladatuk, hogy biztonságban lekísérjék a kiemelő kapszulát, és biztosítsák a földet érési zónát a szakasz többi katonájának érkezése előtt. Boutin szigetét sűrű trópusi erdő borította, amely megnehezítette a landolást. Sagan talált egy kisebb tisztást úgy tizenöt kilométernyire a kutatóállomástól, azt választották ki a földet érésre.

– Marad a laza formáció, ameddig át nem érünk a légkör legrosszabb részén – üzente Sagan a rajnak. – Utána vesszük fel a szorosabb alakzatot. Rádiócsend, ameddig nem jelzek.

Jared belemerült az Arist látványába, ameddig az AgyGép felépítette körülötte a nanobotokból álló védőburkot a biztonságos landoláshoz. A nanobotok a hátizsák egyik rekeszéből áramlottak elő, és gömböt alkottak a teste körül, elszigetelve őt a külvilágtól. Nem égett szét ugyan a légkörbe lépéstől, de nem is látott semmit. Ott függött egy apró és sötét magánuniverzumban.

Hogy így magára maradt a gondolataival, Jared visszatért az obinokhoz, ahhoz az engesztelhetetlen és lenyűgöző fajhoz, amely Boutint befogadta. A Gyarmati Szövetség feljegyzései az Obinról egészen a szövetség születéséig nyúltak vissza. A bolygót az akkori telepesek Casablancának nevezték, és az obinok döbbenetes hatékonysággal irtották ki róla az embereket. A bolygó visszafoglalására küldött gyarmati csapatok szintén csúfos és drámai véget értek. Az Obin ugyanis nem adja meg magát és nem ejt foglyokat. Ha valamire szemet vetnek, nem hátrálnak, ameddig meg nem szerzik.

Amennyiben valami az útjukba kerül, eldöntik, hogy érdemes-e a dolgot végleg eltörölni. Nem az Ala volt az első faj (akiktől egyébként a tábornoki étkezde gyémántkupolája származott), amelyet az Obin módszeresen kiirtott, és nem is az utolsó.

Az egyetlen szerencse az volt, hogy a többi űrjáró néphez képest az obinok nem az a kimondott terjeszkedő faj. Ameddig az emberek tíz gyarmatot létesítettek, addig az obinok jó, ha egyet. Nekik aztán nem voltak skrupulusaik, ha szemet vetettek egy igényeiknek megfelelő lakott bolygóra, de szerencsére kevés volt a megfelelő bolygó. Az emberek által uralt rendszerek sorában a Casablanca után az Omagh következett, amelynek a meghódítása inkább csak egy ígéretes lehetőség megragadása volt (ti. a harcokban megfogyatkozott rraeyektől elragadni a zsákmányt), semmint igazi terjeszkedés. Az Obin, ha nem volt abszolút szükséges, nem terjeszkedett, ezért az emberek mást gyanítottak az omaghi támadás mögött. Ha a Rraey támadta volna meg az Omaghot, ahogyan azt feltételezték, a Gyarmati Szövetség biztosan megkísérelte volna a rendszer visszaszerzését. De a Rraey tudta, hogy mikor kell kiszállni.

A másik érdekes dolog az obinokkal kapcsolatban az volt, hogy ha nem ütköztek az érdekeik, akkor teljesen hidegen hagyta őket a többi értelmes faj (ezért nem értette Jared a Rrraeyjel és az Eneshával kötött szövetség feltételezését). Nem tartottak fenn diplomáciai képviseleteket, de még kommunikációs csatornákat sem más fajokkal. Amennyire a Gyarmati Szövetség tudta, az Obin formálisan soha nem üzent hadat, vagy írt alá békeszerződést egyetlen más fajjal sem. Ha hadban álltál az Obinnal, azt onnan tudtad, hogy tüzet nyitottak rád. Ha nem álltái háborúban az Obinnal, akkor nem is kerültél kapcsolatba vele. Az obinok nem voltak xenofóbok, vagyis nem gyűlöltek egyetlen másik fajt sem. Egyszerűen csak nem érdekelték őket a többi fajok. Ezért aztán az a tény, hogy egyszerre nem egy, hanem mindjárt két fajjal is szövetkeztek, egészen elképesztő elképzelés volt, az viszont, hogy a Gyarmati Szövetség ellen, már egyáltalán nem.

Az obin szövetségi politikáról szóló adatok, illetve ezek hiánya miatt egy feltételezés keringett a GYV berkein belül, amelynek ugyan sok hitelt nem adtak, de nagyszámú más faj is osztotta: az obin intelligencia állítólag nem az evolúció terméke, hanem egy másik fajtól kapott ajándék. A GYV azért kételkedett ebben, mert roppant valószínűtlennek tartotta, hogy lenne faj a galaxisnak ebben a gyilkosán versenyző tartományában, amelyik időt és erőforrásokat áldozna arra, hogy egy szánalmas, földhözragadt társaságot saját költségen felemeljen. Ezzel szemben ismert olyan fajokat, nem is egyet, amelyek még a félintelligens lényeket is kipusztították, mert a versenytársakat nem lehet elég korán kiiktatni a versenyből.

Ha viszont a pletyka igaz, akkor a legvalószínűbb, hogy az obinok intelligens tervezői a konszuk. A Konszu volt az egyetlen faj közel és távol, amely rendelkezett egy egész faj felemeléséhez szükséges csúcstechnológiával, és még a vallási motivációjuk is megvolt hozzá. Közismert ugyanis, hogy a Konszu faji küldetésének érezte, hogy más fajokat is a tökéletesség állapotába segítsen. A gond csak az volt, hogy a konszu módszer a tökéletesség elérésére a legtöbbször az volt, hogy a kiszemelt népnek meg kellett küzdenie velük, vagy két kisebb fajt játszottak ki egymás ellen, ahogy azt az emberekkel és a rraeyekkel tették a koralli csatában. De még ezzel együtt is sokkal valószínűbb volt, hogy egy intelligens faj inkább pusztít, mint teremt, közvetve vagy közvetlenül, és a faj, amelyik nem felel meg a konszuk magas és megkérdőjelezhetetlen elvárásainak, az áldozatukká válik.

Pont a konszuk magas és megkérdőjelezhetetlen elvárásai jelentették a fő érvet a konszu-obin teremtésmítosz ellen, mert az obinok – egyedüliként az ismert intelligens fajok között – semmilyen néven nevezhető kultúrával nem rendelkeztek. Az a néhány xenografikus kutatás, amely az obinokat célozta, egy szűkszavú és feladatoriontált nyelven, valamint hasznosítható épületeken kívül semmi kreatívnak nevezhetőt nem talált. Művészetnek egyik érzékterületen nem volt még csak nyoma sem, se irodalom, se vallás, se filozófia. Az obinok között még politikáról sem igen lehetett beszélni. Az egyik GYV számára dolgozó kutató szerint az obin társadalom oly mértékben nélkülözte a kultúrát, hogy még az is nyitott kérdés volt, szoktak-e az obinok mindennapi beszélgetést folytatni, vagy egyáltalán képesek-e rá. Jared ugyan nem volt egy konszuszakértő, de valószínűtlennek tartotta, hogy az a faj, amelyiknek fontos a moralitás és az eszkatológia, alkot egy másikat, amelyikből még a képesség is hiányzik arra, hogy ezeket egyáltalán felismerje. Ha az Obint intelligens tervezés teremtette, akkor sikerült egy nagyon meggyőző érvet találni az evolúció mellett.

A Jared védőgömbjét alkotó nanobotok ekkor leváltak, és lassan elmaradtak mellőle. A férfi pislogott párat, hogy a szeme alkalmazkodhasson a megváltozott fényviszonyokhoz, és a raja után nézett. Keskenysávú sugarak találták meg és villantották fel a többieket, ettől eltekintve láthatatlanok voltak, hála az aktívan álcázó kezeslábasoknak. Még a kapszula is felvette a környezet színét. Jared a kapszula felé lebegett, hogy ellenőrizze az állapotát, de Sagan elhessegette, és maga ellenőrizte a kapszulát. A raj valamivel szorosabbra zárta az alakzatot, de elég térközt tartottak ahhoz, hogy ne akadjanak össze, ha majd kinyitják az ernyőiket.

A raj a lehető legalacsonyabban nyitotta ki az ejtőernyőit. Még ha álcázták is magukat, az ernyőket észrevehetik, ha tudják, merre keressék őket. A kapszula ernyője hatalmas volt, és gyors fékezésre tervezték. A nanobotkupola hangos csattanással kibomlott, pillanatok alatt megtelt levegővel, majd azonnal darabokra szakadt, hogy egy másodperccel később újabb kupola nyílhasson. Végül a kapszula eléggé lelassult ahhoz, hogy a kupola egyben maradjon.

Jared a kutatóbázis felé nézett, amely jó pár kilométerre délre volt tőlük. Kinagyította a képet, hogy ellenőrizze, lát-e bármiféle mozgolódást, amely arra utalna, hogy észrevették őket. Nem látott semmi ilyesmit, megfigyelését Harvey és Wigner is megerősítette. Pillanatokkal később már a felszínen álltak, és lihegve vonszolták a kapszulát a tisztásról a fák közé. Az álca követte a környezet mintáját.

– Mindenki vésse az eszébe, hol parkoltunk – üzente Seaborg.

– Csendet – parancsolta Sagan hirtelen, miközben láthatóan befelé figyelt. – Ez Roentgen volt. Ők is mindjárt nyitják az ernyőiket. – A nő a vállához emelte a puskáját. – Gyerünk, nézzük meg, hogy nem vár-e ránk valami meglepetés.

Jaredet különös érzés fogta el, mintha szigonyt döftek volna az agyába.

– Ó, basszameg..

Sagan ránézett.

– Mi az?

– Baj... – van, akarta mondani Jared, de csak a mondat feléig jutott, amikor érezte, hogy integrációját a szakasszal brutális hirtelenséggel szétszakították. Levegőért kapott, és a fejét markolászta, olyan volt, mintha egyik fontos érzékszervét kitépték volna a koponyájából. A raj többi tagja is összeomlani látszott, zokogtak és hánytak az elveszettség hirtelen érzésétől. Jared térdre esett, és próbált levegőhöz jutni. Öklendezett.

Aztán talpra küzdötte magát, és Saganhoz botorkált, aki szintén térdelt, és éppen a hányadékot próbálta a szájából kiköpködni. Megragadta a nő karját, és felemelte.

– Jöjjön. Fel kell kelnünk. El kell rejtőznünk.

– Mi... – Sagan köhögött, és Jaredre nézett. – Mi a fene történt?

– Elvágtak bennünket. Történt már ilyen velem, amikor a Covellen voltam. Az obinok zavarják az AgyGépeket.

– De hogyan? – kiáltotta kétségbeesetten Sagan.

– Fogalmam sincs.

– Boutin – mondta a nő tántorogva. – Ő mondta el nekik. Egészen biztosan.

– Talán – Sagan enyhén imbolygott. Jared megfogta, és megkerülte, hogy szemben legyen vele. – Mennünk kell, hadnagy. Ha az obinok zavarnak minket, akkor tudják, hogy itt vagyunk. És akkor értünk jönnek. Fel kell szednünk az embereket, és el kell tűnnünk innen.

– De a többiek még jönnek. Meg kell... – a nőnek elakadt a szava, és hirtelen felegyenesedett. – Istenem! Édes istenem! – Felnézett az égre.

– Mi az? – kérdezte Jared, és ő is felnézett az égre, az álcázott ejtőernyők nyomait keresve. Egy egész másodpercig tartott, mire felismerte, hogy egyet sem lát. A következő másodpercben arra is rájött, hogy mit jelent mindez.

– Úristen!

Alex Roentgen első gondolata az volt, hogy elvesztette a keskenysávú kapcsolatot a szakasz többi tagjával.

Ó, a kurva életbe, gondolta, és pozíciót váltott, kezét-lábát szétnyitva pördült egy párat, hogy keskenysávú vevőjével megpróbálja befogni a többieket, egy kis extrapolációt végeztetve az AgyGépével, az utolsó ismert pozíciójukhoz képest. Nem kellett mindenkit megtalálnia, már egy kapcsolat is elegendő lett volna ahhoz, hogy újra integrálódjon.

Semmi.

Roentgen félretolta a szorongását. Szakadt már meg keskenysávú kapcsolata korábban is a többiekkel, igaz, csak egyszer, de az elég volt arra, hogy megtanulja, milyen érzés. Akkor földet érés után kapcsolódott újra, most is ezt fogja majd csinálni. Sok ideje nem volt töprengeni, mert rohamosan közeledett a nyitási magassághoz, a terv szerint olyan alacsonyan nyitják az ernyőt, amennyire csak lehetséges, nehogy felfedezzék őket. Ezért a nyitást igen pontosan kellett végrehajtani. Roentgen ellenőrizte az AgyGépét, hogy megtudja a pontos magasságát, és rájött, hogy már egy perce nincs kapcsolata a szerkezettel.

Roentgen tíz másodpercet töltött azzal, hogy ezt a gondolatot megeméssze, de nem tudta. Nekifutott még egyszer, de az agya nemhogy nem tudta megemészteni, egyszerűen kivetette magából a gondolatot, és visszadobta a következményekkel együtt, ha ez a gondolat igaznak bizonyulna. A férfi megpróbálta válaszra bírni az AgyGépét, újra és újra és újra, folyamatosan birkózva a növekvő pánikkal. Segítségért üvöltött a fejében, de senki nem válaszolt. Senki nem hallotta. Egyedül volt.

Alex Roentgen ekkor veszítette el az eszét, pörögve és kalimpálva szakította át az égboltot, emberi hangján sikítva, amelyet csak ritkán használt, és amin az agyának egy távoli és leválasztott része még csodálkozott is, hogy egyáltalán létezik. Az ejtőernyője nem nyílt ki, mert mint minden fizikai eszközt és mentális folyamatot, ezt is az AgyGépe aktiválta és irányította. A szerkezet olyan régóta és olyan megbízhatóan szolgálta őket, hogy a Gyarmati Véderő katonái már nem is eszközként gondoltak rá, hanem adottságként, mint amilyen az agy többi része vagy a katonák teste maga. Roentgen úgy zuhant át a nyitási határon, hogy nem tudta, nem érdekelte és nem is érezte át a legvégső határ átlépésének következményeit.

Nem a biztos halál tudata őrjítette meg Roentgent. Hanem az az érzés, hogy hatéves élete alatt először van egyedül, elválasztva és elszakítva a bajtársaitól. Ez alatt a hat év alatt a bajtársak életének legintimebb részeit is átélte, ahogyan küzdöttek, ahogyan keféltek, minden apró részletet az életükben, még azt a pillanatot is, amikor meghaltak. Megnyugvást adott neki, hogy velük volt utolsó másodperceikben, és tudta, hogy vele is ott lesznek majd az ő utolsó másodperceiben. De most nem lesznek ott vele, és ő sem lesz ott velük. Az elszakítottság iszonyatánál a szégyen sem volt kisebb, amiért nem képes támogatni és vigasztalni a barátait, akik ugyanabba a halálba zuhannak, mint ő maga.

Alex Roentgen még egyszer átfordult, arccal a föld felé, amely pillanatokon belül meg fogja ölni, és az elhagyatottak sikolyát sikította.

Jared elszörnyedve látta, hogy a cigánykerekező szürke folt még az utolsó másodpercekben is gyorsul, majd egy üvöltő emberi alak csapódik be egy émelyítő, placcsanó puffanás kíséretében a tisztásba. A becsapódás felrázta Jaredet a bénultságából. Megtaszította Sagant, és üvöltve próbálta futásra ösztökélni. Aztán a többiekhez futott, felrángatta és az erdő felé vonszolta őket, el a zuhanó testek útjából.

Seaborg és Harvey már magukhoz tértek, de meredten bámulták az eget, és nézték, ahogy a barátaik sorban meghalnak. Jared megtaszította Harveyt és pofon vágta Seaborgot, majd mindkettőjükre ráüvöltött, hogy haladjanak már. Wigner még mindig nem mozdult, csak feküdt ott katatóniás állapotban, mire Jared felnyalábolta, és Seaborgnak adta, hogy vigye. Utána Manleynak nyújtotta a kezét, de a nő ellökte, és sikítva kezdett négykézláb mászni a tisztás közepe felé. Amikor azonban becsapódástól szétszakadó testek kezdtek pattogni körülötte, összekapta magát, felszökkent és futni kezdett. Hatvan méterrel arrébb aztán megállt, hogy a maradék józanságát is kisikítsa magából. Jared éppen elfordult, ezért nem látta, ahogy egy zuhanó test a nyakán és a vállán landol, ereket és csontokat zúzva szét, törött bordákat gyűrve a nő tüdejébe és szívébe. Jared csak annyit hallott, hogy Manley sikításának egy hatalmas puffanás vetett véget.

Az első becsapódást követően két percen belül a 2. szakasz összes tagja a földön hevert szanaszét. Jared a többi túlélővel együtt a tisztás széléről figyelte, ahogy bajtársaik lezuhannak.

Amikor vége lett, Jared számba vette a raj négy túlélőjét. Mindannyian sokkos állapotban voltak. Sagan tűnt a leghasználhatóbbnak, Wigner a legrosszabbnak, bár a férfi végre elkezdte érzékelni, ami körülötte történik. Jared pocsékul érezte magát, de legalább magánál volt, elég időt töltött integráció nélkül ahhoz, hogy megtanuljon nélküle létezni. Ebben a pillanatban ő volt a vezető.

Saganhoz fordult.

– Indulnunk kell. Be a fák közé. El kell tűnnünk innen.

– A küldetés... – kezdte Sagan.

– Már nincs küldetés. Tudják, hogy itt vagyunk. Meghalunk, ha itt maradunk.

A szavak kitisztították Sagan fejét.

– Valakinek vissza kell mennie. A kapszulával. Riasztani kell a GYV-t. – A nő szúrósan nézett Diracra. – Nem magának.

– Nem nekem – értett egyet Jared. Tudta, hogy Sagan azért mondta, mert gyanakszik rá, de nem érdekelte. Azért értett egyet, mert ő volt a rajból egyedül cselekvőképes. – Menjen maga – ajánlotta Sagannak.

– Nem – felelte Sagan. Érzelemmentesen. Megkérdőjelezhetetlenül.

– Legyen akkor Seaborg. – Sagan után még ő volt a legjobban magánál, képes lesz elmondani a parancsnokságnak, hogy mi történt, és figyelmeztetni őket, hogy készüljenek föl a legrosszabbra.

– Seaborg – hagyta jóvá Sagan.

– Rendben – mondta Jared, és Seaborghoz fordult. – Gyere, Steve. Szállj be ebbe a cuccba.

Seaborg odatámolygott a kapszulához, és elkezdte letakarítani róla a növényi maradványokat, hogy hozzáférjen a beszállónyíláshoz. Megpróbálta kinyitni, aztán megmerevedett.

– Mi az? – kérdezte Jared.

– Hogy nyissam ki? – kérdezett vissza Seaborg, és mivel ritkán szokott megszólalni, hangja bizonytalanul csengett.

– Használd a... ó, a rohadt életbe – káromkodta el magát Jared. A kiemelő kapszulát is csak AgyGéppel lehetett nyitni.

– Hát ez kibaszottul tökéletes! – dühöngött Seaborg, és levetette magát a kapszula mellé.

Jared Seaborg felé indult, de hirtelen megállt, és felkapta a fejét.

A távolból valami feléjük tartott, és akármi is volt az, nem zavarta, hogy már messziről meghallják.

– Mi van? – kérdezte Sagan.

– Valaki jön. Nem egyedül. Az obinok. Megtaláltak minket.

TIZENKETTŐ

Fél óráig tudták távol tartani maguktól az obinokat, mielőtt sarokba szorították volna őket.

A raj jobban járt volna azzal, ha szétválnak egymástól, különböző irányokba csalva az őket üldöző obinokat, és talán egyiküknek-másikuknak sikerült is volna lerázni őket, a többiek áldozata árán. De együtt maradtak, az integrációt próbálták azzal pótolni, hogy nem veszítették el egymást szem elől. Először Jared vezette őket, és a Wignert vonszoló Sagan maradt az utóvédben. Aztán valamivel később szerepet cseréltek. Sagan észak felé vette az irányt, hogy lerázzák az üldöző obinokat.

A távoli sivítás felerősödött. Jared felnézett, és a lombkoronán át észrevette, hogy egy obin légjáró halad a raj mellett, szintén észak felé. Az élen Sagan jobbra kanyarodott, azonnal keletnek fordult, amint meghallotta a légjárót. Pár perccel később egy második légjáró bukkant fel és kezdte követni őket, alig tíz méterrel a lombok felett. Egyszerre felbömbölt egy gépágyú, ágszilánkok és levelek záporoztak rájuk – az obin légjáró tüzet nyitott. Sagan megtorpant, ahogy nagy kaliberű lövedékek felszántották előtte az erdei talajt. Ennyit a keleti irányról. A raj ismét észak felé fordult. A légjáró is elkanyarodott, és velük tartott gépágyúlövedékeket okádva, ha lemaradoztak, vagy ha túlságosan kitértek volna keletre vagy nyugatra. A légjáró nem üldözte, hanem terelte őket, halálos hatékonysággal egy ismeretlen cél felé.

Ezt a célt tíz perccel később érték el, amikor a raj kiért egy kisebb tisztásra, ahol az első légjáróval utazó obinok már várták őket. Mögöttük a második légjáró készült éppen a leszállásra, leghátul pedig az obin gyalogcsapat – akik mindvégig a nyomukban maradtak – bukkant ki a fák közül.

Wigner, aki még nem tért teljesen magához az elszakítás okozta megrázkódtatásból, ellökte magát Jaredtől, és felemelte a fegyverét, szemmel láthatóan nem akarta harc nélkül megadni magát. Célba vette a tisztáson várakozó obin csoportot és meghúzta a ravaszt. Nem történt semmi. Hogy soha ne lehessen saját fegyverüket a GYV-katonák ellen fordítani, a rohampuskát is csak AgyGép-hitelesítés után lehetett elsütni. Ilyen pedig nem volt. Wigner felmordult a frusztráltságtól, aztán minden, ami a szemöldöke felett volt, hirtelen eltűnt, ahogy a lövés levitte a feje tetejét. Összecsuklott, és Jared látta a távolban az obin harcost, amint leereszti a fegyverét.

Jared, Sagan, Harvey és Seaborg összezártak, elővették harci késeiket, egymásnak vetették a hátukat, és mindannyian kifelé néztek. A késrántás az ellenállás meglehetősen értelmetlen gesztusa volt, egyikük sem tett úgy, mintha azt képzelné, hogy az obinok majd közel jönnek, ha meg akarják ölni őket. De mindannyian erőt merítettek abból, hogy tudták, a bajtársaikkal együtt fognak elesni. Nem ért fel ugyan az integrációval, de ez volt az elérhető legjobb pótléka.

Addigra a második légjáró is földet ért, és a belsejéből hat obin sorjázott elő, három fegyvert, kettő meg valamiféle felszerelést cipelt, a hatodik azonban üres kézzel jött. Az üres kezű az obinok sajátosan feszes testtartásában az emberek felé tartott, majd biztonságos távolságban megállt, miközben hátulról a három fegyveres obin fedezte. Összetett szemeivel Saganra meredt, aki a legközelebb állt hozzá.

– Adjátok meg magatokat – mondta kicsit furcsán hangzó, de érthető emberi nyelven.

Sagan pislogott.

– Hogy micsoda? – kérdezte. Amennyire tudta, az obinok soha nem ejtettek még foglyokat.

– Adjátok meg magatokat – ismételte meg a lény. – Ha nem teszitek, meghaltok.

– Ha megadjuk magunkat, életben hagytok minket?

– Igen.

Jared Saganra pillantott, aki a jobbján állt, és látta rajta, ahogy az ajánlatot emészti. Jarednek tetszett az ajánlat, mert lehet ugyan, hogy az obinok megölik őket, ha megadják magukat, de biztosan megölik őket, ha nem. Jared nem osztotta meg a véleményét Sagannal, tudta, hogy a nő nem bízna benne, és nem érdekli a véleménye.

– Tegyétek le a fegyvert – mondta végül Sagan. Jared leejtette a kését és lecsatolta a rohampuskáját, csakúgy, mint a többiek. Az obin levetette velük a málhájukat és az övüket is, nem hagyhattak mást magukon, csak a kezeslábast. Az első obin különítmény odajött hozzájuk, összenyalábolta a fegyvereket és a felszerelést, és behordta a légjáróba. Amikor az egyikük Harvey elé ért, Jared érezte, ahogy a bajtársa megfeszül, gyanította, hogy Harvey nagyon erősen koncentrál, hogy ne rúgjon egy jókorát az obinba.

Amikor a fegyvereket és a felszerelést elhordták, Jaredet és a többieket finoman eltávolították egymástól, majd a két felszerelést cipelő obin egyenként végigvizsgálta őket. Jared arra tippelt, hogy rejtett fegyvereket keresnek náluk. Miután három társát alaposan átnézték, Jaredhez értek, de épp csak egy pillantásra méltatták. Az egyikük egy füttyszerű megjegyzést küldött a vezetőnek látszó obinnak a saját nyelvükön. A vezér odalépett Jaredhez, a két fegyveres alig lemaradva követte.

– Te velünk jössz – mondta.

Jared Saganra pillantott iránymutatásért, vajon a hadnagy szerint mit kellene erre reagálni, de semmi választ sem kapott.

– Hová visznek? – kérdezte.

A főobin elfordult és ciripelt valamit. Az egyik fegyveres kísérője felemelte a fegyverét, és lábon lőtte Seaborgot. A Különleges üvöltve terült el a földön.

– Bazdmeg, Dirac! – kiabálta Seaborg. – Menj már azzal a kurva obinnal!

Jared kilépett a sorból, és hagyta, hogy a légjáróhoz kísérjék.

Sagan figyelte, ahogy a férfi kilép a sorból, és átfutott a fején a gondolat, hogy nekiugrik, és eltöri a nyakát, csak hogy megfossza az obinokat és Boutint a lehetőségtől, hogy megtudják, kicsoda Dirac, vagy hogy maga Dirac valami hülyeséget csináljon. De a pillanat elmúlt, amúgy is elenyésző esélye lett volna véghezvinni. És utána minden bizonnyal mindannyiukat lemészárolták volna. Most viszont még életben vannak.

A főobin Sagan felé fordult, felismerte benne a raj parancsnokát.

– Ti maradtok – mondta, majd elszökdécselt, mielőtt a hadnagy bármit is szólhatott volna. A nő előrelépett, hogy megszólítsa a visszavonuló obinokat, de hárman közülük elindultak feléje, lövésre kész fegyverekkel. Sagan felemelte a kezét, és visszahátrált, de a fegyveresek tovább nyomultak előre, jelezve Sagannak, hogy neki és a rajának is mozdulnia kell.

A nő Seaborghoz fordult, aki még mindig a földön hevert.

– Hogy van a lábad? – kérdezte.

– A kezeslábas megfogta a nagyját – utalt Seaborg a ruha lövedékálló képességére, amely becsapódáskor megmerevedett, és elnyelte az energia egy részét. – Annyira nem rossz. Túlélem.

– Tudsz járni?

– Ha nagyon muszáj.

– Akkor gyere. – Sagan kinyújtotta a kezét, hogy felsegítse Seaborgot. – Harvey, hozd Wignert. – A katona odalépett halott bajtársukhoz, és vállára emelte a testét.

A csoportot a tisztás közepén található mélyedésbe terelték, ahol egy kisebb facsoport arra engedett következtetni, hogy az alapkőzet jócskán erodálódott. Miután megérkeztek a mélyedésbe, Sagan előbb egy távozó légjáró sivítását hallotta, majd nem sokkal utána egy érkezőét. Az újonnan érkező légjáró jóval nagyobb volt a másik kettőnél, a mélyedés mellett szállt le, és a gyomrából számos egyforma gépezet sorjázott elő.

– Mi a francok ezek? – kérdezte Harvey, miután letette Wigner testét. Sagan nem válaszolt, figyelte, amint a gépek elhelyezkednek a horpadás pereme mentén, egymástól egyenlő távolságban, összesen nyolcan. Miután a gépek elfoglalták a helyüket, a szállítmánnyal érkező obinok felmásztak rájuk, és eltávolították a fém védőburkokat. A burkolatok alatt jókora forgócsöves géppuskák lapultak. Amikor az összes az géppuska előkerült, az egyik obin bekapcsolta őket, mire az irányzószervók baljós módon felzümmögtek, és a fegyvercsövek elkezdtek tárgyakat követni.

– Ez egy kordon – állapította meg Sagan. – Idezártak bennünket. – A had – nagy próbaképp tett egy lépést az egyik robotizált géppuska felé, mire az azonnal feléje lendült, célba vette, és követni kezdte. A nő tett még egy lépést, mire a gépágyú fájdalmasan hangos, visító szirénázásba fogott, vélhetőleg azért, hogy figyelmeztesse a feléje közeledőt. Sagan tudta, hogy a következő lépésre a robotpuska ellőné a lábát, így inkább nem folytatta a kísérletezést.

Elhátrált a szerkezettől, mire az lekapcsolta a szirénáját, de addig követte a fegyvercsövekkel, ameddig pár lépésre el nem távolodott.

– Ezek csak ránk vártak – osztotta meg a megfigyelését Harvey. – Hát nem kedves? Mit gondol az esélyeinkről?

Sagan a robotpuskákat bámulta.

– Az esélyek pocsékok.

– Ezt hogy érti?

– Ezek az automata géppuskák a kutatóállomásról vannak. Nincs a közelben semmilyen más támaszpont. Ez nem olyan cucc, amit csak úgy heverészni hagynának a laborkomplexum raktárában. Már korábban is használták őket foglyok őrzésére.

– Ja, vágom. – mondta Seaborg. – De ki? És miért?

– A Különleges Erők hat hajója tűnt el nyomtalanul – sorolta Sagan, kihagyva azt a hajót, amiről biztosan tudták, hogy obin támadás áldozatául esett. – Azoknak a hajóknak a személyzetével is történt valami. Lehet, hogy idehozták őket.

De miért tettek volna ilyet?

Sagan megvonta a vállát. Erre a kérdésre még nem volt válasza.

A levegőt megtöltötte a felszálló légjárók sivítása. A hajtóművek bömbölése lassan halt el, és nem maradt más mögötte, mint természetes neszek és zörejek.

– Pazar – mérgelődött Harvey. Egy követ vágott az egyik szervoágyúhoz, amely követte ugyan a levegőben, de nem nyitott rá tüzet. – Itt állunk víz, étel és menedék nélkül. Vajon mekkora az esélye annak, hogy az obinok többé felénk se néznek?

Sagan arra gondolt, hogy ennek az esélye felettébb nagy.

– Szóval te vagy én – mondta Charles Boutin Jarednek. – Vicces. Azt gondoltam, magasabb vagyok.

Jared nem szólt semmit. Miután megérkeztek a kutatóbázisra, egy félig nyitott klónozótartályba rakták, biztonságosan rögzítették, és magas, csupasz folyosókon tologatták, ameddig meg nem érkeztek egy laborfélébe, tele ismeretlen berendezésekkel. Jared magára hagyva hevert ott legalább egy órán keresztül, mire Boutin benyitott, és odalépett a tartály elé. Úgy vizsgálgatta Jaredet, mint egy nagyra nőtt és igen érdekes bogarat. Jared remélte, hogy elég közel jön ahhoz, hogy lefejelhesse, de nem tette.

– Csak vicceltem – mondta Boutin Jarednek.

– Tudom. Csak épp nem volt vicces.

– Hát, lehet, hogy kijöttem a gyakorlatból. Talán észrevetted, hogy az obinok nem azok a kifejezett humorzsákok.

– Igen, észrevettem. – Az állomásra vezető út során az obinok egy árva szót sem szóltak. Mindössze két mondatot bírtak mondani neki az út végén: „Kiszállni!”, amikor megérkeztek, és „Mássz be!”, amikor a klónozótartályba parancsolták.

– A konszuk hibája. Amikor az obinokat létrehozták, kifelejtették a humormodult. Sok más dolog mellett persze, amiről szintén megfeledkeztek.

Akarata ellenére, vagy talán, mert valaki más emlékei és személyisége is ott volt a fejében, Jared figyelni kezdett.

– Igaz lenne tehát? Hogy a konszuk fejlesztették fel az obinokat?

– Ha ragaszkodsz ahhoz, hogy így nevezd a műveletet. Bár a felfejlesztés szó természetszerűleg feltételezi a jó szándékot a fejlesztő részéről, ebben az esetben erre nincsen megnyugtató bizonyíték.

Abból, amit az obinok meséltek, nekem az derült ki, a konszuknak egy napon az jutott az eszükbe, hogy mi lenne, ha felokosítanának egy fajt. Ezért eljöttek az Obinurra, találtak egy mindenevő fajt egy kisebb ökológiai résben, és intelligenciát adtak neki. Tudod, hogy megnézzék, mi sül ki belőle.

– És mi sült ki belőle?

– Az akaratlan következményeknek egy hosszú és összefonódó láncolata, barátom. Aminek a végén te és én állunk itt, ebben a laborban. Onnantól idáig egyenes az út.

– Ezt nem értem.

– Hát persze hogy nem. Nincs meg hozzá minden információd. Nekem sem volt meg, mielőtt idekerültem volna, de ha mindent tudnál is, amit én tudok, akkor sem tudnád. Mennyit tudsz voltaképpen abból, amit én tudok?

Jared nem felelt. Boutin mosolygott.

– Mindenesetre eleget. Néhány érdeklődési területünk láthatóan közös. Láttam, hogy felvillanyozott, amikor a konszukról beszéltem. De talán kezdjük az egyszerű dolgokkal. Mint például: hogy hívnak? Kicsit zavaró úgy beszélgetni a klónommal, hogy azt sem tudom, hogyan szólítsam.

– Jared Dirac.

– A, a Különleges Erők névadási hagyománya. Véletlenszerű keresztnév, egy híres tudós családi neve. A Különleges Erők nómenklatúráját mindig is szórakoztatónak találtam. A lehetséges családnevek száma valójában meglehetősen szűkös. Csak pár száz, zömében klasszikus európai tudós jöhet szóba. A keresztnevekről már ne is beszéljünk! Jared. Brad. Cynthia, Jane! Olyan, mintha sértegetni próbálnának. Alig van köztük nem nyugati név, ami azért is furcsa, mert a Különlegeseket nem a Földről sorozzák be, ellentétben a reguláris katonákkal. Ennyi erővel lehetnél Juszuf al-Biruni is, attól még ugyanúgy éreznéd magad. A névkészlet, amit a Különleges Erők használ, sokat elárul azokról, akik létrehozták az intézményt, és akik téged is megteremtettek. Nem gondolod?

– Nekem tetszik a nevem, Charles.

– Touché. Csakhogy az én nevem a családi hagyományokból következik, míg a tiédet egy gép dobta ki. Nem mintha baj lenne a Dirackal. Kétségtelenül Paul Diracra utal. Hallottál már a Dirac-tengerről?

– Nem.

– Dirac egyik elmélete, mely szerint a vákuum nem más, mint a negatív energia végtelen tengere. Micsoda csodálatos kép! Korának néhány fizikusa szerint az elmélet nélkülözte az eleganciát, és ez talán igaz is. De költői volt, és ezt a nézőpontot figyelmen kívül hagyták. Ennyit a fizikusokról. Nem tudnak mit kezdeni a költészettel. Az obinok kiváló fizikusok, de annyi költői érzékük sincs, hogy egy csirkével versenyre kelhessenek. Egészen biztosan nem tudnák értékelni a Dirac-tengert. Hogy érzed magad?

– Mint akit bezártak. És vizelnem kell.

– Akkor vizelj. Engem nem zavar. A klónozótartály öntisztító, természetesen. És biztos vagyok abban, hogy a kezeslábasod képes feldolgozni a vizeletet.

– Addig nem, ameddig az AgyGéppel utasítást nem adok rá – felelte Jared. Ha nem működött az AgyGép-vezérlés, a kezeslábas nanobotikus szövete csak az alapvető védelmi funkciókat látta el, mint a becsapódásra történő megmerevedés. Arra az esetre tervezték, ha a ruha tulajdonosa elveszítené az eszméletét, vagy más tudati trauma érné. A másodlagos képességek, mint például az izzadtság vagy a vizelet újrafeldolgozása már nem tartozott az alapvető védelmi funkciók közé.

– A, valóban. Lássuk csak, mit tehetek érted. – Boutin odament az egyik asztalon fekvő műszerhez, és megnyomott rajta egy gombot. A sűrű vattára emlékeztető szorítás hirtelen eltűnt Jared koponyájából, az AgyGépe újra működött. Jared nem törődött a vizelési ingerével, kétségbeesetten próbálta Sagant utolérni.

Boutin elnéző mosollyal az arcán figyelte Jaredet.

– Nem fog menni – mondta, miután eleget nézte a fogoly erőfeszítéseit. – Az antenna ahhoz elég, hogy semlegesítse a zavarást tíz méteren belül. A labort lefedi, de nagyjából ennyi. A barátaid továbbra is a hatása alatt állnak. Nem érheted el őket. Nem érhetsz el senkit.

Nem zavarhatod az AgyGépeket – jelentette ki Jared. Az AgyGépek egy csomó redundáns és titkosított csatornán kommunikáltak, minden egyes csatornát a frekvenciák folyamatosan változó mintája alkotta, a mintát pedig a kapcsolatfelvételkor egyeztetett, egyszer használatos kulcsok szabályozták. Elméletileg egyetlen csatornát sem lehetett zavarni, arról meg, hogy az összeset egyszerre zavarták volna, még senki sem hallott.

Boutin újra megnyomta a gombot, és a vattaszerű tompa szorítás visszatelepedett Jared fejére.

– Hogy mondtad? – kérdezte Boutin. Jared elfojtotta a késztetést, hogy üvöltsön. – Alapjában véve igazad van. Én felügyeltem az AgyGép kommunikációsprotokoll-fejlesztésének utolsó köreit. Benne voltam a tervezésben. És teljesen igazad van, csak egy teljes spektrumú, nagy erejű sugárforrással lehetne elnyomni az AgyGép összes kommunikációs csatornáját, de az a forrás vezérlését is lehetetlenné tenné. Csakhogy én nem ezen a módon blokkolom az AgyGépeket. Tudod, mi az a „hátsó ajtó”? Egy bejárat, amit a programozó vagy a fejlesztő hagy magának a kódban, hogy könnyedén a kódtömeg mélyére juthasson, és ne kelljen hosszadalmas adminisztratív köröket futnia. Nekem van ilyen „hátsó ajtóm” minden egyes AgyGépbe, ami a személyes azonosítómra nyílik. Azért terveztem, hogy ellenőrizni tudjam az AgyGép funkcióit a tesztelési fázisban, lehetővé teszi, hogy az egyes funkciókkal babráljak, ha valami hibát kell behatárolnom. Meg tudom csinálni, hogy lekapcsolom az AgyGép kommunikációs képességeit. Ez persze nem szerepel a tervekben, ezért rajtam kívül senki sem tudja, hogy van ilyen lehetőség.

Boutin elhallgatott egy pillanatra, és Jaredet méregette.

De neked tudnod kéne erről a hátsó ajtóról. Talán nem gondoltál arra, hogy fegyverként lehetne használni, nekem is csak most jutott az eszembe, de ha a te tudatod az én tudatom, akkor tudnod kellene róla. Mennyit tudsz valójában?

– Honnan tudtál rólam? – kérdezte Jared, hogy eltérítse Boutint. – Tudtad, hogy én vagyok te. Honnan?

– Ez valójában egy igen érdekes történet – ment lépre Boutin. – Amikor elhatároztuk, hogy a hátsó ajtóból egyfajta fegyvert faragunk, ugyanazt a kódbázist használtam a fegyverhez, mint a hátsó ajtóhoz, mert ez volt a legegyszerűbb. Ez azt jelentette, hogy a rendszer képes lekérdezni a hatósugarában tartózkodó AgyGépek állapotát. Ez sok szempontból nagyon hasznosnak bizonyult, nem utolsósorban mindig pontosan tudtuk, hogy hány katonával állunk szemben. És képesek vagyunk észrevétlenül tudatmintákat venni az egyes harcosokról. Ami szintén hasznosnak bizonyult. Ugye, jártál mostanság a Covell Állomáson?

Jared nem válaszolt.

– Jaj, ne csináld már! – tört ki Boutin. – Tudom, hogy ott voltál. Ne tegyél úgy, mint aki államtitkokat árul el.

– Igen, ott voltam a Covellen.

– Köszönöm. Tudjuk, hogy gyarmati katonák ólálkodnak az Omagh-rendszerben, és hogy időnként behatolnak az állomásra. Ezért riasztókat telepítettünk az építménybe, amik a hátsó ajtókat keresik, de eddig még sosem léptek működésbe. Akármilyen katonák is portyáznak arrafelé, eltérő az AgyGép-működésük. – Boutin Jaredre nézett, hogy lássa a reakcióját, de Jared nem reagált. – De te bizony elsütötted a riasztót, mert olyan AgyGéped van, amit én terveztem. Később megkaptam a tudatmintádat is, és képzelheted, hogy padlót fogtam. Tökéletesen ismertem a saját mintámat, annyit használtam a tesztek során. Szóltam az obinoknak, hogy keressenek meg. Mivel amúgy is Különlegesekre vadásztunk, ez nem volt túl nehéz feladat a számukra. Igazából már a Covellen el kellett volna kapniuk téged.

– Ehelyett megpróbáltak megölni a Covellen.

– Elnézésedet kérem. Még az obinokat is elkapja néha a lelkesedés, ha felgyorsulnak az események. De nyugodj meg, parancsba kapták, hogy előbb vegyenek mintát, és csak utána lőjenek. Ahogy azt is, hogy keressenek meg téged. És még azt is mondtam az obinoknak, hogy készüljenek támadásra, mert szaladgál az embereknél valaki az én tudatommal, így előbb-utóbb biztos rájönnek, hogy hol keressenek. Még ha nem is kockáztatnak meg egy klasszikus, nagy erőket felvonultató támadást, valami beszivárgó trükkre akkor is számíthatunk, ahogy az meg is történt. Felkészültünk a támadásra, és felkészültünk arra is, hogy felbukkansz. Mihelyt biztosak voltunk abban, hogy földet értél, lekapcsoltuk az AgyGépeket.

Jarednek eszébe jutottak a lezuhanó bajtársai, és felfordult a gyomra.

– Hagyhattad volna, hogy biztonságban földet érjenek, te szemét állat. Amikor lekapcsoltad az AgyGépeket, védtelenné váltak, te is tudod.

– Védtelenné azért nem – ellenkezett Boutin. – Bár a rohampuskákat nem tudják használni, de ott vannak a kések és a közelharcképességek. Az AgyGép lekapcsolásától a többség katatóniába esik, de mindig vannak, akik tovább harcolnak. Nézz csak magadra. Bár te valószínűleg jobban fel vagy erre készülve, mint a többiek. Ha rendelkezel az emlékeimmel, akkor tudod, milyen az, ha nem vagy összekapcsolva. Hat élő Különleges a felszínen még így is jóval több, mint kellene. Nekünk csak rád van szükségünk.

– Pontosan miért?

– Időben megtudod.

– Ha csak rám van szükséged, mit fogsz kezdeni a rajommal? – kérdezte Jared.

– Elmondhatnám, de azt gondolom, elég régen beszélünk már a te kérdéseidről, nem igaz? – Boutin mosolygott. – Tudni szeretném, hogy menynyit tudsz rólam, milyen érzés az én bőrömben lenni, és hogy mennyit tudsz az itteni terveimről.

– Mivel itt vagyok, azt már tudod, hogy tudunk rólad. A léted többé nem titok.

– Meg kell hogy mondjam, ez egészen lenyűgözött. Azt hittem, alaposan eltakarítottam a nyomokat. Mérges is vagyok magamra, hogy nem töröltem le azt a tárolót, amiben a személyiség-lenyomatomat tartottam. Tudod, egy kicsit kapkodva kellett lelépnem. De még így sincs mentségem. Ostoba voltam.

– Nem értek egyet.

– Azt elhiszem. A lenyomat nélkül te sem lennél itt, és ezt az „itt”-et most egészen tág értelemben értem. Lenyűgöző, hogy képesek voltak a lenyomatot visszatölteni egy agyba. Ezt még én sem tudtam volna megcsinálni, mielőtt eljöttem. Ki csinálta egyébként?

– Harry Wilson.

– Harry!Jó fej. Nem gondoltam volna, hogy ennyire ügyes. Jól titkolta. Természetesen én végeztem a munka zömét, mielőtt ő megkapta volna. Visszatérve viszont ahhoz a tényhez, hogy a Gyarmati Szövetség tud az ittlétemről, igen, ez probléma. Ugyanakkor érdekes lehetőség is. Sokat ki lehet hozni belőle. De hogy a témánál maradjunk, szeretnélek figyelmeztetni, hogy a válaszaidtól függ a rajod maradékának élete. Ezért a jövőben tartózkodj a mellébeszéléstől, ha kérhetlek.

– Megértettem.

– Csodás. Akkor most mondd el, mit tudsz rólam. Mennyit tudsz a munkámról?

– Csak a nagy vonalakat. A részletek homályosak. Nincs elég saját tapasztalatom, hogy azokat az emlékeket meg tudjam ragadni.

– Ezek szerint számítanak a hasonló tapasztalatok? Ez érdekes. És megmagyarázza, hogy miért nem tudtál a hátsó ajtóról. Mi újság a politikai nézeteimmel? Hogy miképp vélekedem a Gyarmati Szövetségről, és a GYV-ről?

– Azt hiszem, nem rajongsz értük.

– Helyes elképzelés. De úgy tűnik, nincs meg benned az a tudás, hogy pontosan mit is gondolok róluk.

– Ez így van.

– Felteszem, azért, mert nincs tapasztalatod az alapokkal, ugye? Hiszen a Különleges Erőknél szolgálsz. A kiképzési tervből, gondolom, hiányzik az autoritás kritikus megközelítése. Mi a helyzet a személyes tapasztalataimmal?

– A legtöbbre emlékszem. Ahhoz már van saját tapasztalatom.

– Szóval tudsz Zoeról?

Jaredet elöntötték az érzelmek a gyerek neve hallatán.

– Igen, tudok róla – felelte reszelős hangon.

Boutin észrevette a megindultságát.

Át is érzed, ugye? – állapította meg közel hajolva Jaredhez. – Érzed, amit én is éreztem, amikor elmondták, hogy meghalt.

– Át bizony.

– Te szegény – suttogta Boutin. – Azért csináltak, hogy így érezz egy gyerek iránt, akit soha nem ismertél.

– Ismertem őt. Ismertem őt rajtad keresztül.

– Azt látom – állapította meg Boutin, és az asztalához lépett. – Meggyőztél Jared – szedte össze újra magát a tudós. – Eléggé hasonlítasz rám ahhoz, hogy hivatalosan is érdekes legyél.

– Ez azt jelenti, hogy a rajom életben marad?

– Egyelőre igen. Együttműködő voltál, őket meg automata géppuskák őrzik, amik szecskává aprítják őket, ha három méternél közelebb merészkednek hozzájuk, szóval semmi szükség megölni őket.

– És mi a terved velem?

Rólad, barátom, csinálunk egy teljes és alapos agyfelvételt – mondta Boutin gépelés közben. – Valójában a teljes tudatállapotodat rögzítem. Nagyon alaposan szeretném megvizsgálni. Úgy tűnik, hiányzik sok részlet, és kaptál egy jó nagy agymosást a Különlegesektől. De a lényeget tekintve sok a közös bennünk.

– Egy dologban, azt hiszem, mindenképpen különbözünk.

– Valóban? És mi lenne az?

– Én nem árulnám el az emberiséget csak azért, mert meghalt a lányom.

Boutin egy hosszú percig elgondolkodva nézte Jaredet.

– Te tényleg azt hiszed, azért csinálom ezt az egészet, mert Zoét megölték a Covellen? – kérdezte végül.

– Igen, azt. És nem gondolom, hogy ezzel tisztelegsz legjobban az emléke előtt.

– Nem, te tényleg nem gondolod. – Boutin visszafordult a billentyűzetéhez, hogy megnyomjon egy gombot. Jared klónozótartálya felzümmögött, és a férfi úgy érezte, mintha marokra fogták volna az agyát.

– Most csinálom a tudatfelvételt – tájékoztatta Boutin. – Csak lazíts. – Kiment a szobából, és becsukta maga mögött az ajtót. Jared úgy érezte, a szorítás a fején fokozódik, és egy cseppet sem tudott ellazulni. Becsukta a szemét.

Jó pár perccel később hallotta, hogy az ajtó kinyílik és becsukódik. Kinyitotta a szemét. Boutin tért vissza, és ott állt az ajtóban.

– Milyen érzés a tudatrögzítés? – kérdezte Jaredtől.

– Kurvára fáj.

– Ez egy kellemetlen mellékhatás. Nem tudom pontosan, miért történik. Ennek utána fogok nézni.

– Igazán örülök – nyögte Jared az összeszorított fogain keresztül.

Boutin mosolygott.

– Megint a szarkazmus. De hoztam valamit, amitől, azt hiszem, csillapodni fog a fájdalmad.

– Akármi legyen az, adj belőle rögtön kettőt.

– Szerintem egy is elég lesz – mondta Boutin, és kitárta az ajtót. A küszöbön ott állt Zoé.

TIZENHÁROM

Boutinnak igaza volt, Jared fájdalmát mintha tényleg elfújták volna.

– Gyere, kicsim – mondta Boutin Zoénak. – Szeretnélek bemutatni egy barátomnak. Jarednek hívják. Köszönj szépen.

– Szia, Jared bácsi – köszönt Zoé halk, bizonytalan hangon.

– Szia – mondta Jared. Nem mert hosszabban beszélni, mert attól félt, hogy a hangja cserbenhagyja. Összeszedte magát. – Szia, Zoé. Jó látni téged.

– Nem emlékszel Jaredre, Zoé. De ő emlékszik rád. Azokból az időkből emlékszik rád, amikor még a Főnixen voltunk.

– Mamit is ismeri?

– Az hiszem, ismerte Mamit is. Ahogy mindenki más.

– Miért van abban a ládában?

– Ő csak segít Papinak egy kis kísérletben, ennyi az egész.

– Átjöhet majd játszani, ha végzett?

– Meglátjuk. Köszönj most el tőle, szívem. Neki és Papinak még sok a dolga.

Zoé ismét Jaredhez fordult.

– Viszlát, Jared bácsi – mondta, majd kilépett az ajtón, és valószínűleg visszament oda, ahonnan jött. Jared erőlködött, hogy lássa, hogy hallja a lépteit. Aztán Boutin becsukta az ajtót.

– Ugye megérted, miért nem mehetsz át játszani vele? Zoé magányos, ennyi az egész. Az obinokkal telepíttettem egy műsorgyűjtő műholdat egy kisebb gyarmat fölé, hogy megcsapoljam a szórakoztató adásokat, ezért aztán a Gyarmati Szövetség oktatási programjából sem marad ki. De senki sincs itt, akivel játszhatna. Van ugyan egy obin dadusa, de ő a legtöbbször csak arra ügyel, hogy le ne essen a lépcsőn. Csak ketten vagyunk, ő és én.

– Azt áruld el nekem – feszegette a témát Jared –, hogyan lehetséges, hogy életben van? Az obinok tudtommal mindenkit megöltek a Covellen.

– Az obinok megmentették Zoét. A rraeyek támadták meg az Omaghot és a Covellt, nem az obinok. A rraeyek akarták megbosszulni vereségüket a koralli csatában. Igazából nem is akarták meghódítani az Omaghot. Csak egy kellőképpen könnyű célpontot kerestek. Az obinok aztán valahogy értesültek a tervről, és úgy időzítették saját csapásukat, hogy a rraey támadás első fázisa után érkezzenek, amikor még az emberektől kapott sebeiket nyalogatják. Miután lesöpörték a rraeyeket a Covellről, átvizsgálták az állomást, és ott találták a civileket egy nagy tárgyalóban. Fogságban tartották őket. A katonákat és a tudósokat a rraeyek megölték, mert az ő testükön túl sok a módosítás, ezért ehetetlenek a rraey ízlés szerint. A gyarmati személyzet viszont... hát az már egészen más tészta. Ha az obinok nem támadták volna meg a rraeyeket, akkor azok szépen feldolgozták és elfogyasztották volna a civileket.

– Hová lett a többi civil?

– Az obinok megölték őket. Tudod, az obinok általában nem ejtenek foglyokat.

– De Zoét megkímélték.

Boutin mosolygott.

– Amikor elfoglalták az állomást, az obinok átvizsgálták a laborokat is, hogy találnak-e valami hasznosíthatót. Kiváló tudósok ugyanis, csak nem túl kreatívak. Nagyon jól tudnak ötleteket, technológiákat finomítani és továbbfejleszteni, de igazán eredeti ötleteik gyakorlatilag nincsenek. A kutatóállomás volt a fő érv, ami miatt érdeklődtek az Omagh iránt. Megtalálták a dolgaimat a tudatminta-kutatásról, és érdekesnek ítélték. Aztán rájöttek, hogy ugyan én nem vagyok az állomáson, de Zoé igen. Ezért gondját viselték addig, amíg engem meg nem találtak.

– Vagyis zsaroltak vele.

– Dehogy. Sokkal inkább a jó szándékukat demonstrálták. Végül is én kértem tőlük dolgokat.

– Náluk volt Zoé, és még neked voltak igényeid hitetlenkedett Jared.

– Így van.

– És mégis mit kértél tőlük?

– Például ezt a háborút.

Jane Sagan közelebb óvakodott a nyolcadik és egyben utolsó robotpuskaálláshoz. Hasonlóan a többihez, ez is célba vette és követte, majd szirénázni kezdett, ahogy a nő közeledett. Úgy tippelte, körülbelül háromméternyire közelítheti meg anélkül, hogy a géppuska tüzet nyitna rá. Sagan felvett egy követ, és a géppuskához vágta. A kő ártalmatlanul pattant le a fegyver borításáról, a fegyver ugyan követte, de mást nem tett vele. A géppuska vezérlése meg tudta különböztetni a követ az embertől. Egész ügyes, gondolta Sagan, nem túl hálásan.

Talált egy nagyobb követ, majd a biztonságos zóna szélére lépett, és a fegyver mellé dobta. A géppuska a repülő követ vette célba, a szomszéd géppuska viszont a nő felé fordította a csöveit. Az automatizált fegyverek megosztották a célpont-információkat, nem lehet kicselezni őket azzal, hogy elterelik a figyelmüket. A mélyedés elég sekély volt, Sagan átlátott a peremén, és amennyire meg tudta ítélni, nem volt obin katona a környéken. Vagy elrejtőztek, vagy biztosak voltak abban, hogy a foglyok nem mennek sehova.

– Megvagy!

Sagan megfordult, és látta, amint Dániel Harvey közeledik feléje valami ficánkoló izével a kezében.

– Megvan az ebéd! – közölte Harvey.

– Az meg mi?

Fene tudja. Láttam, ahogy előkúszik a földből, és elkaptam, mielőtt visszamászott volna. Mondjuk, küzdött rendesen. Ha nem kapom el a nyakánál fogva, belém harap. Gondoltam, megehetnénk.

Ekkorra már Seaborg is odabicegett hozzájuk, és szemügyre vette a jószágot.

– Abból én nem eszem.

– Remek. Éhezzél. Majd a hadnaggyal mi megesszük.

– Nem érdemes megenni – vetette közbe Sagan. – Az itteni élővilág nem kompatibilis az anyagcserénkkel. Ezzel az erővel követ is ehetnél.

Harvey olyan pillantást vetett Saganra, mintha most vette volna el a kedvenc játékát.

– Remek – mondta bánatosan, és lehajolt, hogy elengedje az állatot.

– Várj! – állította meg Sagan. – Azt akarom, hogy hajítsd el.

– Micsoda?

– Dobd azt az izét a robotpuska felé. Látni szeretném, mit művelnek egy élőlénnyel.

– Ez azért kegyetlenség.

– Egy perccel ezelőtt még nyersen akartad megenni a nyomorultat – kötözködött Seaborg. – Most meg azt mondanád erre, hogy állatkínzás?

– Pofa be – vakkantotta Harvey, és hátralendítette a karját a dobáshoz.

– Harvey – figyelmeztette Sagan. – Ne szemből dobd, ha kérhetem. Harveynek hirtelen világossá vált, hogy a robotpuska lövedékei ebben az esetben őt is kettéfűrészelnék.

– Bocsi – dörmögte –, ezt majdnem elkúrtam.

– Dobd magasan, egészen nagy ívben.

Harvey vállat vont, és elhajította a jószágot, jó nagy íven maguktól. A lény tekergett a levegőben. Puskacsövek követték fölfelé, ameddig bírták, körülbelül ötven fokig. Amikor az állat visszaért a tüzelési zónába, a szerkezet egy rövid sorozattal cafatokra lőtte. A vékony lövedékek a becsapódáskor még darabokra is törtek, így a jószágból nem maradt más, mint vérpermet és néhány lehulló húscafat.

– Nagyon ügyes – állapította meg Harvey. – Most már tudjuk, hogy ezek a cuccok tényleg működnek. Én meg még mindig kajás vagyok.

– Ez nagyon érdekes – hümmögte Sagan.

– Az, hogy kajás vagyok?

– Nem, Harvey – felelte bosszúsan Sagan. – Ebben a pillanatban le se szarom, hogy éhezel. Az az érdekes, hogy a puskák csak egy bizonyos szögig lőnek felfelé. Felszíni fegyverek.

– Na és? Mi is a felszínen vagyunk.

– Fák! – tört ki hirtelen Seaborg. – A kurva életbe.

– Mi jutott eszedbe, Steve? – kérdezte Sagan.

– A kiképzésen Dirackal egyszer úgy nyertünk meg egy hadijátékot, hogy az ellenséget a fák tetejéről cserkésztük be. Ők arra számítottak, hogy a földön támadunk majd. Nem fárasztották magukat azzal, hogy fölfelé is nézzenek, ameddig a nyakukba nem estünk. Én majdnem leestem és kis híján kitörtem a nyakam, de az ötlet működött.

Mindhárman a peremvonalon belüli faféléket kezdték nézegetni. Nem igazi fák voltak, csak az aristi megfelelőik, többméteres, nyurga növények, amelyek az ég felé nyúltak.

– Mondjátok, hogy nektek is ugyanaz az agyament ötlet jutott az eszetekbe – szólalt meg Harvey. – Rühellném az gondolni, hogy csak én vagyok ennyire lökött.

– Gyerünk – felelte Sagan. – Nézzük meg, mihez tudunk kezdeni vele.

– Ez őrültség – mondta Jared. – Az obinok nem hirdetnének háborút csak azért, mert te arra kéred őket.

– Valóban? – kérdezett vissza Boutin. Gúnyos mosoly ült ki az arcára. – Ezt mondatja veled az irdatlan mennyiségű személyes tapasztalatod az obinokkal? A témakör sokéves tanulmányozása? Netán a doktori disszertációdat is az obinokról írtad?

– Semmilyen faj nem támadna meg egy másikat csak azért, mert te kéred. Az obinok senki másért nem csinálnak soha semmit.

– Ez most is így van. A háborút valamiért cserében vívják. Valami olyat akarnak, amit csak én tudok nekik adni.

– És mi lenne az? – érdeklődött Jared.

– Én képes vagyok lelket adni nekik.

– Ezt nem értem.

– Hát persze hogy nem érted, hiszen nem ismered az obinokat. Az obin egy teremtett faj, a konszuk csinálták őket, hogy megnézzék, mi fog történni. Csakhogy a híresztelések ellenére a konszuk sem tökéletesek. Ők is hibáznak. És vétettek egy óriási hibát, amikor megcsinálták az obinokat. Intelligenciát ugyanis adtak nekik, de tudatot már képtelenek voltak adni.

– Pedig az obinok tudatos lények – ellenkezett Jared. – Van társadalmuk. Kommunikálnak. Emlékeznek. Gondolkodnak.

– És akkor mi van? A hangyáknak is van társadalma. Minden faj kommunikál. Nem kell intelligensnek lenned ahhoz, hogy emlékezzél. Van a fejedben egy számítógép, ami mindenre emlékszik, amit valaha is csináltál, pedig alapjában véve annyi esze van, mint egy sziklának. És ha már a gondolkodásnál tartunk, szükséges az, hogy lásd magad kívülről, ahogy csinálod? Fityfenét. Csinálhatsz egy egész csillagjáró fajt, ami annyi önbelátással bír, mint egy baktérium. Az obinok az élő példák erre. Kollektívan tudatában vannak a létezésüknek. De mint egyének nem léteznek, nem fogsz találni egyetlenegyet sem, akiben személyiséget fedeznél fel. Nincs „egó”. Nincs „én”.

– Ennek így semmi értelme.

– Miért ne lenne? Miről ismerszik meg az éntudat? És van ilyen az obinoknak? Az obinoknál nincs művészet, Dirac. Se zene, se irodalom, se képzőművészet. Érteni vélik a művészet fogalmát, de semmi esélyük élvezni azt. Csak akkor kommunikálnak, ha tényszerű dolgokat kell megosztaniuk egymással: merre kell menniük, vagy mi van a dombon túl, vagy hogy hány embert kell megölniük. Nem tudnak hazudni. Nem mintha morális skrupulusaik lennének, amik tiltanák, igazából semmi ellen nincs erkölcsi kifogásuk, de körülbelül annyira képesek egy hazugságot kiötleni, mint te az elméd erejével tárgyakat lebegtetni. Az ő fejük egyféleképpen működik, a miénk meg másféleképpen. Mindenki hazudik, mert mindenkinek, aki tudatos, van egy képe önmagáról, amit igyekszik fenntartani. Nekik ilyen nincs. Ők tökéletesek.

– Ha valaki nem képes felfogni a saját létezését, azt én nem nevezném tökéletesnek.

– Pedig tökéletesek – ellenkezett Boutin. – Nem képesek hazudni. Tökéletes az együttműködésük a társadalmuk keretein belül. A kihívásokat és a nézeteltéréseket előre szabályozott módon rendezik el. Senki nem döf hátba senkit. Azért tökéletesek erkölcsileg, mert az erkölcsük abszolút, beléjük van égetve. Nincs bennük hiúság, és nincs bennük ambíció. Még a nemi eredetű hiúság is hiányzik belőlük. Mind hermafroditák, és olyan könnyedén adják tovább egymásnak a genetikai információt, mint ahogy mi kezet rázunk. És nincs bennük félelem.

– Minden teremtményben van félelem. Még a nem tudatosakban is.

– Nem egészen. Minden teremtménynek van életösztöne. Hasonlít a félelemre, de mégsem ugyanaz. A félelem nem a halál vagy a fájdalom elkerülésére való törekvés. A félelem annak a tudásában gyökerezik, hogy az, aminek önmagadat tartod, megszűnik létezni. A félelem egzisztenciális. És mi sem áll távolabb az obinoktól, mint hogy egzisztencialisták legyenek. Ezért nem adják meg magukat soha. Ezért nem ejtenek foglyokat. És ezért retteg tőlük a Gyarmati Szövetség, tudod? Mert nem lehet megfélemlíteni őket. Micsoda hatalmas előny ez! Ha valaha még egyszer szerepet kapok emberi katonák tervezésében, javasolni fogom, hogy iktassák ki a tudatukat.

Jared megvonta a vállát. Boutin észrevette.

– Ugyan már, Dirac! Csak nem mondod, hogy az öntudatod boldoggá tesz? A tudat, hogy a saját létezésednél jóval messzebb mutató célra hoztak létre, miközben valaki más életének az emlékeit hordozod. A tudat, hogy az a bizonyos cél nem más, mint hogy embereket ölj, vagy bármit, amire a Gyarmati Szövetség rámutat. Te csak egy egóval megvert fegyver vagy. És jobban működnél, ha nem lenne egód.

– Lófaszt.

Boutin mosolygott.

– Hát, így is jó. Én sem mondhatnám, hogy jól érezném magam öntudat nélkül. És mivel te valahol én vagy, azt sem mondhatnám, hogy meglep, amiért így vélekedsz.

– Ha az obinok annyira tökéletesek, akkor nem értem, hogy miért van rád szükségük.

– Azért, természetesen, mert önmagukat nem látják tökéletesnek. Tudják, hogy hiányzik belőlük a tudatosság, de ameddig ez az egyén szintjén nem okoz nekik gondot, a faj szintjén nagyon is. Látták a tudatmintákkal végzett munkámat, leginkább a tudatáttöltéssel kapcsolatosakat, de az első feljegyzéseimet is a teljes tudat rögzítéséről és tárolásáról. És megkívánták azt, amiről úgy gondolták, hogy én megadhatom nekik.

– Adtál már nekik tudatot?

– Még nem. De nincs már messze. Elég közel járok a megoldáshoz ahhoz, hogy a vágyódásuk még erőteljesebb legyen.

– Vágyódás – ismételte meg Jared. – Elég konkrét érzelem ez egy faj számára, amelyiknek nincs éntudata.

– Tudod, mit jelent az, hogy „obin”? – kérdezte Boutin. – Mármint az eredeti szó obin nyelven, nem amikor a fajra hivatkoznak.

– Nem.

– Azt jelenti, hogy „hiányos” – mondta Boutin, és értetlenkedve felszegte a fejét. – Hát nem érdekes? A legtöbb értelmes faj, ha visszanézed az elnevezésük etimológiai gyökereit, valamiféle népnek nevezi magát. Mert minden egyes faj a saját kis anyavilágán kezdi a történelmét, és meg van győződve arról, hogy ő a világ közepe. Az obinok viszont nem. Ők a kezdet kezdetétől pontosan tudták, hogy micsodák, és a szó, amit önmagukra használnak, mutatja, hogy tudják, valami hiányzik belőlük, ami mindenki másnak megvan. Hiányzik belőlük a tudatosság. Nagyjából ez az egyetlen elvont jelző, amit használnak. Ugyanezért, az „Obinur” sem jelent mást, mint hogy „a hiányosok otthona”. Minden más csontszáraz. Az, Arist” annyit tesz: „Harmadik hold”. De ez, hogy obin, ez figyelemre méltó. Képzeld el, milyen lenne az, ha minden faj a legnagyobb fogyatékossága után kapná a nevét. A mi nevünk az „arrogáns” lehetne.

– Honnan tudnák, hogy a tudatosság hiánya ennyire fontos a számukra? – kérdezte Jared.

– Éva vajon honnan tudta, hogy ennie kell a tudás fájáról? – kérdezett vissza Boutin. – Éva fogékony volt a kísértésre. Ami, ha hiszel a mindenható Istenben, könnyen vezet arra a következtetésre, hogy Isten szándékosan plántálta ezt a fogékonyságot Évába. Ami, ha engem kérdezel, elég gonosz vicc. Nincs oka annak, hogy az obinok miért vágynak az öntudatra. Sokkal előbbre nem lennének vele. De vágynak rá, és kész. Szerintem még az is lehet, hogy a konszuk mégsem cseszték el a dolgot, amikor az egó nélküli intelligenciát megalkották, amikor ilyennek alkották meg az obinokat. Hogy beléjük égették a vágyat olyasminek a birtoklására, ami nem lehet az övék.

– De miért tettek volna ilyet?

– Miért csinálnak a konszuk bármit is? Amikor te vagy a környéken a messze legfejlettebb faj, akkor nem kell magyarázkodnod a kőbaltás népeknek, akik mi lennénk. Ahonnan mi nézzük őket, simán lehetnek istenek. Az obinok pedig a szegény, oktalan Adámok és Évák.

– És ebben a felállásban te lennél a kígyó.

Boutin mosolyogva vette a riposztot.

– Talán igen. És talán ha megadom az obinoknak azt, amire olyannyira vágynak, kiűzöm őket az egó nélküli paradicsomból. Meg fognak tudni birkózni vele. Miközben én is megkapom ebből a cseréből azt, amit szeretnék. Megkapom a háborúmat, és véget vetek a Gyarmati Szövetségnek.

A „fa”, amelyet hárman szemléltek, olyan tíz méter magas lehetetett, és egy méter körüli volt az átmérője a talajszinten. A kérgét jókora lemezek alkották, esőben ezek vezették a vizet a törzs belsejébe. Olyan háromméterenként szabályos gyűrű futott körbe a törzsön, ezekből hajtottak ki az ágak. Az egyre magasabban található gyűrűk egyre kisebbek voltak. Sagan, Seaborg és Harvey nézte, ahogy a szellőben imbolyog a fa.

– Túl kicsi a szél ahhoz, hogy ez a fa ennyire hajladozzon – jegyezte meg Sagan.

– Talán a magasban erősebb a szél – gondolkozott hangosan Harvey.

– Sokkal erősebb nem lehet – vetette ellen Sagan. – Ha egyáltalán erősebb. Különben is csak tíz méter magas.

– Talán üreges – szólt közbe Seaborg. – Mint a fák a Főnixen. Amikor Dirackal azt a cselünket csináltuk, piszokul figyelnünk kellett, milyen fán mászkálunk. A kisebbek nem tartották volna meg a súlyunkat.

Sagan bólintott. Odament a fához, és ránehézkedett az egyik kisebb lemezdarabra. Elég sok időbe telt, mire letört. A nő elgondolkodva nézett végig a fán.

– Mászik egyet, hadnagy? – kérdezte Harvey. Sagan nem válaszolt, majd megragadta a lemezeket a fán, és felhúzta magát. Nagyon ügyelt arra, hogy a lehető legegyenletesebben terhelje a lemezeket, és egyikre se jusson túl nagy súly. A fa kétharmadánál járhatott, ahol a törzs elkezdett vékonyodni, és Sagan érezte, hogy a fa lassan meghajlik alatta. A nő súlya lehúzta a fát. Túl a fa háromnegyedén a törzs már nagy ívben meghajlott. Sagan hallgatózott, nem törik-e vagy hasad valahol a fa, de nem hallott semmit, csak a kéreg lemezeinek súrlódását. Ezek a fák elképesztően hajlékonyak voltak, és Sagan gyanította, hogy jó sok szelet kaphatnak a hatalmas aristi hurrikánoknak köszönhetően, melyek az óceánról érkezve szántották fel rendszeresen az aprócska szigetek felszínét.

– Harvey – szólt le Sagan a fáról óvatosan egyensúlyozva. – Szólj, ha úgy látod, hogy törni készül a fa.

– A tövénél rendben lévőnek látszik – tudósított Harvey.

Sagan a legközelebbi fegyverállás felé nézett.

Mit gondolsz, milyen messze van ide az a robotpuska?

Harvey ekkor döbbent csak rá, hogy mit forgat a nő a fejében.

– Nincs túl messze ahhoz, ha arra gondolok, amit csinálni akarsz, hadnagy.

Sagan ebben nem volt biztos.

– Harvey – szólította meg. – Hozd ide Wignert.

– Mi?? – döbbent meg a férfi.

– Azt mondtam, hozd ide Wignert. Ki akarok próbálni vele valamit. – Harvey hitetlenkedve bámulta egy pillanatig, aztán elcsörtetett, hogy odahozza Wigner holttestét. Sagan lenézett Seaborgra.

– Hogy vagy?

– Fáj a lábam – felelte a férfi. – És a fejem is. Folyamatosan azt érzem, hogy valami hiányzik.

– Az integráció. Piszok nehéz koncentrálni nélküle.

– Teljesen jól koncentrálok. De csak arra tudok koncentrálni, hogy menynyire hiányzik valami.

– Túl fogod élni – vigasztalta Sagan. Seaborg csak morgott válasz helyett.

Pár perc múlva megérkezett Harvey, a vállán Wigner testével.

– Hadd találjam ki. Azt szeretnéd, ha felvinném neked.

– Igen, légy szíves.

– Hát persze, hogy a fenébe ne! Nincs is ahhoz fogható, mint hullával a hátamon fára mászni!

– Menni fog! – lelkesítette Seaborg.

– Csak ameddig nem zavartok – mormogta Harvey. Megigazította Wigner testét, és elindult felfelé a fán. Miután még két felnőtt súlya nyomta, a fa egyre jobban nyikorgott és hajlott, Harveynak igencsak ügyeskednie kellett, hogy le ne essenek. Mire odaért Saganhoz, a fa törzse gyakorlatilag kilencven fokban meghajlott.

– És most? – kérdezte Harvey.

– Ide tudod rakni közénk? – kérdezett vissza Sagan. Harvey morgott valamit, és óvatosan kettejük közé csúsztatta Wigner testét a fán, és addig igazgatta, ameddig végig nem fektette a törzsön. Utána felnézett Saganra. Mindketten lovagló ülésben ültek.

– Csak a jegyzőkönyv kedvéért: kibaszott eszement módja ez a végső búcsúnak.

– Megmentheti az életünket. Vannak ennél sokkal rosszabb dolgok is – érvelt Sagan. Aztán óvatosan átvetette az egyik lábát a fa törzsén, Harvey ugyanezt tette a másik irányba. – Háromra! – vezényelt Sagan, és miután kimondta a hármat, mindketten leugrottak a fáról, öt méterről a talajra.

Hogy két ember súlyától megszabadult, a fa törzse visszacsapódott eredeti, függőleges helyzetébe, Wigner testét a legközelebbi robotpuska felé katapultálva. Nem volt éppen tökéletes a kilövés. Wigner teste a kilövés pillanatában oldalra csúszott, ezért még idő előtt veszített az energiájából. A testet a rövidre sikerült ív pont a legközelebbi robotpuska elé vetette, amely cafatokra lőtte, mihelyt az a tűzzónájába ért. Csak egy marék hús és belsőség hullott alá a földre.

– Krisztusom! – hördült föl Seaborg.

Sagan odafordult hozzá.

– Tudsz azzal a lábbal mászni?

– Mászni éppen tudok, csak nem akarom, hogy engem is szétlőjön az a géppuska.

– Nem is kell – nyugtatta meg Sagan. – Én fogok menni.

– Ugye, te is láttad, hogy mi történt az előbb Wigner testével? – kérdezte Harvey.

– Persze hogy láttam. De az egy holttest, így nem tudta befolyásolni a repülését. Nehezebb is volt nálam, és ketten voltuk a fán. Én könnyebb vagyok, életben vagyok. Át tudom ugrani a robotpuskát.

– Ha hibázol, hússaláta lesz belőled – aggodalmaskodott Harvey.

– Legalább gyorsan vége lesz.

– Ja. Gyorsan és véresen.

– Figyelj, lesz majd egy csomó időtök kritizálni, ha meghaltam. Most csak azt szeretném, hogy mindhárman másszunk fel a fára.

Pár perccel később mindhárman ott egyensúlyoztak a fán. A nő Seaborg és Harvey között kuporgott.

– Az utolsó szó jogán valamit esetleg? – érdeklődött Harvey.

– Mindig is tudtam, hogy igazi szarkeverő vagy.

Harvey mosolygott.

– Én is szeretlek, hadnagy. – Odabólintott Seaborgnak. – Most! – Leugrottak.

A fa felcsapódott, Sagan igyekezett megzabolázni a hirtelen gyorsulást, és ügyelt a pozíciójára. Amikor a felvágódó fatörzs elérte az ív tetőpontját, Sagan még el is rúgta magát, hogy saját erejét is a fáéhoz adja. Könnyedén átrepült a puskák vonala felett, amelyek ugyan követték, de nem lőttek rá. Átszállt a peremvonalon, és a mögötte lévő tisztás felé zuhant. Az agyán még átfutott egy „ez fájni fog” mielőtt összegömbölyödött és befúródott volna a talajba. A kezeslábasa megmerevedett, ami felfogta a becsapódás egy részét, de Sagan még így is érezte, hogy legalább egy bordája eltört, amikor földet ért. A megmerevedett kezeslábasban a vártnál jóval messzebbre gurult. Végül megállt, és csak hevert a magas fűben, miközben azon gondolkozott, hogyan is kéne levegőt venni. Pár perccel tovább gondolkozott a vártnál.

Sagan hallotta a távolból, hogy Harvey és Seaborg utána kiáltozik. A másik irányból meg mély hangú zümmögést hallott, amely egyre erősödött. Még mindig a fűben lapult. Megmozdult, hogy megnézze, mi az.

Két obin érkezett egy apró, felfegyverzett légpárnással, és pont feléje tartottak.

– Először is azt kell megértened, hogy a Gyarmati Szövetség gonosz – magyarázta Boutin Jarednek.

A fogoly fejfájása erősebb volt, mint valaha, és nagyon szerette volna újra látni Zoét.

– Ezt nem teljesen értem.

– Persze, hogyan is érthetnéd? Szélsőséges esetben is csak pár éves vagy. És egész életedben mások parancsát követted. Aligha hozhattál döntéséket egymagad, igaz?

– Ezt a szöveget már hallottam – felelte Jared, akinek eszébe ötlött a Cainennel folytatott beszélgetése.

– Egy Különlegestől? – kérdezte meglepődve Boutin.

– Egy rraey hadifogolytól. A neve Cainen. Azt mondta, találkozott már veled.

Boutin összeráncolta a szemöldökét.

– Nem ismerős a neve. Egy csomó rraeyjel és eneshaival találkoztam mostanság, és mind összefolynak. De logikus, hogy ezt pont egy rraey teszi szóvá. Nekik ezzel az egész Különleges Erők felállással kapcsolatban nagyon komoly erkölcsi aggályaik vannak.

– Igen, tudom. Azt mondta, hogy rabszolga vagyok.

– De hát az is vagy! – állapította meg Boutin lelkesen. – A legjobb esetben is fogva tartott alkalmazott, mert olyan feltételeket állapítottak meg a számodra, amibe semmiféle beleszólásod nincsen. És persze gondoskodtak arról, hogy boldognak érezd magad, amikor beléd verték, hogy te azért születtél, hogy oltalmazd az emberiséget, és az integráción keresztül összeláncoltak a bajtársaiddal. De a nap végén mindez csak azt a célt szolgája, hogy kihasználjanak. Mennyi vagy? Egy éves? Talán kettő? És egyébként is, mit tudsz te a világegyetemről? Csak azt, amit a szádba rágtak, hogy a világegyetem ellenséges hely, és hogy folyamatosan harcban állunk. De mit szólnál ahhoz, ha azt mondanám, hogy a Gyarmati Szövetség mindvégig hazudott?

– Nem hinném. Valóban ellenséges hely, láttam elég csatát.

– Mert csak csatákat láttál! Sehol nem jártál még, ahová nem azért küldött a Gyarmati Szövetség, hogy ölj. Az valóban igaz, hogy a világegyetem ellenséges a Gyarmati Szövetséggel szemben. Ennek pedig az az oka, hogy a Gyarmati Szövetség ellenséges a világegyetemmel. Amióta elhagytuk a Naprendszert, olyan még sosem volt, hogy ne álltunk volna hadban valamelyik ismert intelligens életformával. Van egypár, persze, akit hasznosnak ítélt a Gyarmati Szövetség, akár katonai, akár kereskedelmi együttműködésről volt szó, de ezek száma elenyésző. Hatszázhárom értelmes fajról tudunk a Gyarmati Szövetség ugráshorizontján belül. Tudod, ezekből hányat értékel fenyegetőnek a Szövetség, ami annyit tesz, hogy a véderő bármikor megelőző csapást mérhet rá? Ötszáz – hetvenhetet! Amikor az ismert fajok kilencvenhat százaléka ellen fegyverkezei, az nem pusztán ostobaság. Az faji öngyilkosság.

– Más fajok is háborúznak egymással. Nem csak a Gyarmati Szövetség visel hadat.

– Hát persze. Minden fajnak vannak vetélytársai, akik ellen időről időre háborúba vonul. De egyik sem tekinti az ellenségének az összes többit. A Rraey és az Enesha időtlen idők óta háborúzott egymással, mielőtt beléptek volna a szövetségünkbe, és ki tudja, nem fordulnak-e majd egymás ellen megint. De még ők sem deklarálták az összes többi fajt az ellenségüknek. Senki nem tesz ilyet, csak a Gyarmati Szövetség. Hallottál már a Konklávéról, Dirac?

– Nem én.

– A Konklávé sok száz értelmes faj együttműködése a galaxisnak ebben a részében – magyarázta Boutin. – Több mint húsz éve alapították, hogy egy használható kormányzati keretrendszer jöjjön létre a régióban. A Konklávé csak átlátható és konszenzuson alapuló folyamatban engedi a tagokat gyarmatosítani, nem pedig úgy, hogy versenyt kell futni az új bolygókért, és meg kell verni a többieket. Egy számos fajból álló hadsereg szerez érvényt a Konklávé döntésének, amelyik tiltja az erőszakos gyarmatosítást és gyarmatfoglalást. Nem minden faj lett formálisan is tagja a Konklávénak, de csak kettő az, amelyik még megfigyelőket sem küldött. Az egyik a Konszu, mert hát miért is kéne ilyet tenniük? A másik a Gyarmati Szövetség.

– Azt várod, hogy ezt bemondásra elhiggyem neked? – kérdezte Jared.

– Nem várok én semmit. De te meg erről nem tudsz semmit. A reguláris GYV sem tud róla semmit. A gyarmatiak meg pláne nem. A Gyarmati Szövetség ellenőrzi az űrhajókat, az ugrószondákat, a távközlési hálózatot. Ők szabályozzák az űrállomásokon keresztül a teljes kereskedelmet meg azt a kevés kis diplomáciát, amit a többi fajjal folytatunk. A Gyarmati Szövetség a csomópont, ahol az információs szálak összefutnak, és ők döntenek arról, hogy a gyarmatiak mit tudhatnak, és mit nem. És ez nem csak a gyarmatokra igaz, hanem a Földre is. A pokolba is, a Föld helyzete a legsúlyosabb.

– Miért?

– Mert kétszáz éve nem engedik szociálisan fejlődni. A Gyarmati Szövetség elszívja az embereket onnan. A gazdag országokból tölti fel a hadseregét. A szegény országokból toborozza a gyarmatosítók légióit. És annyira kényelmes neki ez a berendezkedés, hogy a társadalmi fejlődésnek még a csíráját is elfojtja. Nem akarja, hogy bármi is megváltozzék. Az ugyanis negatív irányban befolyásolná az új katonák és a gyarmatiak áramlását. Ezért aztán elszigetelték a Földet az emberiség többi részétől, hogy eltitkolják, milyen tökéletesen is sikerült a status quót konzerválni. Gyártottak egy járványt – úgy hívták, hogy vaszekunda –, és azt mondták a Föld népeinek, hogy ez egy idegen fertőzés. Aztán szépen karanténba zárták az egész bolygót. Egy-két nemzedékenként hagyják egy kicsit kitörni a járványt, csak hogy megőrizzék az elkötelezettséget a karantén iránt.

– Találkoztam olyanokkal, akik a Földről jöttek – mondta Jared, mert az eszébe jutott Cloud hadnagy. – Nem voltak ostobák. Észrevették volna, ha elnyomnák őket.

– Ó, a Gyarmati Szövetség engedélyez egy kis innovációt az évek során, csak hogy a Földön is meglegyen az érzés, hogy fejlődési pályán vannak, de semmi igazán hasznosat. Itt egy új számítógép, ott egy új zenelejátszó, amott egy ügyes szervtranszplantációs technika. Néha még kis háborúk is dúlhatnak a felszínen, csak hogy ne unatkozzanak. Ezzel szemben ugyanazok a társadalmi és politikai struktúrák működnek, mint kétszáz évvel ezelőtt, és az emberek azt gondolják, hogy mindez azért van, mert elértek az egyetemes stabilitás korába. És az átlagember még mindig meghal hetvenöt éves korára!

Tiszta röhej. A Gyarmati Szövetség olyan hatékonysággal manipulálja a Földet, hogy az emberek még azt sem veszik észre, hogy kihasználják őket. A földiek a sötétben tapogatóznak. Pont, mint az összes gyarmati. Senki sem tud semmit.

– Kivéve téged.

– Katonákat gyártottam, Dirac. Muszáj volt beavatniuk. Szigorúan titkos anyagokhoz férhettem hozzá... egészen addig, ameddig le nem lőttem a klónomat. Ezért tudok a Konklávé létezéséről. És ezért gondolom azt, hogyha a Gyarmati Szövetséget valaki nem takarítja el nagyon sürgősen, akkor az egész emberiséget le fogják söpörni a színről.

– Pedig szerintem egész jól állunk – ellenkezett Jared.

– Persze, mert a Gyarmati Szövetség kihasználja a káoszt. De ha a Konklávé ratifikálja az alapszerződését, ami egy-két éven belül megtörténik, onnantól kezdve a Gyarmati Szövetség nem lesz képes új gyarmatokhoz jutni. A Konklávé hadserege minden bolygóról le fogja söpörni őket, és mások gyarmatát sem fogják tudni megszerezni. El leszünk szigetelve. Ki fog megvédeni minket, ha egy másik faj szemet vet a bolygóinkra? A Konklávé nem óv meg olyan fajokat, akik nem tartoznak a szövetségébe. Lassan, de biztosan vissza leszünk szorítva a Földre. És közel sem biztos, hogy azt meghagyják nekünk.

– Kivéve, ha felvesszük a harcot. – Jared nem rejtette véka alá szkepticizmusát.

– Ez így van – felelte Boutin. – A probléma nem az emberiséggel, hanem a Gyarmati Szövetséggel van. Váltsuk le a Gyarmati Szövetséget, tegyünk a helyébe olyan kormányzatot, amelyik ténylegesen segíti a népet, és nem használja ki, nem néz át rajta a saját céljai érdekében. Csatlakozzunk a Konklávéhoz, és szerezzünk ésszerű részt az új gyarmatokból.

– És ennek az új formációnak te lennél a vezetője – állapította meg Jared.

– Ameddig újra nem szervezzük a dolgokat, igen.

– Leszámítva azokat a világokat, amiket szövetségeseid, a Rraey és az Enesha a saját fennhatóságuk alá vonnak.

– A Rraey és az Enesha nem harcol ingyen.

– Az obinok meg ráteszik a kezüket a Földre.

– Azt az én kedvemért teszik – mondta Boutin. – Személyes kérés.

– Biztosan nagyon szépen kérted őket.

– Te folyamatosan alulbecsülöd az obinok elkeseredett vágyát a tudatosságra.

– Sokkal jobban tetszett ez az egész, amikor még azt hittem, hogy Zoét próbálod megbosszulni.

Boutin hátrahőkölt, mint akit pofon vágtak. Aztán Jaredhez hajolt.

Pontosan tudod, mit éreztem akkor, amikor azt hittem, hogy elveszítettem – sziszegte. – Halálpontosan. De hadd mondjak el még valamit, mert úgy látom, erről sem tudsz semmit. Amikor visszafoglaltuk a Korallt a Rraeytől, a GYV katonai hírszerzése készített egy elemzést a várható rraey ellencsapásról. Jelezték, hogy támadás várható, és megadták az öt legvalószínűbb célpontot. Az Omagh és a Covell Állomás ott volt a lista tetején. És tudod, mit csinált a GYV ezek után?

– Nem.

– Lófaszt! Semmit! – Boutin köpte a szavakat. – És mindezt azért, mert a koralli csata után a GYV túlságosan is le volt gyengülve ahhoz, hogy mindenhol ott legyen, az egyik tábornoknak meg az a zseniális ötlete támadt, hogy ideje lenne gyarmatot szerezni a robuktól. Másképpen fogalmazva, fontosabb volt egy új területet megszerezni, mint megóvni egy régit. Tudták, hogy támadás közeleg, mégsem tettek semmit. Ameddig az obinok fel nem vették velem a kapcsolatot, abban a hitben éltem, hogy a lányom azért halt meg, mert a Gyarmati Szövetség nem tette a dolgát. Nem védte meg a polgárait. Nem védte meg a lányomat. Hidd el, Dirac, ez az egész igenis Zoéról szól.

– És mi van, ha a te kis háborúd mégsem a tervek szerint alakul? Az obinok nagyon vágynak a tudatosságra, de nem tudnak neked mit adni.

Boutin mosolygott.

– Csak nem arra akarsz utalni, hogy a Rraey és az Enesha többé már nem a szövetségesünk? – Jared sikertelenül próbálta palástolni meglepetését. – Igen, természetesen tudunk róla. Be kell ismernem, egy ideig még aggódtam is emiatt. De most már van a kezünkben valami, amivel az Obin egyedül is legyőzheti a Gyarmati Szövetséget.

– Az az érzésem, hogy eszed ágában sincs elmondani, mi ez a valami.

– Ellenkezőleg, barátom – mondta Boutin. – Te vagy az.

Sagan körbetapogatta maga körül a földet, hátha talál valamit, amit fegyverként használhat. Az ujjai keményet markoltak, felemelte. Egy kiszáradt rög volt.

Ó, basszameg, gondolta, aztán felpattant, és a rögöt az elhaladó légpárnás felé hajította. A földdarab fejen találta a hátul ülő obint. A lény leszédült az ülésből, és tovagurult.

Sagan azonnal odarohant hozzá, és rávetette magát. A kábult lény megpróbálta fegyverével célba venni a nőt, de az oldalra lépett, kicsavarta a fegyvert az obin kezéből, és gondolkodás nélkül fejbe vágta vele. Az obin felvisított, majd elhallgatott.

A távolban a légpárnás megfordult, és úgy nézett ki, el akarja gázolni Sagant. A nő szemügyre vette a fegyvert, hátha rájön, hogy kell használni, de inkább feladta. Megragadta a fekvő obint, nyakon vágta, hogy nyugton maradjon, aztán átkutatta. Talált is egy rohamkéshez hasonlító fegyvert az obin övén. Sem az alakja, sem a súlya nem passzolt az emberi kézhez, de sok ideje nem volt ezzel törődni.

A légpárnás befejezte a fordulót, és nyílegyenesen Sagan felé tartott. A nő látta, hogy felpörögnek a gépágyúcsövek, és mindjárt lőni fognak. Sagan felmarkolta a fetrengő obint, és egy nagy nyögéssel a légpárnás és a gépágyú csövek útjába lökte. Az obin rángatózott, ahogy az apró lövedékek belemartak a testébe. Sagan a rángatózó obin nyújtotta fedezékben maradt az utolsó pillanatig, aztán oldalra lépett, és meglendítette a kést az elsuhanó légpárnáson ülő obin felé. Úgy érezte, tőből szakad ki a karja, ahogy eltalálta az obin testét, és hagyta hogy a lendület a földhöz csapja. Pár percig lent is maradt, kábultan és sajogva.

Amikor végül felkelt, meglátta a légpárnást. Az obin még mindig a nyergében ült, a fejét csak egy bőrcafat tartotta a nyakán. Sagan lelökte az obint a légpárnásról, majd megszabadította a fegyverétől és a felszerelésétől. Amennyire tudta, letörölte az obin vérét a járműről, és pár percet eltöltött azzal, hogy kitalálja, hogyan is működik. Utána megfordította a járművet, és a kordon felé repült vele. A légpárnás könnyűszerrel elbánt a robotpuskákkal.

– Borzasztóan nézel ki – állapította meg Harvey.

– Borzasztóan érzem magam – felelte Sagan. – Akkor most elhúzunk innen, vagy még smúzolunk egy kicsit?

– Az attól függ – mondta Harvey. – Hová megyünk?

– Van egy küldetésünk. Azt, hiszem be kéne fejezni.

– Hát hogyne – tamáskodott Harvey. – Itt állunk hárman fegyverek nélkül, és te azt mondod, rohanjunk le pár tucat obin katonát meg egy kutatóbázist.

Sagan felemelte az obin fegyvert, és Harvey kezébe nyomta.

– Ezen ne múljon, tessék, itt egy fegyver. Már csak meg kell tanulnod használni.

– Csodálatos – nyögte Harvey, és átvette a fegyvert.

– Mit gondoltok, mennyi idő kell az obinoknak, hogy kiszúrják a hiányzó légpárnást? – kérdezte Seaborg.

– Semennyi – mondta hűvösen Sagan. – Tűnjünk el innen.

– Úgy fest, elkészült a tudatminta-felvételed – mondta Boutin Jarednek, és az asztali kijelzője felé fordult. Jared már azelőtt tudta, mielőtt Boutin kimondta volna, mert a satuszerű szorítás pár pillanattal korábban alábbhagyott.

– Hogy értetted azt, hogy én vagyok, aki segíthet legyőzni a Gyarmati Szövetséget? – kérdezte Jared. – Én nem leszek a szövetségesetek.

– Miért nem? Nem akarod megmenteni az emberi fajt a lassú fulladástól?

– Mondjuk úgy, hogy a kis eszmefuttatásod nem győzött meg túlságosan.

Boutin vállat vont.

– Ha nem, hát nem – mondta. – Talán tévedtem, amikor azt hittem, hogy ha már közös a tudatunk, akkor a teljes kép birtokában osztani fogod a nézeteimet is. De a nap végén, bármennyi emlékemet ismered, és akárhány közös pontunk van, te akkor is valaki más vagy, ugye? Egyelőre legalábbis.

– Mit akarsz ezzel mondani?

– Mindjárt rátérek erre is – felelte Boutin. – De előbb hadd meséljek el egy történetet. Sok évvel ezelőtt az Obin és egy Ala nevű faj összekülönbözött egy területi vitában. A felszínen az alák és az obinok hasonló háborús potenciállal rendelkeztek, de az ala hadsereg klónokból állt. Ez azt jelentette, hogy mind sebezhető volt egy bizonyos genetikai fegyverrel szemben, egy vírussal szemben, amit az obinok úgy terveztek, hogy sokáig ne okozzon semmiféle tünetet, hogy jól elterjedhessen, aztán oldja cseppfolyósra annak a szerencsétlennek a húsát, amelyikben ott tenyészik. Az egész ala hadsereget sikerült kipusztítani, majd később az ala népet magát.

– Csoda megindító egy történet.

– Várj, lesz ez még jobb is. Nem is olyan régen azon gondolkodtam, megcsinálom ugyanezt a trükköt a Gyarmati Véderővel. De bonyolultabb volt, mint amilyennek hittem. Egyrészt a Gyarmati Véderő katonái gyakorlatilag teljesen ellenállók a betegségekkel szemben, az IntelliVér egyszerűen nem enged át semmilyen patogént. És persze sem a GYV, sem a Különlegesek katonái nem egységes klónok, vagyis ha sikerülne is végigfertőzni mindegyiküket, akkor sem reagálnának egyformán. Aztán rájöttem, hogy van valami, ami minden katonai testben megvan, és mindegyikben ugyanolyan.

– Az AgyGép – állapította meg Jared.

– Bizony, az AgyGép – értett egyet Boutin. – Én pedig készítek egy remek kis időzített vírust, amit telepítek egy AgyGépbe, és az észrevétlenül átmásolja magát egy másikba, majd a következőbe, és így tovább, minden egyes alkalommal, amikor két AgyGép kommunikál. A vírus szépen meglapul az általam kiválasztott időpontig. Aztán amikor eljön az idő, az összes AgyGép vezérelte testfunkció szanaszét hullik, és mindenki, akinek AgyGépe van, azonnal meghal. Az emberek lakta világok védtelenné és megszállhatóvá válnak. Gyors, könnyű, fájdalommentes.

– Egy apró hiányossága volt csupán a tervemnek. Nem volt módom bejuttatni a vírusomat az AgyGépek hálózatába. A hátsó ajtómat csak diagnosztikára tervezték. Beléphetek, és adatokat olvashatok ki bármelyik AgyGépből, sőt még bizonyos alrendszereket is ki tudok iktatni, ha kell, de kódot nem tudok betölteni. A kódbetöltéshez szükségem volt valakire, aki hajlandó elfogadni és hordozóként közreműködni. Ezért aztán az obinok elmentek önkénteseket keresni.

– A Különleges hajók! – világosodott meg Jared.

– Arra gondoltunk, hogy a Különlegesek sebezhetőbbé válnak, ha lezárjuk az AgyGépeiket. Egyikőtök sem töltött még egyetlen másodpercet sem nélküle, míg a reguláris katonák gond nélkül harcolnának kiiktatott AgyGéppel is. A feltevésünk helyesnek bizonyult. Bár a Különlegesek is magukhoz térnek egy idő után, de a kezdeti sokk rengeteg időt hagyott nekünk. Idehoztuk, és megpróbáltuk rávenni őket arra, hogy legyenek a hordozóink. Először kértük őket, aztán más módszerekhez folyamodtunk. De egyik sem állt kötélnek. Ennyit a fegyelemről.

– Mi történt velük? – kérdezte Jared.

– Halottak – felelte Boutin. – Az obinok nagyon erőteljesen tudják képviselni az álláspontjukat. Ezen javítanom kellene, elismerem. Néhányan túlélték, őket a tudatminta-kutatásban használom. Ők életben vannak, már amennyire egy tápoldatban lebegő agy életben lehet.

Jarednek hányingere lett.

– Baszd meg, Boutin!

– Együtt kellett volna működniük.

– Boldog vagyok, hogy csalódást okoztak – mondta Jared. – Én is ezt fogom tenni.

– Látod, ezt nem hiszem. Te más vagy, mint a többiek, nekik nem az én agyam és nem az én tudatmintám volt a fejükben. De neked igen.

– Még ha ez igaz is, akkor sem vagyok te. Magad mondtad.

– Azt mondtam, hogy más vagy, egyelőre. Felteszem, nem tudod, mi fog történni, ha átviszem a tudatot, ami itt van – kocogtatta meg Boutin a halántékát –, és betöltőm a fejedbe, ugye?

Jarednek eszébe jutott a beszélgetés Cainennel és Harry Wilsonnal, amikor a rögzített Boutin-tudatminta újratöltésének a lehetőségét elemezték, és megborzongott.

– Felülírja azt a tudatot, ami már ott van.

– Bizony – mondta Boutin.

– Vagyis meg fogsz ölni.

– Hát, tulajdonképpen igen. De épp az imént csináltam egy teljes mentést a tudatodról, mert még kell egy kis finomítás az áttöltésemhez. Abban minden benne van, ami te vagy, egészen öt perccel ezelőttig.

– Te rohadt állat!

– Miután betöltöttem a tudatomat a testedbe, én magam fogok a vírus hordozójává válni. Rám természetesen nem fog hatni. De mindenki más telibe kapja majd. Ki fogom végeztetni a bajtársaidat, és Zoéval ketten szépen beszállunk a kiemelő kapszulába, amit voltatok szívesek idehozni nekünk. Visszatérünk vele a Gyarmati Szövetség területére, ahol jelentem majd, hogy Charles Boutin meghalt. Az obinok meg szépen lapítanak, ameddig az AgyGép-vírusom le nem sújt. Utána bevonulnak, és megadásra kényszerítik a Gyarmati Szövetséget. Mi ketten meg fogjuk menteni az emberiséget.

– Ezt ne told rám. Nekem ugyan semmi közöm az egészhez.

– Nem-e? – kérdezte vidáman Boutin. – Ide hallgass, Dirac! A Gyarmati Szövetség nem engem fog a pusztulása eszközének látni. Hiszen akkorra már halott leszek. Téged fognak látni, egyedül téged. Ó, barátom, neked nagyon is sok közöd van az egészhez. Nincs választásod.

TIZENNÉGY

– Minél tovább gondolkodom ezen a terven, annál kevésbé tetszik – súgta Harvey Sagannak. A három különleges ott hasalt az erdő szélén, és a kutatóállomást figyelték.

– Akkor próbálj meg kevesebbet gondolkodni – felelte Sagan.

– Ami nem eshet nehezedre – tette hozzá Seaborg, aki próbálta kicsit javítani a hangulatot, mérsékelt sikerrel.

Sagan lenézett Seaborg lábára.

– Biztosan meg tudod csinálni? – kérdezte Sagan. – Ez a bicegés egyre rosszabb.

– Persze, menni fog. Csak nem fogok itt kuksolni, mint tök a fűben, ameddig ti végrehajtjátok a küldetést?!

– Ezt nem is mondtam. Amit javasolnék, hogy esetleg cseréljetek szerepet Harveyval.

– Nem, nem, rendben vagyok. Különben is, Harvey elvágná a torkom, ha én csinálnám meg a buliját.

– Ez kurvára így van. Ebben a szarban én vagyok a király – jelentette ki Harvey.

– Fáj ugyan a lábam, de járni is, futni is tudok. Menni fog. De lépjünk már túl a dumán és az ücsörgésen, mert teljesen lemerevedek.

Sagan bólintott, és újra a bázist kezdte tanulmányozni. Viszonylag szerény épületcsoport volt. A telep északi oldalán az obin katonák elhelyezési körlete húzódott, egy meglepően kicsi épületben. Az obinoknak láthatóan vagy szüksége, vagy igénye nem volt az egyedüllétre. Az emberi katonákhoz hasonlóan az obin harcosok is leginkább az étkezések idején gyűltek össze, a legtöbben most is az elhelyezési körlet melletti étkezdében tartózkodtak. Harvey kapta a feladatot, hogy látványos zűrzavart keltsen, felhívja magára a figyelmet, és odacsalja az obinokat a bázis egész területéről.

A telep déli oldalán volt az energiatároló és – szabályzó egység, amelyet egy nagy, pajtaszerű épületben helyeztek el. Gyakorlatilag hatalmas akkumulátorokat tartottak itt, melyeket a kicsit távolabb felállított szélturbinák töltöttek folyamatosan. Seaborg kapta a feladatot, bogy elvágja az energiaellátást. Bármilyen úton-módon is. Azzal kell dolgoznia, amit talál.

A két perem között húzódott maga az állomás. Amikor az energiaellátás megszűnik, Sagan dolga lesz, hogy behatoljon, megtalálja Boutint, és elrabolja, még ha előbb eszméletlenre is kell vernie ahhoz, hogy kivigye a kiemelő kapszulához. Ha közben Dirackal is összefut, nagyon gyorsan el kell döntenie, hogy használható-e még, vagy belőle is áruló lett, mint az elődjéből. Ha utóbbi, akkor ott helyben meg kell ölnie, tisztán és gyorsan.

Sagan úgy vélte, mindenképpen meg kell majd ölnie Diracot, akármi is lesz, mert egyszerűen nem lesz ideje arra, hogy rendesen eldöntse, bízhat-e benne, vagy sem, és még az AgyGép gondolatolvasó upgrade-je sem működik, hogy belenézhessen a fejébe. Sagan megengedett magának egy pillanatnyi keserű örömöt, amiért a szupertitkos és agyonhallgatott gondolatolvasó kiegészítő tökéletesen használhatatlan, pont amikor igazán szüksége lenne rá. Sagan nem akarta megölni Diracot, de úgy érezte, nem lesz más választása. Talán már meg is halt, gondolta magában. Az megoldaná a problémát.

Sagan kiverte a fejéből a gondolatot. Nem tetszett neki a mód, ahogyan a kérdést megközelítette. Aggódnia kellene Dirac miatt, ha egyáltalán összefutnak. És persze vannak még más aggódnivalók is. A lista tetején egyértelműen Boutin elrablása állt, illetve a kiemelő kapszula problémája.

Van egy nagy előnyünk, gondolta Sagan. Senki sem számított arra, hogy életben maradunk. És ez számos lehetőséget rejt magában.

– Készen állunk? – kérdezte az embereit.

– Készen állunk – jelentette ki Seaborg.

– Kurvára készen – tette hozzá Harvey.

– Akkor csináljuk – vezényelt Sagan. – Harvey, tied az első kör.

Jared arra ébredt a rövid szunyókálásból, hogy Zoé nézi. Elmosolyodott.

– Szia, Zoé – köszöntötte a kislányt.

– Szia – felelte Zoé, és az igyekezettől összehúzta a szemöldökét. – Elfelejtettem a neved – közölte végül.

– Jared.

– Ja, persze. Szia, Jared bácsi.

– Szia, kiscsillag – köszönt megint Jared, és majdnem megbicsaklott a hangja. Lenézett a plüssjószágra, amit Zoé magával hozott. – Az ott Celeste, az elefánt? – kérdezte.

Zoé bólintott, és felemelte, hogy Jared jól láthassa.

– Volt egy Babarom, de elvesztettem. Ismered Babart?

– Igen, ismerem. Még a te Babarodra is emlékszem.

– Annyira hiányzik – mondta Zoé sírásba hajló hangon, aztán összeszedte magát. – De Papi elhozta nekem Celeste-et, amikor visszajött.

– Mennyi ideig volt távol?

Zoé megrántotta a vállát.

– Sokáig. Azt mondta, fontos dolgokat kell elintéznie. És hogy azért küldte az obinokat, hogy tartsanak szemmel és vigyázzanak rám.

– És vigyáztak?

– Azt hiszem, igen. – Zoé vállat vont, majd halkan hozzátette: – Nem szeretem az obinokat. Annyira uncsik.

Azt látom – mondta Jared. – Nagyon sajnálom, Zoé, hogy olyan sokáig nem láttad az apukádat. Nagyon szeret téged.

– Tudom. Én is szeretem őt. Szeretem a Papit is, meg a Mamit is, meg az összes nagyszülőmet, akikkel soha nem találkoztam, meg az összes barátomat is a Covellről. Nagyon hiányoznak. Szerinted én is hiányzóm nekik?

– Ebben egészen biztos vagyok – felelte Jared, és nagyon igyekezett nem gondolni arra, hogy mi is történt a Covellen Zoé barátaival. A kislányra nézett, és látta, hogy megint sírásra görbül a szája. – Mi a baj, kincsem?

– A Papi azt mondja, hogy vissza kell utaznom veled a Főnixre. Hogy te fogsz rám vigyázni, amíg ő befejezi itt a munkáját.

– Igen, beszélgettünk erről az apukáddal – fogalmazott óvatosan Jared. – Nem akarsz hazautazni?

– Én a Papival akarok menni – válaszolta Zoé panaszosan. – Nem akarom, hogy itt maradjon.

– Nem marad sokáig – magyarázta Jared. – De a hajó, amivel utazni fogunk, nagyon picike, éppen csak elférünk benne ketten.

– Miért nem te maradsz itt? – kérdezte Zoé.

Jared felnevetett.

– Bárcsak megtehetném, kicsim. De hidd el, remekül fogunk szórakozni, ameddig apukádra várunk, megígérem. Van valami, amit szeretnél majd, ha a Főnix Állomásra érünk?

– Szeretnék venni valami édességet – nyilatkozta Zoé. – Az obinoknak nincs semmi édességük. A Papi szerint nem tudnak ilyesmit készíteni. Igaz, egyszer megpróbálkoztak vele.

– És hogy sikerült?

– Keserű volt. Úgy szeretnék töltött cukorkát, meg vajkaramellát, meg nyalókát, meg gumicukrot. Én szeretem a medvecukrot is.

– Erre emlékszem. Amikor először láttalak, éppen gumicukrot ettél.

– Mikor volt ez?

– Már nagyon régen, kincsem. De úgy emlékszem rá, mintha csak tegnap történt volna. És ha visszamegyünk a Főnixre, annyi édességet ehetsz, amennyit csak akarsz.

– De nem túl sokat – figyelmeztette Zoé felemelt ujjal. – Különben megfájdul a pocim.

– Helyes – értett egyet Jared. – Fájós pocira semmi szükségünk nincsen. Zoé rámosolygott Jaredre, és pillanatok alatt összetörte a szívét.

– Te most butáskodsz, Jared bácsi.

– Hát – mosolygott vissza a kislányra Jared –, próbálkozom.

– Oké. Most mennem kell. Papi is szundikál. Nem tudja, hogy itt vagyok. Megyek és felébresztem, mert éhes vagyok.

– Rendben, Zoé. Nagyon köszönöm, hogy meglátogattál. Igazán boldoggá tettél vele.

– Nincs mit – mondta Zoé, majd megfordult, és kiment. Távoztában még egyszer visszaintegetett. – Viszlát, Jared bácsi. Még látjuk egymást.

– Még látjuk egymást – visszhangozta Jared, és tudta, hogy ez nem így lesz.

– Szeretlek – vetette még oda búcsúzóul Zoé, kissé hanyagul, ahogy azt a felnőttektől elleste.

– Én is szeretlek – suttogta Jared, aki minden egyes szavát komolyan gondolta, ahogy azt egy szülő teszi. Várt, ameddig az előszoba ajtaja is becsukódik Zoé mögött, és csak utána engedte ki magából a már régóta feltörni készülő, szaggatott zokogást.

Jared végignézett a laboron. Pillantása elidőzött a konzolon, amelyet Boutin a tudatáttöltés vezérlésére állított be. Aztán szemügyre vette a másik klónozótartályt, amelybe Boutin maga akart elhelyezkedni. Az áttöltés pillanatok alatt eltörli majd Jared létezését, mintha csak egy gazdatest lett volna, amelynek feladata megőrizni a tudatot jogos tulajdonosa érkezéséig.

De valójában nem pont ez a helyzet? Az eredeti tervek szerint magának Boutinnak kellett volna megjelennie Jared testében. Hiszen ezért hozták létre. Jared azért létezhetett egyáltalán, mert a rögzített Boutin-tudat elsőre megtagadta a test birtokba vételét. Ki kellett csalogatni a közös tudattérbe, amelyet Jared teremtett meg, akár egy jó gondnok. A sors fintora, hogy végül Boutin viszi az egészet, és kitúrja Jaredet a semmibe. A kurva életbe, gondolta Jared dühösen, éppen elkészültem, és az agyam pont olyan, amilyennek szeretem! Felnevetett, de a nevetése keserű volt, és ezt ő is hallotta. Igyekezett lehűteni magát, minden egyes levegővétellel egyre tisztábban gondolkodott.

Emlékezett Boutin érvelésére, ahogy mindennek elhordta a Gyarmati Szövetséget, de emlékezett Cainen szavaira is, akiben sokkal inkább megbízott, becsületesnek tartotta, aki nem rejtegeti az érzelmeit. Sorra vette, hogy a Különleges Erők tagjaként mi mindent tett azért, hogy „biztonságossá tegye a világegyetemet az emberiség számára”. A Gyarmati Szövetség valóban rátelepedett az összes kommunikációs csatornára, meghatározott minden stratégiai irányt, szigorúan ellenőrizte az emberiség életének megannyi részletét, és csaknem minden ismert fajjal harcolt – szűnni nem akaró könyörtelenséggel.

Ha a világegyetem valóban olyan ellenséges, mint amilyennek a Gyarmati Szövetség beállítja, akkor ez a fajta szigorú ellenőrzés igazolható. Mindenekfelett álló faji kötelesség őrizni és gyarapítani a faj életterét a világegyetemben.

De ha mégsem, ha a Gyarmati Szövetség állandó háborúit nem a kívülről jövő verseny, hanem a belülről fakadó üldözési mánia és idegengyűlölet táplálja, akkor biztosan utolérné az emberiséget a lassú pusztulás, mert Jared – ahogy a Különleges Erők többi harcosa is – hagyná, hogy ez bekövetkezzen, és nem harcolna többet.

Csakhogy, gondolta Jared, Boutin nem szavahihető ebben a kérdésben. Gonosznak bélyegezte a Gyarmati Szövetséget, pedig ő maga is követett el gonosz dolgokat. Rávett három fajt, hogy közösen támadják meg az emberiséget, sok milliárd embert és egyéb értelmes lényt kitéve a háború borzalmainak. Kísérletezett a Különleges Erők katonáin, és megölte őket, sőt, meg akarja ölni még a Gyarmati Véderők összes katonáját – a Különlegesekkel együtt – egy AgyGépre specializált vírussal. Ez felért egy genocídiummal, tekintve a Gyarmati Véderő létszámát és feladatát. A Gyarmati Véderő totális lemészárlásával ugyanis védtelen maradna úgy a Föld, mint az összes emberi kolónia, melyeket aztán bármely faj, amelyik értesül az eseményekről, könnyűszerrel a zsákmányának tekintheti. Az obinok nem lennének képesek megfékezni a területszerző hadjáratokat, vagy ha igen, valószínűleg akkor sem akarnák. Az obinoknak nem a területre, hanem saját tudatra volt szükségük.

A védtelen gyarmatiak sorsa megpecsételődne, ismerte fel Jared. Telepeiket lerombolnák, és nem tudnának hová menekülni. A galaxisnak ebben a részében egy fajnak sem volt szokása megosztani a bolygókat másokkal. A Föld a maga milliárdos lakosságával valószínűleg túlélné, elég nehéz lenne harc nélkül kihúzni alóluk a bolygót. A ritkábban lakott és ökológiailag kevésbé kihasznált gyarmatbolygók sokkal vonzóbb célpontot jelentenének. Ha valaki ennek ellenére mégis lerohanná a Földet, akkor az emberiség nem tudná magát megvédeni. Irtózatos veszteségek árán tudna csak fennmaradni.

Vajon Boutin számolt ezzel? – kérdezte magától Jared. Talán igen, és úgy ítélte meg, hogy a dolgok nem így fognak lezajlani. De az is lehet, hogy még soha nem gondolta végig tettei összes következményét. Amikor az Obin felvette vele kapcsolatot, Boutin valószínűleg nem látott mást, mint egy népet, amely annyira vágyik saját tudatra, hogy mindent megadna érte. És Boutin a Holdat kérte, miközben fogalma sem volt arról, hogy mit fog vele kezdeni, ha egyszer tényleg megkapja. Talán Boutin valójában el sem hitte, hogy az obinoktól megkapja végre a hőn áhított háborúját.

És mindezek tetejében ott volt még a bénító erejű aggodalom Zoéért. Mi történik a kislánnyal, ha Bontin elbukik, vagy ha megölik? Vagy éppen ellenkezőleg, mi lesz vele, ha sikerrel jár? Jared lelkiismeret-furdalást érzett, amiért jobban aggódik egyetlen kislányért, mint emberek milliárdjaiért, de nem tudott másképp tenni. Önkéntelenül is azt a forgatókönyvet kereste, amely biztosítja Zoé túlélését.

Jared előtt számtalan döntés állt, de úgy érezte, aránytalanul kevés információval rendelkezik a döntések meghozatalához, és még annál is kevesebb lehetőséggel. Valószínűleg ő az utolsó ember a világon, akinek ezzel kellene küzdenie, mégsem tudott tétlenül ülni. Behunyta a szemét, és a lehetőségeit mérlegelte.

Egy órával később Jared kinyitotta a szemét, mert Boutin lépett be az ajtón, a sarkában egy obinnal.

– Ébren vagy – állapította meg Boutin.

– Ébren – hagyta helyben Jared.

– Ideje megcsinálni az áttöltést. Beprogramoztam a folyamatot, és lefuttattam a szimulációkat. Úgy néz ki, tökéletesen simán fog menni. Nem érdemes tovább halogatni.

– Távol álljon tőlem, hogy akadályozzalak a legyilkolásomban.

Boutin megtorpant, és Jared látta, hogy határozott fellépése és a gyilkosság gondolata megzavarta Boutint. Remek, gondolta Jared.

– Ha már itt tartunk, az áttöltés előtt lefuttathatok egy direktívát, amitől elalszol. Nem fogsz érezni semmit. Ezt tudom felajánlani. Ha akarod.

– Nem vagy valami lelkes az ötlettől.

– Hát, a szimulációk szerint ez megzavarhatja az áttöltést. Biztonságosabb, hogyha ébren vagy közben.

– Oké, akkor inkább ébren maradok – mondta Jared. – A világért sem nehezíteném meg a dolgodat.

– Figyelj, Dirac. Ez egy cseppet sem személyes ügy. Olyan lehetőséget jelentesz nekünk, amivel az egészet meg tudjuk csinálni gyorsan és tisztán, minimális véráldozattal minden oldalon. Sajnálom, hogy meg kell halnod, de a másik alternatíva sokkal több áldozattal járna.

– Tudod, a Gyarmati Véderő katonáinak a lemészárlásáról nekem nem a „minimális véráldozat” jut elsőként az eszembe.

Boutin elfordult, és szólt az obin segítőjének, hogy kezdheti az előkészítést, mire az obin odament a konzolhoz, és munkához látott.

– Azt áruld el nekem, hogy miután megölted az összes katonát, ki fogja megvédeni az emberi gyarmatokat? Nem lesznek védelmezők.

– Rövid távon az obinok fogják védeni őket. De csak addig, ameddig fel nem állítunk egy új hadsereget.

– Biztos vagy benne? Ha egyszer megkapják a tudatosságukat, miért lenne szükségük rád? Vagy az a terv, hogy nem adod át nékik a tudatosságot, csak ha megígérik, hogy teljesítik a következő kérésedet is?

Boutin vetett egy gyors pillantást az obin asszisztensre, aztán újra szembenézett Jareddel.

– Megteszik, mert ebben állapodtunk meg.

– Feltennéd erre Zoé életét is? – kérdezte Jared. – Mert most pont ezt csinálod.

– Ne oktass ki engem a saját lányomról! – köpte a szavakat Jared arcába Boutin, majd hátat fordított neki. Jared szomorúan vállat vont, miközben azokról a döntésekről elmélkedett, amelyeket időközben meghozott.

Az obin biccentett Boutinnak, hogy eljött az idő. Boutin Jaredre nézett.

– Van még valami, amit elmondanál, mielőtt belevágunk?

– Azt hiszem, várok még vele egy kicsit.

Boutin már nyitotta a száját, hogy megkérdezze, mégis hogyan kell ezt érteni, de még mielőtt ezt megtehette volna, hatalmas robbanássorozat hallatszott az állomás udvaráról. Olyan volt, mintha egy nagyon nagy ágyút sütöttek volna el többször, egymás után, nagyon gyorsan.

Harvey élt-halt ezért a szarért.

Miközben közeledtek az állomáshoz, Harvey leginkább azért aggódott, hogy Sagan hadnagy megint a szokásos, módszeresen aprólékos stratégiáját veszi elő, valami jó kis lopakodósat, ami miatt neki is lábujjhegyen kell majd osonnia, mint valami kibaszott kémnek vagy minek. Utálta ezt a fost. Harvey pontosan tudta, hogy mi megy neki a legjobban: ő egy balhés csávó volt, akinek a környékén a dolgok összeomlanak és felrobbannak. Ha nagyon ritkán magába nézett, azon elmélkedett, hogy az őse, akinek a génjeiből összerakták, vajon miféle ember volt? Durván antiszociális alak, mint például egy piromániás, vagy egy profi pankrátor, esetleg egy erőszakos bűncselekményekért lesittelt börtöntöltelék? Akárki, akármi is volt, Harvey szívesen adott volna egy szép nagy csattanós csókot a szájára. Mert Harvey olyan tökéletes békében élt a belső énjével, amiről egy Zen buddhista szerzetes csak álmodhatott. Ezért aztán, amikor Sagan elmondta neki, hogy mit vár tőle – vonja magára a bázis védőinek figyelmét, amíg ők Seaborggal elvégzik a munkájukat –, nos, akkor Harvey magában örömtáncot lejtett. Ha valaki, akkor ő kiválóan magára tudja vonni a figyelmet.

Csak az volt a kérdés, hogyan.

Harvey nem volt az a kimondott elmélkedő típus, de ettől még nem volt ostoba sem. Rendelkezett erkölcsi értékekkel, a saját keretein belül, persze. Tudta értékelni a kifinomultságot, még ha maga nem is élt vele gyakran. Mivel jó érzéke volt a stratégiához és a logisztikához, a legtöbbször szemet hunytak hangos és visszataszító megoldásai felett. Adj neki egy munkát, és ő megcsinálja, igaz, hogy közben a maximumig fokozza az entrópiát, ugyanakkor az előírt módon és halálpontosan éri el a kitűzött célt. Harvey stratégiai vezérelve az egyszerűség volt, mindig azt a módszert választotta, ami a dolgok sűrűjébe katapultálta, és aztán nekiláthatott, amúgy istenigazából. Ha megkérdezték, miért, mindig azt válaszolta, hogy ez Occam borotvájának taktikai alkalmazása: a legegyszerűbb módszer – valaki seggének a szétrúgása – általában a legmegfelelőbb is.

Ez a filozófia vezette Harveyt oda, hogy meglovagolja a Sagan által eltérített légpárnást, és miután tisztába jött az irányítás alapjaival, teljes gázzal az étkezőcsarnok ajtajának vette az irányt. Ahogy közeledett, az ajtó kinyílt. Néhány obin indult vissza ebéd után a szolgálati helyére. Harvey arcára sátáni vigyor költözött, felgyorsította a légpárnást, és csak az utolsó pillanatban fékezett, hogy telibe találja azt a kibaszott idegent, aki a lövéstől visszarepült az étkezdébe.

A dolog teljesen jól működött. Az obinnak csak egy meglepett nyikkanásra volt ideje, mielőtt a légpárnás gépágyúja mellkason találta. Úgy repült vissza a terembe, mintha gumikötélen rántották volna vissza, gyakorlatilag átszelte az egész helyiséget. A többi obin felnézett, ahogy Harvey áldozata a földön fetrengett, és összetett szemeiket az ajtó felé fordították – ahonnan Harvey és a légpárnás gépágyúja kukucskált befelé.

– Szevasztok, skacok! – rikkantotta öblös hangon Harvey. – A 2. szakasz az üdvözletét küldi! – Azzal rátenyerelt a gépágyú gombjára, és munkához látott.

A dolgok ezután nagyon gyorsan nagyon véresre fordultak. Kibaszottul csodás volt.

Harvey imádta a munkáját.

A telep másik oldaláról Seaborg hallotta, ahogy Harvey belecsapott a lecsóba, és önkéntelenül is megvonta a vállát. Nem mintha Seaborg nem kedvelte volna Harveyt, de néhány közös harci bevetés a 2. szakaszban mindenkinek meghozza a felismerést, hogy ha nem szereted a környékeden a szükségtelenül felrobbanó dolgokat, akkor igyekszel magad távol tartani Dániel Harveytól.

A hangos randalírozás pontosan azt érte el, amit szerettek volna, az obin katonák hátrahagyták őrhelyüket, hogy segítségére siessenek azoknak, akiket a telep túloldalán daráltak le éppen vidáman. Seaborg valami futásfélét produkált a generátorok felé, egész úton sziszegve és grimaszolva, és meglepődött, amikor az ajtó túloldalán két obint talált, minden bizonnyal tudósokat. Az egyiket lelőtte azzal a fura obin fegyverrel, a másiknak meg eltörte a nyakát. Ez utóbbi felkavaróbb élmény volt, mint azt Seaborg eredetileg gondolta volna, érezte, ahogy a csapása alatt megadják magukat az obin csontjai. Harveyval ellentétben Seaborg nem tudta jól kezelni az erőszakot. Igazából semmit sem tudott jól kezelni. Erre elég hamar rájött, és túlteljesítésekkel leplezte, amitől aztán jó sok bajtársa értékelte őt orbitális seggfejnek. Ezen azóta túllépett – valaki úgyis lelök a szikláról, ha nem ugrasz magadtól de soha nem jutott el addig a felismerésig, hogy a Különleges Erők tulajdonképpen nem neki való.

Aztán továbbment a következő helyiségbe, amely majdnem teljesen kitöltötte a pajtát, és ahol két hatalmas tömb magasodott, Seaborg szerint az akkumulátorok, amelyeket meg kellene semmisítenie. Harvey elterelő hadművelete csak addig hatásos, ameddig Harveynak sikerül életben maradnia, és Seaborg úgy vélte, hogy ez nem fog sokáig tartani. A férfi átvizsgálta a szobát, és vezérlőpaneleket meg konzolokat keresett, vagy valami tippet legalább arra nézve, hogy hogyan is lehetne az energiaellátást leállítani. Semmit nem talált. Az összes panel és kezelőszerv a másik szobában volt, ahol a két halott obint hagyta. Seaborg agyán átfutott, mi lett volna, ha az egyiket életben hagyja, majd megpróbálja meggyőzni arról, hogy állítsa le az energiatovábbítást, de aztán rájött, ez a módszer sem kecsegtetett volna túl sok eséllyel.

– Kurvaélet – tört ki frusztráltan, és mivel jobb ötlete nem volt, felemelte az obin fegyvert, és belelőtt vele az egyik akkumulátorba. A lövedék lyukat vágott a hatalmas energiatároló fémburkolatán, előbb szikrák pattogtak, majd fejhangú sivítás hallatszott, mint amikor nagyon kis résen tör elő nagyon nagynyomású levegő. Seaborg megnézte a becsapódás helyét: zöld gázféle lövellt elő a nyílásból. A férfi érdeklődve figyelte.

Mi a fene, gondolta Seaborg, majd felemelte a fegyverét, és a gázszivárgás forrására célzott. Vajon gyúlékony ez a szar?

Az volt.

Az energiatároló robbanása hanyatt lökte Jane Sagant, és jó három másodpercre elvakította. Még időben tért vissza a látása ahhoz, hogy észrevegye a feléje hulló jókora törmelékdarabot. Sagan fedezékbe menekült, és ellenőrizte az integrációt, hátha valami csoda folytán sikerült Seaborgnak túlélnie a robbanást. Természetesen nyomát sem találta. Senki nem él túl egy ekkora robbanást közvetlen közelről. Erezte viszont Harveyt, akit a sokk egy pillanatra kizökkentett az obinmészárlásból. Sagan a kutatóállomás központi épületét kezdte el nézegetni. Az ablakok betörtek, itt-ott tüzek égtek. Sagan már hosszú másodpercek óta próbált valamilyen tervet kidolgozni, amikor ráébredt, hogy újraéledt az integráció. Az energiaellátás kiiktatása újra elérhetővé tette az AgyGépét.

Sagan két elpocsékolt másodpercig ünnepelte az összekapcsolódást és az AgyGép újraindulását, mielőtt ellenőrizte volna, hogy kivel van még integrálva.

A robbanás Boutint és obin segédjét is a földre döntötte. Jared érezte, hogy a tartálya vadul megrázkódik, de nem borult fel, ahogy a másik tartály sem. A labor sötétbe borult, de egy másodperccel később kigyulladtak a halványzöld vészhelyzeti világítótestek. Az obin felkelt, és beindította a labor tartalék áramfejlesztőjét. Boutin is összeszedte magát, és Zoé nevét kiabálva kirobogott a laborból. Jared figyelte, ahogy eltűnik, szíve a torkában dobogott.

– Dirac – üzente Sagan válaszolj! – Az összekapcsolódás élménye úgy ömlött végig Jareden, akár az aranyló fény.

– Itt vagyok – jelzett vissza.

– Boutin még életben van?

– Igen – felelte Jared. – De már nem ő a küldetés célja.

– Ezt nem értem.

– Jane – életében először Jared a keresztnevén szólította a nőt. – Zoé életben van. Itt van. Meg kell találnod, és el kell vinned innen, amilyen gyorsan csak tudod.

Sagan a másodperc törtrészéig habozott.

– Mondj el mindent – üzente végül. – És siess.

Amilyen gyorsan csak képes volt rá, Jared mindent Saganra zúdított, amit Boutintól megtudott, azokkal a felvételekkel együtt, amelyeket az AgyGépe újraindítása óta készített. Amikor rögzítette a Boutinnel folytatott beszélgetéseit, Jared abban bízott, hogy maradtak túlélők a rajából, és el tudja nekik juttatni az információkat. Sagannak nem volt ideje feldolgozni a teljes felvételt, de legalább megvolt a későbbi elemzésekhez.

– Még mindig elkaphatnánk és visszavihetnénk Boutint – érvelt Sagan.

– NEM! – Jared olyan erővel küldte a szót, hogy Sagan hátrahőkölt. – Ha életben van, az obinok újra el fognak jönni érte. Csak ő tudja megadni nekik azt, amire a fajuk mindennél jobban vágyik. Ha képesek voltak háborút indítani érte, képzeld csak el, mit meg nem tennének, hogy visszaszerezzék.

– Akkor megölöm.

– Keresd meg Zoét. Boutint majd én elintézem.

– Hogyan?

– Bízz bennem.

– Dirac... – kezdte volna Sagan, de Jared közbevágott.

– Tudom, hogy nem bízol bennem, és azt is tudom, hogy miért. De emlékszem arra, mit mondtál nekem, hadnagy. Azt mondtad, bármi is lesz, mindig jusson eszembe, hogy én Jared Dirac vagyok. Szóval idefigyelj, hadnagy, Jared Dirac vagyok, a Gyarmati Szövetség Különleges Erőinek katonája, és az a dolgom, hogy megvédjem az emberiséget. Bízz bennem, és abban, hogy teszem a dolgom.

Végtelenül hosszúnak tetszett a szünet. Jared hallotta, ahogy Boutin a folyosón a labor felé közeledik.

– Tedd a dolgod, katona – üzente végül Sagan.

– Azt fogom.

– Megkeresem Zoét.

– Mondd neki, hogy Jared bácsi barátja vagy, és hogy ő is, meg a Papi is azt szeretné, hogy veled menjen. És ne felejtsd el a plüsselefántot.

– Nem fogom.

Jared elküldte az információt, hogy hol találhatja meg Zoét, nem messze a labortól.

– Most el kell bontanom az összeköttetésünket – búcsúzott Jared. – Isten áldjon, hadnagy. És köszönöm. Köszönet mindenért.

– Isten áldjon, Jared – üzente Sagan, és mielőtt a kapcsolat megszakadt volna, olyan érzelmet küldött, amely leginkább a megnyugtatásra emlékeztetett. Aztán eltűnt.

Jared egyedül maradt.

Boutin belépett a laborba, és odakiáltott valamit az obinnak, aki elfordított néhány kapcsolót.

– Lássunk hozzá – mondta Boutin az obinnak. – Megtámadtak bennünket. Nincs több időnk.

Boutin vetett egy futó pillantást Jaredre. Jared csak mosolygott, és lehunyta a szemét. Hallotta, ahogy az obin begépel valamit a konzoljába, hallotta, ahogy Boutin kinyitja a tartályát, és bemászik, majd hogy a saját klónozótartálya is aktiválódik a tudatáttöltéshez.

Jared legfőbb bánata az élete végén az volt, hogy csak ilyen rövid jutott neki osztályrészül. Csak egy év. Egyetlen év, de mennyi ember és mennyi emlék. Jared mindet sorra vette a fejében, és még egyszer utoljára átélte a jelenlétüket: Jane Sagan, Harry Wilson, Cainen, Mattson tábornok és Robbins ezredes. A 2. szakasz és a bajtársak végtelen közelsége az összekapcsolódásban. Martin százados és a gameránok rendkívülisége. A viccek, melyeket Cloud hadnaggyal meséltek egymásnak. Sarah Pauling, akit a legjobban szeretett a világon. És Zoé. Zoé, aki élni fog, ha Sagan megtalálja. És meg fogja.

Nem, gondolta Jared. Nem kell bánkódni. Semmién. Semmiért a világon.

Jared hallotta a billentyű halk kattanását, ahogy az obin elindította az áttöltési folyamatot. Önmagába kapaszkodott, amilyen hosszan csak bírta. Aztán engedett.

Zoé felsikított. Az óriási dörrenés olyan erővel rázta meg a szobáját, hogy kiesett az ágyából, a tv meg lezuhant a falról. Dadus odajött megnézni, hogy rendben van-e, de Zoé ellökte magától. Ő nem Dadust akarta, ő a Papit akarta, aki egy percen belül már ott is volt, bejött az ajtón, felkapta a karjába, csitítgatta, és bizonygatta, hogy minden rendben lesz. Azután letette, és az mondta, hogy pár perc múlva elküldi Jared bácsit érte, és majd fogadjon szót neki, de addig maradjon a szobában Dadussal, mert itt biztonságban lesz.

Zoé még sírdogált egy kicsit, és kérte a Papit, hogy ne menjen el, és ő azt mondta, hogy soha többé nem fogja őt elhagyni. Ennek nem sok értelme volt, ha pár perc múlva Jared bácsi jön majd érte, hogy magával vigye, de Zoé azért jobban érezte magát tőle. Aztán Papi mondott valamit Dadusnak, és kiment.

Dadus átment a nappaliba, és egy puskával jött vissza. Ez furcsa volt, mert amennyire Zoé tudta, Dadus sosem lőtt még puskával. Több robbanás már nem volt, de Zoé időről időre lövéseket hallott odakintről, pukk pukk pukk. Visszamászott az ágyába, magához szorította Celeste-et, és várta Jared bácsit.

Dadus egyszer csak visított egyet, és célba vett valamit a puskájával, amit Zoé nem láthatott az ajtón át. Aztán kirohant. Zoé felsikított, és zokogva az ágy alá bújt. Eszébe jutott, hogy milyen volt a Covellen, és attól félt, hogy azok a csirkelények megint eljönnek majd érte, ugyanúgy, mint akkor. Puffanásokat hallott a szomszéd szobából, aztán egy visítást. Zoé befogta a fülét és becsukta a szemét.

Amikor megint kinyitotta, egy pár bakancsot látott a szobában, amely az ágya felé tartott. Zoé a szája elé kapta kezét, hogy csendben maradjon, de egy halk nyöszörgés kicsúszott. Utána a bakancsokból térdek lettek és kezek, végül egy oldalra fordított fej jelent meg a látóterében, és mondott valamit. Zoé felsikított, és Celeste-et markolva megpróbált kihátrálni az ágy alól, de a nő elkapta, és magához szorította. Zoé rugdalózott és sikított, és csak pár másodperc múlva jött rá, hogy a nő a nevét hajtogatja újra meg újra.

– Minden rendben, Zoé – mondta a nő. – Minden rendben. Sssss, Ssss. Minden rendben – csitítgatta.

Zoé végül abbahagyta a fickándozást, és odafordult hozzá.

– Hol van az apukám? – kérdezte. – Hol van Jared bácsi?

– Most mindkettőjüknek nagyon fontos dolga van – felelte a nő, még mindig Zoét ölelve. – Azt mondták, hogy jöjjek ide érted, és vigyázzak rád. Jane néni vagyok.

– Papi azt mondta, hogy várjak itt, ameddig Jared bácsi eljön értem.

– Tudom, hogy azt mondta. De most mindkettőjüknek valami nagyon fontosat kell elintéznie. Nagyon sok minden történik ebben a pillanatban, emiatt nem tudott egyikük sem idejönni. Ezért küldtek engem, hogy vigyázzak rád.

– Rám Dadus szokott vigyázni.

– Dadusnak most el kellett mennie. Mindenkinek nagyon sok a dolga.

– Hallottam a durranásokat.

– Látod, ez csak az egyik, ami miatt olyan sok lett a dolga mindenkinek.

– Oké – mondta Zoé bátortalanul.

– Figyelj rám, Zoé! – kérte Jane néni. – Azt szeretném, hogy a kezeddel kapaszkodj szorosan a nyakamba, a lábaiddal meg a derekamra. Kapaszkodj nagyon szorosan, és tartsd csukva a szemed, ameddig nem szólok. Meg tudod csinálni?

– Aha – felelte Zoé. – De mi lesz Celeste-tel?

– Tudod mit? Berakjuk ide kettőnk közé. Itt biztonságban lesz – mondta Jane néni, és Celeste-et Zoé pocijához dugta.

– Össze fog lapulni – jegyezte meg Zoé.

– Igen, tudom – válaszolta Jane néni. – De rendben lesz, meglásd. Készen állsz?

– Igen.

– Akkor csukd be a szemed, és kapaszkodj nagyon szorosan – utasította Jane néni, és Zoé így is tett, bár amikor kiléptek a hálószobából, és a szeme még nem volt teljesen csukva, Zoé mintha Dadust látta volna, aki a padlón aludt. Utána Zoé teljesen becsukta a szemét, és várta, hogy Jane néni szóljon neki, ha már kinyithatja.

Az obinok, akikkel Sagan összefutott a kutatóépületben, többnyire kitértek előle, amiből Sagan azt a következtetést vonta le, hogy ők a tudósok. Egyikük – másikuk azonban megtámadta, fegyverrel vagy a nélkül. A folyosók túl szűkek voltak ahhoz, hogy a nehézkes obin puskával lövésre készen lehessen közlekedni, ezért Sagan maradt a késnél és a futásnál. Ez a taktika majdnem a vesztét okozta, mert a dadus kis híján szétlőtte a fejét, amikor benyitott az ajtón. Sagan hozzávágta a kését, hogy megzavarja, majd rántott egyet rajta, és a földre nyomta. Sagan tudta, hogy az élete csak a szerencsén múlott, mert ahogy a földön birkóztak, az obin egyik lába beleakadt a bútorba.

Ez elég időt adott Sagannak arra, hogy kicsússzon a teremtmény szorításából, fölébe kerekedjen, és megfojtsa. Most viszont Zoéval a karjában a futás maradt az egyetlen taktikája.

– Harvey – szólította a katonáját.

– Éppen nem érek rá – jelzett vissza a férfi, és Sagan az integrációjukon keresztül látta, éppen egy újabb légpárnás felé küzdi magát. Az előzőt ugyanis nekihajtotta egy felszállni készülő légjárónak.

– Megvan a célpont, és segítség kellene. Meg egy fuvar.

– Adj öt percet, és meglesz mindkettő. Csak ne siettess.

– De siettetlek – felelte Sagan, és befejezte a beszélgetést. A Boutin lakrésze előtti folyosó két irányban folytatódott, észak felé a laborokhoz, és keletnek, az épület többi részébe. A labor felé vezető folyosó rövidebb lett volna a találkozóhely felé, de Sagan nem akart kockáztatni, nehogy Zoé akár az apját, akár Jaredet meglássa, ahogy elhaladnak a labor mellett. A nő nagyot sóhajtott, és visszament az apartmanba. Felvette az obin fegyvert, bár nagyon nehézkesen tudta volna csak használni. Kétkezes fegyver volt, és obin kezekre tervezték. Sagan nagyon remélte, hogy mostanra mindenki elhagyta már az épületet, vagy Harvey hajkurászásával van éppen elfoglalva, és neki nem kell majd a fegyvert használnia.

Végül háromszor is kellett a fegyvert használnia, az utolsó obint pedig fejbe kellett vágnia vele, mert elfogyott belőle a lőszer. Az obin sikított. Zoé is sikított, valahányszor eldörrent a puska. De csukva tartotta a szemét, pont, ahogyan megígérte.

Sagan elérte azt a pontot, ahol behatolt az épületbe. A kirobbantott ablak a lépcsőház első emeletén volt.

– Merre jársz? – kérdezte Harveyt.

– Akár hiszed, akár nem, ezek az obinok rohadtul nem akarják rám bízni a felszerelésüket. Ne csesztess. Mindjárt ott vagyok.

– Biztonságban vagyunk már? – kérdezte Zoé vékony hangon, amit nehezen lehetett érteni, mert az arcát Sagan nyakába fúrta.

– Még nem – felelte Sagan. – Nemsokára, Zoé.

– Az apukámat akarom – sírta Zoé.

– Tudom, kicsim – nyugtatgatta Sagan. – Ssss.

A felettük lévő emeletről Sagan mozgolódást hallott.

Gyerünk már, Harvey, gondolta Sagan. Húzzunk el innen.

Az obinok kezdték komolyan fölbaszni Harvey agyát. Az étkezdében géppuskával leabálni közülük pár tucatot különösen kielégítő élmény volt, katartikus, hogy pontosabbak legyünk, főleg annak fényében, hogy az obin mocskok kinyírták a 2. szakasz nagyobbik felet. És annak is megvolt a sajátos bája, ahogy azzal a kis légpárnással telibe verte azt böhöm légjárót. Most viszont, hogy megint bokorugróvá fokozták le, Harvey kezdte elveszteni a türelmét. Rengeteg obin szaladgált a környéken, és sokkal nehezebb volt megküzdeni velük úgy, hogy az ember csak a saját lábára számíthatott. És itt volt még Sagan is, újra összekapcsolva, ami amúgy jó dolog, de azt mondta, hogy fuvar kéne neki. Mintha nem lenne elég dolga.

Ő a főnök, mondta magában. Egy leparkolt légpárnást elkötni azonban túl rázósnak bizonyult, mert az obinok telephelyére csak egy út vezetett. Legalább kettő odakint cirkált, és őt kereste.

Oda süss, rikoltott fel magában, ahogy az egyik légpárnás előviharzott, kapás van! Harvey eddig meglapult, és igyekezett kerülni a feltűnést, de most előlépett, hogy jól lássák, és széles mozdulatokkal integetni kezdett.

– Hé, baromarc! – kiabálta. – Gyere és kapj el, te faszszopó!

A légpárnást vezető obin vagy meglátta, vagy meghallotta, mindenesetre megfordult, és a járgányát Harveynak irányozta. Oké, gondolta Harvey, és most mi a faszt csináljak?

Mint az kiderült, először is el kellett ugrania a lövedékzápor elől, amely a légpárnás gépágyújából érkezett. Harvey oldalt gurult, feltérdelt, és egy obin puskával célba vette a hátrálni kezdő harcost. Az első lövés jócskán mellément, a második viszont leszakította az obin koponyájának hátsó felét.

Ezért hordunk sisakot, seggfej, gondolta Harvey, majd felpattant a légpárnásra, és elindult, hogy összeszedje a zsákmányát és Sagant. Útközben gyalogos obinok próbálták vele ugyanazt csinálni, amit ő csinált a légpárnás előző vezetőjével. Harvey szívesebben gázolt, mintsem lövöldözött, de nem volt nagyon válogatós.

– Itt a fuvar – jelentette Sagannak, és igencsak meglepődött, amikor meglátta, hogy Sagan mit cipel. – Az egy gyerek – állapította meg.

– Tudok róla – felelte Sagan, miközben biztonságosan elhelyezte Zoét a légpárnáson. – Gyerünk a kapszulához! Olyan gyorsan, amennyire csak lehet.

Harvey csúcssebességre gyorsította a járművet, és nyílegyenesen elhajtott. Úgy tűnt, nem üldözik őket.

– Úgy tudtam, Boutint kell visszavinnünk – mondta Harvey.

– Változott a terv.

– Hol van Boutin?

– Dirac elintézi.

– Dirac? – lepődött meg ismét Harvey. – Azt hittem, már meghalt.

– Mostanra már biztosan halott.

– Akkor hogyan fogja Boutint elintézni?

– Fogalmam sincs – felelte Sagan. – De tudom, hogy el fogja.

Boutin kinyitotta a szemét.

Nos, ha nem is vadonatúj test, gondolta elsőre, de újszerű. Alig használt.

Obin asszisztense kinyitotta a tartályát és kisegítette belőle. Boutin tett pár bizonytalan lépést, aztán pár magabiztosat. Körülnézett a laborban, és lenyűgözte, hogy mennyivel színesebb és magával ragadóbb volt, mintha az érzékszervei eddig csak pislákoltak volna, most pedig hirtelen föltekerték őket a maximumra. Még a labor is jól nézett ki.

Boutin szemügyre vette a régi testét: agyhalott volt, de még lélegzett. Ha magára hagyják, akkor órákon belül meghal, vagy a legjobb esetben is csak egy napot bír ki. Boutin új teste képességeivel rögzíteni akarta a halálát, és a felvételeket bizonyítékként a lányával együtt a kapszulához vinni. Feltéve, hogy a kapszula még a helyén van, gondolta tovább. Az világos volt, hogy a csapdába csalt Különleges rajnak sikerült valahogy megszöknie. Az egyikük akár még el is menekülhetett a kapszulában. Hát, töprengett Boutin, így is jó. Már törte is a fejét egy alternatív történeten, amelyikben ő mint Dirac megölte Boutint. Az obinok pedig, hogy így elvesztették a lehetőségüket a tudatosságra, szépen lefújják a háborút, és elengedik Diracot Boutin testével és Zoéval.

– Hmmm, ez így azért nem hangzik túl hihetőnek. Még csiszolnia kell a történeten. Akármit is fog kitalálni, annak...

Boutin hirtelen észrevette, hogy a látómezeje peremén egy kis piktogram pulzál. Egy boríték.

Üzenete érkezett Jared Diractól, tűnt fel egy szövegdobozban a látómezeje alján. A megnyitásához mondja ki: „Megnyitás”

– Megnyitás – mondta ki Boutin hangosan. Furcsa érzés volt.

A levélikon kinyílt és eltűnt. Az üzenet nem szöveg volt, hanem hang.

– Üdv, Boutin – szólalt meg a fejében Dirac szimulált hangja. Az ő szimulált hangján, gondolta Boutin. – Látom, nem álltál le, és elfoglaltad ezt a testet. Mielőtt kilépnék, hadd osszak meg veled néhány utolsó gondolatot.

– Egyszer egy bölcs teremtmény azt mondta nekem: fontos, hogy képesek legyünk döntéseket hozni. Rövid életem során egyáltalán nem hoztam döntéseket, legalábbis nem olyanokat, aminek következményei lettek volna. De az életem végén, úgy érzem, döntenem kell. Azt nem dönthetem el, hogy élek-e, vagy meghalok, mert ezt a döntést meghoztad helyettem. De amikor azt mondtad, hogy nincs más választásom, mint támogatni a terveidet, hát tévedtél. Van választásom, és döntöttem.

– Úgy döntöttem, nem támogatlak. Azt nem tudom megítélni, hogy vajon tényleg a Gyarmati Szövetsége a legjobb kormányzat az emberiség számára, nem éltem még eleget ahhoz, hogy megtudjak mindent, ami ehhez a véleményalkotáshoz szükséges. De úgy döntöttem, nem kockáztatom milliók vagy milliárdok halálát azzal, hogy segédkezet nyújtok neked a rendszer megdöntéséhez. A végén persze kiderülhet, hogy ez egy rossz döntés volt. De ez akkor is az én döntésem, az egyetlen lehetséges döntés, amely által azt tehetem, amire születtem. Megvédem az emberiséget.

– Van abban valami ironikus, hogy bár annyi a közös gondolatunk, közös a tudatunk, sőt még az alapvető céljaink is közösek: hogy a legjobbat akarjuk a népünknek, és még így is, ennyi közös dologgal is egymásnak tökéletesen ellentmondó következtetésre jutottunk. Azt kívánom, bárcsak több időnk lett volna egymásra, hogy barátként és testvérként tekinthess rám, ne csak úgy, mint egy hordozóra, amibe önmagadat töltötted. De már túl késő van ehhez. Túl késő a számomra, és bár még nem jöttél rá, de túl késő a te számodra is.

– Akárhogyan is, de köszönetet akarok mondani. Így vagy úgy, de miattad vagyok életben, és egy rövid időre megízlelhettem azokat az örömöket és bánatokat, amiket ez az élet nyújtani tud. Találkozhattam a drága kis Zoéval, és imádkozom, hogy mindig biztonságban legyen. Tartozom neked az életemmel, Charles, és tartozom neked a halálommal is.

– És most engedj meg nekem egy kis kitérőt, ígérem, hogy a végén te is érdekesnek fogod találni. Talán tudod, talán nem, de az IntelliVérnek van egy érdekes tulajdonsága, mely szerint képes robbanásszerűen oxidálódni, azaz elégni. Nem tudok másra gondolni, mint hogy valaki egy kegyetlen tréfa kedvéért kódolta bele az IntelliVérbe. Akkor láttam ezt először, amikor rovarok próbáltak IntelliVért szívni egy Különleges katonából. Felrobbantak. Utóbb kiderült, milyen hasznos is lehet ez a képesség, egyszer egy összecsapásban megmentette az életemet.

– Charles, te készítettél egy vírust annak érdekében, hogy legyőzd a Gyarmati Szövetséget. Mivel képben vagy a számítógépvírusokkal kapcsolatban, talán hallottad már a trójai program kifejezést is. Ez az üzenet, barátom és fivérem, egy trójai program. Amikor megnyitottad az üzenetet, egyúttal végrehajtottál egy apró programot is, amit én készítettem. A programocskám ebben a pillanatban azt a parancsot adja ki az összes nanobotnak a véremben, hogy a jeladásomra égesse el magát. Úgy becsültem, pontosan ennyi időre van szüksége a programomnak ahhoz, hogy minden egyes sejtemhez eljusson.

– Nézzük, működik-e!

Sagan egy üzenetet kapott, miközben Zoét a kiemelő kapszula biztonságába helyezte. Jared Diractól jött.

– Ha veszed ezt az üzenetet, az azt jelenti, hogy Charles Boutin halott. Úgy időzítettem, hogy a régi AgyGépem rögtön azután küldje el, miután lefuttatott egy programot, és begyújtotta a teljes IntelliVér-készletemet. Ha a robbanás nem öli meg Boutint (de megfogja), akkor az oxigénhiány fog végezni vele perceken belül. Akárhogy is, ő már halott, és én is halott vagyok. Nem tudom, megkapod-e ezt az üzenetet, de bízom benne, és abban is, hogy biztonságban és rendben talál. Isten áldjon, Sagan hadnagy. Boldog vagyok, hogy ismerhettelek. Ha találkozol még valaha Cainennel, kérlek, mondd meg neki, hogy hallgattam rá, és döntöttem.

Sagan megosztotta az üzenetet Harveyval.

– Nagyon rendben van – értékelte az alárendeltje. – Különleges katona volt az elejétől a végéig.

– Igen, az volt – értett egyet Sagan, és a kapszula felé intett. – Szállj be, Harvey.

– Maga viccel velem – ellenkezett a férfi.

– Valakinek vissza kell mennie Zoéval. Én vagyok a parancsnok. Én maradok hátra.

– Hadnagy – érvelt Harvey. – Az a kölyök nem is ismer engem. Maga volt, aki kihozta őt onnan. Magának kell visszamennie vele. Különben is, én még nem akarok visszamenni. Túlságosan jó a buli. Azt tippelem, hogy mire a Gyarmati Szövetség idevágja azt a sziklát, képes leszek az egész helyet kitakarítani. És ha végeztem a takarítással, talán futok egy kört, és megnézem, van-e valamijük, amit érdemes magunkkal vinni. Szóval menjen csak nyugodtan, hadnagy. Pár nap múlva küldjön értem egy kapszulát. Minden rendben lesz, vagy meghalok. Akár így, akár úgy, de remekül fogok szórakozni.

– Rendben – egyezett bele Sagan. – Ha jársz még a bázison, próbáld megszerezni a memóriatárolót az áttöltő modulból, ami Boutin laborjában van. Ez legyen az első a listádon.

– Mi van rajta? – kérdezte Harvey.

– Nem mi, hanem ki.

A távolból motorzaj hallatszott.

– Kiszúrtak bennünket – állapította meg Harvey. – Szálljon be, hadnagy.

– Biztonságban vagyunk már? – kérdezte Zoé néhány perccel a kapszula kilövése után.

– Igen, Zoé. Azt hiszem, már biztonságban vagyunk.

– A Papi mikor jön majd utánunk? – kérdezte a kislány.

– Nem tudom, Zoé – felelte Sagan, miközben Zoé haját simogatta. – Nem tudom.

A kapszula szűkös belterében Zoé felemelte a karját, hogy átöleljék. Sagan pedig átölelte.

TIZENÖT

– Tudod mit, haverom, igazad volt – közölte Mattson tábornok. – Mégiscsak jól jött nekünk ez a Dirac gyerek.

Mattson, Szilard tábornok és Robbins ezredes a tábornoki étkezdében ültek, és az ebédjüket fogyasztották. Ezúttal mindannyian. Mattson tábornok volt az, aki formálisan is megtörte az alárendeltek étkezését tiltó hagyományt, amikor Robbinsnak rendelt egy hatalmas tányér bolognai spagettit, és amikor egy tábornoktársa ezt szóvá tette, tisztán és érthetően szólt be neki: „Pofát súlyba, te aszott babkaró! Ez az ember megérdemel egy kurva ebédet.” Azóta más tábornokok is elkezdték magukkal hozni beosztottjaikat.

– Köszi, tábornok – válaszolta Szilard. – És most, ha megengeded, elmondanátok, hogyan álltok az AgyGépeink biztonsági réseinek befoltozásával? Hét hajót vesztettem, mert az embereitek tárva-nyitva hagytak egy hátsó ajtót.

– Robbins tudja a részleteket. – Mindkét tábornok Robbins felé fordult, akinek a szája éppen egy falat Wellington módra elkészített bélszínnel volt tele. Robbins óvatosan lenyelte.

– Rövid távon mindenki kapott egy rendkívüli hibajavítást, ami lezárta ezt a hátsó ajtót – kezdte az ismertetőjét Robbins. – Az azonnali veszély tehát elhárult. Középtávon szakértők nézik végig a teljes AgyGép-kódbázist, és kiszednek belőle minden öröklött kódot és zárványt, illetve bármit, ami biztonsági kockázatot jelenthet. Emellett vírusvédelmet telepítünk az üzenettovábbító protokollokra és az AgyGépek közötti adatmegosztást végző minden csatornára. Boutinnak nemcsak a vírusa, de a vírusterjesztő módszere sem működhet már.

– Annak egyáltalán nem lett volna szabad működnie – vetette közbe Szilard.

– A vírusvédelem a számítástechnika hajnala óta létezik, mégsem került bele az AgyGépekbe. Kevés híján mindannyian meghaltunk, csak mert nem kódoltátok le a legelemibb biztonsági megoldásokat.

– Soha nem kódoltuk le, mert soha nem volt rá szükség – ellenkezett Mattson. – Az AgyGépek hálózata egy zárt rendszer, tökéletesen védett a külső támadásokkal szemben. Még a Boutin-féle támadás sem jött össze végül.

– De piszok közel volt hozzá, hogy sikerüljön.

– Igen, piszok közel került a sikerhez, mert valakinek ennél az asztalnál az a briliáns ötlete támadt, hogy csináljunk egy testet, amibe bele tudjuk tölteni Charles Boutin tudatát – dörmögte Mattson. – Persze a világért sem szeretnék ujjal mutogatni senkire.

– Hmmm – hümmögött Szilard.

– A mostani AgyGép-sorozatokat úgyis kivezetjük hamarosan – akasztotta meg a vitát Robbins. – A következő generációt már leteszteltük a gameránokon, és készen áll arra, hogy elterjesszük a véderő teljes személyi állományában. Tökéletesen más architektúra, teljesen szerves, a kódot pedig optimalizáltuk, nincsenek benne ezeréves szubrutinok és sosem használt sorok. A lehetősége egy ilyen támadásnak hamarosan teljesen megszűnik.

– Legalábbis azok számára, akik a korábbi kódgenerációkkal dolgoztak – hűtötte le a kedélyeket Szilard. – De mi a helyzet azokkal, akik ezen a verzión dolgoztak? jobban tennétek, ha ellenőriznétek őket, nem akar-e valaki véletlenül lelépni.

– Utána fogunk nézni – ígérte meg Robbins.

– Remélem is – nyugtázta Szilard.

– Ha már a lelépésnél tartunk – vette magához a szót Mattson –, mit terveztek Sagan hadnaggyal?

– Mire gondolsz?

– Nem akarom túllihegni, de túl sokat tud. Boutinon és Diracon keresztül tudomást szerzett a Konklávéról, és arról is, hogy milyen szorosan őrizzük ezt az információt. Erre a szintre nem érvényes a biztonsági besorolása, haver. Ez veszélyes anyag.

– Nem igazán látom, miért lenne veszélyes. Példának okáért ez az igazság. A Konklávé ott van és létezik. És ha egyszer összekapják magukat, és elkezdenek egységesen működni, hát nyakig találjuk magunkat abban a bizonyos gödörben.

– Azért veszélyes, mert ez nem a teljes igazság, és ezzel te is tökéletesen tisztában vagy, cimbora. Boutinnak segédfogalma sem volt az Ellen-Konklávéról, és hogy mi milyen szerepet játszunk abban. Hogy hogyan játsszuk ki a két oldalt egymás ellen. A dolgok gyorsan változnak. Nemsokára ott fogunk tartani, hogy meg kell kötni a szövetségeket, és meg kell hozni a döntéseket. Nem maradhatunk tovább hivatalosan semlegesek. Piszokul nincs szükségünk Saganra, hogy odakint szaladgáljon mindenféle híreszteléseket keltve, és elmondja a népeknek a történet felét.

– Akkor mondd el neki a teljes kurva történetet. A nő hírszerzőtiszt, az isten szerelmére. Képes kezelni az igazságot.

– Nem rajtam múlik – felelte Mattson. Szilard már válaszolt volna, amikor Mattson felemelte mindkét kezét. – Nem rajtam múlik, haver. Ha az Ellen – Konklávé hivatalosan is kenyértörésre viszi a dolgot a Konklévával, te is tudod, mi fog történni. Az egész kibaszott galaxis hadba vonul. Utána már nem támaszkodhatunk kizárólag a Földről érkező újoncokra. A gyarmatoknak is be kell szállniuk. Ki tudja, lehet, hogy még a hadkötelezettséget is vissza kell majd állítani. És tudod, hogy az mivel járna. A gyarmatok fellázadnak. Szerencsénk lesz, ha megússzuk a polgárháborút. Persze hogy nem osztjuk meg ezt az információt a gyarmatokkal, de nem azért, hogy a sötétben tartsuk őket, hanem hogy az egész kurva szövetség ne hulljon szét darabokra.

– Minél tovább várunk, annál rázósabb lesz – vitatta Mattson érvelését Szilard. – Sosem lesz „jó” alkalom, hogy megosszuk a témát a gyarmatokkal. És amikor rájönnek, hogy mit titkoltunk, akkor az első kérdésük az lesz, hogy mi a büdös francért titkolóztunk ennyi ideig.

– Nem rajtam múlik – kötötte az ebet a karóhoz Mattson.

– Persze, persze – adta be a derekát mogorván Szilard. – A te nagy szerencsédre van egy menekülőm. Sagannak hamarosan lejár a kötelező szolgálati ideje. Csak pár hónapja van hátra, úgy emlékszem. Legfeljebb egy év. Amennyire tudom, úgyis azt tervezte, hogy kilép a seregből, amikor kitelik az ideje. Elvisszük egy vadiúj gyarmatra, ahol ellehet, és ha beszél is a szomszédoknak a Konklávéról, hát a kutyát sem fogja érdekelni. El lesznek foglalva azzal, hogy rendesen menjen az aratás.

– Gondolod, hogy benne lenne? – kérdezte Mattson.

– Tehetünk neki egy visszautasíthatatlan ajánlatot. Pár éve Sagan egész jól összemelegedett egy GYV-katonával, a neve John Perry. Perrynek még egy kicsit több van hátra az idejéből, de ha kell, őt is el tudjuk engedni idő előtt. És úgy fest, hogy Sagan elég jól összebarátkozott Zoé Boutinnal is, aki árva, akit szintén el kell helyezni. Ugye, vágod, hogy hová akarok kilyukadni?

– Igen. Legyen akkor így.

– Utánanézek, mit tehetek – felelte Szilard. – És ha már a titkoknál tartunk, hogy haladnak a tárgyalások az Obinnal?

Mattson és Robbins is furcsa szemeket meresztettek Szilardra.

– Mi nem tárgyalunk az Obinnal – mondta végül Robbins.

– Hát persze hogy nem. Nem tárgyaltok velük arról, hogy folytatnátok Boutin tudattal kapcsolatos kutatásait. És ők nem ígérik meg cserébe, hogy nem vágják majd haza annak a hadipotenciálnak a maradékát, ami a hamarosan bekövetkező Rraey-Enesha háborúból véletlenül megmaradna. Senki nem tárgyal senkivel semmiről. És hogyan nem haladtok ezekkel a nem létező tárgyalásokkal?

Robbins Mattsonra nézett, aki biccentett.

– Nem haladunk valami jól – bökte ki végül. – Valószínűleg nem fogunk pár napon belül egyezségre jutni.

– Hát ez nem éppen csodálatos hír – állapította meg Szilard.

– Térjünk vissza Saganra – mondta Mattson. – Mit gondolsz, mikorra tudod tőle megszerezni a válaszokat?

– Még ma beszélek vele. És adok neki egy hetet. Így lesz elég ideje ahhoz, hogy elintézhesse az elintéznivalókat.

– Például micsodát? – érdeklődött Mattson.

– A búcsúzkodást és a lezárásokat, természetesen – válaszolta Szilard. – És meg fogom kérni arra is, hogy döntsön el néhány dolgot.

Jane Sagan hosszasan nézte az irizáló fénypontok táncát.

– Mi ez? – kérdezte végül.

– Ez Jared Dirac lelke – felelte Cainen.

Sagan Cainenre pillantott.

– Emlékszem, egyszer azt mondta, hogy a Különleges Erők katonáinak nincsen lelkűk.

– Az egy másik hely volt, és egy másik idő. Már nem vagyok annyira korlátolt. De legyen, ez itt Dirac tudata. Azt hiszem az egyik katonájuk gyűjtötte be, és ha jól értettem, maga Charles Boutin rögzítette. És talán azt is jól értem, hogy a maga dolga eldönteni, mi legyen vele.

Sagan bólintott. Szilard meglátogatta, és felajánlotta neki a leszerelését, John Perry leszerelését és a gyámságot Zoé Boutin felett azzal az egyetlen feltétellel, hogy hallgat a Konklávéról, és hogy határoz Jared Dirac tudatmintájának a sorsáról.

– Azt értem, hogy a Konklávé-dologról hallgatnom kell. De hogy jön ide a Dirac-döntés? – kérdezte Szilárdtól.

– Csak kíváncsi vagyok, hogy mit fog tenni – válaszolta a tábornok, és ezzel a maga részéről befejezte a magyarázkodást.

– Mit fog tenni vele? – kérdezte Cainen.

– Mit gondol, mit kéne tennem vele? – kérdezett vissza Sagan.

– Egészen pontosan tudom, hogy mit kéne tennie vele. Csakhogy én nem maga vagyok, és nem fogom elmondani, hogy én mihez kezdenék vele, egészen addig, ameddig nem árulja el, hogy maga mit tenne vele.

Sagan Harry Wilsonra nézett, aki érdeklődve figyelte őket.

– Te mit csinálnál, Harry?

– Bocs, Jane. Én is felesküdtem az Ötödikre – mondta Harry, és vigyorgott.

– Ez a te bulid.

– Vissza tudná hozni? – kérdezte Sagan Cainentől.

– Lehetséges. Már sokkal többet tudunk a dologról, mint amikor belevágtunk. Finomabban tudjuk az agyat előkészíteni, mint amikor Dirac agyát készítették elő a Boutin-személyiséglenyomat befogadására. Persze van kockázat, hogy az áttöltés nem ágyazódik be, és úgy járunk, mint Dirackal, hogy egy másik személyiség fejlődik ki, és az eredeti csak lassan szivárog elő. De ennek a kockázata már lényegesen kisebb, és idővel egészen el fog tűnni. Azt hiszem, vissza tudnánk hozni, ha azt akarná.

– De Jared nem ezt akarta, ugye? Tudta, hogy a tudatát rögzítették. Ha ezt akarta volna, akkor megkért volna rá, hogy tegyük meg. De nem tette.

– Nem, nem tette – fogadta el Sagan állítását Cainen. – Jared meghozott egy döntést. És ez a saját döntése volt. Kérem, törölje le a felvételt, Cainen.

– Most már belátja, hogy miért gondoltam, hogy magának is van lelke. Kérem, fogadja el a bocsánatkérésemet, hogy valaha is kételkedtem benne.

– Nem tartozik bocsánatkéréssel – mondta Sagan –, de elfogadom.

– Köszönöm. És most, Sagan hadnagy, azon gondolkodtam, hogy kérhetnék-e én is egy szívességet. Vagy talán nem is annyira szívesség lenne ez, mint inkább egy adósság lerovása.

– És mi lenne az? – kérdezte Sagan.

Cainen Saganról Wilsonra nézett, aki hirtelen nagyon kényelmetlenül kezdte érezni magát.

– Nem kell ehhez itt maradnod, barátom – mondta az adminisztrátor Wilsonnak.

– Naná, hogy maradok – felelte Wilson. – De hadd ismételjem meg: te nem vagy egészen az eszednél.

– Megjegyeztem. És becsülöm, hogy ezt megosztottad velem.

Wilson nem felelt semmit. Keresztbe fonta a karját, és zavartnak látszott.

– Na, ki vele – szólt rájuk Sagan.

– Szeretnék meghalni, hadnagy – mondta Cainen. – Az elmúlt hónapokban egyre inkább azt éreztem, hogy az ellenszer hatása veszít az erejéből. A fájdalmam napról napra növekszik.

– Tudunk belőle többet adni.

– Persze, és talán hatásos is lenne. De fájdalomban élek, és itt nem csak a fizikai aspektus a fontos. Távol vagyok a népemtől, és távol az otthonomtól. Távol azoktól a dolgoktól, amik örömet hoznának az életembe. Örülök a barátságomnak Harryvel, és hogy magát – annyi ember közül épp magát! – szintén a barátaim közé sorolhatom, ugyanakkor érzem, hogy az a részem, ami rraey, ami igazán és mélyen én vagyok, egyre kisebb lesz, és lassan kihűl. Nemsokára semmi nem marad belőle, és egyedül leszek, abszolút egyedül. Életben leszek, de belül halott.

– Beszélhetek Szilard tábornokkal a szabadon bocsátásáról.

– Én is ezt mondtam neki – szólt közbe Wilson.

– Maga is tudja, hogy soha nem engednének el. Túl sokat dolgoztam a népüknek, és túl sokat tudok. És ha még el is engednének, gondolja, hogy a népem visszafogadna? Nem, hadnagy. Nagyon messze vagyok az otthonomtól, és tudom, hogy soha többé nem mehetek vissza.

– Sajnálom, hogy ezt tettem magával – mondta Sagan. – Ha változtathatnék rajta, megtenném.

– Ugyan miért tenné? Maga megóvta a népét a háborútól, hadnagy. Én csak az ára voltam ennek.

– Ezzel együtt sajnálom.

– Akkor fizesse vissza az adósságát. Segítsen meghalnom.

– Hogy tehetnék ilyet?

– Amikor az emberi kultúrát tanulmányoztam, hallottam a szeppukuról. Tudja, mi az?

Sagan a fejét rázta.

– Szertartásos öngyilkosság a maguk japán népénél. A szertartásnak része a kaisakunin, a segéd, valaki, aki úgy szabadítja meg a fájdalomtól a szeppuku végrehajtóját, hogy az agónia tetőpontján lefejezi. Úgy határoztam, hogy belehalok abba a betegségbe, amit maga idézett elő, de félek, hogy amikor a fájdalmam a tetőpontra ér, kegyelemért fogok könyörögni. Ahogy kegyelemért könyörögtem az első alkalommal is, amitől örökre megszégyenültem, és idáig vezetett mindannyiunkat. Egy segéd megóvhat egy újabb szégyentől. Arra kérem, Sagan hadnagy, legyen a segédem.

– Nem hiszem, hogy a Gyarmati Véderő megengedné nekem, hogy megöljem magát, legalábbis harctevékenységen kívül.

– Ez igaz, és végtelenül ironikusnak is tartom. De ebben az esetben kivételt tettek. Már eljuttattam a kérvényemet Mattson tábornoknak, aki jóváhagyta. Szilard tábornokot is megkértem, hogy engedélyezze. Beleegyezett.

– És mi van, ha én visszautasítom?

Tudja, mit fogok tenni. Amikor először találkoztunk, azt gondolta rólam, hogy életben akarok maradni, és igaza is volt. De mint ma már mondtam: az egy másik hely volt, és egy másik idő. Itt és most én szeretnék szabadulni. Ha ez azzal jár, hogy egyedül kell lennem, akkor egyedül fogom megcsinálni. De remélem, hogy nem így lesz.

– Nem lesz így – felelte Sagan. – Elfogadom a kérését, Cainen, és leszek a segéde.

– A lelkem mélyéből köszönöm, Sagan hadnagy, barátom. – Cainen Wilsonra nézett, akinek könnyes volt a szeme. – És te, Harry? Már kértelek, hogy gyere el te is, de visszautasítottad. Most megint megkérlek.

Wilson vadul bólogatott.

– Rendben, te elvetemült anyaszomorító. Ott leszek, amikor meghalsz.

– Köszönöm, Harry. – Cainen újra Saganhoz fordult. – Szükségem van még két napra, hogy elrendezzem a dolgaimat. Eljönne hozzám látogatóba a harmadik napon? Estefelé?

– Itt leszek.

– A harci kése, úgy gondolom, elég lesz.

– Ha ezt akarja. Van még valami, amit tehetek magáért, adminisztrátor?

– Csak egyetlen dolog. És megértem, ha nem tudja megtenni.

– Nevezze meg!

– A Fala bolygón születtem – felelte Cainen. – Ott nőttem fel. Miután meghaltam, ha lehetséges, szeretnék visszajutni oda. Tudom, hogy nem egyszerű ezt megoldani.

– Meg fogom oldani – fogadkozott Sagan. – Még ha nekem is kell odavinnem. Megígérem, Cainen. Megígérem, hogy haza fog jutni.

Egy hónappal azután, hogy Zoé és Sagan visszatértek a Főnixre, a nő egy siklóval levitte a bolygófelszínre a kislányt, hogy meglátogathassa a szülei sírját.

A sikló pilótája Cloud hadnagy volt, aki Jared után érdeklődött. Sagan elmondta neki, hogy Jared elesett. Cloud hadnagy egy ideig hallgatott, aztán elkezdett olyan vicceket mesélni, amiket Jaredtől hallott. Sagan nevetett.

A sírnál Sagan csendben álldogált Zoe mögött, amikor a kislány letérdelt, és elolvasta a szülei nevét, tisztán és nyugodtan. Az elmúlt hónapban Sagan szemtanúja volt Zoé átváltozásának: bizonytalan kisgyerekből – aki jóval fiatalabbnak látszott a koránál, és aki szomorúan kérdezősködött az édesapja után – boldog, beszédes és érett leánykává lett. Mint kiderült, alig volt fiatalabb Sagannál.

– Itt van a nevem – állapította meg Zoé, és ujjával körberajzolta a betűket.

– Amikor az obinokhoz kerültél, édesapád azt hitte, hogy meghaltál.

– Pedig nem is vagyok halott – jelentette ki magabiztosan Zoé.

– Nem – mosolygott Sagan. – Szemmel láthatóan nem vagy az.

Zoé az apja nevére mutatott.

– Ugye, ő nincs itt? – kérdezte. – Itt alattam.

– Nem, nincs. Az Ariston halt meg. Azon a helyen, ahonnan idejöttünk.

– Tudom – mondta a kislány. – Ugye, Jared bácsi is meghalt?

– Igen, meghalt.

– Azt mondta, hogy ismer engem, de én egyáltalán nem emlékeztem rá.

– Pedig ismert téged, csak nehéz ezt elmagyarázni. Majd ha nagyobb leszel, elmesélem.

Zoé megint a sírkőre nézett.

– Mindenki, aki ismert engem, odavan – mondta vékonyka hangon. – Mindenkim odavan.

Sagan letérdelt Zoé mögé, és röviden, de hevesen átölelte.

– Annyira sajnálom, Zoé.

– Tudom. Én is sajnálom. Hiányzik a Papi és a Mami, és Jared bácsi is hiányzik, pedig csak kicsit ismertem.

– Egészen biztos vagyok abban, hogy te is hiányzol nekik – mondta Sagan, és megkerülte Zoét, hogy a szemébe nézhessen. – Figyelj, Zoé. Nemsokára elutazom majd egy gyarmatra, és ott fogok élni. Ha akarod, velem jöhetsz te is.

– Csak mi ketten mennénk?

– Hát, igazából te meg én és egy férfi, akit nagyon szeretek.

– Én is kedvelni fogom?

– Azt hiszem, igen. Én kedvelem, és mivel téged is kedvellek, ezért nagyon valószínű, hogy ti is kedvelni fogjátok egymást. Te, én és ő.

– Mint egy család.

– Igen, pont mint egy család.

– De nekem már van egy papám és egy mamám.

– Tudom, Zoé. És soha, de soha nem akarnám azt, hogy elfelejtsd őket. Johnnal nagyon szerencsés felnőttek leszünk, ha velünk élsz majd.

– John – ízlelgette Zoé a nevet. – John és Jane. John és Jane és Zoé.

– John és Jane és Zoé – mondta utána Sagan.

– John és Jane és Zoé – kántálta Zoé, és elkapta a nevek ritmusát. –

John és Jane és Zoé. John és Jane és Zoé! Ez tetszik – mondta végül.

– Nekem is tetszik.

– Akkor jó. De most éhes vagyok.

Sagan nevetett.

– Akkor menjünk, és kerítsünk neked valami harapnivalót.

– Rendben. Csak először hadd búcsúzzak el Mamitól és Papitól. – A kislány odaszaladt a sírkőhöz, és megpuszilta. – Szeretlek benneteket – mondta, és visszarobogott Saganhoz. Megfogta a kezét. – Kész vagyok. Mehetünk.

– Oké. Mit szeretnél enni?

– Mink van?

– Van egy csomó lehetőségünk. Válassz egyet.

– Rendben – felelte Zoé. – Tudod, én nagyon jól tudok választani.

– Hát – Sagan átölelte a kislány vállát –, ezt nagy örömmel hallom.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Először is, mindenkinek, aki azt hiszi, hogy folytatást írni könnyű lenne, mert az univerzum már kész van: Muhahahaha. Heh. Nem.

Ezt észben tartva, először is hadd köszönjem meg a szerkesztőm, Patrick Nielsen Hayden munkáját, amiért inkább azt a megoldást választotta, hogy időről időre civilizált e-mailekben jelezte, mennyire szeretné már a következő fejezetet olvasni, mintsem hogy simán megfojtson, amit valószínűleg a legszívesebben tett volna. Persze még mindig megteheti, méghozzá büntetlenül, hiszen most már nála a teljes kézirat. (Kivéve, persze, ha akar még egy könyvet).

Jár a köszönet a Tor abszolút nagyszerű kollégáinak.

Rajongás és/vagy csokoládé jár Teresa Nielsen Haydennek, Liz Gorinskynek, Irene Gallónak, a körűnkből eltávozott Fiona Leenek (életben van, csak Kínába költözött), Dot Linnék és Tom Dohertynek. Igazából, persze, a Tor minden egyes munkatársának jár a rajongás és/vagy a csokoládé, és ezt nem csak azért mondom, mert folyton kések a leadásokkal. Oké, talán egy kicsit azért is. De ettől még nem lesz a dolog kevésbé igaz. Ugyancsak köszönöm a munkáját Rich Klinnek, a hősies tördelésért.

Lássátok be: ez a borító zúzós. Bizony, ez így igaz, és ezért mindannyian hálával tartozunk John Harrisnek.

Örök hálám Ethan Ellenbergnek, az ügynökömnek, aki epikus látványt nyújtva, hihetetlen szakmai odaadással küzd a szerződésekért.

Többek között azért is születhetett meg ez a könyv, mert az első kötet, a Vének háborúja pozitív fogadtatásra talált az online közösség hiteles véleményalkotói között, akiknek szintén köszönettel tartozom, külön is kiemelve Glenn Reynoldsot, Cory Doctorowot, Stephen Greent, Stephen Bainbridge-et és Eugene Volokhot. Mindig is érdekelt, hogyan működik a virtuális szájhagyomány, és azt kell mondjam: Ó, igen!

Ha azon gondolkodsz, hogy bizonyos dolgok mitől olyan frappánsak, a rövid válaszom az, hogy egy másik könyvben találtam őket, és azt mondtam:

„Micsoda remek ötlet! Azt hiszem, ellopom.” Az írók között, akiktől előre megfontolt szándékkal ollóztam, ott van Nick Sagan (akinek tudatáttöltés – ötlete úgy feldobja az Edenborn című könyvét), Scott Westerfeld (aki olyan hiperszuper űrcsatákat írt meg a The Risen Empire és a The Killing of Worlds című könyveiben, hogy elsírod magad) és David Brin (akinek a felfejlesztéskoncepció köszönhető, lásd: The Uplift War). És, persze, köszönet a sok SF – és fantasyírónak, akiknek a neve időről időre feltűnik a könyv lapjain.

Mint mindig, Regan Avery most is múlhatatlan szolgálatokat tett mint előolvasó. Minden írónak hasznos lenne egy Regan. De Regan Avery nem lehet a tiéd. Ő az enyém. Grrrrrrrrrr.

Chad Brink elküldte nekem az egyik példányát, hogy dedikáljam, és csak hónapokkal később küldtem vissza. De az is lehet, hogy még mindig itt van valahol. Azt gondoltam, ha megemlítem őt ennek a könyvnek a Köszönetnyilvánításában, az talán kárpótolja azért, hogy olyan rossz könyvvisszapostázó vagyok. Tényleg. Soha ne küldj nekem könyvet dedikáltatni. Nem veled van a baj, hanem velem.

Deven Desai, Natasha Kordus, Kevin Stampfl, Mykal Burns, Dániel Mainz, Justine Larbalestier, Lauren McLaughlin, Andrew Woffinden, Charlie Stross, Bill Schafer, Karen Meisner, Anne KG Murphy, Cián Chang, Kristy Gaitten, John Anderson, Stephen Bennett, Erin Barbee, joe Rybicki (és még sokan, akik most nem jutnak eszembe név szerint, mert hajnali fél öt van), imádlak mindannyiótokat, és kívánom, hogy legyenek gyerekeitek. Ikrek is akár.

És végül, de nem utolsósorban, itt a pillanat, hogy megköszönjem Kristine és Athena Scalzinak, hogy amíg írtam ezt a könyvet, olyan türelmesek voltak velem, amennyire csak tudtak. Ennek a könyvnek a megírása különösen emberpróbáló volt Athena számára, aki egyszer odafordult az anyjához, és megállapította: „Apu olyan uncsi lett.” Hát, kincsem, megígérem neked, hogy mostantól sokkal kevésbé leszek unalmas, és ezt most rögtön el is kezdem.

TARTALOM

I. RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

II. RÉSZ

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Table of Contents

I. RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

II. RÉSZ

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS