John Scalzi

ZOË TÖRTÉNETE

John Scalzi: Zoe’s Tale

Copyright © 2008 by John Scalzi

Fordította: Farkas István

ELŐHANG

Felemeltem apu kommunikátorát, és együtt számoltam vissza a fedélzeten tomboló kétezer emberrel.

– Öt! Négy! Három! Kettő! Egy!

Aztán elhalt a zaj, ahogy mindenki, de tényleg mindenki odatapadt a Magellan szabadidő-fedélzetén szétszórt számtalan monitor valamelyikéhez. A képernyők, amelyeken korábban csak a csillagos űrt lehetett látni, most üresek voltak, és feketék. Lélegzetvisszafojtva figyeltünk, és vártuk, mi fog történni.

Egy világ tűnt fel előttünk, zöld és kék.

Mi pedig őrjöngve ujjongtunk.

Mert a mi világunk volt. Roanoke, az új otthonunk. Mi leszünk az elsők, akik leszállunk rá, mi fogunk először letelepedni itt, mi fogjuk elsőként az életünket leélni rajta. Őrjöngve ünnepeltük hát leendő otthonunkat, mi, a Roanoke kétezer telepese, összezsúfolódva a Magellan szabadidő-fedélzetén, ölelgettük és csókolgattuk egymást, a Gyertyafény-keringőt énekeltük, mert mi mást is énekelhetnél, ha egy új világra érkezel. Új világ, új kezdetekkel, új év, új élet. Minden új. A legjobb barátnőmmel, Gretchennel összekapaszkodva üvöltöztünk a mikrofonba, miközben úgy pattogtunk fel-le, akár az eszelősök.

Amikor leálltunk az ugrálással, egy hang a fülembe suttogott.

– Annyira gyönyörű – állapította meg Enzo.

Odafordultam, hogy lássam is ezt a csodálatos, gyönyörű fiút, akivel kapcsolatban kifejezetten komoly terveim voltak az új világunkban. Maga volt a tökély, mert egyfelől szívdöglesztően jól nézett ki, másfelől meg ezt a képességét tökéletesen kiaknázatlanul hagyta. A teljes elmúlt hetet azzal töltötte ugyanis, hogy elbűvöljön a szavaival. A szavaival! Mintha nem olvasta volna a serdülő srácok kézikönyvét arról, hogy hogyan kell tök kukának lenni a lányok körül.

Értékeltem az erőfeszítést. És azt is értékeltem, hogy miközben a fülembe susogott, engem nézett, nem a bolygót. Odapislantottam a pár méternyire álldogáló szüleimre, akik hosszú csókkal ünnepelték az érkezésünket. Ez jó ötletnek látszott. Kezemmel megragadtam Enzo fejét, hogy magamhoz húzzam, és el is helyeztem egy csókot az ajkán. Az első csókunkat. Új világ, új élet, új pasi.

Mit mondhatnék? Magával ragadott a pillanat.

Enzo nem tiltakozott.

– „Szép új világ ilyen emberek lakják!”[1] – mondta, miután engedtem újra levegőhöz jutni.

Rámosolyogtam, karjaimmal még mindig a nyakába kapaszkodva.

– Te készültél erre – állapítottam meg.

– Talán – ismerte be. – Azt akartam, hogy első osztályú első csókban legyen részed.

Látjátok? A legtöbb tizenhat éves fiú arra használta volna a csókot, hogy egyből a mellekre nyomuljon. Ő meg mellécsempészett egy Shakespeare-idézetet. Rosszabbul is járhattam volna.

– Imádnivaló vagy – közöltem, és újfent megcsókoltam, majd játékosan megtaszítottam, és az őseimre vetettem magam, hogy hagyják már abba az ölelkezést, és foglalkozzanak egy kicsit velem is. Ők ketten fogják vezetni a gyarmatunkat, és nagyon úgy tűnik, hogy levegőt venni sem lesz idejük. Addig kell velük időt töltenem, amíg lehet. Megöleltük egymást, és boldogan nevettünk, aztán Gretchen magával ráncigált.

– Ide nézz, mi van nekem – hencegett, és az arcomba tolta a kommunikátorát. Egy videó futott rajta, ahogy Enzóval csókolózunk.

– Ó, te alávaló perszóna! – tört ki belőlem.

– Hát nem csodálatos? – vigyorgott Gretchen. – Igazából úgy néz ki, mintha be akarnád kapni az egész arcát.

– Állj le! – figyelmeztettem.

– Itt, látod? Ezt figyeld! – Gretchen rábökött egy gombra, és a videóból lassított felvétel lett. – Pont itt. Konkrétan marcangolod. Mintha a szája csokiból lenne.

Próbáltam nem nevetni, mert igazából Gretchen fején találta a szöget.

– Ribanc. Ide vele – mondtam, és kikaptam a kezéből a kommunikátorát, letöröltem róla a videót, majd visszaadtam. – Tessék. Köszönöm.

– Ó, neeee – nyafogta.

– Remélem, ebből megtanultad, hogy tiszteld mások magánélethez fűződő jogait.

– Hát persze.

– Akkor jó. Természetesen már rég szétküldted az összes közös ismerősünknek, ugye?

– Nem kellett volna? – kapta a kezét a szája elé Gretchen, ijedten tágra nyitva a szemét.

– Aljadék – jegyeztem meg elismerően.

– Köszönöm – fogadta a dicséretet Gretchen, és pukedlizett egyet.

– Csak azt ne felejtsd el, hogy tudom ám, hol laksz! – figyelmeztettem.

– Egész hátralévő életünkben tudni fogod – értett egyet Gretchen, aztán újra felvisítottunk, és vérlázítóan csajos viháncolásba kezdtünk. Ha tudod, hogy a hátralévő életedet ugyanazzal a kétezer emberrel kell leélned, komolyan fennáll a veszélye annak, hogy bele fogsz dögleni az unalomba. Kivéve, ha Gretchen is a környéken van.

Egy idő után elengedtük egymást, és körülnéztem, hogy lássam, kivel akarok még ünnepelni. Enzo a környéken sertepertélt, de elég esze volt ahhoz, hogy tudja, vissza fogok térni hozzá. Észrevettem Savitri Guntupallit, a szüleim asszisztensét, aki éppen apuval vitatott meg valamit nagyon komolyan. Savitri ügyes volt és okos, és átkozottul vicces is tudott volna lenni, ha nem dolgozott volna folyamatosan. Közéjük léptem, és kértem egy ölelést. Igen, nagyon rá voltam gyógyulva az ölelésekre. Tudjátok, mit? Igazatok van. Az ember csak egyszer láthatja az új világát először.

– Zoë – szólalt meg apu –, visszakaphatnám a kommunikátoromat?

Az ugrás előtt ugyanis lenyúltam apu kommunikátorát, mert az pontosan mutatta az időt a Magellan ugrásáig, és az alapján számoltam vissza. Nekem is volt saját kommunikátorom, a zsebemben. Biztos voltam abban, hogy a smárolós videó már ott várakozik a bejövő leveleim között, csakúgy, mint az összes barátoméban. Fel is véstem magamnak, hogy jó kis bosszút kell terveznem Gretchen ellen. Édes és könyörtelen bosszút. Szemtanúkkal, persze. És háziállatokkal. De előbb visszaadtam apunak a kommunikátorát, aztán kapott még egy puszit, és visszaromboltam Enzóhoz.

– Hát – bökte ki, és rám mosolygott. Istenem, még egyszótagosan is elbűvölő volt. Az agyam ésszerűen gondolkodó fele sietett meggyőzni arról, hogy az elfogultság fényében minden szebbnek látszik, mint amilyen valójában, mire a nem annyira ésszerű fele (értsd: a nagyobbik részem) közölte a racionálissal, hogy duguljon már el, és maradjon csöndben.

– Hát – válaszoltam, persze közel sem olyan elbűvölően, de Enzo szemmel láthatóan nem vette észre.

– Beszélgettem Magdyval.

– Ajjaj.

– Magdy nem annyira rossz fej.

– Persze. De a „nem annyira rossz” bizonyos esetekben pontosan azt jelenti, hogy „rossz”.

– És azt mondta, hogy beszélt pár emberrel a Magellan személyzetéből – ütötte tovább a vasat (elbűvölően) Enzo. – Ők mondták, hogy van a legénységi szinten egy megfigyelőfedélzet, ami általában üres. Állítólag nagyszerű onnan a kilátás a bolygóra.

Átpillantottam Enzo válla fölött Magdyra, aki lelkesen beszélgetett Gretchennel (vagy inkább csak beszélt hozzá, attól függően, hogy honnan nézte az ember).

– Szerintem ő nem a bolygót szeretné tanulmányozni – intettem a fejemmel feléjük.

Enzo is odanézett.

– Talán nem. De hogy tisztességesek legyünk Magdyval, el kell ismerni: mások sem erőltetik meg magukat abban a tekintetben, hogy kerüljék a feltűnést.

Összevontam a szemöldökömet. Bár igaza volt, de én azt is tudtam, hogy Gretchent inkább csak a flörtölés érdekelte, nem a feltűnősködés.

– És veled mi a helyzet? Te mit szeretnél tanulmányozni?

Enzo megadóan emelte fel a kezét.

– Zoë, még csak most jutottam el odáig, hogy megcsókoljalak. Azt hiszem, egy kicsit még elidőznék ezen a szinten, mielőtt továbblépnék a következőre.

– Ó, de szépen mondtad. A többi lánynál is bejön ez a duma?

– Te vagy az első, akinél próbálkozom, úgyhogy neked kellene nyilatkoznod erről.

Frankón elpirultam, és gyorsan megöleltem.

– Eddig tetszik – súgtam a fülébe.

– Akkor jó. És tudod, láttam a testőreidet Nem örülnék annak, ha rajtam kellene gyakorolniuk.

– Micsoda? – kérdeztem tettetett felháborodással. – Ugye, te nem gyulladtál be Apacukától és Fundalukától? Itt sincsenek. – Valójában Enzo aggodalma abszolút megalapozott volt Apacuka és Fundaluka tekintetében, akik máris gyanakodva figyelték őt, és boldogan kihajították volna egy légzsilipen, ha bármi ostobaságra vetemedne velem kapcsolatban. De úgy gondoltam, még nem időszerű, hogy ezt az orrára kössem. Ökölszabály: ha az új kapcsolatod még csak pár perces, nem teszed kockára fölöslegesen.

Különben is, Apacuka és Fundaluka kihagyták a bulit. Érezték, hogy az emberek feszültek lesznek tőlük.

– Én igazából a szüleidre gondoltam. Bár most őket sem látom sehol – bökött a fejével abba az irányba, ahol pár perccel ezelőtt még John és Jane álldogáltak, most egyikük sem volt ott. Láttam, ahogy Savitri éppen kioson a teremből.

– Vajon hová mehettek? – kérdeztem, leginkább magamtól.

– Ők vezetik a gyarmatot Talán fontos dolguk akadt.

– Talán – értettem egyet kétkedve. Jellemzően se John, se Jane nem szokott úgy eltűnni, hogy előtte nem mondják meg nekem, hogy hová mennek, ez az elemi jó modorhoz tartozik. Leküzdöttem a késztetést, hogy üzenetet küldjék nekik a kommunikátoromon.

– Akkor felmegyünk a megfigyelőfedélzetre? – tért vissza a témához Enzo. – Van kedved megnézni?

– A legénységi szinten van. Nem lesz belőle zűr, ha odamegyünk?

– Talán. Mégis, mit tudnak csinálni? Lehajítanak a hajóról? A legrosszabb, ami történhet, hogy elzavarnak bennünket. De addig is állati lesz a kilátás.

– Hát jó, legyen. De ha Magdy barátod átmegy tapadókorongosba, én lelépek. Vannak dolgok, amiket nem szükséges látnom.

Enzo felnevetett.

– Tisztességes feltétel – állapította meg, én meg belekaroltam. Ez az új élet, új pasi dolog egész jól működött.

Ünnepeltünk még egy kicsit a barátainkkal és családunkkal, aztán ahogy csillapodott a felfordulás, követtük Magdyt és Gretchent a Magellan megfigyelőfedélzetére. Féltem, hogy a szolgálati helyre való beóvakodásunkból balhé lesz, de nemcsak hogy sima utunk volt, a legénység egyik tagja még az ajtót is tartotta nekünk, amikor kilépett onnan.

– Úgy látom, a biztonság nem nagyon aggasztja a népeket a Magellanon – szólt hátra Gretchen nekünk, aztán lepislantott az egymást fogó kezünkre, és rám mosolygott. Gonosz perszóna volt, az biztos, ugyanakkor örült is nekem.

A megfigyelőfedélzet ott volt, ahol mondták, de Magdy sanda szándékaival ellentétben egyáltalán nem volt üres. A Magellan négy matróza ült egy asztal körül beszélgetésbe mélyedve. Magdyra pillantottam, aki úgy nézett ki, mint aki keresztben nyelt le egy villát. Ezt a magam részéről igen szórakoztatónak találtam. Szegény, szegény Magdy. Egy merő csalódás az élete.

– Odanézz – mutatta Enzo, és a kezemnél fogva odahúzott a hatalmas megfigyelőablakhoz. A Roanoke teljesen kitöltötte a látómezőt, a hátunk mögül sütő nap bevilágította csodálatos zöld felszínét. Hátborzongatóan szép volt így, sokkal szebb, mint a monitorokon keresztül nézve. Egész más, ha a saját szemeddel látod, na.

Ez volt a leggyönyörűbb dolog, amit valaha láttam. A Roanoke. A mi világunk.

– ...rossz bolygó... – kaptam el egy elfojtott hangot a szomszéd asztal felől. Odanéztem. A legénység négy tagja ült az asztal körül, és olyan szorosan dugták össze a fejüket, hogy az asztal szinte nem is látszott tőlük. Az egyikük háttal ült nekem, a többiek arcát jól láttam. Két férfi, egy nő. Elég komoran ültek.

Van egy szokásom: szívesen belehallgatok más emberek beszélgetéseibe. Nem rossz szokás ez, ha nem buksz le. A lebukást úgy lehet elkerülni, ha úgy csinálsz, mintha valami egészen másra figyelnél. Elengedtem Enzo kezét, és a megfigyelőfedélzet hatalmas ablakához léptem. Ezzel közelebb kerültem a legénység asztalához, ugyanakkor kicsit eltávolodtam Enzótól, aki már nem tudott édes kis semmiségeket suttogni a fülembe. Úgy néztem ki, mint aki nem tud betelni a bolygó látványával.

– Nem lehet csak úgy eltévedni – állította elszántan az egyik hajózó. – A kapitány meg főleg nem téved el csak úgy. Egy kurva kavics körüli pályára is rá tudja állítani a Magellant, ha úgy akarja.

A háttal ülő társa halkan válaszolt valamit, amit nem hallottam jól.

– Ez baromság – vetette ellen az első. – Hány hajó tűnt el az elmúlt húsz évben? Vagy az elmúlt ötvenben? Ma már senki sem tűnik el!

– Mire gondolsz?

Összerezzentem, amitől Enzo is összerezzent.

– Bocsi – mondta, amikor megfordultam, és egy rosszalló tekintetet vetettem rá. Az ujjamat a szájára tettem, hogy elcsendesítsem, és a szememmel a hátam mögött álló asztal felé intettem. Mi az? – kérdezte némán a szájával. Alig észrevehetően megráztam a fejemet, hogy jelezzem: ne zavarjon. Fura szemeket meresztett rám. Megint megfogtam a kezét, hogy érezze, nem haragudtam meg rá, de továbbra is a mögöttünk zajló beszélgetésre koncentráltam.

– Fő a nyugalom. Még nem tudunk semmit – közölte egy női hang.

– Ki tud még erről?

Újabb mormolás jött a háttal ülő hajózótól.

– Remek. Akkor ez maradjon is így – felelte a nő. – A saját részlegemet rendben tudom tartani, de ez csak akkor tud működni, ha mindannyian így teszünk.

– Attól még a legénység beszélni fog.

– Ez így van, de legalább lelassítjuk a pletykákat, és ennyi nagyjából elég is, ameddig ki nem derül, hogy voltaképpen mi is történt.

Újabb fojtott mormolás.

– Hát, ebben az esetben nem ez lesz a legnagyobb bajunk, nem igaz? – mondta a nő, és tisztán hallhatóvá vált a hangjában a feszültség. Megborzongtam. Enzo megérezte a kezemen, és aggódva nézett rám. Szorosan átöleltem. Ettől persze lemaradtam a beszélgetés további részéről, de abban a pillanatban erre vágytam. Változik, hogy mi a fontos.

Székzörgést hallottam. Megfordultam, és láttam, hogy a hajózok, akik mind tisztek voltak, a bejárat felé tartanak. Otthagytam Enzót, hogy utolérjem a legközelebbit, pont azt, amelyik háttal ült nekem. Megütögettem a vállát, mire megfordult, és meglepődve nézett rám.

– Ki vagy te? – kérdezte.

– Történt valami a Magellannal? – kérdeztem vissza. A legbiztosabb módja annak, hogy megtudj valamit, ha nem hagyod magad eltéríteni, például a személyazonosságra vonatkozó kérdésekkel.

A tagnak elsötétült az arca. Eddig ilyenről még csak olvastam, de egészen mostanáig még sohasem láttam élőben. Most megtörtént.

– Te belehallgattál a beszélgetésünkbe!

– Eltérítették a hajót? – kérdeztem. – Tudjuk, hogy hol vagyunk? A hajó rendben van?

Úgy lépett hátra, mintha a kérdések pofon ütötték volna. Majdnem utánaléptem, hogy tovább szorongassam.

De nem tettem. Ahogy újra biztosan állt a lábán, elnézett mellettem Enzóra, Gretchenre és Magdyra, akik bennünket bámultak. Akkor végre leesett neki, hogy kik is vagyunk tulajdonképpen, és kihúzta magát.

– Nektek, kölyköknek semmi keresnivalótok itt. Tűnjetek el, mielőtt a biztonságiakkal hajíttatlak ki benneteket. Menjetek vissza a tieitekhez. – Azzal sarkon fordult, hogy elmenjen.

Megint eléje álltam.

– Uram, várjon!

Egyszerűen kikerült, és szó nélkül kiment a csarnokból.

– Mi folyik itt? – kérdezte Magdy a csarnok másik feléből. – Nem akarok balhét, csak mert te felbosszantottál valakit a személyzetből.

Magdyra néztem, aztán újra az ablak felé fordultam. A Roanoke még mindig ott pompázott, zölden és kéken. De valahogy már nem volt olyan csodaszép. Hirtelen idegen lett. És igencsak baljóslatú.

Enzo átkarolta a vállam.

– Mi az, Zoë?

Csak bámultam kifelé az ablakon.

– Azt hiszem, eltévedtünk.

– Hogy mi van? – kérdezte Gretchen, aki odajött mellém. – Miről beszélgettek ezek az asztalnál?

– Nem hallottam az egészet. De abból, amit kihallottam, az derült ki, hogy nem ott vagyunk, ahol lennünk kellene. Az ott – böktem a bolygóra – nem a Roanoke.

– Ez őrültség – ellenkezett Magdy.

– Hát persze hogy őrültség. De az nem jelenti azt, hogy ne lehetne igaz. – Előhúztam a kommunikátoromat, és aput hívtam. Nem válaszolt. Aztán anyut Ő sem válaszolt.

– Gretchen! Nem hívnád fel az édesapád? – Gretchen apja is tagja volt a gyarmat tanácsadó testületének.

– Nem válaszol – mondta Gretchen egy perc hiábavaló próbálkozás után.

– Ez még nem jelenti feltétlenül azt, hogy baj van – próbálta a feszültséget oldani Enzo. – Épp most ugrottunk egy új rendszerbe. Talán ezzel vannak elfoglalva.

– Talán még mindig ünnepelnek – célozgatott Magdy.

Gretchen gyengéden tarkón somta.

– Annyira gyerekes vagy néha. – Magdy a fejét fogta, és inkább csöndben maradt Az este közel sem úgy alakult, ahogy eredetileg tervezte. Gretchen hozzám fordult – Mit gondolsz, mit kéne csinálnunk?

– Fogalmam sincs. Azt mondták, megtiltják a legénységnek a locsogást. Azaz a legénységből páran biztosan tudják, hogy mi történik. Előbb-utóbb a telepesek is tudni fogják.

– A telepesek máris neszét vették – jelentette Enzo. – Mi is telepesek vagyunk.

– Elmondhatnánk valakinek – értett egyet Gretchen. – Szerintem a szüleidnek és az apámnak tudnia kéne róla.

A kommunikátoromra néztem.

– Szerintem már tudják.

– Erről meg is kéne bizonyosodni.

Elhagytuk a megfigyelőfedélzetet, és a szüleink keresésére indultunk. Nem találtuk őket, éppen a gyarmati tanács megbeszélésén voltak. Megtaláltam viszont Apacukát és Fundalukát, pontosabban ők találtak meg engem.

– Azt hiszem, mennem kell – mondta Enzo, miután Apacukáék jó egy percig bámulták pislogás nélkül. Ez nem megfélemlítés volt, ők egyszerűen sohasem pislognak. Enzo kapott még tőlem egy puszit, aztán Magdyval együtt elpályáztak.

– Körülnézek – közölte Gretchen. – Hogy lássuk, mit gondolnak a népek.

– Rendben. Én is ezt teszem – felemeltem a kommunikátorom. – Csörgess meg, ha hallasz valamit – Azzal Gretchen is lelépett.

Apacukához és Fundalukához fordultam.

– Hé, ti ketten. Eddig a szobátokban voltatok.

– Téged kerestünk – mondta Apacuka. Ő volt kettejük közül a beszédesebb. Fundaluka is tudott beszélni, de nagyon ritkán tette, és mindig meglepetést okozott vele.

– És miért kerestetek? Tökéletes biztonságban voltam. Tökéletes biztonságban voltam, amióta csak elhagytuk a Főnix Állomást. A Magellan maga a megtestesült biztonság. Másra se voltatok jók egész úton, csak hogy kiijesszétek Enzóból a szart is. Miért kerestetek hát?

– A dolgok megváltoztak – közölte Apacuka.

– Ezt hogy érted? – kérdeztem, amikor felzümmögött a kommunikátorom. Gretchen volt az.

– Ez gyorsan ment – mondtam neki.

– Épp most találkoztam Mikával. El sem hinnéd, hogy mit mondott a bátyjának az egyik matróz.

A felnőtt telepeseknek lehet, hogy fogalmuk sem volt semmiről, de a roanoke-i tinik pletykagyára teljes gőzzel üzemelt Az elkövetkező egy órában az alábbi „tuti” tippeket szedtük össze:

Az ugrás során a Magellan túl közel került egy csillaghoz, és kirepültünk a galaxisból.

Lázadás volt, és az első tiszt alkalmatlanságra hivatkozva leváltotta Zane kapitányt.

Zane kapitány már a hídon lelőtte a fellázadt első tisztjét, és fogadkozott, hogy minden segítőjével ugyanígy bánik majd el.

Közvetlenül az ugrás előtt a számítógépeink bemondták az unalmast, és fogalmunk sincs, hol vagyunk.

Idegen űrlények támadták meg a hajót, most is odakint lebegnek, és azon törik a fejüket, hogy lemészároljanak-e bennünket.

A Roanoke légköre mérgező az emberi létforma számára, és ha leszállunk, mind ott pusztulunk.

A gépházban megszaladt a reaktor, jelentsen is ez akármit, és a Magellan hajszálnyira van a robbanástól.

Ökoterroristák hekkelték meg a Magellan navigációs rendszereit, és az ellenkező irányba küldtek el, nehogy tönkretegyünk még egy bolygót.

Nem is, hanem kalózzá változott feketetelepesek hekkelték meg a rendszert, akik meg akarják szerezni a rakományunkat, mert kifogytak a készletekből.

Nem is, hanem a lázadó matrózok akarják ellopni a rakományt, és üres kézzel hagynának ott bennünket a bolygón.

Nem is, nem lázadó matrózok, nem engedély nélküli kalózok vagy ökoterroristák okozták a bajt, csak egy idióta programfejlesztő, aki elcseszte a kódolást, és most fogalmunk sincs, hol vagyunk.

Nem, várjatok, nincs is semmi baj, ez a normális bolygóhoz érkezési eljárás. Minden a legnagyobb rendben, úgyhogy ne zaklassátok a legénységet, inkább hagyjatok bennünket dolgozni, a fenébe is.

Egy dolgot azért leszögezek: tökéletesen tisztában voltunk azzal, hogy a legtöbb duma sületlenség és észvesztő ostobaság. De a sületlenségek és észvesztő ostobaságok halmai alatt tisztán látszott, ahogy a zavar és a feszültség erőt vesz a Magellan legénységén, és utána rajtunk. Valami történt. Valami, aminek nem lett volna szabad megtörténnie.

A sok sületlenségből persze egy betű sem származott anyutól vagy aputól, vagy épp Gretchen papájától, vagy bárkitől a gyarmati tanácsban, akiket berántottak egy hirtelen eligazításra.

A szabadidő-fedélzet, ami egyszer már kiürült az ünneplés után, kezdett megint megtelni. De az emberek most nem ünnepeltek. Zavartnak, aggodalmasnak és feszültnek látszottak, páran kezdtek begorombulni.

– Hát, ez nem alakul valami jól – morogta Gretchen, amikor újra összefutottunk.

– Te mit tudtál meg? – kérdeztem.

Vállat vont.

– Valami van, az tuti. Mindenki tök ideg. Amitől én is tök ideg leszek.

– Ki ne borulj nekem. Akkor nem lesz senki, aki visszafogjon, ha ledobom az ékszíjat.

– Ó, persze, akkor csakis a te kedvedért – forgatta a szemeit Gretchen. – Hát jó. Legyen. Most éppen Magdyt sem kell elhessegetnem.

– Csípem, ahogy minden helyzetnek meglátod a jó oldalát.

– Köszi. És te hogy vagy?

– Őszintén? – kérdeztem vissza. Bólintott. – Kurvára be vagyok gyulladva.

– Hála az égnek. Nem vagyok egyedül. – Gretchen felemelte a kezét, és a mutató-meg a hüvelykujjával mutatta; – Az elmúlt félórában ennyire voltam attól, hogy összepisiljem magam.

Óvatosan hátraléptem. Gretchen felnevetett.

A hajó hírközlőrendszere hirtelen életre kelt.

– Itt Zane kapitány beszél – mondta egy férfihang. – Általános üzenet az utasoknak és a személyzetnek. A személyzet minden tagja jelentkezzen a szolgálati helyének megfelelő tárgyalóban tíz perc múlva, 2330-kor, a hajó ideje szerint. Az utasok fáradjanak tíz percen belül a szabadidő-fedélzetre. Ez kötelező gyülekező, a hajó ideje szerint 2330-kor. A gyarmati vezetőik fognak önöknek tájékoztatót tartani. – Azzal a hangosbeszélő kikapcsolt.

– Gyerünk – intettem Gretchennek, és az emelvény felé mutattam, ahonnan az új világra vezető ugrás előtt a visszaszámlálást vezényeltük. – Szerezzünk egy jó helyet.

– Óriási lesz a tömeg – óvatoskodott.

Apacukára és Fundalukára mutattam.

– Ők is velünk jönnek. Tudod, hogy mindenki annyi helyet ad nekik, amennyit csak akarnak. – Gretchen az obinokra nézett, és a tekintetéből láttam, hogy ő sem rajong annyira értük.

Pár perccel később a tanácstagok elkezdtek besorjázni a fedélzet egyik oldalsó ajtaján, és felmentek az emelvényre. Gretchennel ott álltunk az első sorban, mögöttünk Apacuka és Fundaluka, aztán egy másfél méteres körön belül senki. Az idegen testőrök körül mindig van egy kis senkiföldje.

Suttogás a fülembe.

– Hé – üdvözölt Enzo.

Ránéztem és elmosolyodtam.

– Kíváncsi voltam, hogy itt leszel-e – üdvözöltem vissza.

– Ez a gyűlés mindenkinek kötelező.

– Nem itt, csak úgy, általában. Hanem itt.

– Ó. Próbára tettem a szerencsémet, hátha nem nyírnak ki a testőreid.

– Ennek örülök – feleltem, és megfogtam a kezét.

Az emelvényen John Perry, a gyarmat vezetője, vagyis az apám előrelépett, és felvette a mikrofont, amely az ünneplés óta ott hevert a földön. Ahogy a mikrofonért nyúlt, a pillantása rám esett.

Van pár dolog, amit érdemes tudni apuról. Okos, jó abban, amit csinál, és az idő legnagyobb részében úgy néz, mint aki bármelyik másodpercben kész a nevetésre. A legtöbb dolgot viccesnek tartja. A legtöbb dologból viccet csinál.

Ahogy a szemembe nézett, miközben a mikrofonért nyúlt, a tekintete sötét volt, és olyan komoly, amilyennek még soha nem láttam. Eszembe jutott, hogy hiába látszik olyan fiatalnak, valójában mennyire öreg. Hiába veszi könnyedén a dolgokat, látott már eleget az életében.

És most itt egy újabb kihívás. Ráadásul ezúttal mi is vele vagyunk. Mindannyiunkat érint.

A többiek is megtudják hamarosan, mihelyt szóra nyitja a száját, de nekem már akkor világossá vált, amikor megláttam az igazságot a tekintetében.

Elvesztünk.

I. RÉSZ

EGY

A repülő csészealj az előkertünkben szállt le, és egy kis zöld ember szállt ki belőle.

Alapvetően a repülő csészealj keltette fel az érdeklődésemet. A kis zöld emberek nem mennek különösképpen ritkaságszámba mifelénk. A Gyarmati Véderő összes katonája zöld, módosított genetikájuknak köszönhetően. Azért módosították őket, hogy jobban tudjanak harcolni. A bőrben lévő klorofilltől több energia jut egy jó kis első osztályú idegenzúzásra.

A Huckleberryn, a gyarmaton, ahol éltem, a Gyarmati Véderő csak kevés katonát állomásoztatott, jól kiépült világ volt, és már évtizedek teltek el az utolsó komoly támadás óta. A Gyarmati Szövetség persze rendesen dolgozik azon, hogy minden egyes telepes képben legyen a GYV-t illetően, ráadásul én tájékozottabb voltam az átlagos telepesnél.

De a repülő csészealj, hát igen. Az menő volt. Mert Újgoa egy mezőgazdasági közösség. Voltak traktorjaink meg aratógépeink, állatok vontatta szekereink, és kerekes buszokra szálltunk, ha izgalomra vágytunk, és meglátogattuk a tartományi fővárost. Egy repülő jármű valóban ritkaságnak számított. Egy egyszemélyes érkezése meg kifejezetten nem mindennapi esemény.

– Szeretnéd, hogy Fundaluka és én kimenjünk köszönteni? – kérdezte Apacuka. A házból figyeltük, ahogy a zöld ember kikászálódik a járgányából.

Apacukára néztem.

– Szerinted veszélyes? Ha meg akart volna támadni bennünket, dobhatott volna egyszerűen egy sziklát is a házra, miközben átrepül fölötte.

– Óvatosnak kell lennem – felelte Apacuka. A mondat ki nem mondott fele úgy hangzott: ha rólad van szó. Apacuka annyira cuki. És tök paranoid.

– Először próbáljuk bevetni a védelem első vonalát – fogtam vissza Apacukát, és odamentem a bejárati ajtóhoz. Babar, a korcs már ott várakozott tappancsaival az ajtónak támaszkodva, és a genetikát átkozta, amiért sem szembefordítható hüvelykujjakkal, sem annyi aggyal nem áldotta meg a sors, hogy húzni is tudja az ajtót a tolás helyett. Kinyitottam hát neki. Babar kilőtt, mint egy szőrös, nyáladzó hőkereső rakéta. A zöld ember becsületére legyen mondva, azonnal letérdelt, és régi barátként üdvözölte a kutyát, aki hálából jól beterítette őt kutyanyállal.

– Tiszta szerencse, hogy látogatónk nem oldódik a nyálban – jegyeztem meg Apacukának.

– Babar nem túl jó őrkutya – állapította meg Apacuka, és figyelte, ahogy a zöld ember a kutyámmal játszik.

– Nem, nem kimondottan az – értettem egyet. – De el kell ismerned, hogy nyálazásban abszolút verhetetlen.

– Ezt megjegyzem, a jövőre nézve – mondta Apacuka színtelen hangon, melyet kifejezetten a szarkazmusom ellensúlyozására fejlesztett ki.

– Tedd azt – feleltem, és újra kinyitottam az ajtót. – De most maradj itt, légy szíves.

– Ahogy akarod, Zoë.

– Köszi. – Kiléptem a verandára. Addigra már a zöld ember is eljutott a veranda lépcsőjéig, nyomában az ugrabugráló Babarral.

– Tetszik a kutyád – szólított meg.

– Látom. De csak mérsékelten rajong magáért.

– Ezt meg honnan lehet tudni?

– Még nem fürdik teljesen a nyálban.

Felnevetett.

– Legközelebb jobban fogok igyekezni – ígérte.

– Ne felejtsen el törülközőt hozni.

A zöld ember a ház felé intett.

– Ez Perry őrnagy háza? – kérdezte.

– Nagyon remélem. Az összes cucca itt van.

Hát igen, valóban szarkasztikus egy perszóna vagyok. Köszi, hogy kérdezted. Aputól tanultam. Igencsak szellemesnek gondolja magát, amiről önmagában nem tudom, hogy mit mondjak, de az biztos, hogy elég jó a reakcióképességem, amikor a visszavágásokról vagy a csípős megjegyzésekről van szó. Csak eressz el egy finom utalást, és én boldogan szúrok vissza. Szerintem ez egy szeretetre méltó és elbűvölő tulajdonság, és apu is osztja a nézetemet. Bár lehet, hogy a kisebbségbe tartozunk. Ha másra nem, hát arra jó, hogy megfigyeljem, miként reagálnak erre mások. Vannak, akik szerint aranyos. Vannak, akik szerint nem annyira.

Szerintem az én zöld barátom az utóbbiak közé tartozott, mert gyorsan témát váltott.

– Az elnézésedet kérem. Azt hiszem, nem tudom, hogy te ki vagy.

– A nevem Zoë. Perry őrnagy lánya vagyok. És persze Sagan hadnagyé is.

– Ó, igen. Bocsánat, csak fiatalabbnak képzeltelek.

– Valaha az voltam.

– Tudnom kellett volna, hogy Perry lánya vagy. A szemed pont olyan, mint az övé.

Hagyd a fenébe, mantrázta az agyam udvariasabb fele, hagyd a fenébe. Csak engedd el szépen.

– Köszönöm – feleltem. – Örökbe fogadtak.

Az én zöld komám egy percig csak állt, és azt tette, amit az emberek szoktak, amikor bejönnek a csőbe: nézett arcára fagyott mosollyal, és az agyában pörögtek a fogaskerekek, hogy kitalálják, hogyan is tudna kihátrálni ebből a kínos helyzetből. Ha közelebb hajoltam volna, biztos meghallom a kattogást a homloklebenyei felől, ahogy próbál valami értelmeset kitalálni.

Látod, ez egyszerűen csak gonoszkodás volt, pirított rám az agyam udvariasabbik fele.

Ugyan, menj már. Ha a fickó „Perry őrnagynak” hívta aput, akkor valószínűleg azt is tudnia kellett, hogy mikor szerelték le a seregből. Nyolc évvel ezelőtt. A GYV-katonák meddők, ez része a harcra turbózott genetikai módosításaiknak, szóval a legkorábban nyolc évvel ezelőtt lehetett volna gyereke, amikor a szolgálati ideje végén átrakták egy új, normális testbe. És akkor ott van még a kilenchavi terhesség ügye, ugye. Lehet, hogy a koromhoz képest alacsony vagyok, de biztosíthatlak: nem néztem ki hétévesnek.

Most őszintén, biztos van egy határ, hogy mennyire kell lelkiismeret-furdalást éreznem ilyen helyzetben. Felnőtt emberek igazán megbirkózhatnának az elemi matematikával.

Persze annak is van egy határa, hogy mennyi ideig hagyunk valakit vergődni.

– Maga Perry őrnagynak nevezte aput. Ismerte őt a seregben?

– Igen – felelte megkönnyebbülten, hogy újra felvettük a beszélgetés fonalát – Bár nem tegnap volt Kíváncsi vagyok, felismerem-e egyáltalán.

– Szerintem ugyanúgy néz ki. Talán csak a színe más.

Ezen felkuncogott.

– Hát igen, felteszem, ez így van. Zöld bőrrel kicsit nehezebb beolvadni.

– Nem hinném, hogy valaha is beolvadt volna egyáltalán – mondtam, és rögtön leesett, milyen sokféleképpen lehet ezt a mondatot félreértelmezni.

És természetesen a kedves látogatóm azzal a lendülettel félre is értelmezte.

– Ő nem az a beolvadós típus? – kérdezte, és lehajolt, hogy megsimogassa Babart.

– Nem úgy értettem – mentegetőztem. – A legtöbben itt a Huckleberryn a földi Indiából érkeztek, vagy már azoknak a leszármazottai. Egyszerűen csak más kultúrában nevelkedtek, mint ő, ennyi.

– Értem én – így a zöld ember. – És abban is biztos vagyok, hogy teljesen jól kijön az itteniekkel. Perry őrnagy már csak ilyen. Biztosra veszem, hogy az itteni megbízatását is ezért kapta. – Apu békebíró volt, olyasvalaki, aki segít a népeknek rövidre zárni az ügyeiket a kormányzati bürokráciával. – Igazából csak kíváncsi vagyok, jól érzi-e magát itt.

– Ezt meg hogy érti?

– Csak az érdekel, hogy élvezi-e a visszavonulását az világegyetemből, ez minden – nézett rám ártatlanul a zöld ember.

A fejemben felcsipogott a vészjelző. Hirtelen ráébredtem, hogy a mi kis hétköznapi szóba elegyedésünk valahol útközben kevésbé hétköznapivá vált. A zöld látogatónk nem csak úgy erre járt és beugrott hozzánk.

– Azt hiszem, elég jól érzi itt magát – válaszoltam, és küzdöttem, nehogy többet mondjak. – Miért?

– Csak kíváncsiskodom – felelte, és újra megsimogatta Babart. Visszafogtam magam, és nem hívtam el a kutyámat mellőle. – Nem mindenki képes zökkenőmentesen átállni a katonalétről a civilre. – Körülnézett. – Elég nagy a váltás.

– Azt hiszem, elég jól érzi itt magát – ismételtem meg magam, és eléggé tagoltan ejtettem ki a szavakat ahhoz, hogy felismerje, ideje ejteni a témát.

– Az jó – mondta kurtán. – És veled mi a helyzet? Te szeretsz itt lenni?

Kinyitottam a számat, hogy válaszoljak, aztán ugyanolyan gyorsan be is csuktam. Mert hát emberünk ezúttal rendesen fején találta a szöget.

Az emberiség űrbéli gyarmatain élni sokkal izgalmasabb elméletben, mint a gyakorlatban. Azoknak, akiknek még új ez a dolog, úgy gondolják, hogy az emberek a gyarmatokon bolygóról bolygóra utaznak, az egyiken laknak, a másikon dolgoznak, és egy harmadikra járnak nyaralni, mondjuk, Vakációnia tropikus tengerpartjaira. A rögvalóság azonban sajnálatos módon ennél sokkal unalmasabb. A legtöbb telepes az egész életét az anyabolygóján tölti, és soha nem hagyja el, hogy széjjelnézzen a csillagok között.

Persze nem lehetetlen bolygóról bolygóra utazgatni. Csak jó ok kell hozzá. Például az, hogy matróz vagy egy kereskedőhajón, és gyümölcsöt meg vesszőkosarakat fuvarozol a csillagok között Vagy szerezhetsz állást magánál a Gyarmati Szövetségnél, és fényes karriert futhatsz be, mint bolygóközi bürokrata. Ha sportoló vagy, négyévente vár a Gyarmati Olimpia. Néha még a híres zenészek és művészek is bejárják a gyarmatokat.

De a legtöbb esetben megszületsz egy gyarmaton, élsz egy gyarmaton, meghalsz egy gyarmaton, a kísérteted pedig ott marad, és idegesíti a leszármazottaidat ugyanazon a gyarmaton. Nem gondolom, hogy ez különösképpen rossz lenne, úgy értem, a legtöbben még száz kilométernyire sem távolodnak el az otthonuktól, nem igaz?

Gyakran úgy lépnek le saját bolygójukról, hogy még nem is látták a javát. És ha még a saját bolygód nevezetességeit sem láttad, nincs jogod azon méltatlankodni, hogy nem láttál még másik bolygót közelről.

Persze sokat segít, ha valaki egy érdekes bolygón lakik.

Arra az esetre, ha ez visszajutna a Huckleberryre: imádom Huckleberryt, de komolyan. És imádom Újgoát is, a kisvárost, ahol éltünk. Ameddig gyerek vagy, egy vidéki, mezőgazdasági termelésre épülő gyarmati városka remek szórakozást jelent Az élet a farmon kecskékkel és csirkékkel, búza-és cirokföldekkel, aratóünnepekkel és téli mulatságokkal. Még egy bolygó sem hordott a hátán olyan nyolc-vagy kilencéves kölyköt, aki nem lelne végtelen sok mulatságot ebben. De aztán serdülni kezdesz, és hirtelen kérdésként fogalmazódik meg benned, hogy mit is akarsz kezdeni az életeddel, és számba veszed a rendelkezésedre álló lehetőségeket. És a farmok, a kecskék meg a csirkék és azok az emberek, akiket egész életedben ismertél, már nem tűnnek olyan izgalmas élményforrásnak. Pedig minden ugyanolyan, mint amilyennek megismerted. Éppen ez a lényeg. A változás benned van.

Persze tisztában vagyok azzal, hogy ez ugyanaz a kapunyitási pánik, amilyet minden kisvárosi tinédzser átélt a történelem folyamán a világegyetem valamelyik zugában. De ha a gyarmat „nagyvárosa”, a megyeszékhely Missouri City csak annyi rejtélyt és romantikát rejt magában, mint egy komposztálógödör, nos, akkor talán nem ok nélkül való, hogy az ember valami jobban reménykedik.

Nem mintha bármi baj lenne Missouri Cityvel (vagy ha már itt tartunk, a komposztálógödörrel, mert végül is szükségünk van rá). Mondjuk inkább úgy, hogy remek hely visszajönni, ha már megjártad a külvilágot, és láttad az igazi nagyvárosokat meg a hatalmas és gonosz világegyetemet Anyuról például biztosan tudtam, hogy imádott a Huckleberryn lakni. Mielőtt idejött volna, a Különleges Erők katonája volt. Nem sokat beszél arról, hogy merre járt és mit csinált, de saját tapasztalatból azért van némi fogalmam róla. Azt hiszem, ő tényleg eleget látott már a világegyetemből.

Valamennyit én is láttam már a nagyvilágból, mielőtt idejöttünk volna a Huckleberryre, de Jane-nel – anyuval – ellentétben én nem gondolom azt, hogy kész vagyok leélni az egész hátralévő életemet a Huckleberryn.

Abban meg végképp nem voltam biztos, hogy ebből bármit is a zöld fickó orrára akarnék kötni, aki hirtelen kezdett nagyon gyanússá válni. Zöld emberek potyognak az égből, a család különböző tagjainak egészségi állapota után kérdezősködnek, amitől az ember lánya nyilván paranoid lesz, no meg kíváncsi, hogy mi is folyik itt. Különösen úgy, ahogy arra hirtelen ráeszméltem, hogy még a nevét se mondta meg. Kiég messzire jutottunk a családi dolgaim megvitatásában, én meg azt sem tudom róla, hogy ki fia-borja.

Talán merő véletlenségből sikerült kihagyni ezt a kis formalitást, végül is ez nem egy interjú, de eléggé csörömpölt a vészcsengőm a fejemben ahhoz, hogy úgy gondoljam, az én zöld haverom eleget tudott meg tőlem mára.

A zöld fickó figyelmesen várt a válaszomra. A legsemlegesebb vállrándításomat kapta jutalmul. Tizenöt éves voltam. Ez a tökéletes kor a vállrángatásra.

A tag finoman visszakozott.

– Ha jól sejtem, apukád nincs itthon.

– Még nincs – ránéztem a kommunikátoromra, és neki is megmutattam – most járt le a munkaideje. Elég valószínű, hogy anyuval épp most sétálnak hazafelé.

– Remek. És anyukád itt a csendbiztos, ugye?

– Így van – feleltem. Jane Sagan a határvidék törvényének őre. Leszámítva a határvidéket. Ez volt ő. – Ismerte anyut is? – vontam fel a szemöldökömet. A Különleges Erők merőben más utakon járt, mint a sorállományú katonák.

– Csak a hírét hallottam – válaszolta erőltetett lazasággal.

Srácok, mondok én valamit. Nincs annál árulkodóbb, mint megpróbálni lazán válaszolni, és elrontani. Az én zöld cimborám nem kicsit rontotta el, hanem nagyon, nekem meg már kezdett tele lenni a hócipőm a finom kis tapogatózásával.

– Azt hiszem, eléjük sétálok. Valószínűleg már úton vannak. Megmondom nekik, hogy vendégük érkezett.

– Jövök én is – ajánlkozott a zöld fickó.

– Igazán nem szükséges – mosolyogtam rá, és felkísértem a verandára, a hintaágyhoz. – Gondolom, jó sokat utazott. Csak foglaljon helyet, és pihenjen.

– Jó, rendben. Ha nem gond, hogy itt maradok egyedül, ameddig te elmész.

– Szerintem ezt viccnek szánta. Rámosolyogtam.

– Minden rendben lesz, ne aggódjon, nem hagyom egyedül.

– Itt hagyod nekem a kutyád? – kérdezte, és leült.

– Még annál is jobb. Itt hagyom a két barátom. – Bekiáltottam a házba Apacukáért és Fundalukáért, aztán hátraléptem az ajtóból, hogy lássam a látogatóm arcát. Ki nem hagytam volna a látványt, amikor Apacukáékat megpillantja.

Éppen csak hogy össze nem pisilte magát.

Ami szép teljesítmény volt, ha mindent számításba veszünk. Az obinok leginkább egy óriáspók és egy zsiráf keresztezésének eredményére hasonlítanak, és bár a hasonlóság nem teljes, bőven elég ahhoz, hogy az emberi agyban felsivítson a „Súlyfelesleget kidobni!” parancs. Egy idő után persze hozzá lehet szokni a látványukhoz. De az ez idő eltart egy darabig.

– Ő itt Apacuka – mutattam előbb a tőlem balra állóra, utána pedig a jobb oldalira. – Ő pedig Fundaluka. Obinok.

– Igen, tudom – mondta a vendégünk olyan hangon, amilyet a nagyon nagy ragadozó által sarokba szorított nagyon apró állatkák használnak, ha szeretnék úgy beállítani a helyzetet, hogy semmi az egész. – Ööö. Izé. Ők a barátaid?

– A legjobb barátaim – jelentettem ki, pont a szükséges mennyiségű agyatlan rajongással hangsúlyozva. – És imádják a látogatóinkat szórakoztatni. Ugye? – fordultam Apacukáékhoz.

– Igen – felelték egyszerre. Apacukának és Fundalukának először is nem túl kifejező a hangja, és az, hogy képesek sztereóban megszólalni ugyanazon a kifejezéstelen hangon, kölcsönöz még nekik némi temetői (és ezáltal roppant szórakoztató) hatást.

– Köszönjetek szépen a vendégünknek.

– Helló – mondták, megint csak sztereóban.

– Ööö – felelte a zöld fickó bizonytalanul. – Sziasztok.

– Remek, akkor mindenki ismer mindenkit – állapítottam meg, és leléptem a verandáról. Babar is otthagyta a zöld haverunkat, hogy velem tartson.

– Biztosan nem akarod, hogy veled menjek? – kérdezte a zöld fickó. – Igazán nem probléma.

– Ugyan, dehogy. A világért se szeretném, ha miattam fárasztaná magát – Tekintetemet Apacukára és Fundalukára villantottam, jelezvén, hogy igazán rossz néven venném, ha fasírtot csinálnának a vendégből.

– Rendben – mondta a fickó, és leült a hintaágyra. Azt hiszem, megértette a célzást Na, látjátok, így kell semmitmondónak tűnni.

– Rendben – mondtam én is, és Babarral a nyomomban eltrappoltam az enyéim elé.

KETTŐ

Kimásztam a tetőre a hálószobám ablakából, és visszaszóltam Apacukának.

– Hozd, légy szíves, azt a távcsövet is – kértem tőle. Engedelmeskedett. (Zárójeles megjegyzés: az obinok se nem fiúk, se nem lányok. Mert hermafroditák. Vagyis megvan a férfi és a női nemi szervük is. Gyerünk, kuncogd csak ki magad, megvárom. Megvagy? Okés.)

Apacuka is kimászott utánam az ablakon. Mivel valószínűleg soha nem láttál még ilyet, elmondanám, hogy piszok érdekes nézni, ahogy egy obin összehajtogatja magát ahhoz, hogy kiférjen az ablakon. Fenséges látvány, egyetlen emberi mozdulat sem hasonlítható hozzá. Ez a világegyetem, idegenek vannak benne. És frankón léteznek.

Apacuka ott volt velem a tetőn, Fundaluka meg lent a földön, a ház mellett, leginkább engem figyelve arra az esetre, ha megbotlanék, vagy hirtelen úrrá lenne rajtam a depresszió, és leesnék vagy leugranék a tetőről. Bevett módszerük, hogy egyikük velem van, a másikuk meg a földön vigyáz. És nem is csinálnak titkot belőle. Amikor kicsi voltam, és apu vagy anyu meglátta, hogy Fundaluka kiviharzik az ajtón, majd a tető alatt sertepertél, már kiabáltak is fel a lépcsőn, hogy másszak vissza a szobámba. Sajnos a paranoiás idegen haveroknak is vannak kellemetlen mellékhatásaik.

És csak a jegyzőkönyv kedvéért: egyetlenegyszer sem estem le a tetőről.

Na jó, egyszer. Tízéves koromban. De voltak enyhítő körülmények. Szóval az nem számít.

Mindegy is, mert most nem kellett aggódnom sem John, sem Jane miatt, hogy visszaparancsol a házba. Részben mert abbahagyták ezt a szokásukat, amikor kamasz lettem, részben mert ezúttal pont miattuk másztam ki a tetőre.

– Ott is vannak – mutattam meg őket Apacukának. Apu, anyu és az én zöld cimborám ott álltak a cirokföldünk közepén, jó pár száz méternyire tőlünk. Belenéztem a távcsövembe, és a távoli maszatfoltok emberekké váltak. A zöld fickó háttal állt nekem, és valószínűleg ő beszélt, mert Jane és John érdeklődve figyelték. Jane lába körül hullámozni kezdtek a cirokszálak, és Babar feje bukkant ki a vetésből. Anyu lehajolt, és megvakargatta.

– Kíváncsi vagyok, miről beszélgetnek.

– Túl messze vannak – felelte Apacuka. Odafordultam, hogy kiosszak neki, egy Nem mondod, zsenikém jellegű megjegyzést. Aztán megláttam a tudatnyakörvét, és beugrott, hogy a trükkös szerkezetek azonkívül, hogy öntudatot kölcsönöztek Apacukának és Fundalukának – vagyis az érzést, hogy különböznek a többiektől –, jócskán kiterjesztették az érzékelésüket is, amit persze a legtöbbször arra használtak, hogy távol tartsanak a bajtól.

A tudatnyakörvet nézegetve eltűnődtem, hogy mit is keresnek ők itt egyáltalán. Az apám – tudniillik a biológiai apám – adott tudatot az obinoknak. És persze az is jó kérdés, hogy én mit keresek itt. Úgy értem, még mindig. Élve.

De nem volt időm ezen merengeni.

– Azt hittem, azok a cuccok jók is valamire – böktem a nyakörvekre.

Apacuka finoman megérintette a sajátját.

– Az implant sok mindenre képes – felelte. – De kihallgatni egy beszélgetést egy gabonaföld közepén, több száz méternyire még nem megy.

– Szóval nem látom semmi hasznodat.

Apacuka biccentett a fejével.

– Ha te mondod – felelte a maga érzelemmentes módján.

– Ó, téged még cikizni sem lehet rendesen.

– Sajnálom.

És ami a lényeg, Apacuka tényleg sajnálta a dolgot. Nem könnyű ám szarkasztikusnak lenni, ha az, ami a személyiségedet képezi, egy nyakadban lógó szerkezeten múlik. Egy beültetésen alapuló személyiséget összehozni és egyben tartani sokkal nehezebb, mint képzelnéd. Hogy ezenfelül még egy kifinomult és jól eltalált mennyiségű szarkazmussal is rendelkezz, az talán kicsit túl sok is lenne a jóból.

Elkaptam Apacukát, és megöleltem. Kicsit vicces, hogy azért van velem Apacuka és Fundaluka, hogy megismerjenek, hogy tanuljanak tőlem, hogy megvédjenek, és ha szükséges, akár az életüket is adják értem. És itt voltam nekik én, azzal az érzéssel, hogy védelmezzem őket, és egy kicsit szomorú is legyek miattuk. Az apám – mármint a biológiai apám – adta nekik a tudatosságot, ami korábban hiányzott az obinokból, és ami után fajuk egész történelme során kutattak.

De apám adománya nem volt egy könnyű ajándék.

Apacuka elfogadta az ölelésem, és finoman megérintette a fejem. Néha zavarba jön, ha túlságosan harsányan fejezem ki az érzelmeim. Ügyeltem arra, hogy ne zúdítsak rá minden érzelmet az obinokra. Ha túlságosan elragadnának az érzéseim, az hátrányosan érintené tudatosságukat. Nagyon érzékenyen reagálnak, ha kiborulok. Ezért aztán elengedtem Apacukát, és újra a szüleimet kezdtem vizslatni a távcsővel. Most épp John beszélt, szája sarkában a védjegyének számító félmosollyal. Amely gyorsan eltűnt, amikor a vendégünk kezdett el beszélni.

– Vajon ki lehet ez a fickó?

– Rybicki tábornok – felelte Apacuka.

Megint oda kellett fordulnom hozzá.

– Ezt meg honnan tudod? – kérdeztem.

– Ez a dolgunk. Hogy tudjuk, ki látogat meg téged és a családodat – mondta Apacuka, és megérintette a nyakörvét. – Abban a pillanatban rákerestünk, ahogy leszállt. Vannak róla adatok az nyilvántartásunkban. Ő az összekötő a Véderő és a Gyarmatügyi Minisztérium között. Ő szervezi meg az új gyarmatok védelmét.

– De Huckleberry egy régi gyarmat. – Sőt, kifejezetten réges-régi, már vagy ötven, vagy hatvan éve elfoglalták, még az érkezésünk előtt. Ami több mint elég idő arra, hogy a kezdeti időszak veszélyes bukkanóit elsimítsák, és hogy elég telepes eresszen gyökeret ahhoz, hogy ne lehessen csak úgy eltakarítani őket a bolygófelszínről egy invázióval. Legalábbis remélhetőleg. – Mit gondoltok, mit akar a szüleimtől?

– Azt nem tudjuk.

– Nem mondott nektek semmit, ameddig Johnra és Jane-re vártatok?

– Nem. Ami mondandója volt, azt megtartotta magának.

– Naná, mert bizonyára a szart is kiijesztettétek belőle.

– Nem maradt utána ürülék.

Elnevettem magam.

– Néha meg kell kérdőjelezzem, a humorotok nyilvánvaló hiányát. Úgy értettem, hogy túlságosan is meg volt rettenve ahhoz, hogy bármit is mondjon.

– Úgy véltük, pont azért hagytál vele ott bennünket.

– Igen, persze. De ha tudom, hogy tábornok, nem tettem volna ki ilyen próbatételnek. – A szüléimre mutattam. – Nem akarom, hogy bármi kellemetlenségük legyen abból, hogy szórakoztam ezzel a figurával.

– Nem hiszem, hogy egy ilyen magas rangú katonát, aki ilyen messzire eljön, bármivel is el tudnád téríteni a céljától.

Egy csomó frappáns válasz tolakodott a nyelvem hegyén, és könyörögtek, hogy süssem el őket. De nem tettem.

– Gondolod, hogy valami komoly ügy hozta ide? – kérdeztem végül.

– Ő egy tábornok – felelte Apacuka. – És most itt van.

Folytattam a távcsővel figyelést Rybicki tábornok – ezek szerint ez a neve – enyhén oldalra fordult, és ráláttam az arcára. Jane-hez beszélt éppen, aztán apuhoz fordult, és neki is mondott valamit Egy kicsit anyut figyeltem, de az arca nem árult el semmit. Akármiről is volt szó, nem tette őt túl boldoggá.

Jane ekkor elfordította a fejét, és pont rám nézett, mintha tudná, hogy figyelem.

– Hát ezt meg hogy csinálja? – Amikor Jane még a Különleges Erőknél szolgált, az ő testét még a sorállományúakénál is trükkösebbre turbózták a genetikusok. De akárcsak apu, ő is normál emberi testet kapott, amikor leszerelt Már nem szuperhős. Csak pokolian jó megfigyelő. Ami majdnem ugyanaz. Zsenge ifjúságom alatt legalábbis semmilyen csibészségem nem kerülte el a figyelmét.

Anyu visszafordult Rybicki tábornok felé, aki ismét hozzá beszélt Apacukára néztem.

– Csak azt szeretném tudni, miért pont a cirokföld közepén beszélgetnek.

– Rybicki tábornok azt kérdezte a szüleidtől, hogy hol tudnának zavartalanul beszélgetni – mondta Apacuka. – Külön kérte, hogy olyan hely legyen, ahol Fundaluka és én nem hallhatjuk.

– Felvettétek, mit mondott, amikor vele voltatok? – kérdeztem. Apacuka és Fundaluka tudatnyakörve képes volt hangot, képet, de még érzelmi állapotot is rögzíteni. Ezeket a felvételeket aztán elküldték az obinoknak, hogy ők is átélhessék, milyen az élet velem. Fura? Az. Tolakodó? Néha, de általában nem. Már amikor nem kezdek el gondolkodni a dologról, és nem tudatosul bennem, hogy egy komplett idegen faj tapasztalja meg velem a serdülőkort Apacuka és Fundaluka szemén keresztül. Semmi sem fogható ahhoz, hogy megosztod az első menstruációs görcseidet egymilliárd hermafroditával. Azt hiszem, az tényleg mindenkinek az első volt.

– Nem vettük fel.

– Jó, remek.

– De most rögzítünk – vallotta be Apacuka.

– Ó. Hát, nem vagyok biztos abban, hogy ez jó ötlet – intettem a szüleim felé. – Nem akarom, hogy ők kerüljenek bajba miatta.

– A kormányaink közti egyezmény lehetővé teszi. Mindent rögzíthetünk, amit te megengedsz, és mindent jelenthetünk, amit veled kapcsolatban tapasztalunk. A kormányom abban a pillanatban megtudta, hogy Rybicki tábornok itt van, amint beküldtük az adatlekérést. Ha a tábornok azt akarta volna, hogy a látogatása titokban maradjon, akkor máshol kellett volna a szüleiddel találkoznia.

Úgy döntöttem, nem merengek el azon, hogy életem jelentős része fajok közötti egyezmény tárgya.

– Szerintem nem is tudta, hogy ti itt vagytok. Meglepettnek látszott, amikor ráküldtelek benneteket.

– Az ő tájékozatlansága az Obin és a Gyarmati Szövetség között fennálló megállapodásról nem a mi problémánk.

– Tényleg nem – állapítottam meg kicsit morcosan.

– Szeretnéd, hogy leállítsuk a rögzítést? – kérdezte Apacuka. Hallottam, hogy kicsit már remeg a hangja. Óvatlanságomban könnyen érzelmi láncreakcióba küldhettem volna Apacukát, aminek eredményeképpen még egy remek átmeneti ideg-összeroppanás is összejöhetett volna. Az pedig nem kellemes. Még a végén leesik a tetőről, és kitöri a kanyargós kis nyakát nekem.

– Hagyd csak, nem probléma – válaszoltam, és igyekeztem nyugodtabban beszélni, mint ahogy éreztem magam. – Amúgy is túl késő már. – Apacuka láthatóan megkönnyebbült, én meg elfojtottam egy sóhajtást, és lepillantottam a cipőm orrára.

– Visszajönnek a házba – intett Apacuka a szüleim felé. – Odanéztem, és láttam, hogy apuék Rybicki tábornokkal együtt valóban visszafelé tartanak. Arra gondoltam, hogy ideje lenne visszamászni a házba, amikor észrevettem, hogy anyu megint pont engem néz. Tutira kiszúrt az előbb. Jó eséllyel tisztában van azzal, hogy végig itt voltunk a tetőn.

Apu egész úton nem nézett föl. Teljesen el volt merülve a gondolataiban. Amikor ez történik, olyankor a világ megszűnik körülötte. Nem lát és nem hall semmit, ameddig nem végzett azzal, ami foglalkoztatja. Azt tippeltem, nem sokat fogjuk látni az este.

Ahogy kiértek a cirokföldről, Rybicki tábornok megállt, és kezet fogott apuval. Anyu egy kicsit lemaradt tőlük. Aztán a tábornok elindult a légjárójához. Babar, aki követte őket, odatrappolt egy utolsó paskolásért a tábornokhoz. A tábornok már a légjárónál volt, mire utolérte, majd miután megkapta a simogatását, visszaügetett a házba. A légjáró ajtaja kinyílt, hogy a tábornok beszállhasson.

A tábornok az utolsó pillanatban felém fordult, és integetett. Mielőtt rájöttem volna, hogy mit csinálok, visszaintettem neki.

– Na, ez tényleg remek ötlet volt – dünnyögtem magamban. Rybicki tábornok eltűnt a lebegőben, amely lezárta magát, és elrepült, hogy visszavigye a tábornokot oda, ahonnan hozta.

Mi a fenét akarsz tőlünk, tábornok? tépelődtem, és magam is meglepődtem azon, hogy többes szám első személyt használok. Akármit is akart a fickó a szüleimtől, én is benne voltam a buliban.

HÁROM

– Hogy érzed magad itt? – kérdezte Jane a vacsora utáni mosogatás közben. – Úgy értem, itt a Huckleberryn.

– Ma már kérdezték ezt tőlem egyszer – válaszoltam, miközben elvettem anyutól egy vizes tányért, és nekiláttam szárazra törölni.

Anyu felvonta a szemöldökét.

– Rybicki tábornok volt az, délután.

– Aha.

– És mit mondtál neki?

– Csak azt, hogy tök jól – feleltem, majd betettem a száraz tányért a szekrénybe, és vártam a következőt.

De Jane nem adta oda.

– És tényleg így érzed? – kérdezte kezében a tányérral.

Sóhajtottam egyet, csak kicsit drámázva.

– Oké, feladom – emeltem fel a kezem. – Mi a fene folyik itt? Apuval együtt egész este olyanok voltatok, mint a zombik. Tudom, hogy nem vettétek észre, mert totál be voltatok szorulva a saját fejetekbe, de egész este azon dolgoztam, hogy kihúzzak belőletek valami értelmeset. De még Babarral is többet tudtam csevegni, mint veletek.

– Bocsáss meg, Zoë.

– Meg van bocsátva. De még mindig tudni szeretném, hogy mi a vihar folyik itt. – Jane kezére mutattam, jelezve, hogy még mindig a tányérra várok. Ideadta.

– Rybicki tábornok arra kérte apádat és engem, hogy vállaljuk el egy új gyarmat vezetését.

Rajtam volt a sor, hogy megálljon a kezemben a tányér.

– Egy új gyarmat vezetését.

– Igen.

– Úgy érted, egy új gyarmatét egy új bolygón.

– Igen.

– Azta!

– Igen. – Anyu aztán értett hozzá, hogyan kell kihozni a maximumot egyetlen szóból.

– És miért benneteket kért fel erre? – kérdeztem kíváncsian, miközben folytattam a tányértörlést – Már ne érts félre, anyu, de te egy csendbiztos vagy egy világvégi kis faluban, apu meg békebíró. Azért ez jókora előrelépés lenne.

– Nem értem félre. Ugyanezt kérdeztük mi is. Rybicki tábornok szerint a katonai tapasztalataink átsegítenek majd minket a váltáson. John őrnagy volt a seregben, én hadnagy. Azt a tudást pedig, amire még szükségünk lehet, Rybicki szerint gyorsan fel fogjuk szedni, mielőtt még megérkeznénk az új gyarmatra. A „miért pont minket” kérdésre pedig a válasz az, hogy ez nem egy sima új gyarmat. A gyarmatosítók nem a Földről jönnek, hanem a Gyarmati Szövetség tíz legrégebben lakott bolygójáról. Ilyenformán első lesz a maga nemében.

– És egyik telepesküldő bolygó sem szeretné a másikat vezető szerepben látni – tippeltem.

Jane elmosolyodott.

– Így van. Mi vagyunk az elfogadható kompromisszum. A legkevésbé kifogásolható megoldás.

– Vágom. Azért menő dolog ilyen „kiválasztottfélének” lenni. – Pár percig csendben folytattuk a mosogatást.

– Nem válaszoltál a kérdésemre – szólalt meg egyszer csak Jane. – Jól érzed itt magad? Szeretnél a Huckleberryn maradni?

– Én is szavazhatok?

– Hát persze. Ha elfogadjuk ezt az ajánlatot, az azt jelenti, hogy itthagyjuk a Huckleberryt minimum pár szabványévre, hogy rendesen beindítsuk azt a gyarmatot. De valószínűbb, hogy örökre itthagyjuk, azaz egyikünk sem jön ide vissza soha többé.

– Ha elfogadjuk – ismételtem meg, kissé meglepve. – Ezek szerint még nem fogadtátok el.

– Ez nem olyan döntés, amit egy cirokföld közepén kell meghozni – felelte Jane a szemembe nézve. – Nem olyasmi, amire csak úgy rá tudunk bólintani. Ez annál bonyolultabb döntés. Egész délután a háttér-információkat kutattuk és elemeztük, hogy lássuk, mik a Gyarmati Szövetség tervei ezzel a gyarmattal. És végig kellett gondolnunk az itteni életünket is. Az enyémet, Johnét és a tiédet is.

Elfintorodtam.

– Van nekem itt életem? – kérdeztem. Humornak szántam, de Jane nem volt vevő rá.

– Ne vicceld el a kérdést, Zoë. – A fintor eltűnt az arcomról. – A fél életed itt töltötted. In vannak a barátaid. Ismered a helyet. Ha akarod, jövőd is van itt. Felépíthetsz magadnak egy életet. Ez nem olyasmi, amit csak úgy elhajít az ember magától. – Jane a hab alatt bujkáló edényeket keresgélte.

Ránéztem Jane-re, mert volt valami fura a hangjában. Ez az egész nem csak rólam szólt.

– A te életed is itt van – állapítottam meg.

– Így van – értett egyet – Szeretek itt lenni. Szeretem a szomszédainkat és a barátainkat. Szeretek csendbiztos lenni. Az itteni élet egyszerűen megfelel nekem. – Ideadott egy újabb tálat. – Mielőtt idejöttünk volna, az egész életemet a Különleges Erőkben töltöttem. Hadihajókon. Ez az első világ, ahol igazából élek. Ezért fontos nekem.

– Akkor ez az egész menni vagy maradni dolog miért kérdés? Ha nem akarsz menni, akkor ne menjünk.

– Nem azt mondtam, hogy nem akarok menni. Azt mondtam, hogy nekem is van itt egy életem. A kettő nem ugyanaz. Vannak jó érvek amellett is, hogy elfogadjuk az ajánlatot De ez nem csak rajtam múlik.

Megtöröltem és eltettem a tálat.

– Apu mit szeretne?

– Még nem mondta meg.

– Te is tudod, hogy ez mit jelent. Apu nem finomkodik, ha valamit nem akar. Ha időt szán arra, hogy elgondolkozzon a dologról, akkor valószínűleg el akarja vállalni.

– Tudom – mondta anyu, és elöblítette az evőeszközöket. – Azon töri most a fejét, hogy hogyan mondja meg nekem, mit akar. Szerintem segítene rajta, ha először mi mondanánk el neki, hogy mi mit akarunk.

– Oké.

– Hát ezért kérdeztem tőled, hogy szeretsz-e itt lenni.

Elgondolkodtam, miközben szárazra töröltem a konyhapultot.

– Szeretek itt lenni – mondtam végül. – De nem tudom, hogy azt az életet is szeretném-e, ami itt vár rám.

– Miért nem?

– Olyan túl sok mindent nem lehet itt csinálni, nem igaz? – Újgoa felé intettem. – A választási lehetőségek száma erősen korlátozott. Élhetek egy farmon vagy egy másik farmon, lehet egy boltom, vagy élhetek egy farmon. Talán dolgozhatok valami kormányzati állásfélében, mint te vagy apu.

– Ha elmegyünk erre az új gyarmatra, ott a lehetőségeid kábé ugyanezek lesznek. Az első hullámos telepesek élete nem túl romantikus. A túlélésre kell koncentrálnunk, és hogy felkészítsük a gyarmatot a telepesek második hullámára. Ez földtúrást és fizikai munkát jelent. Pár különleges szereptől eltekintve, amik már amúgy is be vannak töltve, más nem nagyon vár rád ott sem.

– Ez igaz, de legalább a hely új lesz. Ott egy új világot fogunk felépíteni. Itt csak fenntartunk egy régit. Tedd a kezedet a szívedre, anyu. Errefelé azért elég lassú az élet. Ünnepnap, ha valaki ökölcsatába keveredik. Apu napjának meg az a csúcspontja, ha megoldja a kecskeügyet.

– Vannak ennél rosszabb dolgok is.

– Nem nyílt színi hadviselésre jelentkezem. – Újabb poénkísérlet.

És anyu megint visszadöngölt a kegyetlen valóságba.

– Egy vadonatúj gyarmatbolygón a legnagyobb az idegenek támadásának a veszélye, mert ezeken él a legkevesebb ember, és ezek kapják a legkevesebb védelmet a GYV-től. Te ugyanúgy tudod ezt, mint bárki más.

Pislantottam, és meg voltam lepve. Igen, tudtam, éppúgy, mint bárki más, aki átélt már ilyet. Amikor kicsi voltam – mielőtt még Jane és John örökbe fogadott volna –, megtámadták a bolygót, pontosabban a fölötte keringő űrállomást, ahol laktam. Az Omaghot. Jane csak nagyon ritkán hozta szóba, és mindig jó indokkal, mivel tudta, hogyan reagálok.

– Szerinted most is ez fog történni? – kérdeztem.

Jane tudta, mi jár a fejemben.

– Nem, nem hiszem. Ez egy nem mindennapi gyarmat. Sok szempontból egy kísérleti gyarmat. Erős politikai nyomás lesz azon, hogy sikerrel járjunk. Ami többek között erősebb és hatékonyabb védelemmel jár.

– Ezt azért jó tudni.

– Ettől persze még megtámadhatják. Johnnal együtt harcoltunk a Korallon. Azt a bolygót az elsők között gyarmatosította az emberiség, mégis megtámadták. Egyetlen gyarmat sincs tökéletes biztonságban. És más veszélyek is leselkednek majd ránk. A telepeseket kiirthatják a helyi vírusok vagy a ragadozók is. A rossz idő elviheti a termést. A gyarmatépítés, az igazi gyarmatépítés, nem az, amit itt a Huckleberryn művelünk, kemény és állandó munkát jelent. Ha csak pár telepes elront valamit, velük pusztulhat az egész kolónia. Lehetnek rosszak a vezetők, és hozhatnak rossz döntéseket.

– Nem hiszem, hogy ez utóbbiak miatt aggódnunk kéne – próbáltam némiképp oldani a feszültséget. De Jane nem kapta be a csalit.

– Én csak azt mondom, hogy van kockázat a dologban. Méghozzá nem is kevés. És ha elvállaljuk a feladatot, akkor fel kell készülnünk ezekre a kockázatokra.

Ez volt anyu, tetőtől talpig. Az ő humorérzéke messze nem volt olyan alulfejlett, mint Apacukáé és Fundalukáé, néha még én is meg tudtam nevettetni. De ettől még ő volt az egyik legkomolyabb ember, akivel valaha is találkoztam. Ha úgy gondolja, hogy szüksége van a figyelmedre egy fontos kérdés kapcsán, akkor azt meg is fogja szerezni.

Ami remek tulajdonság egyébként, de ebben a pillanatban nagyon kellemetlenül éreztem magam tőle. Kétség sem fért hozzá, ez volt a szándéka.

– Tudom, anyu. Tisztában vagyok azzal, hogy vannak kockázatok. Tudom, hogy ezer dolog sülhet el balul. És tudom, hogy nem lesz könnyű.

– De? – mondta ki anyu a végszót, amire tudta, hogy várok.

– De ha te és apu lesztek a vezetők, azt hiszem, érdemes vállalni a kockázatot. Mert bízom bennetek. Nem vállalnátok el a megbízást, ha szerintetek nem tudnátok megbirkózni vele. És tudom, hogy engem sem tennétek ki szükségtelen veszélynek. Ha ti úgy döntötök, hogy mennétek, akkor én is mennék. Komolyan mondom. Szeretnék menni.

Ekkor vettem észre, hogy miközben beszéltem, a kezemet lassan a mellkasomhoz emeltem, és finoman megérintettem a medálomat, egy jádeelefántot, amelyet Jane-től kaptam. Zavarba jöttem, és elengedtem a medált.

– És akármilyen is lesz, egy dolgot biztosan nem fogok ott: unatkozni – fejeztem be kissé sután a monológomat.

Anyu elmosolyodott, kihúzta a dugót a lefolyóból, és megtörölte a kezét. Aztán odalépett hozzám, és megpuszilta a fejem búbját. Én alacsony voltam, ő magas, magától értetődő mozdulat volt.

– Hagyom apádat aszalódni még pár órácskát, aztán elmondom neki, hogy mire jutottunk.

– Köszi, anyu.

– És bocsánatot kérek a vacsoráért. Apád hajlamos néha befelé fordulni, én meg hajlamos vagyok ilyenkor arra figyelni, hogy magába zárkózott.

– Tudom. Ilyenkor elég lenne kupán vágni, és megmondani neki, hogy ébredjen fel.

– Ezt felírom, hogy legközelebb tudjam, mit kell tennem. – Adott még egy gyors puszit, és arrébb lépett. – Most pedig eredj, és csináld meg a házi feladatod. Még nem hagytuk itt a bolygót – mondta, azzal kiment a konyhából.

NÉGY

Hadd meséljek nektek arról a jádeelefántról.

Anyámat – mármint a biológiai anyámat – Cheryl Boutinnak hívták. Ötéves voltam, amikor meghalt, a hegyekben túrázott egy barátjával, és egy szakadékba zuhant. Az emlékeim róla pont olyanok, amilyennek gondolnád: hézagos töredékek egy ötéves gyerek fejéből, ráadásnak néhány fénykép és videó. Ötévesen elveszteni egy anyát nagyon rossz, és csak reménykedni lehet, hogy nem felejted el, milyen is volt.

Az egyetlen emlékem tőle Babar, az elefánt volt, amelynek plüssváltozatát a négyéves születésnapomra kaptam. Beteg voltam, és egész nap az ágyban kellett maradnom. A betegség egyáltalában nem tett boldoggá, és gondoskodtam arról, hogy ezzel mindenki teljesen tisztában legyen. Anyám akkor lepett meg Babarral, aztán összebújtunk, és Babar-meséket olvasott nekem, ameddig el nem aludtam a plüss Babaromat ölelve. Még most is ez a legerősebb emlékem róla. Nem az, hogy hogyan néz ki, hanem az, hogy milyen halk és meleg volt a hangja, hogy milyen puha volt rajta feküdni, és hogy milyen volt, ahogy a hajamat simogatta mesélés közben, miközben elszenderedtem. Ahogy éreztem őt, a belőle áradó szeretetet és biztonságot.

Hiányzik. Még mindig. Még most is. Még ebben a szent pillanatban is.

Anyám halála után sehová nem mentem Babar nélkül. Ő jelentene az egyedüli köteléket anyámhoz, ő emlékeztetett arra a szeretette és biztonságra, amit már nem adhatott meg nekem. Ha nem volt velem Babar, az olyan volt, mintha elszakítottak volna attól, ami anyámból megmaradt nekem. Ötéves voltam. Így éltem meg a veszteségemet Azt hiszem, Babar mentett meg attól, hogy örökre önmagamba hulljak. Ötévesen nagyon rossz dolog elveszteni az édesanyádat, mint azt már mondtam, de ha nem vigyázol, nagyon könnyen magadat is elveszítheted.

Nem sokkal anyám temetése után apámmal felkerekedtünk, és elhagytuk a Főnixet, ahol születtem, hogy a Covellre költözzünk, egy űrállomásra az Omagh nevű bolygó fölött. Apám kutatóként dolgozott a Covellen. Időről időre el kellett utaznia, ilyenkor a barátnőméknél, Kay Greene-nél és a szüleinél laktam. Egyszer apám késésben volt, és elfelejtette becsomagolni nekem Babart. Amikor észrevettem (nem kellett hozzá sok idő), zokogni kezdtem és bepánikoltam. Hogy megnyugtasson, és mert apám tényleg szeretett engem, megígérte, hogy hoz nekem a Babarhoz egy Celeste-et. Megkért arra, hogy addig tartsak ki, és legyek nagyon bátor. Megígértem, hogy az leszek, majd kaptam egy puszit, és elküldött játszani Kayjel.

Ameddig apám odavolt, megtámadtak bennünket. Utána nagyon-nagyon sokáig nem láttam apámat. De emlékezett az ígéretére, mert amikor újra találkoztunk, az első dolga az volt, hogy a kezembe nyomta Celeste-et.

Celeste még mindig megvan. De Babar már nincs velem.

Nem sokkal később apámat is elvesztettem. John és Jane fogadtak örökbe, én pedig apunak és anyunak szólítom őket. Nem apának és anyának, mert azt Charles és Cheryl Boutinnak, az első szüleimnek tartom fenn. John és Jane teljesen megérti ezt, és nem zavarja őket ez a megkülönböztetés.

Mielőtt a Huckleberryre költöztünk volna – nem sokkal a költözés előtt –, elmentünk Jane-nel egy bevásárlóközpontba, Főnix Citybe, a bolygó fővárosába. Éppen fagyizni akartunk, amikor elhaladtunk egy hatalmas játékbolt mellett. Berohantam, és őrült bújócskázásba kezdtünk. Minden fergeteges volt egészen addig, ameddig el nem értem egy polchoz, amely tele volt plüssjátékokkal, és hirtelen szembe találtam magam Babarral. Nem az én Babarommal, persze. De kellőképpen hasonlított rá ahhoz, hogy ledermedjek és csak bámuljam.

Jane a hátam mögé ért, de nem látta az arcomat.

– Nézd csak – mondta gyanútlanul –, ez itt Babar. Szeretnél egyet, hogy legyen Celeste-nek párja? – Átnyúlt fölöttem, és levett egy Babart a polcról.

Felsikítottam, kiütöttem a kezéből, és kirohantam a boltból. Jane utolért, és átölelt. Miután telezokogtam a blúzát, elringatott és a hajamat simogatta, éppen úgy, ahogy az anyám, amikor Babar-meséket olvasott nekem a születésnapomon. Jól kisírtam magam, aztán elmeséltem Jane-nek Babar történetét.

Megértette, hogy miért nem akarok egy másik Babart. Nem lett volna helye egy új Babarnak az életemben. Nem akartam elfedni vele anyám emlékét. Úgy tenni, mintha egy másik Babar pótolhatná azt, amit tőle kaptam. Ez nem csak egy játék. Hanem minden, amit a játék jelentett.

Megkértem Jane-t, hogy ne beszéljünk erről a Babarról Johnnak. Már attól is elég rosszul éreztem magam, hogy ennyire szétestem az új anyukám előtt, nem akartam még az új apukámat is belerángatni ebbe. Megígérte. Aztán megölelt, és elmentünk fagyit enni. Majdnem elhánytam magam, miután egyedül megettem egy egész banános fagylaltkelyhet. Ami nyolcévesen remek ötletnek tűnt. Csordultig volt élményekkel az a nap.

Egy héttel később már a GYSZ Amerigo Vespucci nevű szállítóhajójának a kilátófedélzetén álltunk Jane-nel, és bámultuk a Huckleberryt, ezt a kék és zöld világot, ahol a hátralévő életünket terveztük leélni, vagy legalábbis akkor még ezt gondoltuk. John éppen elment, hogy valami utolsó dolgot elrendezzen, mielőtt a sikló elindul Missouri Citybe, ahonnan majd Újgoába, az új otthonunkba utazunk tovább. Jane-nel kézen fogva mutogattuk egymásnak az érdekesebb felszíni alakzatokat, és próbáltuk kitalálni, vajon látható-e Missouri City a geostacionárius pályáról. Nem sikerült. De találgatni is remek játék volt.

– Van itt neked valami – mondta Jane, miután megegyeztünk, hogy merre van, vagy legalábbis merre kellene lennie Missouri Citynek. – Valami, amit még a leszállás előtt oda akartam adni neked.

– Remélem, egy kiskutya – közöltem, mivel már hetek óta célozgattam erre a kívánságomra.

Jane felnevetett.

– Sajnos nem kiskutya. Addig nem lehet kiskutyánk, ameddig be nem rendezkedtünk.

– Na, jó – feleltem kissé elszontyolodva.

– Ez az – mondta Jane, és előhúzott a zsebéből egy ezüstláncot, amelynek a végén egy halványzöld medál függött.

Elvettem a láncot és megnéztem közelebbről a medált.

– Ez egy elefánt – állapítottam meg.

– Az. – Jane letérdelt, hogy egymás szemébe tudjunk nézni. – Még a Főnixen vettem, közvetlenül az indulás előtt. Megláttam egy boltban, és te jutottál az eszembe.

– Babar miatt.

– Igen. De más miatt is. A Huckleberryre a telepesek többsége a földi Indiából érkezett, így ők a hindu vallás követői. A hinduizmusban egy elefántfejű istenséget tisztelnek, akinek Ganésa a neve. Bizonyos nézetek szerint Ganésa az ész és a tudományok istene, és szerintem te nagyon okos vagy. Ugyanakkor nevezik őt a kezdetek urának is, és ez is éppen időszerű.

– Mert itt fogjuk elkezdeni az életünket.

– Így van – mondta Jane, majd elvette a kezemből a láncot és a medált, és a nyakamba akasztotta. – Van még egy mondás is, ami szerint az elefánt sohasem felejt Ezt ismerted? – Bólintottam. – John és én büszkék vagyunk, hogy a szüleid lehetünk, Zoë. Boldogok vagyunk, hogy most már te az életünk része vagy. De egyikünk sem szeretné, hogy elfelejtsd az édesanyádat és az édesapádat.

– Nem fogom. Megígérem.

– És végül szerettem volna folytatni a hagyományt. Édesanyád és édesapád is adott neked egy elefántot Én is akartam adni egyet. Remélem, tetszik.

– Nagyon – jelentettem ki, és szó szerint ráugrottam Jane-re. Elkapott és megölelt. Ott ölelkeztünk, még sírtam is egy kicsit. Nyolcéves voltam, megtehettem.

Végül elengedtem Jane-t, és megint szemügyre vettem a medált.

– Miből készült? – kérdeztem.

– Jádekőből.

– Jelent ez valamit?

– Hát – mondta Jane –, szerintem azt jelenti, hogy a jáde szép.

– Aputól is kapok majd egy elefántot? – feszegettem. A nyolcévesek villámgyorsan tudnak felhalmozó üzemmódba kapcsolni.

– Nem tudom. Nem beszéltem neki róla, mert azt kérted. Nem hinném, hogy tudna erről az elefántdologról egyáltalán.

– Lehet, hogy kitalálja.

– Lehet – értett egyet Jane. Aztán újra megfogta a kezem, és tovább bámultuk a Huckleberryt.

Másfél héttel azután, hogy beköltöztünk, apu egy apró és vonagló élőlényt hozott haza.

Nem, nem elefánt volt. Használjátok már a fejeteket, srácok! Hanem egy kiskutya.

Sikítoztam az örömtől – ami teljesen rendben volt akkor. Nyolcéves voltam, emlékeztek? John odaadta a kiskutyát, amelyik rögvest nekiállt nyalogatni az arcomat.

– Aftab Chengelpet most választotta el az almot az anyjuktól, és arra gondoltam, befogadhatnánk az egyik kiskutyát – mondta apu. – Már ha szeretnéd. Bár nem rémlik, hogy lelkesednél az ilyen kis állatokért. Bármikor visszavihetjük.

– Ne merészeld. – fenyegettem két kutyanyalintás között.

– Jó, rendben. De ne feledd, hogy mostantól ez a kutya a te felelősséged. Neked kell etetni, sétáltatni, gondoskodni róla.

– Így lesz.

– És ivartalaníttatni, meg kifizetni a tandíját.

– Micsoda?

– John – szólt közbe anyu a székéből, ahol olvasott.

– Felejtsd el az utolsó kettőt – folytatta apu. – De nevet, azt kéne adnod neki.

Eltartottam magamtól egy kissé a kutyust, hogy jól szemügyre tudjam venni. Még ebből a távolságból is az arcomat próbálta nyalogatni, és tekergett a kezemben, ahogy vadul csóválta a farkát.

– Mik a jó kutyanevek?

– Buksi, Rex, Néró. – mondta apu. – Vagy legalábbis ezek a leggyakoribbak. Az emberek mindig emlékezetes nevet akarnak adni a kutyájuknak. Kölyökkoromban volt egy kutyám, amit apám csak úgy hívott: Síva, a cipők pusztítója. De egy indiaiaktól hemzsegő közösségben nem biztos, hogy ez a megfelelő név. Valami más kéne. – Rámutatott az elefántmedálomra. – Látom, eléggé odavagy az elefántokért manapság. Van egy Celeste-ed. Hívhatnád ezt a kutyust Babarnak.

Láttam, ahogy apu háta mögött Jane felnéz a könyvéből, és engem figyel. Emlékezett rá, mi történt velem a játékboltban, és arra várt, hogy hogyan fogok reagálni.

Kitört belőlem a nevetés.

– Akkor ez lesz a neve – állapította meg apu.

– Nekem tetszik – mondtam, és magamhoz öleltem a kiskutyámat. Aztán megint magam elé tartottam. – Szia, Babar.

Babar vakkantott egy boldogat, és végigpisilte a pólómat.

Hát, ez az én jádeelefántom története.

ÖT

Kopogtak az ajtómon, abban a ritmusban, amit még én tanítottam Apacukának kilencéves koromban. Amikor titkos tagjává fogadtam egy titkos társaságnak. Fundaluka is tagja volt egy teljesen másik titkos társaságnak. Ahogyan anyu, apu és Babar is. Amikor kilenc voltam, minden a titkos társaságokról szólt. Ma már egyetlen titkos társaság neve sem jut az eszembe. De Apacuka még mindig a titkos kopogást használta az ajtómon, ha az csukva volt.

– Szabad – válaszoltam a kopogásra. A hálószobaablaknál álltam.

Apacuka belépett.

– Itt sötét van – állapította meg.

– Ez már csak így megy késő este, ha nem kapcsolunk villanyt.

– Hallottam, hogy még ébren vagy. Azért jöttem, hogy megkérdezzem, nincs-e szükséged valamire.

– Mint például egy pohár meleg tejre? Nem, Apacuka. Köszönöm, de minden rendben van.

– Akkor én megyek is – így Apacuka.

– Ne! Gyere ide egy kicsit Nézd!

Apacuka odaállt mellém az ablakba. Odanézett, ahova mutattam, a két alakra a házhoz vezető úton. Anyu és apu állt odakint.

– Sagan hadnagy már egy ideje kint van – jelentene Apacuka. – Perry őrnagy nemrég csatlakozott hozzá.

– Tudom. Láttam, ahogy kiment. – Anyut is hallottam kimenni egy órával ezelőtt. Ajtónyikorgásra ébredtem. Igaz, nem is aludtam még. A fejemben cikáztak a gondolatok az utazásról, a Huckleberryről és az új gyarmatról. Föl-alá mászkáltam. A költözés gondolatát emésztgettem. Jobban felzaklatott, mint eredetileg gondoltam. – Tudtok az új gyarmatról? – fordultam Apacukához.

– Igen, tudunk. Sagan hadnagy tájékoztatott róla bennünket még az este folyamán. Fundaluka pedig további információért folyamodott a kormányunkhoz.

– Miért használod még mindig anyuék rendfokozatát? – kérdeztem az obint. Az agyam épp egérutat keresett, és ez használhatónak tűnt. – Ők csak anyu és apu. Miért nem hívod őket Jane-nek és Johnnak, mint mindenki más?

– Nem lenne helyénvaló. Túlságosan családias.

– Hét éve velünk éltek. Igazán megkockáztathatnátok egy kis családiasságot, nem gondolod?

– Ha azt szeretnéd, hogy Johnnak és Jane-nek hívjuk őket, akkor így fogunk tenni.

– Hívjátok őket, ahogy akarjátok. Csak azt akarom mondani, hogy ha a keresztnevükön szeretnétek szólítani őket, felőlem nyugodtan megtehetitek.

– Ezt megjegyezzük – nyugtázta a felvetésemet Apacuka. De erős kétségeim voltak afelől, hogy egyhamar változtatnának a protokollon.

– Ugye, ti is velünk jöttök? – váltottam témát – Az új gyarmatra. – Nem is feltételeztem, hogy Apacuka és Fundaluka esetleg nem tart velünk, bár ahogy így belegondoltam, nem volt egészen magától értetődő a dolog.

– Az egyezményünk lehetővé teszi – felelte Apacuka. – A döntés joga azonban a tiéd.

– Naná, hogy azt szeretném, hogy gyertek. Ha Babar jön, ti is jöttök.

– Örülök, hogy éppolyan fontosak vagyunk neked, mint a kutyád.

– Ó, sajnálom, egy kissé félreérthetően fogalmaztam.

Apacuka feltartotta a kezét.

– Nem. Tudom, hogy nem azt akartad mondani, hogy Fundaluka és én egyfajta házi kedvencek lennénk. Azt akartad jelezni, hogy Babar is része a háztartásotoknak. Nem mennél el nélküle.

– Ő nem csak a háztartás része. Hanem a családé. Nyálas és nem túl értelmes, de családtag. Ti is családtagok vagytok. Fura, földönkivüli, néha kicsit túlságosan is fura és földönkivüli, de családtagok.

– Köszönöm, Zoë.

– Igazán nincs mit – feleltem, és hirtelen elszégyelltem magam. Az Apacukával való beszélgetésem érdekes fordulatokat vett aznap. – Ezért is kérdeztem, hogy miért használod anyuék rangját. Nem szokás családon belül.

– Ha tényleg családtagnak számítunk, akkor talán megjegyezhetem: ez nem egy átlagos család. Az igazat megvallva elég nehéz lenne elmondani, hogy mi mit neveznénk átlagos családnak.

Ezen megakadtam.

– Hát, mondasz valamit – gondolkoztam el egy pillanatra. – Téged hogy hívnak, Apacuka?

– Apacukának.

– Nem, úgy értettem, mi volt a neved, mielőtt eljöttél volna hozzánk. Biztos volt egy neved az Apacuka előtt Ahogy Fundalukának is.

– Nem – mondta a lény. – Elfelejtesz valamit. Édesapád előtt az obinoknak nem volt tudata. Nem érzékeltük önmagunkat, így nem volt szükségünk arra, hogy megkülönböztessük magunkat a többiektől.

– Hát ez elég gáz, hogy ha többen is vagytok. A „Hé, te ott!” nem vezet túl messzire.

– Voltak jelzőink, ami segített, ha többen dolgoztunk együtt. De az nem ugyanaz, mintha nevünk lett volna. Amikor Fundalukát és engem elneveztél, mi lettünk a legelső obinok, akiknek neve van.

– Bárcsak ezt már akkor is tudtam volna! Akkor nem egy mondókából választok nektek neveket.

– Nekem tetszik a nevem. Nagyon népszerű lett az obinok között Az Apacuka és a Fundaluka is.

– Úgy érted, vannak még obinok, akiket Apacukának hívnak?

– Ó, igen. Több millióan.

Erre nem maradt értelmes válaszom, visszafordultam hát az ablakhoz, és a szüleimet bámultam, akik összefonódva álltak az út közepén.

– Szeretik egymást – követte a tekintetemet Apacuka. Visszanéztem rá.

– Nem gondoltam volna, hogy ezzel fogjuk folytatni a beszélgetést, de igazad van.

– Ez nagyon fontos, ettől lesz különleges, ahogy szólnak egymáshoz, ahogy kommunikálnak.

– Egyetértünk – feleltem. Igazából Apacuka meglátása csak halvány árnyéka volt a valóságnak. John és Jane nem csak egyszerűen szerették egymást. Odavoltak egymásért, pont azon a módon, ami egyszerre volt megindító és kellemetlen egy tinédzsernek. Megindító, mert ki ne akarná, hogy a szülei szeressék egymás minden porcikáját. Ugyanakkor kínos is volt Tudod, na. Szülők. Nem azt várják tőlük, hogy látványosan rajongjanak egymásért.

Ráadásul nem ugyanúgy mutatták ki. Apunál leginkább magától értetődő érzés volt, anyu viszont sokkal intenzívebben élte meg. Apunak volt egy első felesége, aki még a Földön meghalt. Szívének egy része vele maradt. Jane azonban még sosem osztotta meg a szívét mással, és az egészet Johnnak adta, vagy legalábbis azt a részét, amit a párodnak tartogatsz. De akárhogy osztjuk-szorozzuk a dolgot, egyiküknek sem volt semmi olyan, amit ne tettek volna meg a másikért.

– Ezért vannak odakint – magyaráztam Apacukának. – Úgy értem, odakint az úton. Mert szeretik egymást.

– Ezt hogy érted?

– Te magad mondtad az előbb. Ettől lesz különleges, ahogy kommunikálnak egymással. Apu menni akar, és vezetni ezt az új gyarmatot. Ha nem akarná, akkor már mondta volna. Ő már csak így működik. Egész nap morcos volt, és zaklatott, mert menni akar, de közben tudja, hogy Jane meg imád itt lenni.

– Jobban, mint akár te, akár Perry őrnagy.

– Bizony ám. Itt ment férjhez. Itt lett családja. A Huckleberry lett az otthona. Apu nem vállalná el a megbízatást, ha anyu nem adná rá az áldását. Ezért vannak most odakint.

Apacuka megint szemrevételezte a szüleim sziluettjét az éjszakában.

– Elmondhatná az álláspontját benn a házban is.

Megráztam a fejem.

– Nem. Nézd, ahogy fölfelé néz. Mielőtt apu kiment volna hozzá, ugyanezt csinálta. Ott állt, és a csillagokat bámulta. Talán azt a csillagot kereste, ami körül az új bolygónk kering. De igazából búcsúzik a Huckleberrytől. Apu pedig látja, hogy ezt teszi. Anyu pedig tudja ezt. Részben ezért is van odakint. Hogy tudassa apuval, felkészült arra, hogy továbbálljon erről a bolygóról. Azért készült fel rá, mert apu is készen áll.

– Azt mondtad, részben ezért van odakint. Mi a másik indok?

– A másik indok? – kérdeztem vissza. Apacuka bólintott – Hát igen. Jane önmagától is búcsúzik. – Jane-t figyeltem. – Mert itt, a Huckleberryn vált azzá, ami. És talán soha nem jövünk ide vissza. Nem könnyű elhagyni az otthonod. Neki meg aztán különösen nem. Azt hiszem, még keresi a módját, hogy elengedje. És az elengedés azzal kezdődik, hogy elbúcsúzol.

– És te? – kérdezett vissza Apacuka. – Neked is búcsúzkodnod kell?

Ezen töprengtem egy ideig.

– Nem is tudom – ismertem be végül. – Vicces. Eddig már négy bolygón éltem. Oké, három bolygón és egy űrállomáson. De itt töltöttem el a legtöbb időt, szóval mondhatom azt, hogy ez a hely az otthonom. Tudom, hogy hiányozni fognak bizonyos dolgok. Tudom, hogy hiányozni fog pár barátom. De ezzel együtt... fel vagyok pörögve! Mert bele akarok vágni. Benépesíteni egy új gyarmatot. Menni akarok. Izgulok, ideges vagyok, és egy kicsit félek is, tudod?

Apacuka erre nem mondott semmit Odakint anyu ellépett apu mellől, aki megfordult, és elindult a házba. Aztán megállt, és visszafordult anyu felé, aki a kezét nyújtotta neki. Apu odament hozzá, és megfogta. Aztán lassan elsétáltak a mező felé, végig az úton.

– Isten veled, Huckleberry – suttogtam. Eljöttem az ablaktól, és hagytam a szüleimet, hadd sétáljanak.

HAT

– Fogalmam sincs, hogy vagy képes unatkozni – mondta Savitri Guntupalli. A Főnix Állomás egyik megfigyelőfedélzetén a korlátnak dőlve bámultuk a Magellant. – Ez a hely hatalmas.

Jól megjátszott gyanúval néztem rá.

– Ki vagy te, és mit csináltál Savitri Guntupallival?

– Ezt most hogy érted? – kérdezett vissza udvariasan Savitri.

– Az a Savitri, akit én ismerek, szarkasztikus, és a humora karcolja az üveget. Te viszont úgy ömlengsz itt, mint egy iskolás lány. Azaz te nem lehetsz Savitri. Te valami rettenetes, elszánt és álcázott idegen lény vagy, és én gyűlöllek.

– Vegyük akkor sorra. Te iskolás lány vagy, és gyakorlatilag sohasem ömlengsz. Évek óta ismerlek, és soha nem kaptalak rajta egyetlen ömlengésen sem. Teljesen ömlengésmentes vagy.

– Remek. Ezek szerint te még egy iskolás lánynál is többet ömlengsz. Amitől a helyzeted csak rosszabb. Remélem, most boldog vagy.

– Ó, igen – felelte mosolyogva Savitri. – Kösz, hogy szóltál.

– Hrrrr – hörögtem, és a szemem is forgattam hozzá az extra hatás végett, majd még látványosabb komorsággal dőltem vissza a korlátnak.

Igazából persze nem bosszantott Savitri lelkesedése, mert tökéletesen elfogadható indoka volt a lelkesedésre. Egész életét a Huckleberryn töltötte, és most végre máshol találta magát, méghozzá a Főnix Állomáson, az űrállomáson, a legnagyobb összefüggő dologban, amit az emberek valaha is építettek. Az űrállomás az egész Gyarmati Szövetség anyavilága, a Főnix fölött lebegett. Amióta csak ismertem – vagyis évek óta, mert ő volt apu asszisztense Újgoában –, Savitrit mindig is körüllengte egyfajta hűvös „okostojásság”, amiért persze csodáltam és felnéztem rá. Tudjátok, az embernek szüksége van példaképekre, na.

De amikor felszálltunk a Huckleberryről, őt is elragadta a lelkesedés, hogy végre többet láthat a világegyetemből. Kritikátlanul lelkesedett gyakorlatilag mindenért, korán kelt, csak hogy láthassa dokkolni a Magellant a Főnix Állomással, azt a hajót, amely majd a Roanoke-ra szállít bennünket. Boldogan néztem, mennyire lelkesíti minden, és nem hagytam ki egyetlen alkalmat sem arra, hogy könyörtelenül szétcikizzem. Egy nap, jól tudom, meglesz még ennek a böjtje. Amit az „okostojásságról” tudok ugyanis, azt mind Savitritől tudom, de ez közel sem jelenti azt, hogy mindent tudok, amit ő tud a témáról, ugyanakkor Savitri zrikálása volt azon kevés dolgok egyike, ami kifejezetten szórakoztatott.

Elmagyarázom: A Főnix Állomás óriási, de hacsak nincs valami konkrét feladatod, vagy nem most érkeztél a tanyáról (mint például Savitri), akkor bizony az égvilágon semmi izgalmas nincs benne. Ez nem egy vidámpark, hanem unalmas kormányhivatalok és katonai parancsnokságok hatalmas elegye, amit összegyúrtak és kiraktak az űrbe. Ha nincs az az izgalmas körülmény, hogy ha kilépsz belőle, azonnal meghalsz – mivel odakint nem levegő várt, csak a tüdőpukkasztó vákuum –, akkor ez is ugyanolyan jellegtelen és dögunalmas kormányzati épületcsoport lett volna, mint amilyenekben az emberek általában a jellegtelen és dögunalmas kormányzati dolgaikat intézik. A tervezésekor láthatóan nem a szórakoztatás volt a cél, vagy legalábbis nem az a fajta szórakoztatás, amit én kerestem. Kérelmezhettem volna persze valamilyen okmányt is. Na, az lett volna csak a jó móka!

Savitri amellett hogy végtelenül lelkes volt, amiért nem kell tovább a Huckleberryn dekkolnia, végtelenül sokat segített Johnnak és Jane-nek. Ők hárman a Főnix Állomásra érkezésünk után gyakorlatilag minden idejüket a leendő gyarmatunk dolgaival töltötték: átnézték a velünk utazó telepesek kartonjait, ellenőrizték a készletek és a felszerelés berakodását a Magellanba. Ez nem jelentett nagy újdonságot, de nem sok tennivalót hagyott nekem, és társaságom sem igen volt. Még Apacukával, Fundalukával és Babarral sem lóghattam együtt, mert apu megparancsolta Apacukáéknak, hogy húzzák meg magukat, ameddig a Főnix Állomáson vagyunk, kutyával meg nem lehetett az állomáson futkározni. Babarnak papírtörölközőket kellett leraknunk, hogy azon tudja elintézni a dolgát. Az első este én csináltam, és miközben próbáltam rávenni a sikeres ügykezelésre, rám nézett a legerősebb „Te haver, ugye, most csak szórakozol velem? nézésével. Bocs, cimbi, ez van. Pisilj már, a fenébe is!

Csak a nyafogás és a bűntudatkeltés ügyes elegyével tudtam rávenni Savitrit arra, hogy legalább az ebédszünetét ossza meg velem. De még így is rá volt gyógyulva a kommunikátorára, és ebéd közben is rakománylistákat böngészett. Még azokért is lelkesedett. Mondtam is neki, hogy ideje lenne kivizsgáltatnia magát.

– Sajnálom, hogy unatkozol – mondta Savitri visszatérve a jelenbe. – Esetleg szólhatnál a szüleidnek.

– Hidd el, szóltam. Apu már meg is ígérte, hogy levisz magával holnap a Főnixre. Csapunk egy kis utolsó vásárlást meg ezt-azt. – Ugyan az ez-az volt a fő oka annak, hogy lemenjünk, de ezt nem akartam megvitatni Savitrival.

– Még nem találkoztál korodbéli telepesekkel? – firtatta Savitri. Megvontam a vállam.

– Hát látni már láttam egyet-kettőt.

– De egyikkel sem beszéltél.

– Nem igazán.

– Csak nem vagy szégyenlős?

– Ááá, jön vissza a szarkazmusod, remek.

– Csak együtt érzek az unalmaddal. Persze sokkal kevésbé fogok együtt érezni veled, ha csak pácolódni akarsz benne. – Körülnézett a megfigyelőfedélzeten, ahol voltak még mások is: üldögéltek, olvastak, vagy a dokkoló hajókat figyelték. – Mit szólsz például hozzá? – mutatott Savitri egy lányra, aki annyi idős lehetett, mint én, és kifelé bámult a fedélzet ablakán. Odapillantottam.

– Mi van vele?

– Úgy fest, mintha ő is unatkozna.

– A megjelenés megtévesztő is lehet.

– Akkor ellenőrizzük – mondta Savitri, és mielőtt megakadályozhattam volna, odakiáltott a lánynak. – Hahó!

– Igen?

– A barátom itt úgy gondolja, hogy ő a legjobban unatkozó tinédzser az egész állomásom – közölte Savitri, és rám mutatott. Nem tudtam hová bújni. – Mi erről a véleményed?

– Hát – mondta a lány egy kis gondolkodás után –, igazán nem akarok hencegni, de az én unalmam epikus méretű.

– Ó, én csípem a csajt – dünnyögte Savitri, miközben odaintette a lányt. – Ez itt Zoë – mutatott be neki.

– Én is tudok beszélni – közöltem Savitrival.

– Gretchen – mondta a lány, és kezet nyújtott.

– Szia – feleltem, és kezet ráztunk.

– Nagyon érdekel, hogy te hogyan unatkozol, és szeretnék róla többet is hallani – mosolygott Gretchen.

Na jó, gondoltam, én is csípem a csajt.

Savitri elvigyorodott.

– Na szóval, miután úgy fest, hogy egy súlycsoportban vagytok, ideje mennem. Utána kell néznem néhány konténernyi talajjavítónak. – Megpuszilt, intett Gretchennek, és elpályázott.

– Talajjavító? – kérdezte Gretchen, miután Savitri lelépett.

– Ez egy hosszú történet.

– Másom sincs, csak időm.

– Savitri a szüleim asszisztense, akik egy új gyarmat vezetői. – A Magellanra mutattam. – Azzal a hajóval fogunk menni. Savitri feladata, hogy ellenőrizze a fuvarlistát, felkerül-e minden a hajóra. Azt hiszem, most tart a talajjavítóknál.

– A te szüleidet hívják akkor John Perrynek és Jane Sagannak.

Csak bámultam.

– Aha. És ezt honnan tudod?

– Mert az apám sokat emlegeti őket. – A Magellan felé intett. – Ezt a gyarmatot fogják vezetni? Tudod, ez a gyarmat az én apám ötlete volt. Az Erie-rendszert képviseli a Gyarmati Szövetség törvényhozásában, és évek óta azért küzd, hogy a stabil gyarmatok is küldhessenek telepeseket, ne csak a Földről toborozzák őket. Végül a Gyarmatügyi Minisztérium beadta a derekát, aztán a szüleidre bízták az új gyarmat vezetését, nem pedig rá. Azt mondták apámnak, hogy politikai kompromisszumot kötöttek az ügy érdekében.

– És az apád mit szólt ehhez?

– Hát, még csak most ismerkedtünk meg. Nem tudom, milyen nyelvezettől nem sértődsz meg.

– Hűha. Ez nem hangzik valami jól.

– Azt azért nem mondanám, hogy gyűlöli a szüleidet – mondta gyorsan Gretchen. –, Egyáltalán nem. Csak azt hitte, hogy ezek után majd őt fogják megbízni az új gyarmat vezetésével. A „csalódott” a legkevesebb, ahogy érzi magát. Mondjuk, az sem igaz, hogy kedveli a szüleidet. Kapott róluk egy dossziét, aztán egész nap magában motyogott, miközben olvasta.

– Nagyon sajnálom, hogy így érez – biztosítottam róla Gretchent, és magamban már le is húzhat őt a lehetséges barátaim listájáról, hiszen Shakespeare-el szólva a „házaink hadban álltak”. Az első korombéli ember, aki a Roanoke-ra készül, és máris két külön szekértáborban vagyunk.

– Hát igen – folytatta Gretchen. – Időnként nagyon hülyén tud viselkedni. Mózeshez hasonlította magát, ahogy azt mondta: „Ó, elvezettem a népem az ígéret földjére, de én magam már nem léphetek be oda.” Na, ez volt az a pillanat, amikor úgy éreztem, túlreagálja a dolgot. Hiszen mi is megyünk, tudod. Ráadásul benne van a szüleid tanácsadó testületében is. Szóval azt mondtam, hogy kapja be.

– Konkrétan ezekkel a szavakkal mondtad? – döbbentem meg.

– Hát, ööö, nem egészen. Igazából azt mondtam neki, hogy kiváncsi vagyok, ha belerúgnék egy kiskutyába, az is nyüszítene-e annyit, mint ő. – Gretchen megvonta a vállát. – Néha túl kell lökdösni a saját határain.

– Azt hiszem, tökre te leszel a legjobb barátom.

– Tényleg? Hát nem is tudom. Mennyi lesz a munkaidőm?

– A munkaidő végtelenül hosszú lesz, a fizetés viszont gyalázatos.

– Rettenetesen fogsz velem bánni?

– Minden éjjel zokogva fogsz elaludni, efelől biztosíthatlak.

– És csak moslékkal fogsz etetni?

– Ugyan, dehogy. A moslékot a kutyákkal etetjük meg.

– Remek. Átmentél. Lehetünk legjobb barátok.

– Szuper. Túl vagyunk egy újabb életre szóló döntésen.

– Így van – lökte el magát Gretchen a korláttól. – Na, gyere, menjünk. Semmi értelme egymásra pocsékolni ennyi tehetséget. Keressünk valakit, akit kinevethetünk.

A Főnix Állomás sokkal izgalmasabb lett ezek után.

HÉT

Apu azért vitt magával a Főnixre, hogy meglátogassam a saját síromat. Frankón, bár azt hiszem, tartozom némi magyarázattal.

A Főnixen születtem, és az életem első pár évét ott is töltöttem. Nem messze onnan, ahol éltem, van egy temető. A temetőben egy sírkő, rajta három név: Cheryl Boutin, Charles Boutin és Zoë Boutin.

Anyám neve azért van a sírkövön, mert valójában itt nyugszik. Emlékszem a temetésére, és láttam, ahogy a szemfedele a földbe kerül.

Apám neve azért van a sírkövön, mert az emberek évekig azt hitték, hogy az ő teste is ott nyugszik. De nem. Apám egy Arist nevű bolygón van eltemetve, ahol néhány évig az obinok közt éltünk. De itt is van egy test eltemetve, amelyik pont úgy néz ki, mint az apám, és még a génjei is ugyanazok. Hogy pontosan hogyan került ide, nos, az egy ennél lényegesen bonyolultabb történet.

Az én nevem pedig azért van a sírkövön, mert még mielőtt az Ariston éltünk volna, apám azt hitte, hogy odavesztem a Covell elleni támadásban. Test, az magától értetődően nem volt, hiszen még mindig életben vagyok, csak apám ezt akkor nem tudta. Még azelőtt felvésette a nevem és az évszámaim a kőre, mielőtt megtudta, hogy életben vagyok.

És tessék, itt a végeredmény: három név, két test, egy sír. Az egyetlen hely a világegyetemben, ahol létezik a biológiai családom, még ha kicsit sajátos formában is.

Bizonyos értelemben árva vagyok, méghozzá teljesen, apám és anyám is egyke volt, és a szüleik meghaltak, mielőtt megszülettem volna. Lehetséges, hogy vannak távoli másod-unokatestvéreim valahol a Főnixen, de soha nem találkoztam velük, és azt sem tudom, mit is mondhatnék nekik, ha ne adj’ isten összefutnánk. Most komolyan, te mit mondanál? „Szia, képzeld nekünk négy százalékban közös a génállományunk, legyünk barátok!?”

Tény, hogy én vagyok a Boutin-vérvonal utolsó sarja, legalábbis addig, ameddig nem szülök pár gyereket. Na, ez már egy veretes gondolat. Inkább elnapolnám.

Bizonyos értelemben árva vagyok. Viszont egy másik értelemben...

Szóval. Először is itt van apu, aki végig a hátam mögött állt, miközben letérdeltem a sírkőhöz, amelyen a nevem állt. Nem tudom, más örökbe fogadott gyerekkel hogy van ez, de én annyit mondhatok, hogy soha nem volt egyetlen pillanat sem az életemben, amikor ne éreztem volna, hogy apu és anyu a szívük mélyéből szeretnek, hogy törődnek velem, hogy a sajátjuknak éreznek. Még akkor is, amikor a korai serdülőkort elérve napjában hatszor vágtam a fejükhöz, hogy gyűlölöm őket, és hogy hagyjanak már békén. Vasárnap tízszer. Még én is otthagytam volna magam egy buszmegállóban, az tuti.

John mesélte, hogy amíg a Földön élt, volt egy fia, és a fiának is lett egy fia, Adam, aki nagyjából velem egyidős. Hivatalosan én vagyok a nagynénje. Szerintem ez tök menő. Egy pillanat alatt eljutni a teljes családtalanságból oda, hogy valakinek a nagynénje vagyok, azért nem semmi. Amikor ezt szóvá tettem apunak, csak annyit mondott „sokaságok vannak benned”[2], és órákig mászkált utána mosolyogva. A végén csak rávettem, hogy magyarázza el nekem. Ez a Whitman fickó tényleg tudta, miről beszél.

Másodszor itt van még velem Apacuka és Fundaluka, akik rázkódnak és reszketnek az érzelmi túlvezérléstől, amiért itt lehetnek apám sírjánál, még ha nincs is idetemetve, és soha nem is volt. Nem ez számít. Az pörgette fel őket, amit a sír jelképez. Mondhatjuk azt is, hogy az apám révén az obinok is örökbe fogadtak, bár ez messze nem volt olyan, mint valaki lányának vagy nagynénjének lenni. Sokkal inkább valami istennőnek. Egy egész faj istennőjének.

Vagy nem is tudom. Ha nem akarnék hangzatos lenni, akkor úgy mondanám, hogy védőszent, totem vagy kabalafigura. Nagyon nehéz ezt megfogalmazni, a legtöbbször felfogni is nehéz. Nem ültettek trónra persze, és a legtöbb istennőnek, akiről tudok, nem voltak házi feladatai, és nem kellett feltakarítania a kutyakakit. Ha erről szól az ikonok élete, akkor a mindennapok nem különösebben izgalmasak.

Aztán azon is lehet elmélkedni, hogy Apacuka és Fundaluka azért élt és él még mindig velem, mert az ő kormányuk kérelmezte a mi kormányunktól, amikor aláírták a békeszerződést. Ha szigorúan vesszük, az életem feltétel egy békeszerződésben két intelligens faj között. Na, ezzel a ténnyel te mit tudnál kezdeni?

Egyszer megpróbáltam kihasználni: amikor kisebb voltam, és sokáig fenn akartam maradni, azzal próbáltam meggyőzni anyut, hogy a különleges státuszomra hivatkoztam a békeszerződésben. Azt hittem, hogy találtam egy jó érvet. Anyu erre előkotorta a sok ezer oldalas szerződést – nem is tudtam, hogy neki is van egy példány belőle –, és megkért, hogy keressem ki a szerződésből azt a részt, amely szerint mindig azt tehetek, amit akarok. Eldübörögtem Apacukáért és Fundalukáért, hogy mondják meg anyunak, hogy engedje meg, amit akarok. Apacuka azt felelte, hogy előbb a kormányukhoz kell iránymutatásért folyamodniuk a kérdésben, és a válasz csak napok múlva fog megjönni, amire én már nyilván ágyban leszek. Ez volt az első keserű tapasztalatom a bürokrácia zsarnokságáról.

Tökéletesen tisztában vagyok azzal, mit jelent az, hogy az obinokhoz tartozom. Apacukáék még a sír mellett is rögzítették az eseményeket a tudatmasináikkal. Azokkal a szerkezetekkel, amit az apám csinált nekik. Mindent felvettek, és mindent megosztottak a többi obinnal. Virtuálisan több millió obin állt mellettem, ahogy a síromnál és a szüleim sírjánál térdeltem, és az ujjaim végigfutottak a bevésett betűkön.

Kötődöm. Kötődöm Johnhoz és Jane-hez, kötődöm Apacukához, Fundalukához és minden egyes obinhoz. Mindezek ellenére, az összes érzelmi kötődésem ellenére még mindig vannak pillanatok, amikor egyedül érzem magam, amikor úgy érzem, hogy sodródok, és nem köt semmi sehová. Talán veled is így volt ennyi idős korodban, neked is megvoltak a gyökértelenség ilyenféle rohamai. Amikor úgy érezted, kihúzták a dugót, elvágták a kábeleket Talán mindenki átmegy ezen.

Amit biztosan tudtam, hogy ott a sírnál, az én síromnál, ez az érzés fogott el.

Álltam már itt, ennél a sírnál. Először akkor, amikor anyámat temettük, aztán pár évvel később, amikor Jane elhozott ide, hogy búcsút vehessek a szüleimtől. Mindenki, aki ismert engem, odavan – mondtam akkor neki. Mindenkim odavan. Erre Jane odajött hozzám, és megkért, hogy éljek velük. Hadd legyenek ők az új családom. Kezdjünk együtt új életet egy új helyen.

Megérintettem a jádeelefántot a nyakamban, és elmosolyodtam, ahogy eszembe jutott Jane.

Ki vagyok én? Kik az enyéim? Kihez tartozom? Ezekre a kérdésekre könnyűnek tűnik válaszolni, ugyanakkor lehetetlen. A családomhoz tartozom, meg az obinokhoz, néha meg egyáltalán senkihez. Az anyám lánya vagyok, egy istennő vagyok, egy lány vagyok, aki néha nem tudja, hogy kicsoda, és mit akar. Úgy zakatolnak az agyamban ezek a gondolatok, hogy megfájdul tőlük a fejem. Szeretnék egyedül lenni. Örülök, hogy John itt van velem. Szeretnék az új barátnőmmel, Gretchennel lenni, és addig vágni szarkasztikus megjegyzéseket egymás fejéhez, ameddig el nem nevetjük magunkat. Szeretnék a kabinomban lenni a Magellanon, lekapcsolni a világítást, átölelni a kutyámat, és sírni. Itt akarom hagyni ezt a rohadt temetőt. Soha nem akarom elhagyni ezt a temetőt, mert tudom, hogy soha többé nem jövök vissza ide. Ez az utolsó alkalom az enyéimmel, azokkal, akik már itthagytak.

Néha nem tudom, hogy az életem ennyire bonyolult-e, vagy csak túl sokat töprengek a dolgokon.

Ott térdeltem a sírnál, elmélkedtem, és próbáltam egy utolsó istenhozzádot mondani anyámnak és apámnak, és örökké magammal vinni őket; próbáltam maradni és próbáltam menni; próbáltam anyám lánya, egy istennő, és egy lány lenni, aki nem tudja, hogy mit akar, és egyszerre akartam mind lenni, és egyszerre akartam mindenkihez tartozni, és megmaradni magamnak.

Eltartott egy ideig.

NYOLC

– Szomorúnak látszol – állapította meg Apacuka, ahogy a siklóval visszafelé tartottunk a Főnix Állomásra. Fundaluka ott ült mellette, egykedvűen, mint mindig.

– Szomorú is vagyok. Hiányzik az apám és az anyám. – Johnra pillantottam, aki elöl ült Cloud hadnaggyal, a siklónk pilótájával. – És szerintem ez a nagy jövés-menés meg költözködés egy kicsit szíven ütött. Bocsi.

– Nem kell elnézést kérned – nyugtatott meg Apacuka. – Az utazás nekünk is sok feszültséget okoz.

– Ó, remek – fordultam feléjük. – Társaságban sokkal jobb búslakodni.

– Ha gondolod, nagyon szívesen megpróbálnánk felvidítani.

– Komolyan? – Ezzel eddig még soha nem próbálkoztak. – És hogy gondoljátok a dolgot?

– Elmesélnénk neked egy történetet.

– Milyen történetet?

– Egy történetet, amin Fundalukával dolgozunk.

– Ti írtok? – Meg sem próbáltam elrejteni meglepettségemet.

– Ez olyan meglepő? – kérdezett vissza Fundaluka.

– Abszolúte. Nem gondoltam volna arra, hogy ti ilyet is tudtok.

– Az obinoknak nincsenek saját történetei. Tőled tudtuk meg, hogy vannak ilyenek, amikor azt akartad, hogy olvassunk neked történeteket.

Egy pillanatra elbizonytalanodtam, aztán beugrott, hogy amikor kicsi voltam, megkértem Apacukát és Fundalukát, hogy olvassak nekem meséket elalvás előtt. A dolog totális kudarcba fulladt. Ha az életük lenne a tét, sem lennének képesek az obinok mesélni, még akkor sem, ha a tudatmasinájuk be van kapcsolva. Rossz helyen tartottak szünetet, és finoman szólva fogalmuk sem volt arról, hogyan lehet érzelmeket közvetíteni az olvasás során. Fel tudják olvasni a szavakat, persze. De egyszerűen képtelenek visszaadni a történetet.

– Szóval azóta történeteket olvastok.

– Van úgy, igen. Tündérmeséket és legendákat. A legendák érdekelnek bennünket a leginkább, mert azok az istenekről és a teremtésről szólnak. Fundalukával elhatároztuk, hogy megírjuk az obinok teremtésmítoszát, és akkor nekünk is lesz saját történetünk.

– Ez az a történet, amit el akartok nekem mesélni?

– Ha úgy gondolod, hogy fölvidítana.

– Hmm. Ez egy vidám teremtésmonda?

– Számunkra az – felelte Apacuka. – És tudnod kell, hogy te is szerepelsz benne.

– Hmm. Ez esetben mindenképpen szeretném hallani.

Apacuka váltott néhány szót Fundalukával a saját nyelvükön, majd így szólt:

– A rövid változatot fogjuk neked elmondani.

– Van belőle hosszú változat is? Komolyan kíváncsivá tettetek.

– A hátralévő út a siklóval nem lenne elég a hosszú változathoz – magyarázkodott Apacuka. – Csak ha visszamennénk a Főnixre. Aztán újra föl az állomásra. Aztán újra le, a felszínre.

– Akkor legyen a rövid változat.

– Rendben – kezdett bele a történetbe Apacuka. – Egyszer volt, hol nem volt...

– Ez komoly? „Egyszer volt, hol nem volt”?

– Valami baj van azzal, hogy „Egyszer volt, hol nem volt”? – kérdezte Apacuka. – Sok történetetek és legendátok kezdődik így. Az gondoltuk, ez így helyénvaló.

– Nincs vele semmi baj. Csak egy kicsit, ööö, ódivatú.

– Megváltoztathatjuk, ha szeretnéd.

– Nem, nem. Bocs, Apacuka, hogy megzavartalak. Kezdd csak nyugodtan elölről.

– Rendben. Egyszer volt, hol nem volt...

Egyszer volt, hol nem volt, voltak a világyegyetemben teremtmények, akik egy gázóriás holdján éltek. És ezeknek a lényeknek nem volt nevük, nem tudták, hogy egy holdon élnek, nem tudták, hogy ez a hold egy bolygó körül kering, nem tudták, hogy mi az a bolygó, nem tudtak semmiről semmit, és nem voltak tudatában semminek. Állatok voltak öntudat nélkül, megszülettek, éltek és meghaltak egyetlen gondolat nélkül, a gondolkodás ismerete nélkül.

Egy napon, bár az állatoknak fogalma sem volt arról, hogy mi az a nap, látogatók jöttek a holdra, amelyik a gázbolygó körül keringett. A látogatókat konszuknak hívták, bár az állatok a holdon ezt nem tudták, mert a konszuk magukat hívták így, és az állatok nem voltak elég okosak ahhoz, hogy megkérdezzék a nevüket, vagy hogy tudjanak arról, hogy a dolgoknak lehet egyáltalán nevük.

A konszuk azért jöttek, hogy felfedezzék a holdat, és ezt tették. Feljegyeztek minden dolgot a levegőről az égben, feljegyezték a földek és a vizek formáját, és a lények formáját és szokásait, akik a hold földjén, egén és vizében éltek. És amikor a konszuk ígéretesnek látszó teremtményeket találtak a holdon, kíváncsiak lettek rájuk, és arra, hogy hogyan élik az életüket. Tanulmányozták, ahogyan megszülettek, ahogy éltek, és ahogy meghaltak.

Miután alaposan megfigyelték ezeket a lényeket, a konszuk úgy döntöttek, hogy megváltoztatják őket, és adnak nekik valamit, amit a konszuk birtokoltak, de a lények nem, és ez volt az intelligencia. És akkor a konszuk elvették a lények génjeit, és úgy módosították azokat, hogy miközben az agyuk fejlődik, olyan fokú intelligenciát érjen el, amit maguktól soha nem érhettek volna el sem tapasztalás, sem sokéves evolúció útján. A konszuk csak néhány teremtményt változtattak át, majd visszatelepítették őket a holdra. És sok-sok nemzedékkel később a lények intelligenssé váltak.

Amikor a konszuk megajándékozták a lényeket az intelligenciával, nem maradtak tovább a holdon, és nem maradtak a lények között, hanem távoztak, de gépezeteket hagytak az ég felett, hogy megfigyeljék őket. A lények azonban nem látták ezeket a gépezeteket, és hosszú-hosszú ideig nem tudtak a konszukról sem, ahogy arról sem, mit tettek velük.

És a hosszú-hosszú idő alatt a lények sokasodtak, és sok mindent megtanultak. Megtanulták, hogyan készítsenek szerszámokat, hogyan beszéljenek egymással, hogyan dolgozzanak együtt közös célokért. Megtanulták, hogyan műveljenek földet, hogyan bányásszanak fémeket, és hogyan tanulmányozzák a világukat. Bár a lények gyarapodtak, sokasodtak és tanultak, nem tudták, hogy ők az intelligens teremtmények között is egyedülállóak, mert nem volt tudomásuk egyetlen más intelligens életformáról sem.

Egy napon, miután a lények intelligenssé váltak, egy másik intelligens nép látogatta meg a holdat. Ők voltak az elsők a konszuk óta, bár a lények a holdon nem emlékeztek a konszukra. És ez az új nép az Arza volt, és minden egyes arzának saját neve volt. És az arzák csodálkoztak, hogy a lényeknek a holdon, akik már intelligensek voltak, és akik már szerszámokat készítettek, és városokat építettek, nincsen neve – sem a népüknek, sem a népük tagjainak.

És ekkor döbbentek rá a lények, hogy miért különböznek ők minden más intelligens létformától. Ők voltak az egyedüli intelligens lények a világegyetemben, akiknek nem volt öntudata. És bár minden egyes lény képes volt gondolkodni és összefüggéseket felismerni, nem tudott önmagáról. Hiányzott a lényekből a tudat, hogy tisztában legyenek azzal, kik is ők, akik gyarapodnak és sokasodnak a bolygó holdjának felszínén.

Amikor a lények erre ráébredtek – nem egyenként, hanem a fajuk szintjén –, felfedezték magukban a vágyat az éntudatra. És akkor történt, hogy a lények nevet választottak maguknak. Obin, ami az ő nyelvükön annyit tesz: „hiányos”, bár egy jobb fordítás azt mondaná: „a szegényen hagyott” vagy „az ajándék nélküli”. És bár a fajuknak nevet választottak, egyikőjük sem kapott saját nevet Az arzák ekkor megszánták a lényeket, akik mostantól obinnak hívták magukat, és felfedték előttük az ég felett lebegő gépezeteket, amelyekről az obinok ugyan nem tudták, hogy a konszuk hagyták ott, a konszukról viszont az arzák már elmondták, hogy intelligenciájuk végtelen, szándékaik pedig kiismerhetetlenek. Amikor az arzák megvizsgálták az obinokat, felfedezték, hogy a biológiájuk nem természetes. Az obinok így jöttek rá arra, hogy kik teremtették őket.

És az obinok arra kérték az arzákat, hogy vinnék el őket a konszuk színe elé, hogy megkérdezzék őket, miért tették ezeket a dolgokat. De az arzák megtagadták a kérést, mondván, a konszuk csak azokkal a fajokkal találkoznak, akikkel csatázni akarnak, ezért az arzák féltek a konszukkal való találkozástól.

Az obinok ekkor elhatározták, hogy megtanulnak harcolni. Az arzákkal azonban nem harcoltak, mert azok kedvesek voltak az obinokkal, és szánták őket, és békében távoztak a holdról. Jött azonban egy másik értelmes faj, amelynek a neve Belesztír volt, és amelyik azt tervezte, hogy elfoglalja a holdat, és elpusztítja az összes obint. Az obinok megküzdöttek a belesztírekkel, és megöltek mindenkit, aki leszállt a holdjukra, és miközben ezt tették, úgy találták, nagy előnyük van azok felett. Mivel az obinok nincsenek tudatában önmaguknak, ezért nem félik a halált sem. Nem félnek ott, ahol másokat teljesen átjár a félelem.

Az obinok megölték a belesztíreket, és megszerezték fegyvereiket és technológiájukat. Idővel az obinok elhagyták a holdjukat, hogy más holdakat is benépesítsenek. Számuk sokasodott és gyarapodott, és háborút viseltek azon fajok ellen, akik úgy döntöttek, hogy hadat viselnek az obinok ellen.

És sok-sok év után eljött a nap, amikor az obinok úgy döntöttek, felkészültek arra, hogy a konszukkal találkozzanak. Tudták már, hogy hol találják őket, és felkerekedtek, hogy találkozzanak velük. Az obinok erősek voltak, és eltökéltek, de nem ismerték a konszuk hatalmát És a konszuk megöltek minden egyes obint, aki szólni vagy csatázni próbált velük, pedig ezek száma sok ezer volt.

Végül a konszuk kíváncsiak lettek a lényekre, akiket teremtettek, és felajánlották, hogy válaszolnak három kérdésükre, ha minden második obin feláldozza életét a konszuknak. Nagyon nagy ár volt ez az obinoknak, akik nem féltek bár a saját haláltól, de féltették a fajukat, mivel időközben sok értelmes lénnyel harcoltak, és sokan váltak az obinok ellenségévé, akik csak a megfelelő pillanatra vártak. De az obinokban ott volt a vágy, és szükségük volt válaszokra. Ezért minden második obin feláldozta magát a konszuknak, és különféle módokon ölték meg magukat, bárhol is voltak.

És a konszuk elégedettek voltak az áldozattal, és megválaszolták a három kérdésünket. Igen, ők adták az obinoknak az intelligenciát. Igen, adhattak volna öntudatot is, de nem tették, mert látni akarták, hogy milyen az öntudat nélküli intelligencia. Nem, nem adnak az obinoknak öntudatot, és nem is fognak, és soha többé nem fogják még csak engedni sem, hogy az obinok kéréssel folyamodhassanak az öntudatért És attól a naptól kezdve a konszuk nem fogadták az obinokat, és minden hozzájuk érkező obin követet megöltek.

Az obinok ezután sok évet töltöttek háborúskodással más fajok ellen, mire visszanyerték eredeti lélekszámukat. Ezek alatt az évek alatt a többi faj is megtanulta, hogy háborút viselni az obinok ellen egyenlő a halállal, mert az obinok senki iránt nem mutattak sem könyörületet, sem szánalmat, sem félelmet, mert ezeket az érzéseket az obinok maguk sem ismerték. És nagyon sokáig ez volt a dolgok rendje.

Egy napon azonban jött egy faj, amelynek a Rraey volt a neve, és megtámadott egy humán gyarmatot meg annak űrállomását, hogy annyi humánt öljenek meg, amennyit csak bírnak. De mielőtt a rraeyek bevégezték volna küldetésüket, az obinok megtámadták őket, mert meg akarták szerezni maguknak a gyarmatot. A rraeyek ereje már az első támadásban megcsappant, így az obinok legyőzték és megölték őket, majd elfoglalták a gyarmatot és az űrállomást. Az obinok tudták, hogy az űrállomás egy kutatóbázis, ezért olyan technológiákat kerestek, amit maguk is fel tudtak használni.

Ekkor történt, hogy az obinok tudomást szereztek egy humán tudósról, akinek a neve Charles Boutin volt, és a testen kívüli tudat tárolásán és életben tartásán dolgozott olyan gépezet segítségével, amelynek technológiai alapjait a humánok a konszuktól lopták. A munka még nem volt bevégezve, de az obinok nem értettek a technológiához. Ekkor kezdték keresni a támadások humán túlélői között Charles Boutint, de nem találták, mert Boutin a támadások idején nem tartózkodott az állomáson.

És az űrállomáson az obinok Charles Boutin helyett a lányára, Zoëra bukkantak. Elszállították az állomásról, és egyedül az ő életét kímélték meg a humánok közül. Az obinok pedig megőrizték, és vigyáztak rá nagyon, ameddig szerét nem ejthették, hogy értesítsék Charles Boutint. Felajánlották neki, hogy visszakapja a lányát, ha tudatot ad az obinoknak. Charles Boutin rettenetesen dühös lett, de nem az obinokra, hanem a humánokra, amiért hagyták volna a lányát meghalni, és a tudatosságért cserébe azt kérte az obinoktól, hogy támadják meg a humánokat, és győzzék le őket. Mivel az Obin egyedül nem lett volna képes rá, szövetségre lépett két másik fajjal, hogy együtt támadják meg a humánokat: a Rraeyjel, akiket nem sokkal korábban maguk támadtak meg, és az Eneshával, akik pedig a humánok szövetségesei voltak abban az időben.

Charles Boutin örült az események ilyetén alakulásának, idővel csatlakozott az obinokhoz meg a lányához, és azon dolgozott, hogy tudatot adjon az obinoknak. Mielőtt bevégezte volna a munkáját, a humánok tudomást szereztek az Obin, a Rraey és az Enesha szövetségéről, és támadást indítottak ellenük. A szövetség megroppant, és a humánok rávették az Eneshát, hogy támadja meg a Rraeyt. A humánok pedig megölték Charles Boutint, és a lányát elragadták az obinoktól. És bár egyenként egyetlen obin sem tudta átérezni, az egész népen úrrá lett a kétségbeesés. Boutin az obinok barátai közt az elsővé vált, amiért megígérte nekik, amit még a hatalmas konszuktól sem kaphattak meg: az én érzékelésének a képességét. Amikor Boutin meghalt, a remény is vele halt. Zoë elvesztése pedig, aki apja miatt ugyancsak kedves volt nekik, csak tetézte a kétségbeesést.

A humánok ekkor üzenetet küldtek, hogy tudnak Boutin munkájáról, és felajánlották, hogy szívesen folytatják, ha az obinok szövetségre lépnek velük, és hadat üzennek az Eneshának, aztán ha legyőzték őket, akkor a Rraeynek. Az obinok elfogadták ez a szövetséget, de kiegészítették egy feltétellel. Ha megkapják a tudatukat, ketten a soraikból Zoë mellé szegődnek, hogy minden tudást megoszthassanak róla a népükkel, mert egyedül Zoë maradt nekik a barátjukból és hősükből, Charles Boutinból.

Így lettek az obinok és az emberek szövetségesek. Az Obin megtámadta és legyőzte az Eneshát, és sok ezer nemzedékkel megteremtésük után végre megkapták a tudatosságot, amit Charles Boutin ígért meg nekik. Az obinok pedig kiválasztották két társukat, hogy Zoë Boutinnal tartsanak, és együtt éljenek vele Zoë új családjában. És amikor Zoë találkozott velük, nem félt tőlük, mert élt már obinokkal korábban is, és elnevezte őket Apacukának és Fundalukának. És ők ketten lettek az első obinok, akiknek nevük van. És boldogok voltak, és tudták magukról, hogy boldogok, mert Charles Boutin megajándékozta népüket a tudattal.

És azóta is boldogan élnek, amíg meg nem halnak.

*

Apacuka mondott még valamit, amit nem hallottam tisztán.

– Tessék? – kérdeztem.

– Nem vagyunk biztosak abban, hogy a „boldogan élnek, amíg meg nem halnak” a megfelelő befejezés – felelte Apacuka, és hirtelen elhallgatott. Közel hajolt hozzám. – Te sírsz – állapította meg.

– Bocsánatot kérek. Csak eszembe jutottak dolgok. Azokból a részekből, amikben én is benne voltam.

– Rosszul meséltük el.

– Nem, nem, dehogyis – emeltem föl a kezem mentegetőzésképpen. – Teljesen jól meséltétek el. Csak ahogyan ti mesélitek, és ahogyan én emlékszem rá... – letöröltem a könnyeket az arcomról és a megfelelő szót kerestem –, az egy kicsit eltér egymástól, ez minden.

– Nem tetszik a legendánk.

– De, tetszik. Nagyon is tetszik. Csak néhány dologra fáj visszaemlékeznem. Van ez így néha.

– Annyira sajnálom, Zoë, hogy elszomorítottunk – mondta Apacuka, és kihallottam hangjából az őszinte elkeseredettséget – Mi csak fel akartunk vidítani.

Felkeltem az ülésemből, odamentem hozzájuk, és megöleltem mindkettőjüket.

– Tudom, hogy ezt akartátok. És nagyon boldog vagyok, hogy megpróbáltátok.

KILENC

– Oda süss! – mondta Gretchen. – Fiúk, és valami hülyeségre készülnek.

– Ne mondd – hitetlenkedtem. – Az egyszerűen lehetetlen. – De azért odapillantottam.

És valóban, a Magellan szabadidő-fedélzetének átellenes részében két fiúbanda méregette egymást azzal a tipikus „mindjárt szétütjük egymást valami hülyeség miatt nézéssel. Egy kivételével mind készen álltak a balhéra, az az egy viszont szemmel láthatóan próbált valami értelmet dumálni az egyik srácba, akiről viszont messziről látszott, hogy ő a legnagyobb bajkeverő.

– Úgy látszik, legalább az egyiküknek jutott némi ész – állapítottam meg.

– Egynek a nyolcból. Nem valami jó arány. És ha tényleg lenne esze, akkor elhúzná a csíkot.

– Milyen igaz. Soha ne bízd fiúra a lányok melóját.

Gretchen rám vigyorgott.

– Ugyanarra gondolsz, amire én, ugye?

– Szerintem tudod a választ.

– Megbeszéljük előre, vagy csak rögtönözzünk?

– Mire megbeszéljük, valakinek ki lesz verve pár foga.

– Igazad van – értett egyet Gretchen, azzal felállt, és elindult a fiúk felé. Húsz másodperccel később a srácok döbbenten vették észre a közéjük sétáló Gretchent.

– Miattad fogok elveszíteni egy fogadást – közölte a legagresszívabbnak látszó fiúval.

A fiú csak bámult egy pillanatig, próbálta kitalálni, mi is történik, és hogy mihez kezdjen Gretchen váratlan feltűnésével.

– Mi van? – kérdezte végül.

– Azt mondtam, hogy miattad fogok elveszíteni egy fogadást – ismételte meg Gretchen, és felém bökött a hüvelykujjával. – Fogadtam Zoëval, hogy senki nem keveredik balhéba a Magellanon, mielőtt elhagyjuk a dokkot, mert senki nem lehet annyira hülye, hogy hagyja magát az egész családjával együtt lezavarni a hajóról.

– Lezavarják a hajóról, két órával az indulás előtt – tettem hozzá.

– Ja – értett egyet Gretchen. – Mert mekkora balfácánnak kell lenned, hogy ilyet tegyél?

– Orbitális balfácánnak? – találgattam.

– Úgy fest – szította tovább a hangulatot Gretchen. – Lássuk csak, hogy hívnak?

– Mi van? – kérdezte megint a fiú.

– A neved, kiscsávó, mi a neved? Hogyan fog anyád és apád szólítani mérgében, miután lepateroltak benneteket a hajóról?

A fiú a haverjaira nézett.

– Magdy – bökte ki végül, és már nyitotta a száját, hogy mondjon még valamit.

– Hát idefigyelj, Magdy. Én hiszek az emberiségben meg a serdülő srácokban – fojtotta a szót a fiúba Gretchen. – Meg voltam győződve arról, hogy még a magatokfélék sem lehetnek annyira sötétek, hogy tálcán kínálják az indokot Zane kapitánynak, aki simán lehajít benneteket a hajóról, ameddig még megteheti. Mert ha már úton leszünk, a legrosszabb, ami előfordulhat, hogy bezárat. De most még simán elintézheti, hogy a legénység szépen levezessen benneteket családostul a rakodócsarnokba. Aztán onnan integethettek majd. Szóval ezt mondtam, senki nem lehet ennyire agyatlan. De az én Zoë barátnőm nem osztotta ezt a nézetemet. Mit is mondtál, Zoë?

– Azt mondtam, hogy a kiscsávók csak a frissen leszállt heréikkel tudnak gondolkodni, és azzal sem jutnak messzire. – Miközben beszéltem, azt a srácot néztem, aki megpróbálta lebeszélni a haverját – Ráadásul a szaguk is vicces.

A srác vigyorgott. Tudta, hogy mit forgatunk a fejünkben. Nem mosolyogtam vissza, nem akartam Gretchen alakítását tönkretenni.

– Én meg olyannyira biztos voltam az igazamban, meg abban, hogy Zoë téved, hogy fogadtam vele. Az összes desszertemet feltettem arra, hogy senki nem lehet ennyire ostoba. Ez nagyon komoly tét, Magdy.

– Imádja az édességet – tettem hozzá.

– Így van, imádom.

– Valójában egy édesszájú szörnyeteg – fokoztam a hangulatot.

– És most miattad elvesztem az összes desszertemet – állapította meg számonkérő hangon Gretchen, és megbökte a fiú mellkasát – Ez egyszerűen tűrhetetlen.

A Magdyval szemközt álló fickó száját fojtott kuncogásféle hagyta el. Gretchen rávillantotta a tekintetét, mire a fickó frankón elhátrált.

– Fogalmam sincs, miért tartod ezt viccesnek – mondta neki Gretchen. – A te családodat is pont így fogják lehajítani a hajóról.

– Ő kezdte – védekezett a fickó.

Gretchen színpadiasan gesztikulált.

– „Ő kezdte!” Zoë, mondd, hogy rosszul hallok!

– Nem, nem. Tényleg ezt mondta.

– De hát az teljességgel lehetetlen, hogy bárki, aki elmúlt ötéves, ezzel próbáljon meg érvelni!

– Na, hol van most a hited az emberiségben? – kérdeztem.

– Múlófélben.

– Ahogyan a desszertjeid is.

– Hadd találjam ki – kezdte Gretchen, és az egyik fiúcsoport felé intett. – Ti ugyanarról a bolygóról jöttetek. – Aztán megfordult, és a másik bandára mutatott – Ti pedig egy másikról. – A fiúk feszengeni kezdtek, mert Gretchen fején találta a szöget. – És most bajt kerestek azon az alapon, hogy ki honnan jött.

– Mert ez remek húzás azokkal szemben, akikkel egyébként együtt fogod leélni az egész hátralévő életedet – tettem hozzá.

– Nem emlékszem, hogy a bajkeverés benne lett volna az új telepesek útmutatójában – ráncolta a szemöldökét Gretchen.

– Vicces, mi?

– Aha.

Pár másodpercre kínos csend telepedett közénk.

– Na? – kérdezte Gretchen.

– Mi van? – kérdezett vissza harmadszor is Magdy. Nem volt valami bő a szókincse.

– Most akkor bunyóztok, vagy nem? Ha már el kell veszítenem a fogadást, akkor legalább ne fogjátok vissza magatokat.

– Helyes – fontam karba a kezem. – Mindjárt itt az ebédidő. Várnak a desszertek.

– Szóval, lássatok neki, vagy hagyjátok a fenébe – zárta le a vitát Gretchen, és hátralépett.

A fiúk, miután leesett nekik, hogy összecsapásuk tétje arra redukálódott, hogy egy csaj kap sütit, vagy nem, szó nélkül szétszéledtek, látványosan különböző irányokba. A srác még nézett rám egy darabig, mielőtt odébbállt volna a barátaival.

– Jó buli volt – állapította meg Gretchen.

– Ja. Egészen addig marad így, ameddig eszükbe nem jut újra balhézni. Nem süthetjük el mindig a sütis-megalázós trükköt. És tíz különböző gyarmatról jöttek a telepesek. Az pontosan negyvenöt potenciális bunyólehetőség a suttyóbb srácok számára.

– Viszont a Kiotóról gyarmati mennoniták jöttek, ők kifejezetten pacifisták. Szóval csak harminchat potenciális bunyólehetőségről beszélhetünk, bolygóközi alapon.

– Mi meg csak ketten vagyunk – sóhajtottam fel. – Nem valami jók az esélyeink. És egyébként is, honnan tudsz te ezekről a kiotói népekről?

– Amikor az apám még azt hitte, hogy ő fogja vezetni a kolóniát, elolvastatta velem az összes jelentést meg háttéranyagot a részt vevő gyarmatokról. Az mondta, én lehetek a szárnysegédje, mintha ez lett volna életem nagy álma.

– Néha azért jól jön, nem?

Gretchen előhúzta zümmögő kommunikátorát, és ránézett a kijelzőre.

– Ennyit az ördögnek az ő falra festéséről. Apa hív – mutatta nekem is a kijelzőt.

– Szárnyalj hát el segíteni.

Gretchen a szemét forgatta.

– Köszike. Találkozzunk az induláskor? Mehetnénk együtt ebédelni. Jut eszembe, épp most buktál el egy fogadást. Enyém a desszerted.

– Nyúlj csak a sütimhez akárcsak egy ujjal is, és rettenetes halállal lakolsz.

Gretchen felnevetett és elpályázott.

Én is elővettem a kommunikátoromat, hogy megnézzem, jött-e üzenet Johntól vagy Jane-től. Volt is egy, amiben Jane azt írta, hogy Apacuka és Fundaluka keresnek valamiért. Elvileg tudták, hogy a fedélzeten vagyok, és azt is, hogy bármikor elérhetnek a kommunikátoromon, mert nem igazán megyek sehová nélküle. Azt gondoltam, rájuk csörgök, de elvetettem az ötletet, előbb-utóbb úgyis megtalálnak. Eltettem a kommunikátoromat, és amikor felnéztem, ott állt előttem a srác.

– Szia.

– Ööö – illant el a bátorságom egy pillanat alatt.

– Bocsi. Nem akartalak megijeszteni.

– Semmi baj – mondtam, és csak kicsit voltam szétesve.

Kinyújtotta a kezét.

– Enzo vagyok. És te vagy Zoë, ha jól sejtem.

– Igen – szorítottam meg a kezét.

– Szia – mondta megint.

– Szia – feleltem.

– Szia – ismételte meg harmadszor is, mire neki is leesett, hogy ugyanott tart, ahol elkezdte. Elmosolyodtam.

És következett körülbelül negyvenhétmillió másodperc kínos csend. Oké, igazából csak egy-két másodperc lehetett, de Einstein a megmondhatója, hogy bizonyos események átírják az idő folyását.

– Köszi, hogy megakadályoztátok a balhét – mondta végül Enzo.

– Igazán nincs mit. Örülök, hogy nem bántad meg.

– Egyedül nem ment volna. Ha egyszer Magdy felszívja magát, nem könnyű leszerelni.

– Min vesztetek össze voltaképpen?

– Hülyék voltunk.

– Látod, ebben biztos voltam – vágtam rá, és kíváncsian figyeltem, hogy Enzo félreérti-e. Elmosolyodott. Okés, nála a pont. – Úgy értem, biztosan egy hülyeségen vesztetek össze.

– Magdy szeret provokálni, ráadásul hangos is. Tett valami vaskos megjegyzést az arra járó srácok gönceire. Az egyikük meghallotta, és bepöccent rajta.

– Szóval komolyan a divaton kaptatok össze?

– Mondtam, hogy hülyék voltunk. De tudod, hogy megy ez. Ha egyszer eldurran az agyad, utána már nehéz ésszerűen viselkedni.

– De te ésszerűen viselkedtél.

– Ez az én feladatom. Magdy keveri a bajt, én meg kirángatom belőle.

– Ezek szerint ismered már egy ideje.

– Kicsi korunk óta ő a legjobb barátom. Becsszóra, nem akkora tuskó, mint amilyennek látszik. Csak néha nem gondolja végig, hogy mit csinál.

– És ilyenkor te fogod vissza.

– Ez egy kétirányú utca. Én nem vagyok az a kimondott bunyós fajta. Egy csomószor elverhettek volna, ha nem tudják, hogy jön Magdy, és letépi a fejüket.

– És miért nem vagy az a kimondott bunyós fajta? – kérdeztem.

– Az hiszem, ahhoz legalább egy kicsit szeretned kéne a balhét. – Aztán rájött, hogy ezzel a mondattal saját férfiasságát kérdőjelezte meg, és egyúttal helyét a tizenéves hímek klubjában. – Ne érts félre. Meg tudom védeni magam Magdy segítsége nélkül is. Egyszerűen csak jól kiegészítjük egymást.

– Szóval te vagy a csapat esze.

– Így is mondhatjuk – engedte meg, aztán neki is leesett, hogy már egy csomó dolgot állapíthattam meg róla anélkül, hogy rólam akár egy szó is esett volna.

– És mi van veled meg a barátnőddel? Kettőtök közül ki az agy a csapatban?

– Azt hiszem, mindketten elég rendesen el vagyunk eresztve agyilag.

– Ez egy kissé ijesztően hangzik.

– Nem haszontalan az, ha néha képesek vagyunk egy kis megfélemlítésre.

– Hát, nem csináljátok rosszul, az biztos – állapította meg Enzo épp a szükséges mennyiségű lazasággal. Nagyon koncentráltam arra, hogy el ne piruljak. – Figyelj, Zoë... – kezdte Enzo, majd ahogy átpillantott a vállam fölött, a szeme tágra nyílt.

– Hadd találjam ki. Két félelmetes kinézetű földönkívüli dekkol a hátam mögött.

– Honnan tudod? – nyögte Enzo egy kis hallgatás után.

– Mert pont olyan a reakciód, mint a többieké – vigasztaltam. Hátranéztem Apacukára és Fundalukára. – Csak egy perc, oké?

– Te ismered őket? – döbbent meg Enzo.

– Amolyan testőrfélék.

– Neked testőrökre van szükséged?

– Ez egy bonyolult történet.

– Most már legalább értem, hogyan lehettek a barátnőddel mindketten észjátékosok.

– Azért nem kell aggódni – mondtam, és hátrafordultam Apacukáékhoz. – Srácok, ez itt az új barátom, Enzo. Köszönjetek neki szépen.

– Szia – mondták egyszerre síron túli sztereóban.

– Uhhh – Enzo megborzongott.

– Tökéletesen ártalmatlanok egészen addig, ameddig nem gondolják, hogy veszélyt jelentesz rám nézve.

– Miért, akkor mi lesz?

– Nem tudom pontosan a forgatókönyvet. De azt hiszem, van benne egy rész, ahol igen nagy számú igen apró kockákra vágnak.

Enzo hosszasan nézett.

– Ne értsd félre, de ebben a pillanatban félek tőled.

Rámosolyogtam.

– Nem kell félned – mondtam, és bátorításképpen megfogtam a kezét, amitől meglepődött. – Szeretném, ha barátok lennénk.

Az érzelmek érdekes sorozata villant át Enzo arcán, az öröm, amiért megfogtam a kezét, és a szorongás, hogy ha túl sok örömet találna mutatni, akkor esetleg kockákra lesz vágva. Olyan aranyos volt. Az egész srác nagyon aranyos volt.

Sóhajtottam.

– Figyelj, most beszélnem kell Apacukával és Fundalukával. Ugye, megbocsátasz egy percre.

– Persze – felelte, és elengedte a kezemet.

– Látlak még?

– Remélem – felelte, és láttam az arcán, hogy az agya most közli vele, hogy túlságosan lelkesen válaszolt. Pofa be, hülye agy. A lelkesedés remek dolog. Enzo mosolyogva hátrált pár lépést, aztán megfordult, és elment. Apacukára néztem.

– Remélem, fontos.

– Ki volt ez? – kérdezte Apacuka.

– A neve Enzo, mint ahogyan azt már mondtam nektek az előbb. Fiú. Ráadásul nagyon aranyos.

– Nem tisztátalanok a szándékai? – kérdezte Apacuka.

– Mi van? – kérdeztem kissé hitetlenkedve. – „Tisztátalanok a szándékai?” Ezt komolyan kérdezted? Még csak pár perce ismerem. Még egy serdülő fiúnak is túl gyors ez a tempó.

– Mi nem így hallottuk.

– Pontosan kitől is?

– Perry őrnagytól. Azt mondta, ő is volt serdülő ifjú.

– Te jó ég! Tényleg nagyon köszönöm, hogy elém vetítetted aput tesztoszterontól túlvezérelt tinédzserként. Most komolyan, évekig kell majd terápiára járnom, hogy elfelejtsem.

– Egyszer már kértél minket, hogy avatkozzunk bele a fiúügyedbe.

– Az különleges eset volt – feleltem. És valóban az volt. Mielőtt eljöttünk volna a Huckleberryről, apuék elmentek egy bolygószemlére a Roanoke-ra. Hallgatólagosan beleegyeztek, hogy tartsak egy búcsúbulit a barátaimmal. Anil Ramesh pedig kihasználta az alkalmat, fellopakodott a hálószobámba, meztelenre vetkőzött, és amikor rátaláltam, búcsúajándékképpen felajánlotta a szüzességét. Illetve nem teljesen így fogalmazott, sőt, kifejezetten kerülte az egész szüzességvonulatát a témának.

Ezzel együtt ez olyan ajándék volt, amire nem igazán tartottam igényt, még akkor sem, ha már így ki volt csomagolva. Megkértem Apacukáékat, hogy kísérjék ki Anilt, mire ő sikítva kiugrott az ablakomon, legurult a tetőn, és pucéran futott hazáig. Másnap elküldtem neki a ruháit.

Szegény Anil. Nem volt rossz gyerek, csak valamit nagyon félreértett, és tele volt reménnyel.

– Azonnal szólok, ha valami gond lenne Enzóval. De addig hagyjátok békén.

– Ahogy akarod – felelte Apacuka, és tisztán hallottam a hangján, hogy nem igazán elégedett a hozzáállásommal.

– És miről akartatok beszélni velem? – kérdeztem.

– Híreket kaptunk az obin kormánytól. Pontosabban egy meghívást.

– Egy meghívást, hová?

– Egy meghívást, hogy látogasd meg az anyavilágunkat, és utána járd végig a bolygóinkat meg a gyarmatainkat – felelte Apacuka. – Most már elég idős vagy ahhoz, hogy kísérő nélkül utazzál, és mivel minden obin a személyes ismerősének tekint, nagy a vágy mindenkiben, hogy élőben is találkozzanak veled. A kormányunk arra kér, hogy fogadd el a felkérést.

– Mikor?

– Most azonnal.

Nagy szemeket meresztettem rájuk.

– És ezt pont most kéritek? Amikor már két óra sincs az indulásig a Roanoke-ra?

– Mi is csak most kaptuk a meghívót. Mihelyt kézhez vettük, már indultunk is a keresésedre.

– Nem lehetne elhalasztani?

– A kormányunk arra kért, még azelőtt terjesszük eléd ezt a kérést, hogy elindulnál a Roanoke-ra. Mert ha már berendezkedtél a Roanoke-on, talán nehezebben indulsz el újra.

– Pontosan mennyi időről lenne szó?

– Átküldtük a tervezett útitervet a kommunikátorodra.

– De én téged kérdeztelek.

– A teljes út tizenhárom szabványhónapig tartana a ti időszámításotok szerint. Bár ha kedvedre való az utazás, meg is lehet hosszabbítani.

– Oké, akkor vegyük szépen sorra: azt akarjátok, hogy a következő két órában döntsem el, hogy el akarom-e hagyni a családomat és a barátaimat egy bő évre vagy talán még hosszabb időre azért, hogy végigjárjam az obin világotokat, ha jól értem, egymagamban.

– Igen. Bár Fundaluka és én természetesen veled tartunk.

– De más ember nem jönne.

– Találhatunk még útitársat, ha akarod – győzködött Apacuka.

– Megtennétek? Az parádés lenne.

– Remek – lelkesedett Apacuka.

– Csak viccelek, Apacuka! – vágtam a fejéhez bosszankodva. – A válaszom: nem. Most komolyan arra kértek, hogy hozzak meg egy életbe vágó döntést két óra alatt? Ez tisztára nevetséges.

– Megértjük, hogy a felkérésünk időzítése nem éppen tökéletes.

– Dehogy értitek. Azt ti is biztosan érzitek, hogy nagyon kevés időt hagytatok a döntésre, de azt nem hinném, hogy megértitek, hogy ez így elég sértő.

Apacuka finoman kisebbre hajtogatta magát.

– Nem akartunk megsérteni – mentegetőzött.

Azon voltam, hogy valami durvát vágjak a fejéhez, de csöndben maradtam, és elkezdtem magamban számolni. Az agyam ésszerűbbik fele szólt, hogy most készülök belépni a Túlreagálás Területére. Igaz, hogy Apacukáék meghívása az utolsó percben esett be, de nincs értelme leharapni a fejüket ezért. Ezzel együtt valami nagyon nem volt rendben a meghívással.

Eltartott egy percig, mire rájöttem, mi verte ki nálam a biztosítékot. Apacuka és Fundaluka arra kért, hogy hagyjak hátra mindenkit, akit ismerek, és akivel csak most találkoztam, és legyek magányos több mint egy évig. Történt már ilyen réges-régen, amikor az obinok elvittek a Covellről, akkor is kábé ennyit kellett várjak az apámra, hogy újra magához vegyen. Más idők voltak azok, és más körülmények, de emlékszem még a magányra, és hogy mennyire hiányzott bármiféle emberi kapcsolat. Szerettem Apacukát és Fundalukát, mert ők is a családomhoz tartoztak. De nem tudták pótolni azt, amit az emberi kapcsolatokból merítettem.

Ráadásul épp most búcsúztam el egy falunyi ismerőstől, előtte meg a barátoktól és a családomtól, jó eséllyel örökre, és ez jóval több, mint amennyi a korombélieknek kijut. Most találtam rá Gretchenre, és Enzo is kifejezetten izgalmasnak ígérkezett. Nem akartam búcsút mondani azoknak is, akiket még meg sem ismerhettem rendesen.

Apacukára és Fundalukára néztem, akik hiába tudtak annyi mindent rólam, mégsem érthették meg, hogy miért reagálok így a kérésükre. Ez nem az ő hibájuk, bizonygatta az agyam okosabbik fele. És igaza is volt. Nem mindig szerettem az agyam okosabbik felét, de ilyen esetekben általában fején találta a szöget.

– Annyira sajnálom, Apacuka – mondtam végül. – Nem akartam kiabálni veled. Kérlek, bocsáss meg.

– Persze, persze – felelte Apacuka, és széthajtogatta magát.

– Még ha szeretnék is menni, két óra túl rövid idő ahhoz, hogy rendesen végiggondoljam. Beszéltetek már erről Johnnal vagy Jane-nel?

– Úgy gondoltuk, a legjobb lesz először veled megbeszélni a dolgot. Ha te utazni akarnál, az az ő döntésüket is befolyásolná abban, hogy elengedjenek.

Elmosolyodtam.

– De nem annyira, amennyire te szeretnéd. Gondolhatod, hogy már elég idős vagyok ahhoz, hogy egy évig az obin világokban turnézgassak, de tuti, hogy apunak erről nagyon más a véleménye. Jane-nek és Savitrinak napokba telt meggyőzni, hogy megtarthatom a búcsúbulit. Szerinted simán igent mondana arra, hogy elmenjek egy évre, amikor két órája van meghozni a döntést? Ez finoman szólva is optimizmus.

– Ez nagyon sokat jelentene a kormányunknak – szólalt meg h undaluka. Ami önmagában is meglepő volt, mert Fundaluka soha sem szólalt meg a síron túli sztereoköszönéseken kívül. Az, hogy Fundaluka megszólalt, rengeteget elárult az ügy fontosságáról.

– Ezt abszolút megértem. De akkor is túl gyors az egész. Ilyen gyorsan nem tudok döntéseket hozni. Egyszerűen képtelen vagyok rá. Kérlek, mondd meg a kormányotoknak, hogy megtisztelve érzem magam a meghívás által. És egy nap szeretném majd végiglátogatni az obin világokat. Tényleg szeretném. De most nem tudok eleget tenni a meghívásnak. Előbb a Roanoke-ra szeretnék elmenni.

Apacuka és Fundaluka hallgatott egy darabig.

– Talán ha Perry őrnagy és Sagan hadnagy értesülne az ajánlatunkról, és elfogadnák azt, esetleg meg tudnának győzni?

Ez fájt.

– Ez most mi a fenét akar jelenteni? Az előbb azt akartátok, hogy mondjak igent, és utána talán ők is beleegyeznek, most meg megfordítjátok az egész helyzetet? Engem kérdeztél, Apacuka, és a válaszom nemleges. Ha azt hiszed, hogy a szüleim engedélye megváltoztatja az álláspontomat, hát akkor nagyon rosszul ismered a humán kamaszokat, és különösen rosszul ismersz engem. Mert még ha igent is mondanának, amit erősen kétlek, az első dolguk lenne engem megkérdezni, hogy mit szólok én a meghíváshoz. Én meg elmondanám nekik, amit már nektek is elmondtam.

Újabb csöndes másodpercek következtek. Nagyon erősen figyeltem, hogy észrevegyem rajtuk az érzelmi túltöltöttség árulkodó jeleit, a finom mozdulatokat, a fintorokat, de ezek ketten olyan rezzenetlenül álltak ott, mint a kőszikla.

– Rendben – törte meg a csendet Apacuka. – Tájékoztatjuk a kormányunkat a döntésedről.

– Kérlek, mondd meg nekik, hogy inkább majd máskor. Mondjuk, egy év múlva. – Talán akkorra meg tudom győzni Gretchent, hogy tartson velem. Enzóval együtt. Na, ébresztő, bilibe lóg a kezem!

– Megmondjuk – felelte Apacuka, majd Fundalukával együtt finoman megbiccentették a fejüket, és távoztak.

Körülnéztem. A szabadidő-fedélzeten néhányan a távozó obinokat figyelték, mások engem méregettek furcsa tekintettel. Gondolom, sosem láttak még lányt két földönkívüli házi kedvenccel.

Felsóhajtottam. Elővettem a kommunikátoromat, hogy megcsörgessem Gretchent, de aztán elraktam, mielőtt megtaláltam volna a címét. Mert bár piszokul nem akartam egyedül maradni a szó tágabb értelmében, ebben a pillanatban úgy éreztem, időre van szükségem. Valami nagyon készülődött, és ki kellett találnom, hogy mi az. Mert akármi is volt, ideges lettem tőle.

Zsebre vágtam a kommunikátort, és azon merengtem, amit Apacukáék az előbb mondtak. És aggódni kezdtem.

TÍZ

Két üzenet várt a kommunikátoromon aznap este, vacsora után. Az első Gretchentől jött. Az a Magdy nevű fickó megkeresett és elhívott egy randira – olvastam. Biztos szereti azokat a lányokat, akik a szart is kicikizik belőle. Igent mondtam neki. Mert olyan cuki. Ma már ne várj rám. Ettől mosolyognom kellett.

A második Enzótól jött, aki valahogy megszerezte a kommunikátorom címét. Gyanítom, Gretchen keze is benne volt valahogy. Egy vers a lányhoz, akivel épp most találkoztam, konkrétan egy haiku, aminek a címe lényegesen hosszabb, mint a vers maga, ennyit az iróniáról. – Ez volt a címe, és a következőképp hangzott:

A neve Zoë

Mosolya akár a nyári szél

Kérlek, ne kockázz fel

Ezen hangosan felnevettem. Babar rám nézett, és reménykedően csapkodni kezdett a farkával. Azt hiszem, abban bízott, hogy jókedvem okán majd több kaja jut neki. Adtam neki egy vékony csíkot a maradék sült szalonnámból. Lám, igaza lett. Okos kutya vagy, Babar.

*

Amikor a Magellan kihajózott a Főnix Állomásról, a gyarmat vezetői is tudomást szereztek a majdnem bunyóról. Mert elmondtam nekik a vacsoránál. John és Jane sokatmondóan összenéztek, majd témát váltottak. Azt hiszem, a „hogyan rázzunk össze tíz brigádot tíz tökéletesen különböző háttérrel” téma már korábban is felmerülhetett közöttük, most csak a fiatalkorú változatát hallhatták.

Biztos voltam abban, hogy találnak rá megoldást, de nem igazán voltam felkészülve arra, amit apu elővezetett.

– Kidobós? – kérdeztem vissza a reggelinél. – Ti tényleg azt akarjátok, hogy az összes gyerek kidobósozzon?

– Nem, nem az összes. Csak azok, akik hajlamosak az ostoba és értelmetlen balhék kiprovokálására. – Egy kávés sütit piszkálgatott. Babar az asztal körül járőrözött a lepotyogó morzsákra vadászva. Jane és Savitri odavoltak ügyet intézni, ők voltak az ész ebben a felállásban. – Te nem szereted a kidobóst? – kérdezte apu.

– De, szeretem. Csak azt nem tudom, hogy miből gondoljátok, hogy ez majd megoldja a problémát.

Apu letette a süteményét, letörölgette a morzsákat a kezéről, és elkezdett az ujjain számolni.

– Egy: van hozzá felszerelés, és van hozzá elegendő tér a fedélzeten. Focit vagy krikettet nem tudnánk olyan egyszerűen játszani a Magellanon. Kettő: ez egy csapatsport, szóval sok-sok kölyköt tudunk vele megmozgatni. Három: elég egyszerűek a szabályok ahhoz, hogy mindenki gyorsan megértse. Négy: elég sok futással és izommunkával jár, hogy kellőképpen elfárassza a résztvevőket. Öt: kellőképpen erőszakos ahhoz, hogy felkeltse az érdeklődését a tegnapihoz hasonló idióta fiúknak, de annyira már nem, hogy valaki esetleg komolyan meg is sérüljön.

– További érvek?

– Nincsenek. Elfogytak az ujjaim. – Apu újra hozzálátott a kávés sütijéhez.

– A fiúk a barátaikkal fognak csapatokat alkotni. Azaz, ugyanott leszel, ahonnan elindultál: a különböző világok fognak egymással versengeni.

– Ezzel akár egyet is érthetnék, de természetesen nem fogok, mert nem vagyok teljesen hülye. És Jane sem az. Megvan erre is a tervünk.

A terv a következő volt. Minden jelentkezőt a szervezők osztottak be egy csapatba, nem választhattak maguknak. És nem hiszem, hogy a csapatbeosztás véletlenszerűen történt volna, mert amikor Gretchennel átnéztük az összeállítást, kiderült, hogy egyetlen csapatban sincs egynél több játékos ugyanarról a világról. Még Magdy és Enzo is más-más csapatba került. Egyetlen társaság került csak egy „csapatba”, a gyarmati mennoniták a Kiotóról; nekik a vallásuk tiltja a versenyszerű sportok űzését, ezért hát őket kérték fel a bíráskodásra.

Gretchen és én nem jelentkeztünk a játékra, mi kineveztük magunkat szövetségi kapitányoknak. És senki sem próbált csúfolódni rajta. Úgy festett, hamar híre ment, hogyan cikiztünk porrá egy nekivadult suhancgárdát, ezért egyszerre tartottak tőlünk, és csodáltak minket.

– Kifejezetten csinosabbnak érzem magam – osztotta meg Gretchen az élményét, miután egy barátja az Erie-ről szóba hozta a dolgot. Az első meccset néztük éppen, amit a Leopárdok játszottak a Hatalmas Vörös Golyók ellen. Ők feltehetőleg a használt sportfelszerelés után választották a nevüket, de nem emlékszem, hogy jóváhagytam volna.

– Ha már itt tartunk, milyen volt a tegnap esti randid? – érdeklődtem.

– Egy kicsit tapogatós.

– Akarod, hogy Apacuka és Fundaluka beszéljen a búrájával?

– Nem, kösz, kezelhető volt a helyzet. Különben is, a kis földönkívüli barátaid a frászt hozzák rám. Nem bántásképpen mondom.

– Semmi baj.

– Ők a testőreid. Nem kell kedvesnek lenniük. Elég, ha félelmetesek, és a népek összepisilik magukat a látványuktól. És komolyan mondom, ebben nagyon jók. Örülök, hogy nem járnak folyton a nyomodban, mert akkor a kutya se merne idejönni hozzánk és szóba állni velünk.

Az igazat megvallva a színét sem láttam Apacukáéknak az előző nap óta, amikor az obin turnémról beszélgettünk. Azon töprengtem, vajon mennyire sikerült az érzéseikbe tipornom. Meg kell néznem, hogy vannak.

– Hé, a fiúd kiejtette az egyik Leopárdot – rikkantott fel Gretchen, és Enzóra mutatott, aki maga is játszott éppen.

– Csak annyira a fiúm, amennyire Magdy a tiéd.

– Ő is sokat tapizik?

– Hogy merészelsz ilyet kérdezni tőlem? Vérig vagyok sértve!

– Ezek szerint igen.

– Nem, egyáltalán nem. Ő teljesen kedves. Még egy verset is küldött.

– Nem mondod – hitetlenkedett Gretchen. Megmutattam neki a kommunikátoron. – Te kaptad a költőt. Én kaptam a tapizóst. Nincs ez így jól. Nem akarsz cserélni?

– Az ki van zárva. Különben sem a fiúm.

Gretchen Enzo felé intett a fejével.

– Beszéltél erről vele? – kérdezte.

Enzóra néztem, aki időről időre felém pillantott, miközben a játéktéren mozgott. Amikor észrevette, hogy őt nézem, rám mosolygott és biccentett. Abban a pillanatban a labda teljes erőből fültövön találta, és Enzo jókora puffanással padlót fogon.

Kitört belőlem a nevetés.

– Hát ez szép, mondhatom – rótt meg Gretchen. – A fiúd fájdalmán nevetsz.

– Tudom! Annyira gonosz vagyok! – mondtam, és majdnem leestem a székről.

– Nem érdemled meg őt – közölte savanyúan Gretchen. – És nem érdemled meg a versét sem. Ide nekem mindkettőt!

– Az ki van zárva – mondtam Gretchennek, és amikor fölnéztem, Enzo állt az orrom előtt. Ösztönösen a szám elé kaptam a kezem.

– Késő – vigyorogta, amitől persze még jobban erőt vett rajtam a nevetés.

– A fájdalmadon nevet – közölte Gretchen Enzóval. – Kiröhög, érted?

– Ó, istenem, annyira sajnálom – mondtam két nevetésroham között, és mielőtt végiggondoltam volna, mit csinálok, átöleltem Enzót.

– Próbálja elterelni a figyelmedet a benne lakó gonoszról – figyelmeztette Gretchen.

– Nagyon hatásos – felelte Enzo.

– Ó, remek. Azt várhatod, hogy máskor is figyelmeztesselek a sötét praktikáira – sértődön meg Gretchen, aztán látványosan hátat fordítón nekünk, és csak néha pillantott és vigyorgott rám.

Elengedtem Enzót.

– Igazából nem is vagyok gonosz.

– Nem, csak mások fájdalmán szórakozol.

– A saját lábadon jöttél le a pályáról. Nem is sérülhettél meg olyan súlyosan.

– Van olyan fájdalom, amit nem látsz kívülről. Az egzisztenciális fájdalom például.

– Ó, barátom, ha neked egzisztenciális fájdalmaid vannak a kidobóstól, akkor valamit nagyon rosszul csinálsz.

– Azt hiszem, te nem értékeled a kidobós filozófiai finomságait – állapította meg Enzo, amitől újra rám tört a nevethetnék.

– Nagyon remélem, hogy ezt nem mondtad komolyan. – Még egy sort kuncogtam, aztán abbahagytam. – Nem akarsz ebédelni?

– Kiváló ötlet. Csak adj egy percet, hogy kiműtsem a labdát az Eustach-kürtömből.

Ez volt az első alkalom, hogy az Eustach-kürt kifejezést társalgás közben hallottam. Azt hiszem, abban a pillanatban beleszerettem egy picit Enzóba.

*

– Nem nagyon láttalak benneteket egész nap – mondtam Apacukáéknak a kabinjukban.

– Tisztában vagyunk azzal, hogy sok telepestársad érzi kényelmetlenül magát a társaságunkban – mentegetőzött Apacuka. Fundalukával együtt azokban a különleges székekben ültek, melyeket az ő testfelépítésükre terveztek. Más nem is volt a kabinjukban. Szert tehettek az obinok öntudatra, sőt, akár a történetek mesélésével is próbálkozhattak, a belsőépítészet misztériuma akkor is meghaladta képességeiket, ez tisztán látszott. – Az volt a döntés, hogy mindenkinek jobb, ha egy kissé távol maradunk a társaságtól.

– Ki döntött így?

– Perry őrnagy – felelete Apacuka, és mielőtt válaszolhattam volna, folytatta a mondatot; – és mi osztottuk a véleményét.

– Ti is velünk fogtok élni. Mindannyiunkkal. A népeknek meg kell szokniuk a társaságotokat.

– Egyetértünk, és idővel ez így is lesz. De most még azt gondoljuk, hogy jobb, ha időt adunk a népeknek, hogy előbb egymást szokják meg. – Már készültem válaszolni, amikor Apacuka visszakérdezett. – Nem járt előnyökkel, hogy nélkülözted a társaságunkat?

Eszembe jutott Gretchen megjegyzése, hogy a többi korunkbeli aligha mert volna szóba elegyedni velünk, ha Apacuka és Fundaluka a környéken lebzsel, és ettől kicsit el is szégyelltem magam.

– Nem akarom, hogy azt gondoljátok, nem szeretnélek benneteket magam körül látni.

– Nyugodj meg, nem feltételeztünk ilyesmit rólad. Ha leszállunk a Roanoke-ra, visszatérünk a rendes szerepünkhöz. Az emberek biztos elfogadóbbak lesznek velünk, ha téged már megismertek.

– De nem szeretném, hogy itt aszalódjatok miattam. Én tutira befordulnék, ha itt kéne kuksolnom egy hétig.

– Nekünk ez nem okoz problémát. Lekapcsoljuk a tudatosságunkat addig. Csak úgy repül az idő.

– Hú, ez már majdnem vicces volt – állapítottam meg.

– Ha te mondod.

Elmosolyodtam.

– Ezzel együtt, ha csak ezért ástátok el magatokat ide...

– Azt nem mondtam, hogy ez volt az egyetlen ok – szakított félbe Apacuka, amit nagyon ritkán csinált – Remek idő ez nekünk a felkészülésre.

– A roanoke-i életünkre gondoltok?

– Igen, arra. És hogy mivel tudunk a legjobban szolgálni téged, ha majd odaérünk.

– Azt hiszem, azzal, amit amúgy is csináltok.

– Lehetséges – felelte Apacuka. – De erős a gyanúnk, hogy alulbecsülöd, mennyire más lesz az életed a Roanoke-on, mint eddig, és hogy mennyire más lesz a felelősségünk nekünk is az irányodban.

– Tudom, hogy egész más lesz. És tudom, hogy sok szempontból nehezebb.

– Ezt örömmel halljuk. Mert tényleg az lesz.

– Annyival nehezebb, hogy ezt a sok időt mind tervezgetéssel kell töltenetek? – érdeklődtem.

– Igen – felelte szűkszavúan Apacuka. Vártam, hátha mond még valamit, de hallgatott.

– Tudok tenni értetek valamit? Tudok segíteni valamiben?

Apacuka gondolkodott egy sort, mielőtt válaszolt volna. Figyeltem, és próbáltam kitalálni, mi jár a fejében. Ennyi év után viszonylag jól eltaláltam a hangulatait. De semmi szokatlant vagy rendkívülit nem éreztem rajta. Apacuka csak önmaga volt.

– Nem – mondta végül Apacuka. – Csak azt szeretnénk, hogy azt csináld, amit eddig is csináltál. Ismerkedj új emberekkel. Barátkozz össze velük. Használd ki jól az idődet Ha megérkezünk a Roanoke-ra, nem sok időd marad a szórakozásra.

– De így kimaradtok az összes bulimból – sajnálkoztam. – Általában rögzíteni szoktátok.

– Ez egyszer nélkülünk kell boldogulnod – biztatott Apacuka. Már megint egy majdnem poén. Elmosolyodtam, és éppen megöleltem mindkettőjüket, amikor felberregett a kommunikátorom. Gretchen volt az.

– A pasid frankón szívóágra került a kidobósban – közölte. – Az előbb találták telibe az orrát Azt mondta, a fájdalom feleannyira se élvezetes, ha nem vagy a környéken, hogy nevess rajta. Szóval told ide a búrád, és enyhítsd a szegény fiú fájdalmát Vagy fokozd. Mindkettő működik.

TIZENEGY

Dolgok, amiket tudni érdemes Zoë életéről a Magellanon.

Először is, John és Jane terve, amellyel elejét vették a tizenéves fiúk ön-és közveszélyes balhéinak, fényesen bevált. Ezért vonakodva bár, de be kellett ismernem apunak, hogy valami menőt hozott össze. Ennek persze ő a megengedettnél sokkal jobban örült. Mindegyik kidobóscsapat remekül összekovácsolódott, ellensúlyozva a már létező és exgyarmati alapon szerveződő kölyökbandákat. Ebből persze lehetett volna gond is, de szerencsére nem ez történt, mert a srácok továbbra is kötődtek anyavilági cimboráikhoz akkor is, ha azok esetleg egy szemben álló csapatban kötöttek ki. Így megmaradt a barátságos légkör, peremre szorultak az ész nélkül verekedni vágyók, és szép lassan mindenkiből kifogyott a balhézhatnék.

Legalábbis apu így magyarázta, és továbbra is dagadozott a büszkeségtől.

– Most láthatod, hogyan szövögetjük mi ezt a finom kis kapcsolati hálót – mondta nekem, miközben éppen az egyik kidobósmeccset figyeltük.

– Ó, te jó ég – fakadt ki Savitri. – Olyan szinten folyik itt az önfényezés, hogy menten belevakulok.

– Csak irigykedsz, hogy nem neked jutott eszedbe ez a remek ötlet – vetette ellen apu.

– De bizony nekem jutott az eszembe. Legalábbis egy része. Jane-nel segítettünk is a kivitelezésben, erre csak emlékszel? Most meg egyedül akarod bezsebelni a dicsőséget.

– Ez csak egy aljas rágalom.

– Labda – kiáltott fel Savitri, mire mind lebuktunk, mivel egy eltévedt labda a közönség soraiba vágódott.

Akárki is gondolta ki ezt a kidobósbulit, voltak kellemes mellékhatásai. Már a bajnokság második napján minden csapat elkezdte összerakni a saját indulóját, átböngészték a zenei gyűjteményeket, és dallamok után kutatattak, amellyel felpörgethetik magukat. Bele is futottak egy jókora kulturális résbe: az egyik világon népszerű zenék teljesen ismeretlenek voltak a másikon. A kartúmi srácok a chango-socát tolták, a Ruszról érkezők a groundthumpra gyorsultak és így tovább. Persze mindegyiknek volt ritmusa, és lehetett rá táncolni, de ha véreres szemű és habzó szájú állatot akartál csinálni egyik újdonsült haverodból, elég volt azt mondani neki, hogy a te kedvenc számod jobb az övénél. A népek rendszeresen csattintották ki a kommunikátoraikat, és elővezették kedvenc számaikat, csak hogy az igazukat bizonyítsák.

És akkor elkezdődött vala a Magellan Nagy Zenei Háborúja. Mindannyian összekötöttük kommunikátorainkat, és dühödt elszántsággal bombáztuk kedvenc számaink lejátszási listáival egymást, hogy megmutassuk, miért a mi zenénk a vitathatatlanul legjobb, amit valaha is játszottak a világegyetemben. Nagyon rövid idő alatt nemcsak chango-socából és groundthumpból kaptam meg az adagomat, hanem jött még kill-drill, drone, haploid, happy dance (ezt csak poénból hívták így, mint utóbb kiderült), smear, nuevo pop, tone, classic tone, Erie stomp, doowa capella, shaker és valami nagyon elvetemült cucc, amit keringőnek hívtak, pedig alapvetően nélkülözte a három negyedet, sőt bármilyen felismerhető ritmust, amennyire meg tudtam ítélni. Én nyitott szellemiséggel mindet végighallgattam, majd közöltem rajongóikkal, mennyire sajnálom őket, amiért nem részesülhettek a csodás Huckleberry Soundból, és körbeküldtem a saját listámat.

– Szóval ti a Huckleberryn macskafojtogatással produkáltok zenét? – gúnyolódott Magdy, miután megosztottam vele, Gretchennel és Enzóval az egyik kedvenc számomat, a Delhi Morningot.

– Az szitár, te nagyon majom.

– Ti „szitárnak” nevezitek a fojtogatott macskákat? – ütötte a vasat Magdy.

Enzóhoz fordultam.

– Segíts, kérlek.

– Nem is tudom. Nekem megalapozottnak látszik ez a macskafojtogatós elmélet.

Kapott egyet a karjára.

– Azt hittem, a barátom vagy.

– Az is voltam. De most már tudom, hogyan bánsz a házi kedvenceiddel.

– Ezt figyeld – szólt közbe Magdy. A szitárszólam kivált a kórusból, és ott lebegett még pár másodpercig szívszakasztóan a dal felett. – Ééééééés ez volt az a pillanat, amikor a szegény macska kinyuvadt. Ismerd be, Zoë.

– Gretchen? – néztem az utolsó és legeslegjobb barátomra, aki mindig a védelmemre kelt a filiszteusok ellenében. Gretchen rám nézett.

– Szegény, szegény cicus – mondta, és nevetett. Aztán Magdy felkapta a kommunikátort, és valami rettenetes shakerzajjal kezdte el szennyezni a környezetet.

Csak a jegyzőkönyv kedvéért, a Delhi Morning egyáltalán nem macskazene. De tényleg nem az. Ezek itt mind botfülűek, Magdyval az élen.

Botfülűek, vagy sem, egyre több időt töltöttünk így négyesben. Ameddig mi Enzóval szép finoman, de félreérthetetlenül közeledtünk egymás felé, addig Gretchen és Magdy hol hevesen összefonódott, hol verbálisan a vérét ontotta a másiknak. Tudjátok azt ti, hogy megy ez. Az egyik vezet a másikhoz, és vissza. Gyanítom, a hormonok nyakig benne voltak ebben a csiki-csukiban, mert mindketten virágzó serdülőkorukat tapodták éppen, ha értitek, mire gondolok. Láthatóan mindketten sokat elnéztek a másiknak cserébe némi vizuális élményért és könnyed tipitapiért, amiben, hogy igazságot szolgáltassunk Magdynak, Gretchen is benne volt, ha hihetőnek tekintjük a beszámolóit.

Ami Enzót és engem illetett, mi is jól kijöttünk egymással, valahogy így:

– Csináltam neked valamit – mondtam, és átadtam neki a kommunikátoromat.

– Csináltál nekem egy kommunikátort! Csodás, mindig is szerettem volna egyet.

– Tapír! – Természetesen volt saját kommunikátora, mindannyiunknak volt. A hajón gyakorlatilag minden tizenévesnek volt – Indítsd csak el azt a videót.

Így tett, aztán egy darabig csak nézte. Végül rám nézett.

– Ez egy montázs arról, hogy hányféleképpen talált fejbe a labda?

– Á, dehogy. Vannak olyan részek is benne, amikor nem a fejedet találja el a labda – mondtam, és végigfuttattam az ujjam a lejátszó gyorskereső csíkján.

– Ez itt ni, például – mutattam meg neki azt a részt, amikor ágyékon találja a labda.

– Ó, igazán remek.

– Annyira aranyosan csuklasz össze sajgó fájdalmadban.

– Örülök, hogy így találod – mondta, az enyémnél lényegesen kevesebb lelkesedéssel.

– Hú, nézzük meg még egyszer. Most lassítva.

– Inkább ne, ha kérhetem. Még az emléktől is összerándulok. Voltak terveim azokkal a testrészekkel.

Éreztem, hogy elpirulok, és szarkazmussal próbáltam álcázni.

– Szegény Enzo. Szegény cérnahangú Enzo.

– Az együttérzésed egyszerűen magával ragadó. Szerintem te szereted nézni, ahogy engem lezúznak. Adhatnál inkább valami tanácsot.

– Mozogj gyorsabban! Próbáld elkerülni a labdát!

– Nagyon segítőkész vagy.

– Tessék – mondtam, és ráböktem a [KÜLDÉS] gombra. – Ott van a levelesládádban. Bármikor újraélheted az élményt.

– Nem is tudom, mint mondhatnék erre.

– Írtál nekem valamit?

– Ami azt illeti, igen – felelte Enzo, elővette a kommunikátorát, böködött rajta valamit, és odaadta nekem. Egy újabb vers volt Elolvastam.

– Nagyon aranyos – mondtam. Igazából csodálatos volt, de nem akartam zavarba hozni most, hogy megosztottam vele a videót kényes részei meggyötörtetéséről.

– Hát igen. Még azelőtt írtam, hogy a videódat láttam volna. Ez majd jusson azért az eszedbe – bökött egyet a képernyőjére. – Tessék. Elküldtem. Bármikor újraélheted az élményt.

– Így lesz. – Tényleg ezt fogom csinálni.

– Remek. Mert, tudod, sokat kell ám nekem ezekért kiállni.

– A versekért? – kérdeztem. Enzo bólintott. – Kitől?

– Magdytól, természetesen. Rajtakapott, hogy neked írok, és szénné cikizett érte.

– Magdy irodalmi műveltsége az obszcén limerickekig terjed.

– Magdy nem hülye.

– Azt nem mondtam, hogy hülye lenne. Csak közönséges.

– Hát, mit tehetnék. Ő a legjobb barátom.

– Szerintem jófejség, hogy kiállsz mellette. De meg kell mondjam, ha cikizni mer azért, mert verseket írsz nekem, hát szétrúgom a seggét.

Enzo vigyorgott.

– Te, vagy a testőreid? – kérdezte.

– Ó, ez személyes ügy. Bár lehet, hogy beszervezem Gretchent is.

– Gondolom, benne lenne.

– Méghozzá gondolkodás nélkül.

– Akkor jobban teszem, ha folytatom a versírást – mosolygott Enzo.

– Bizony – megsimogattam az arcát –, örülök, hogy meg tudjuk ezeket beszélni.

Enzo állta a szavát, és napjában többször is érkezett tőle új vers. A legtöbbje aranyos volt és vicces, és csak mérsékelten felvágós, mert Enzo mindenféle versformát használt, írt haikukat és szonetteket, niebelungizált alexandrinokat és másféléket, amikről azt se tudom, micsodák, de azért láthatod, hogy nem véletlenül néznek ki úgy, ahogy.

És természetesen mindet megmutattam Gretchennek, aki nagyon erősen próbálkozott, hogy el ne ámuljon.

– Itt elrontotta az időmértéket – mondta meccs közben, miután elolvasta az egyiket Savitri is odaült mellénk nézni a játékot, éppen szünetet tartott a munkában. – Én szakítanék vele a helyedben – fejezte be a verselemzést Gretchen.

– Nem rontotta el, és különben sem a fiúm.

– A csávó óránként küldi neked a verseket, és azt mered állítani, hogy nem a fiúd???

– Ha a fiúja lenne, már nem küldözgetne neki verseket – szólt közbe Savitri.

– Hát persze – csapott a homlokára Gretchen. – Így már minden érthető.

– Ide vele – vettem vissza a kommunikátoromat. – Micsoda cinizmus.

– Csak azért mondod, mert niebelungizált alexandrinokat kapsz – állította Savitri.

– Elrontott időmértékkel – tette hozzá Gretchen.

– Álljatok le! Mindketten! – szólítottam fel őket, és megfordítottam a kommunikátoromat, hogy fel tudjam venni a meccset Enzo csapata játszott a Sárkányok ellen a bajnokság negyeddöntőjében. – A rám zúdított keserűségetek miatt nem tudom rendesen figyelni, ahogy Enzót lemészárolják a pályán.

– Na, ennyit a cinizmusról – állapította meg Gretchen.

Egy hangos puffanás hallatszott a pálya felől, ahogy a becsapódó labda összegyűrte Enzo arcát. A fiú mindkét kezével a fejéhez kapott, hangosan káromkodott, és térdre esett.

– És tessék – mondtam.

– Szegény fiú – így Savitri.

– Túléli – értékelte az eseményt Gretchen. – Te meg felvetted.

– Benne lesz az összefoglalóban, az biztos.

– Talán említettem már, hogy nem érdemled meg őt, ugye?

– Hé! Ő verseket ír hozzám, én pedig dokumentálom a fizikai alkalmatlanságát a játékra. Így működik a kapcsolatunk.

– Mintha azt mondtad volna, hogy nem a fiúd – értetlenkedett Savitri.

– Nem is – mondtam, és elmentettem a megalázó felvételt az Enzo nevű alkönyvtáramba. – De ez nem jelenti azt, hogy ne lennénk kapcsolatban. – Elraktam a kommunikátort, és üdvözöltem a köreinkbe érkező Enzót, aki még mindig a fejét fogta.

– Szóval ezt is felvetted – mondta Enzo, amint meglátott Gretchen és Savitri felé fordultam vigyorogva, mintha azt mondanám: Látjátok? De csak a szemüket forgatták.

*

Mindennel együtt egy jó hét kellett a Magéllánnak ahhoz, hogy a Főnix Állomásról kihajózva maga mögött hagyjon minden jelentős gravitációforrást, és képes legyen a Roanoke-rendszerbe ugrani. A legtöbb időt a kidobósbajnokság nézésével, valamint zenehallgatással töltöttem, de sokat cseverésztünk az új barátaimmal, és persze rendszeresen rögzítettem Enzo szerencsétlen baleseteit a labdával. Mindezeken túl még arra is szakítottam időt, hogy megismerkedjek azzal a bolygóval, amelyen a hátralévő életünket tölteni fogjuk.

Volt, amit már korábban is tudtam: például hogy a Roanoke egy VI. osztályba tartozó bolygó, ami azt jelenti (és ezt leellenőriztem a Gyarmatügyi Minisztérium Gyarmatosítási Szabályzatában, már amikor a kommunikátoromnak volt hálózati hozzáférése), hogy a bolygó nem tér el többel a Föld gravitációjától, légkörétől, hőmérsékletétől és keringési idejétől, mint tizenöt százalék, a bioszférája azonban nem kompatibilis az emberi biológiával. Ami meg azt jelenti, hogy ha megeszel valamit, ami ott termett, akkor valószínűleg a beled is kihányod, persze csak akkor, ha nem fordulsz fel azon nyomban.

(Ettől persze kíváncsi lettem, hány bolygóosztályt különböztetünk meg összesen. Kiderült, hogy tizennyolcat, amiből tizenkettő tekinthető – elvileg legalábbis – élhetőnek. Azért ha egy XII. osztályú bolygóra tartasz telepesnek, jobban teszed, ha gyorsan megkeresed a menekülőkapszulát, vagy csatlakozol a hajó legénységéhez, mert hidd el nekem, nem akarsz egy ilyen bolygóra leszállni, hacsak nem okvetlenül szükséges. Kivéve persze, ha szereted, hogy a testsúlyod a két és félszerese a szokásosnak, és hogy az ammóniával teli légkörben nem megfulladsz, hanem feloldódsz. Csak hogy tudd. Arra az esetre, ha történne valami. Isten hozott otthon.)

Szóval mit csinálsz egy VI. osztályú bolygón, ha a magkolóniával tartasz? Hát, ahogy azt már Jane is megmondta a Huckleberryn: dolgozol. Csak annyi élelemmel érkezel, ami elég addig, ameddig meg nem termeled magadnak. De mielőtt beindulna a saját termelés, meg kell művelni a talajt, hogy befogadja a növényeket, amelyek aztán el tudják látni az embereket és a többi földi eredetű élőlényt, vagyis az összes háziállatunkat Közben persze vigyázni kell arra is, hogy meg ne fulladjunk a még megmunkálatlan földből kipárolgó anyagokban. És persze vigyázni kell a már említett háziállatokra (meg a hobbiállatokra, a kisgyerekekre és a felkészítésüket elhanyagoló felnőttekre), hogy ne legeljenek le vagy kóstoljanak meg semmit a bolygó növényzetéből, ameddig el nem végezték az adott növény toxikológiai ellenőrzését, hogy biztonságos-e. A rendelkezésünkre bocsátott tananyagok szerint ez nem is olyan egyszerű, mint amilyennek hangzik, mert a háziállatok nem mindig hallgatnak a jó szóra, ahogy egy-egy kisgyerek vagy felnőtt sem.

Szóval, ha előkészítetted a talajt, és sikeresen távol tartottad az állataid meg az ostobább embereid a mérgező tájban való torkoskodástól, akkor eljött az ideje a vetésnek. És csak vetsz, és vetsz, és vetsz, mintha az életed múlna rajta. Mert tényleg az életed múlik rajta. Hogy mindenki átérezhesse ennek a fontosságát, az eligazító anyagok tele vannak piszok sovány telepesek képeivel, akik elcseszték a vetésüket, és a tél végén sokkal karcsúbbak voltak, mint az elején. De voltak, akik rosszabbul jártak. A Gyarmati Szövetség nem fog kirántani a bajból, ha elbuksz, és nemritkán az életed a tét.

Ha pedig túl vagy a szántáson, vetésen és aratáson, akkor kezded az egészet elölről, és csinálod folyamatosan – miközben építed persze az infrastruktúrát is, mert egy magkolónia másik fő feladata előkészíteni a terepet a telepesek következő, nagyobb hullámának, amelyik néhány szabványév múlva érkezik. Úgy képzelem, leszállnak a bolygón, körülnéznek, meglátják, hogy mit csináltál, és azt mondják majd: „Hát, ez a gyarmatépítés nem is látszik olyan nehéznek.” Na, ennél a pontnál fogsz behúzni nekik egyet.

És miközben ezekkel a dolgokkal foglalatoskodsz, a fejedben végig ott fog motoszkálni a gondolat, hogy bizony az új gyarmatok a legsebezhetőbbek. Van annak oka, hogy az emberiség gyarmatosítja a VI. osztályú bolygókat, ahol a bioszféra megölheti a telepeseket, sőt a XII. osztályúakat is, ahol minden más is megölheti őket. Nevezetesen az az oka, hogy számos fajjal osztozunk még a világűrön, akiknek nagyon hasonlóak a környezeti igényeik, és mindenki annyi bolygót akar megszerezni magának, amennyit csak tud. És ha valaki már lakik a kinézett bolygón, hát, akkor dolgozni kell az ügyön.

Tudtam én ezt nagyon jól. Mint ahogyan John és Jane is.

De nem hiszem, hogy a többiek nagyon átérezték volna a helyzetüket – sem a korombéliek, sem az idősebbek. Azt a helyzetet ugyanis, hogy VI. osztályú bolygó ide vagy oda, gondozott ültetvények, vagy sem, és egyáltalán minden, amit tettek, és amiért dolgoztak, nem fog számítani akkor, ha az égen felbukkan egy űrhajó, amely tele lesz olyan lényekkel, akik maguknak akarják a bolygódat, és te útban vagy. Ez olyasmi, amit nem lehet felfogni egészen addig, ameddig be nem következik.

Vagy ha eszükbe is jut ez a népeknek, akkor sem törődnek vele, mert nem tudnak vele kezdeni semmit. Nem katonák vagyunk, hanem telepesek. Ha telepes vagy, elfogadod az ezzel járó kockázatot is. És ha már egyszer elfogadtad, megteheted, hogy nem törődsz vele, ameddig nem feltétlenül szükséges.

Azon a héten a Magellanon bizony nem kellett ezen gondolkodnunk. Jól éreztük magunkat, talán túlságosan is jól, ha becsületesek akarunk lenni. Azt gyanítottam, hogy az élet a gyarmaton nem lesz feltétlenül ilyen. Szóba is hoztam ezt apunak, miközben a kidobósbajnokság döntőjét néztük. A Sárkányok vérvörös labdaesővel bombázták porrá az addig veretlen Nyálkagombákat, Magdy csapatát. Ez teljesen rendben is volt, Magdy már amúgy is kezdett elviselhetetlenné válni a csapata nyerőszériájától. Jól fog jönni a srácnak az alázat.

– Hát persze hogy nem ilyen lesz az élet – ismerte el apu. – Szerinted lesz majd időnk kidobósozni, ha egyszer leszállunk a Roanoke-ra?

– Nem csak a kidobósra gondoltam.

– Tudom. De nem szeretném, hogy aggódj emiatt. Hadd meséljek el neked egy történetet.

– Ó, te jó ég. Már megint egy történet.

– Nagyon vicces – húzta a száját apu. – Szóval, amikor eljöttem a Földről és csatlakoztam a Gyarmati Véderőhöz, nekünk is volt egy ilyen hetünk. Akkor kaptuk az új testeket, olyan zöldeket, mint amilyen Rybicki tábornoknak is van, és azt a parancsot kaptuk, hogy bulizzunk, ahogy a csövön kifér, egy egész hétig.

– Szerintem ez tuti recept egy jó nagy balhéra.

– Talán igen – ismerte be apu. – De leginkább két dologra volt jó. Az egyik, hogy megszoktuk, mire is képes az új testünk. A másik, hogy volt időnk jól érezni magunkat és barátokat szerezni, mielőtt háborúba vonulunk. Volt egy kis csönd a vihar előtt.

– Vagyis adtál nekünk egy hét bulit, mielőtt lezavarsz mindannyiunkat a sóbányába.

– Hát, ha nem is a sóbányába, de ki a terepre igen – értett egyet apu, és a pályán gyűrkőző srácok felé intett. – Nem hinném, hogy minden új barátod fejébe eljutott, de ha leszállunk, ők is munkára lesznek fogva. Ez egy magkolónia. Minden munkáskézre szükség van.

– Kész szerencse, hogy remek iskoláztatásban részesültem, mielőtt elhagytuk a Huckleberryt.

– Ó, a Roanoke-on is kell majd iskolába járnod, Zoë. Amellett, hogy dolgozol. Mint ahogyan minden barátodnak is.

– Ez szörnyű igazságtalanság – ellenkeztem. – Dolgozni és tanulni.

– Ne várj túl sok együttérzést a részünkről – ütötte a vasat apu. – Ameddig ti ültök és olvastok, mi kint leszünk a mezőn izzadva és robotolva.

– Ki is pontosan ez a „mi”? – kérdeztem. – Te vagy gyarmat vezetője. Te csak adminisztrálni fogsz.

– Újgoán békebíró koromban is műveltem a földet.

Elhúztam a számat.

– Úgy érted, te fizettél a vetőmagért, és hagytad, hogy Chaudry Shujaat felesbe művelje a földedet.

– Látom, még nem érted a lényeget – magyarázta apu. – A lényeg az, hogy amikor eljutunk a Roanoke-ra, mindannyiunknak rengeteg dolga lesz. És ami segíthet nekünk átvészelni ezt az időszakot, azok a barátok. Nálam ez bevált, amikor katona voltam. Te is szereztél barátokat a múlt héten, ugye?

– Igen.

– Szeretnéd nélkülük kezdeni az új életedet a Roanoke-on?

Gretchenre gondoltam, meg Enzóra, és még Magdyra is.

– Nem.

– Akkor ez a hét elérte a célját. Azon a pályán vagyunk, hogy a tíz különböző világ telepeseinek egy közös világot teremtsünk, idegenekből barátokat faragjunk. Mert mindannyiunkak szüksége lesz a másikra. Így jobban tudunk majd együtt dolgozni. Hát ez a gyakorlati haszna egy hét tömény bulizásnak.

– Aáá! – álmélkodtam. – Szóval így szövögeted a személyközi kapcsolatok finom kis hálóját!

– Igen – ismerte el apu, és láttam a szeme csillanásából, hogy megértette a felkiáltásomban rejtőző kritikát. – Ezért vagyok vezető.

– Ez minden?

– Legalábbis ezt mondom magamnak.

A Sárkányok ebben a pillanatban kiejtették az utolsó Nyálkagombát, és vad ünneplésbe kezdtek. A meccset végigszurkoló telepesek csatlakoztak az ovációhoz, és a hangulat kezdett a tetőfokára hágni, ahogy közeledtünk az este igazi nagy eseményéhez, az ugráshoz a Roanoke-hoz. Amire már csak szűk félórát kellett várni.

Apu felállt.

– Eljött az én időm – mondta. – Fel kell készülnöm a díj átadására a Sárkányoknak. Milyen kár érte. A Nyálkagombáknak szurkoltam. Imádom a nevüket.

– Azért próbáld meg túltenni magad a bánaton – vigasztaltam.

– Próbálom. Itt leszel az ugrásnál?

– Te most viccelsz velem? Mindenki itt lesz az ugrásnál. A világért ki nem hagynám.

– Remek – nyugtázta apu. – Az mindig jó, ha a változást nyitott szemmel fogadjuk.

– Gondolod, hogy annyira más lesz?

Apu nyomott egy puszit a fejem búbjára, és megölelt.

– Kicsim, meg vagyok győződve arról, hogy nagyon más lesz. Amit viszont nem tudok még csak elképzelni sem, hogy mennyire lesz más.

– Hát, szerintem ki fogjuk találni.

– Így van, kábé huszonöt perc múlva. Nézd, ott van anyád és Savitri – mutatott a tömegbe. – Ünnepeljük együtt az új világot, rendben?

II. RÉSZ

TIZENKETTŐ

Előbb némi zörgés és csörgés volt, aztán egy tompa huppanás, és végül már csak a sikló hajtóműveinek elhalkuló sivítása. Ennyi volt, földet értünk a Roanoke-on. Hazaértünk, most először.

– Mi ez a bűz? – kérdezte Gretchen az orrát fintorgatva.

Én is szippantottam a levegőből, majd csatlakoztam a fintorgáshoz.

– Szerintem sikerült egy halom szennyes zokniban landolni. – Igyekeztem Babart megnyugtatni, aki valamiért nagyon izgatottnak látszott, talán neki tetszett a szag.

– A bolygó ilyen – mondta Anna Faulks, aki a Magellan legénységéhez tartozott, és jó pár fordulót tett már a kirakodás során. A gyarmat alaptábora lassan készen állt a telepesek fogadására. Mivel Gretchennel együtt vezetők gyerekei voltunk, megengedték, hogy az utolsó konténerekkel jöjjünk le, ahelyett hogy a többi telepessel tartanánk a „marhavagonoknak” csúfolt siklókban. A szüleink már napok óta a bolygón voltak, és irányították a kirakodást. – És van még egy újságom – folytatta Faulks. – Még most a legkellemesebb errefelé a szag. Amikor elkezd fújni a szél az erdő felől, na, akkor lesz csak igazán rossz.

– Miért? – kérdeztem. – Akkor milyen?

– Nagyjából mintha minden ismerősöd egyszerre hányná le a cipődet.

– Csodás – állapította meg Gretchen savanyú arccal.

A raktér hatalmas ajtói jókora zajjal nyíltak ki. Volt egy kis légmozgás a rakodótérben, ahogy a raktér levegője egy pillanat alatt elkeveredett a bolygóéval. És a bűz valósággal orrba vágott minket.

Faulks ránk mosolygott.

– Próbálják meg élvezni, hölgyeim. Hátralévő életük minden napján ezt fogják érezni.

– Ahogy maga is – dobta vissza a labdát Gretchen Faulksnak, akinek erre lefagyott a mosoly az arcáról.

– Perceken belül elkezdjük kirakni a konténereket. Jobb, ha mentek, igazán nagy kár lenne, ha a becses személyetek véletlenül a konténerek alá kerülne.

– Faulks otthagyott bennünket, és csatlakozott a rakodószemélyzethez.

– Ez kedves volt – mondtam Gretchennek. – Nem biztos, hogy ez volt a tökéletes időpont arra, hogy emlékeztesd: ő is itt ragadt.

Gretchen megvonta a vállát.

– Megérdemelte – mondta, és elindult a rakodótér kijárata felé.

A szám szélébe haraptam, és úgy döntöttem, válasz nélkül hagyom. Az utolsó pár napban mindenki tiszta ideg lett. Ugyanis kiderült, hogy elvesztünk.

*

Azon a napon, amikor a Roanoke-ra ugrottunk, apu bejelentette, hogy elvesztünk.

– Tudom, hogy keringenek már a pletykák, ezért szeretném elsőnek leszögezni: biztonságban vagyunk – mondta a telepeseknek. Ugyanazon az emelvényen állt, amelyen pár órával korábban az ugrás visszaszámlálásakor álltunk.

– A Magellan biztonságban van, és jelenleg nem fenyegeti semmi veszély.

A tömeg körülöttünk láthatóan megkönnyebbült. Kíváncsi vagyok, hányan szúrták ki a „jelenleg” szót. Erős volt a gyanúm, hogy John nem véletlenül fogalmazott így. És tényleg.

– De nem ott vagyunk, ahová mondták, hogy megyünk – folytatta. – A Gyarmati Szövetség nem arra a bolygóra küldött bennünket, ahová számítottuk. Azért tették ezt, mert tudomást szereztek arról, hogy idegen fajok egy szövetsége, amelyik Konklávénak nevezi magát, megtiltotta nekünk a gyarmatosítást, és akár erőszakot is alkalmaz, hogy ennek a tiltásnak érvényt szerezzen. Nincs kétségünk afelől, hogy ott vártak ránk, ahová eredetileg ugranunk kellett volna. Ezért máshová küldtek bennünket, egy teljesen másik bolygóhoz. Most az igazi Roanoke fölött lebegünk.

– Ebben a pillanatban biztonságban vagyunk – folytatta John –, de a Konklávé keres bennünket. Ha megtalál, megpróbál majd eltávolítani minket, ha másképp nem megy, erőszakkal. Ha nem megyünk önszántunkból, megsemmisítik a gyarmatot. Biztonságban vagyunk, de nem fogok hazudni nektek. Vadásznak ránk.

– Vigyenek vissza bennünket – hallatszott egy kiáltás. Többen egyetértően mormogtak.

– Nem mehetük vissza – felelte John. – Zane kapitányt és legénységét a Gyarmati Véderő távirányítással elvágta a hajó vezérlőrendszereitől. Ezért a kapitány és a Magellan legénysége is csatlakozni fog hozzánk a Roanoke-on. Amint a teljes rakomány és minden ember lent lesz a bolygón, a Magellant megsemmisítik. Nem mehetünk vissza. Egyikünk sem mehet vissza.

Az emberek a teremben dühös kiáltásokban és izgatott vitákban törtek ki. Apunak végül sikerült valamelyest megnyugtatnia az embereket.

– Egyikünk sem tudott erről. Én sem. Jane sem. A gyarmati képviselőitek sem. Zane kapitányt meg végképp nem avatták be. Mindannyiunk elől eltitkolták. A Gyarmati Szövetségnek és a Gyarmati Véderőnek megvan a maga oka, amiért úgy gondolják, nagyobb biztonságban vagyunk itt, mintha visszatérnénk a Főnixre. Akár egyetértünk ezzel, akár nem, nincs más választásunk.

– Mit fogunk csinálni? – kérdezte egy másik hang a tömegből.

Apu a hang irányába nézett.

– Azt fogjuk csinálni, amiért eredetileg idejöttünk – mondta. – Felépítünk egy gyarmatot. Lássátok be: amikor a gyarmatosítást választottuk, tudtuk, hogy kockázatokkal jár. Mindannyian tudjuk, hogy a magkolóniák mennyire veszélyesek. Még ha a Konklávé nem is keresne bennünket, akkor is fennállna annak a veszélye, hogy egy idegen faj lerohan bennünket Ezen nem változtat semmi. Annyi a különbség, hogy a Gyarmati Szövetség jó előre tudomást szerzett arról, hogy ki vadászik ránk, és miért. Ez lehetővé tette, hogy biztonságba helyezzenek bennünket rövid távon, ami mindenképpen előnyöket jelent hosszú távon is. Mert tudjuk, hogy mit kell tennünk ahhoz, hogy ne találjanak meg minket. Tudjuk, hogyan maradjunk biztonságban.

Megint mormogás és pusmogás indult el a tömegben. Egy nő jobbra tőlem meg is kérdezte hangosan:

– És mit kell tennünk ahhoz, hogy biztonságban maradjunk?

– Ezt részletesen a gyarmati képviselőitek fogják elmagyarázni – felelte John. – Ellenőrizzétek a kommunikátoraitokat, mindenkinek megjelöltünk egy helyet a Magellanon, ahol találkozhat anyavilági társaival és a képviselőjével. Ők fogják elmondani, hogy mit kell tenni, és válaszolnak a kérdésekre. De egy dolgot világosan kell látnunk. Mindenkinek együtt kell működnie ebben. Mindenkinek áldozatot kell vállalnia. Munkánk, hogy benépesítsük ezt a világot, eddig sem volt egyszerű. Most csak nehezítettek rajta.

– De meg tudjuk csinálni – mondta apu, és a hangjából kicsendülő eltökéltség jó pár embert meglepett a tömegben. – Amit tőlünk elvárnak, az csak nehéz, de nem lehetetlen. Meg tudjuk csinálni, ha együttműködünk. Meg tudjuk csinálni, ha tudjuk, hogy számíthatunk a másikra. Akárhonnan is jövünk, most már mindannyian roanoke-iak vagyunk. Én sem így képzeltem, de csak így tudjuk végigcsinálni. Mert meg tudjuk csinálni. Meg kell csinálnunk. És együtt kell megcsinálnunk.

*

Kiléptem a siklóból, és lábamat az új világ földjére tettem. Bokáig ért a sár.

– Csodás – dünnyögtem, és elindultam. A sár bokáig magába szívta a lábam. Próbáltam a szívásra nem tágabb értelemben gondolni. Közben Babar is kiszáguldott a siklóból, és a környéket szaglászta. Legalább ő boldog volt.

Körülöttem a Magellan személyzete szorgoskodott. Azok a siklók, amelyek korábban szálltak le, éppen megszabadultak a rakományuktól, egy másik sikló meg éppen leszálláshoz készült egy kicsivel arrébb. Szabványméretű konténerek hevertek mindenfelé. Miután kipakolják a konténereket, általában visszaküldik a siklókkal, hogy újra fel lehessen használni őket. Senki nem akart pocsékolni vagy szemetelni. Most azonban nem volt értelme visszaküldeni a konténereket a Magellanra, mert az nem fog visszamenni, és a konténereket sem fogják soha többé megtölteni. Voltak konténerek, amiket ki sem pakoltak. Jelenlegi helyzetünket tekintve értelmetlen lett volna erőt fecsérelni rá.

Ez persze nem jelentette azt, hogy a konténerek haszontalanok lettek volna, sőt, ellenkezőleg. Pár száz méternyire tőlem védőfal épült a konténerekből.

A védőfalon belül lesz majd az átmeneti szállásunk, egy falucska, amit már el is neveztünk Croatoannak. Ide fog bezsúfolódni mind a kétezer-ötszáz telepes, valamint a Magellan felettébb morcos legénysége, ameddig apu, anyu és a többi vezető be nem fejezi a terület felmérését, hogy lássuk, mit is kell tennünk a túlélésért.

A Magellan matrózai éppen a helyére emeltek egy konténert a védőfalban. Villás targoncával csinálták: az utolsó pillanatban lekapcsolták az energiát, és hagyták, hogy a konténer szabadon essen be a helyére az utolsó pár milliméteren. A puffanás után még ilyen távolságból is éreztem, hogy megremeg a föld. Akármi is töltötte meg a konténert, jó nehéz lehetett. Talán éppen azok a mezőgazdasági gépek voltak benne, amelyeket soha többé nem szabad majd használnunk.

Gretchen már alaposan lehagyott. Arra gondoltam, belehúzok és utolérem, de aztán észrevettem Jane-t, ahogy kijön az egyik frissen lerakott konténer mögül, és szóba elegyedik az egyik matrózzal. Így inkább feléje indultam el.

*

Amikor apu az áldozatról beszélt, rövid távon két dolgot emelt ki.

Először is megszakítunk minden kapcsolatot a Roanoke és a Gyarmati Szövetség többi területe között. Bármi, amit a szövetség felé küldünk, az árulónk lehet, akár egyetlen, adatokkal megtömött ugrószonda is. Bármit küldenének nekünk, az is elárulhat bennünket. Ez azt jelentette, hogy úgy istenigazából el leszünk szigetelve, se támogatás, se utánpótlás, de még csak levelek sem a barátainktól és a szeretteinktől. Magunk voltunk.

Elsőre ez nem tűnt olyan nagy dolognak. Végül is mind magunk mögött hagytuk a régi életünket, amikor a gyarmatosítást választottuk. Istenhozzádot mondtunk mindazoknak, akik nem jöttek velünk, és a legtöbben tudtuk, hogy nagyon-nagyon sokáig nem találkozunk velük. De az összeköttetés nem volt teljesen elvágva. Ugrószondák mentek volna napi rendszerességgel a gyarmatról, leveleket és adatokat hordva vissza a Gyarmati Szövetség területére. Ugrószondáknak érkezni is kellett volna napi rendszerességgel, hogy elhozzák a leveleket, az újságokat, az új műsorokat és zenéket, és mindazt, amitől úgy érezhetjük, hogy még mindig az emberiség része vagyunk, még akkor is, ha egy távoli gyarmaton élünk, és kukoricát termelünk.

És most ebből az egészből semmi nem maradt. Mindennek lőttek. Először a „műsorszünetet” és az újságok elakadását veszed észre – nem kellemes ám, ha rá vagy gyógyulva egy sorozatra vagy egy zenekarra, és azt hitted, hogy majd tudod tartani a lépést. De aztán nagyon gyorsan rájössz, hogy valójában semmit nem fogsz hallani azokról, akikkel korábban éltél, és akiket magad mögött hagytál. Nem fogod látni az újszülött unokatestvéred első lépéseit. Nem fogod megtudni, hogy a nagymamád meghalt. Nem látod majd azokat a felvételeket, amiket a legjobb barátod készít az esküvőjéről, nem olvasod azokat a történeteket, amikkel egy másik haverod házal kétségbeesetten, és nem látod a képeket a helyekről, amiket imádtál, előtérben azokkal az emberekkel, akiket még mindig szeretsz. Mind odalett, talán örökre.

A felismerés belevágott az emberekbe, és bizony fájdalmas volt, de még fájdalmasabb volt ráeszmélni arra, hogy mindez azt is jelenti egyben, hogy senki, akinek számítottunk valaha, nem fog tudni semmit arról, hogy mi történt velünk. Ha a Gyarmati Szövetség nem kötötte az orrunkra, hogy hova küld bennünket, akkor egész biztosan nem fogja megosztani a többiekkel sem, hogy mekkorát kampóztak a hollétünkkel kapcsolatban. Mindenki, akit valaha ismertünk, úgy tudja: elvesztünk. Néhányan közülük majd azt gondolják, hogy direkt elpusztítottak bennünket John, Jane és én nem különösebben aggódtunk emiatt, mivel egymáson kívül nem voltak más élő rokonaink, de mindenki másnak voltak otthon maradt családtagjai, akik mostanra bizonyára már gyászolták őket. Savitri édesanyja és nagymamája például még élt, és amikor megláttam Savitri arckifejezését, akinek éppen akkor esen le, hogy valószínűleg már halottnak is gondolják, hát nagy kedvem lett volna odarohanni, és megölelni.

Abba meg bele se mertem gondolni, hogy az obinok miképpen fogadják majd az eltűnésünket Csak reméltem, hogy a Gyarmati Szövetség obinokhoz delegált nagykövete tiszta alsóneműben távozott, miután az obinok magukhoz rendelték.

A második áldozat azonban még ennél is fájdalmasabb volt.

*

– Itt vagy hát – mondta Jane, ahogy odamentem hozzá. Megpaskolta Babart, aki próbált felugrani rá.

– Nagyon úgy néz ki – mormogtam. – Ez itt mindig ilyen?

– Milyen?

– Saras. Esős. Hideg. Ragacsos.

– A tavasz elejére értünk ide. Egy darabig még ilyen lesz. Aztán, azt gondolom, lesz ez még jobb is.

– Azt gondolod?

– Azt hiszem. De nem tudjuk pontosan. Elég foghíjasak az adataink erről a bolygóról. Úgy néz ki, a Gyarmati Szövetség nem csinálta meg a rendes felmérést a bolygóról. És nem küldhetünk föl műholdakat, hogy az időjárás és a klíma változásait kövessük. Szóval igen, reménykednünk kell, hogy jobb lesz. Tudni persze még jobb lenne. De most ennyink van. Hová lett Gretchen?

Arrafelé biccentettem a fejemmel, amerre Gretchen eltűnt.

– Szerintem az apját keresi.

– Minden rendben van köztetek? Eddig sülve-főve együtt voltatok.

– Persze. Csak mindenki elég feszült volt az elmúlt pár napban. Mi is, azt hiszem.

– És mi a helyzet a többi barátoddal?

Megvontam a vállam.

– Enzót nem sokat láttam mostanság. Szerintem eléggé kiütötte a gondolat, hogy itt ragadtunk. Még Magdy sem volt képes felvidítani. Elmentem hozzá párszor, de nem nagyon volt értelme, csak nézett maga elé, na, nem mintha én magam sokkal vidámabb lettem volna. Még mindig küldözgeti a verseit.

Papíron. Magdy a küldönce. Amit egyébként piszokul utál.

Jane elmosolyodott.

– Enzo egy rendes srác.

– Tudom. Csak attól tartok, nem a legjobb időt választottam arra, hogy összejöjjünk.

– Hát, te is mondtad, hogy mindenki feszült volt az elmúlt pár napban. De túl leszünk rajta, és minden jobbra fordul.

– Nagyon remélem – mondtam, és komolyan gondoltam. Nyűgös és depressziós voltam, a legjobb szándékaim ellenére is. Nekem is megvoltak a korlátaim, és tudtam, hogy közel járok hozzájuk. – Hol van apu? És hol vannak Apacukáék? – A két obin már az első siklóval lejött, apuval és anyuval együtt, de azóta a színüket sem lehetett látni a Magellanon. És mivel ez ment napok óta, kezdtek hiányozni.

– Apacuka és Fundaluka deríti fel a környező vidéket. Segítenek részletes térképet rajzolni. Ez most minden idejüket leköti, de legalább távol tartja őket a telepesektől. Erős a gyanúm, hogy a telepesek többsége nem lenne túl barátságos a nonhumánokkal, és ha lehet, szeretnénk elkerülni, hogy beléjük kössenek.

Ezt csak helyeselni tudtam. Bárkinek, aki beleköt Apacukába vagy Fundalukába, az a minimum, hogy eltörik valamije. És Apacukáék attól sem lennének népszerűbbek (sőt ellenkezőleg), ha amúgy igazuk lenne. Jó húzás volt aputól és anyutól, hogy eltüntették őket szem elől.

– Apád Manfred Trujillónál van éppen – utalt Jane Gretchen apjára. – Az átmeneti szállást tervezgetik. Úgy fog kinézni, mint a római légiók táborhelye.

– Attól félünk, hogy megtámadnak bennünket a vizigótok?

– Fogalmunk sincs, kik fognak megtámadni bennünket – Jane tökéletesen tárgyilagos helyzetértékelésében nem volt semmi, ami olyan nagyon felvidított volna. – Szerintem Gretchent is ott fogod találni apádékkal. Csak menj be a táborba egyenesen, és ott lesznek.

– Egyszerűbb lenne, ha csak megcsörgetném a kommunikátorát – állapítottam meg.

– Egyszerűbb lenne – értett egyet Jane. – De már nem ez a módja. Használd inkább a szemedet. – Nyomott egy gyors puszit a homlokomra, és odébbállt, hogy megvitasson valamit a Magellan legénységével. Sóhajtottam egyet, és elindultam a táborba, hogy megtaláljam aput.

*

A második áldozat: semmilyen eszközt nem használhattunk többé, amiben volt számítógép. Ami azt jelentette, hogy a legtöbb felszerelésünkről le kellett mondanunk.

A rádióhullámok miatt. Minden egyes elektronikus szerkezet rádióhullámokkal tartotta a kapcsolatot az összes többi szerkezettel. Mert még azokat a pindurka rádióüzeneteket is kiszúrhatja valaki, ha kellőképpen elszántan keresi. És biztosan tudtuk, hogy bennünket nagyon elszántan keresnek. A szerkezetek közötti adatcsere kikapcsolása nem volt elég jó megoldás, mert mint azt megtudtuk, a bonyolultabb szerkentyűk belső részrendszerei is rádióval kommunikálnak egymással.

Az elektronikánk sajnos bizonyítékot szolgáltatott volna arra, hogy itt vagyunk, és ha valaki megtudta volna, hogy milyen frekvenciákat használunk, egészen egyszerűen küldhetett volna a távolból egy jelet, hogy bekapcsolja a cuccainkat. Vagy valami ilyesmi. Nem vagyok mérnök. De azt megértettem, hogy a felszerelésünk nagy részéről le kell mondanunk. Nemcsak használhatatlanok voltak, hanem kifejezetten veszélyesek ránk nézve.

A felszínre költözéshez és a tábor felépítéséhez még megkockáztattuk az elektronika használatát. Számítógépek nélkül leszállni a siklókkal túl nagy kaland lett volna. Nem is az út a hajóról a táborba, mint inkább maga a leszállás lett volna kalandos (és jó véres). De amint lent voltunk a felszínen, annyi is volt. Átmentünk sötétbe, és minden felszerelés, amiben elektronika volt, ott maradt szépen a konténerekben, jó eséllyel örökre.

Ilyenek voltak a számítógépek, a szórakoztatókonzolok, a fejlett mezőgazdasági gépek, a tudományos eszközök, az orvosi felszerelések, a konyhai cuccok, a járművek és a játékok. Meg persze a kommunikátorok.

Na, ez nem volt egy népszerű fejlemény. Mindenkinek saját kommunikátora volt, és mindenkinek ott volt az élete a kommunikátorában. A kommunikátorban tartottad az üzeneteid és a leveleid, a kedvenc sorozataid, zenéid és olvasnivalóid. A kommunikátor kötött össze a barátaiddal, azon keresztül.

játszottál velük. Azzal csináltál fényképeket és videókat. Azzal osztottad meg élményeidet a szeretteiddel. Az volt a koponyán kívüli agyad.

És most hirtelen ez is odalett. Minden egyes kommunikátort – ami kicsit több volt, mint fejenként egy – begyűjtöttek a telepesektől, és leltárba vettek. Páran megpróbálták eldugni, és egy telepes leütötte a Magellan-matrózt, akit a begyűjtéssel megbíztak. A telepes – Zane kapitány kedves felajánlásának eredményeképpen – a Magellan fogdájában töltötte az éjszakát. Azt beszélték, hogy a kapitány lecsavarta a fűtést a fogdában, és a fickó egész éjjel ébren vacogott.

Mélységesen együtt tudtam érezni a belobbant agyú telepessel. Már három napja, hogy a kommunikátorom nélkül vagyok kénytelen élni, és még mindig rajtakapom magam, ahogy érte nyúlok, ha Gretchennel szeretnék beszélni, vagy hallgatnék valami zenét, vagy megnézném, hogy küldött-e valamit Enzo, vagy csinálnék valamit abból a százféle dologból, amit amúgy naponta műveltem a szerkezettel. Erős a gyanúm, hogy a népek többek között azért is voltak annyira pattanásig feszülve, mert egyszerűen amputálták a koponyán kívüli agyukat. Nem is tudod, mennyire függsz a kommunikátorodtól, ameddig le nem kell mondani arról a vacakról.

Mindannyian magunkon kívül voltunk, hogy nem használhattuk többé a kommunikátorainkat, de ott motoszkált a tudatom mélyén a sanda gyanú, hogy azért hagytuk magunkat elragadtatni a kommunikátorok hiánya miatt, hogy ne kelljen szembenéznünk a ténnyel, mennyi más, a túléléshez valóban szükséges eszközről kellett lemondanunk még. Nem lehet csak úgy kiiktatni a számítógépeket a mezőgazdasági gépekből, mert azok nélkül egyszerűen nem fognak működni, túlságosan is össze vannak építve. Olyan, mintha kivennék az agyadat, és azt várnád a testedtől, hogy tovább működjön. Szerintem senki sem akart szembenézni azzal a ténnyel, hogy igazából mekkora bajban voltunk.

Valójában egyetlen dolognak köszönhettük azt, hogy életben maradtunk, mégpedig annak, hogy ott volt velünk kétszázötven gyarmati mennonita. Vallásuk csak manuális és éppen ezért ősrégi szerkezetek használatát engedi a számukra, egyetlen eszközükben sincs számitógép. Csak Hiram Voder, a gyarmati képviselőjük használt néha kommunikátort (és ő is csak akkor, magyarázta apu, amikor a gyarmati tanács többi képviselőjével kellett együtt dolgoznia). A mennonitáknak az elektronika nélküli élet nem a nélkülözésről szólt, számukra ez volt a normális életmód. A Magellanon még különcöknek láttuk őket, főleg mi, fiatalok. Most meg hirtelen megmentenék az életünket.

Ettől persze még nem érezte mindenki boldognak magát. Magdy és néhány csökkent képességű cimborája a mennoniták jelenlétével bizonygatták, hogy a Gyarmati Szövetség a kezdetektől úgy tervezte, hogy magára hagy bennünket, és próbáltak valamiféle revánsot venni rajtuk. Ebből persze levezettük, hogy Magdy módszere a stressz kezelésére a következő: begurul, és szélmalomharcokat vív elkeseredetten. A kakaskodása az út elején is ennek volt köszönhető.

Magdy dühös lett a nyomás alatt, Enzo visszahúzódó, Gretchen pedig ingerlékeny. Arról meg gőzöm nincs, én hogyan viseltem.

*

– Olyan nyomi vagy – állapította meg apu. Az ideiglenes otthonunkként szolgáló sátor előtt álltunk.

– Hát így viselem! – döbbentem rá. Babart figyeltem, aki körbekószálta a környéket, és megjelölte a stratégiai helyeket. Mit is mondhatnék, végül is kutya.

– Hogy micsoda? – értetlenkedett apu. Erre elmeséltem neki, hogy miként viselkednek a barátaim, amióta bejelentették az elveszésünket. – Ááá, már értem – világosodott meg apu. – Hát, ha a munka mellett lenne rá időm, szerintem én is nyomi lennék.

– Lenyűgöz, hogy ez egy családi vonás.

– És még csak rá se foghatjuk a genetikára. – Apu körülnézett Körülöttünk szerteszét konténerek hevertek, meg sátorcsomagok vastag vízálló ponyvával letakarva, közöttük mérőzsinórral jelölték ki, hogy hol fognak majd futni az utcák.

– Na, mit szólsz hozzá? – nézett rám apu.

– Szerintem pont úgy fest, mintha a jóisten ideszart volna.

– Hát, most még igen. De sok munkával és egy csipetnyi szeretettel elérhetjük, hogy úgy nézzen ki, mint egy komposztálógödör. Az lesz majd csak az ünnepnap.

Felnevettem.

– Ne vicceld el a dolgot így nem tudok hitelesen nyomi lenni.

– Sajnálom – mondta apu. Persze esze ágában sem volt sajnálni. A mellettünk álló sátorra mutatott. – Legalább közel leszel a barátnődhöz. Ez Trujillóék sátra. Gretchen is itt fog lakni.

– Remek – mondtam, és azonnal csatlakoztunk is Gretchenékhez, akik kettesben nekiindultak, hogy megnézzék a patakocskát, amely a hamarosan felépülő kis bázisunk mellett csörgedezett. Helyet kerestek az emésztőtartálynak és a szemétgyűjtőnek. Az első pár héten esély sem lesz vízvezetékekre, mondták nekünk, vödörbe kell intéznünk a dolgainkat. El nem mondhatom, menynyire lelkesedtem, amikor ezt meghallottam. Gretchen csak a szemét forgatta. Azt hiszem, megbánta már, hogy az első siklóval lejöttünk.

– Mikor jönnek a többiek? – kérdeztem aput.

Körbemutatott.

– Először fel akarjuk állítani a védőfalat. Ugyan még semmilyen veszélyes lény nem bukkant fel azokból az erdőkből, de jobb félni, mint megijedni. Ma éjjel lehozzuk az utolsó konténereket is a raktérből. Holnapra kész lesz a fal a peremvonalon, és ezzel elzárjuk a belső teret. Szóval szerintem még két nap. Három nap múlva mindenki lent lesz. Miért? Máris unatkozol?

– Lehet – Babar jött oda hozzám, és a fogait villogtatta. A nyelve kilógott a szájából, a tappancsait beborította a sár. Bizonyára azon törte a fejét, hogy felugorhat-e két lábra anélkül, hogy a mellső mancsaival össze ne sarazzon nyakig. Telepatikusan az agyába küldtem az eszedbe ne jusson dumámat, aztán csak reménykedtem. – Nem mintha a Magellan fedélzetén ne lenne pont ugyanilyen unalmas. Mindenki pocsék hangulatban van. Nem gondoltam volna, hogy a gyarmatosítás ilyen lesz.

– Nem is mindig ilyen – védekezett apu. – Mi vagyunk a kivétel.

– Ó! Akkor lehetne olyan, amilyen általában.

– Arról már lecsúsztunk – mondta apu, és a sátorra mutatott. – Jane-nel egész jól berendeztük a sátrunkat Kicsi és zsúfolt, de legalább nem férünk el benne rendesen. És tudom, hogy ezt te mennyire szereted. – Megjutalmaztam egy mosollyal. – Most mennem kell, hogy váltsak pár szót Manfreddel, utána meg Jane-nel, de aztán ehetnénk együtt, hátha attól vidámabbak leszünk. Miért nem mész be, és dőlsz le addig egy kicsit?

– Jó, rendben – fogadtam el az érvelését. Adtam egy puszit az arcára, és hagytam, hogy elcaplasson a patak felé. Bementem a sátorba, Babar pedig követett.

– Csinos – mondtam Babarnak, szétnézve. – Ízléses, modern menekült stílusban bebútorozva. És egyszerűen imádom, amit azokkal a priccsekkel műveltek.

Babar rám nézett azzal az idétlen kutyavigyorgással, aztán felugrott az egyik priccsre, és végigfeküdt rajta.

– Te ostoba – feddtem meg –, legalább a tappancsaidat letörölhetted volna. – Babart tökéletesen hidegen hagyta a kritikám, ásított egy hatalmasat, és lehunyta a szemét.

Mellé feküdtem a priccsre, lesöpörtem róla a nagyobb sárdarabokat, és párnának használtam. Amit egyáltalán nem bánt. És ez így volt jól, mert a fél priccset beterítette.

– Hát, itt lennénk – állapítottam meg.

Babar finoman horkoló hangot hallatott. Ahogy mondod, gondoltam.

*

Miután mindent elmagyaráztak nekünk, még mindig volt pár szűkagyú, akinek nagyon nehezen fért a fejébe, hogy el vagyunk vágva, és magunkra vagyunk hagyva. A gyarmati képviselők vezette csoportos eligazításokon mindig volt pár okostojás, akik szerint a körülmények nem lehetnek olyan durvák, mint ahogy apu lefestette őket, és ragaszkodtak ahhoz, hogy keressünk valami módot arra, hogy kapcsolatban maradjunk az emberiség többi részével, vagy legalább használhassuk a kommunikátorainkat.

Ez volt az a pillanat, amikor a gyarmati képviselők elküldték az utolsó csatolmányt, amit a kommunikátorokkal lehetett megnézni. Egy videó volt, amit a Konklávé forgatott, és amit el is küldött minden fajnak az űr felénk eső régiójában. A filmen a Konklávé vezetője, egy bizonyos Gau tábornok állt, és egy dombtetőről nézett egy kisebbfajta települést. Amikor először láttam az anyagot, azt hittem, emberi település, de aztán elárulták, hogy whaid telepesek lakóhelye. A whaidokról addig még soha nem hallottam. Viszont azt láttam, hogy a házaik és az épületeik ugyanúgy néznek ki, mint a mieink.

Ez a Gau tábornok elég sokáig bámulta a telepet ahhoz, hogy felmerüljön a kérdés, mit is néz ott voltaképpen, amikor a telep egyszer csak megsemmisült. Tűz és hamu emésztett el mindent, ahogy hirtelen sok ezer nagy energiájú sugár csapott le az űrből. A videó szerint űrhajók százai lebegtek magasan a telep fölött. Pár másodperc alatt elpusztult minden és mindenki, nem maradt más, csak az izzó romok meg egy hatalmas, az ég felé emelkedő füstoszlop. Ezek után már senki sem kérdőjelezte meg a rejtőzködés fontosságát Fogalmam sincs, hányszor néztem meg a Konklávé támadását, mielőtt apu oda nem jött, hogy elvegye a kommunikátoromat. Nem voltak előjogaim csak azért, mert a gyarmat vezetőjének a lánya vagyok. De nem is a támadást magát néztem meg ilyen sokszor. Vagyis nem azt figyeltem, miközben néztem. Hanem a dombon álldogáló alakot. Azt a teremtményt, aki elrendelte a támadást. Akinek egy egész gyarmat vére szárad a kezén. Gau tábornokot figyeltem. Azon töprengtem, mire gondolt, miközben kiadta a parancsot. Szánalmat érzett, vagy elégedettséget? Örömöt? Fájdalmat?

Próbáltam elképzelni, milyen lehet elrendelni sok ezer ártatlan élőlény halálát. És boldog voltam, hogy fel sem tudom fogni. De megrettentett, hogy ez a tábornok képes rá. És hogy ott jár kint valahol. És hogy ránk vadászik.

TIZENHÁROM

Két héttel azután, hogy földet értünk a Roanoke-on, Magdy, Enzo, Gretchen és én elmentünk egy kis túrára.

– Figyelj oda, hogy hova érkezel – szólt Magdy. – Nagy kövek vannak idelenn.

– Remek. – Gretchen hangján hallatszott, hogy nincs oda az örömtől. Felkapcsolta a zseblámpáját (ami elfogadható technológiának számított, mert semmiféle drót nélküli cucc nem volt benne, csak egy jó öreg LED), és levilágított vele a földre, hogy biztonságos helyet keressen a landoláshoz. Aztán leugrott a konténerekből épített fal tetejéről. Hallottuk a huppanást, aztán némi káromkodást.

– Én mondtam, hogy figyelj oda, hova ugrasz – jegyezte meg Magdy, és saját lámpájával Gretchenre világított.

– Fogd be, Magdy – válaszolt a megszólított. – Nem is kéne itt lennünk. Még a végén mind bajba kerülünk miattad.

– Hát, az meglehet. De azért az erkölcsi fölényed a kérdésben nem lenne annyira aláásva, ha te magad sem lennél itt velem. – Magdy elfordította lámpája fényét Gretchenről, és ránk világított, akik még fent álltunk a fal tetején. – Jöttök ti is?

– Kikapcsolnád azt a lámpát, ha szépen kérlek? – kérdezte Enzo. – A járőrök ki fogják szúrni.

– A járőrök a telep túloldalán vannak. De ha sokat tökölünk, ideérnek, mielőtt leugrotok. Úgyhogy mozogjatok. – Magdy idegesítően rávillogtatott Enzóra a lámpájával. Enzo sóhajtott egyet, és lecsúszott a konténerfalon, egy másodperccel később már hallottam is a tompa puffanást, ahogy leért. Ennek következményeképp egyedül maradtam, és roppant kiszolgáltatva éreztem magamat a kis településünk biztonságát szolgáló fal tetején – és a vadon peremén, ahová tilos volt mennünk napnyugta után.

– Gyere már – suttogta Enzo. Végre eszébe jutott, hogy nem kéne itt lennünk, és ennek megfelelően visszafogta hangerejét. – Csak ugorj, elkaplak – biztatott.

– Bolond vagy? – kérdeztem vissza szintén suttogva. – Jó az neked, ha tele lesz a cipőmmel a szád?

– Csak vicceltem.

– Akkor jó. Ne kapj el.

– Jézusom, Zoë! – szólt közbe Magdy, egy cseppet sem visszafogottan. – Ugranál már?

Lehuppantam a jó három méter magas konténerfal tetejéről, és még gurultam is egyet, ahogy leértem. Enzo rám világított, és a kezét nyújtotta, hogy felsegítsen. Elfogadtam, és ráhunyorogtam, ahogy fölhúzott. Aztán a saját lámpámmal Magdyra világítottam.

– Suttyó – közöltem vele.

Magdy megrántotta a vállát.

– Menjünk – mondta, és elindult a fal mentén.

Pár perc múlva mindannyiunk fénycsóvája egy lyukat pásztázott a földben.

– Azta! – Gretchen egyáltalán nem volt elragadtatva. – Megsértettük a kijárási tilalmat, és az életünket kockáztattuk, nehogy az őrök véletlenül közénk lőjenek. Egyetlen földbe vájt lyuk miatt. Tudod mit, Magdy? A következő túránkat én szervezem.

Magdy horkantott egyet és letérdelt a lyukba.

– Ha egy icipicit is figyelnél a körülötted zajló dolgokra, akkor tudnád, hogy ettől a lyuktól pánikolta össze magát a gyarmati tanács. Éjjel ásta ki valami, amikor a járőr nem látta. Mert az a valami be akart jutni a telepre, innen kintről. – Magdy a konténereket kezdte pásztázni a lámpájával, ameddig nem talált valamit. – Ezt sasoljátok: kaparásnyomok vannak a konténeren. Valami megpróbált felmászni rajtuk, és amikor nem tudott, megpróbálkozott alulról.

– Úgy érted, itt vagyunk a falon kívül egy rakás ragadozóval? – kérdeztem.

– Nem kell feltétlenül ragadozónak lennie – vélte Magdy. – Lehet, hogy csak szeret ásni.

Odavilágítottam a karomnyomokra.

– Naná, teljesen kézenfekvő elmélet.

– Nem tudtuk volna ezt az izét napvilágnál megnézni? – kérdezte Gretchen. – Amikor látjuk, ha ránk akarnak ugrani, és meg akarnak enni minket.

Magdy rám mutatott a lámpájával.

– A szülei biztonsági embereket küldtek ide egész napra, akik senkit nem engedtek közel. Egyébként is, akármi ásta ezt a lyukat, már rég messze jár.

– Ezt majd idézni fogom neked, amikor ez a valami kitépi a torkodat – kommentálta Gretchen.

– Nyugi. – csitította Magdy. – Fel vagyok készülve. Különben is, ez a lyuk csak az első állomásunk. Apámnak vannak barátai a biztonságiaknál. Az egyikük mesélte, hogy mielőtt éjjelre lezárták volna a kapukat, láttak egy fáni-csordát a fák között. Azt mondom, nézzük meg őket.

– Szerintem meg vissza kéne mennünk – vélekedett Enzo. – Nem is lenne szabad idekinn mászkálnunk. Ha ránk találnak, nyakig leszünk a szarban. Megnézhetnénk a fánikat, mondjuk, holnap. Tudod, amikor már fent lesz a nap, és látunk is valamit.

– Holnap már ébren lesznek és legelésznek – ellenkezett Magdy. – És semmi mást nem kezdhetünk velük, csak kukkolhatjuk őket egy távcsővel. – Magdy megint rám mutatott. – Hadd emlékeztesselek rá, hogy a szülei már két hete tartanak bespájzolva minket, csak azért, mert hátha van odakint valami, ami elronthatja a napunkat.

– Vagy megölhet minket – tettem hozzá. – Ami tényleg kellemetlen lenne.

Magdy egyetlen kézmozdulattal lesöpörte az érvemet.

– Azt mondom, ha tényleg meg akarjuk nézni ezeket az izéket, azaz elég közel akarunk menni, hogy lássuk is őket, azt most kell megtennünk. Alszanak, senki nem tudja, hogy eljöttünk, és még azelőtt visszaérünk, hogy bárkinek is hiányoznánk.

– Szerintem meg vissza kéne mennünk – ellenkezett Enzo.

– Tudom, haver, hogy ez a kaland értékes időt vesz el, amit a barátnőddel tölthetnél. De azt hittem, Zoë manduláin kívül mást is fel akarsz itt fedezni.

Magdynak oltári nagy szerencséje volt, hogy kartávolságon kívül tanyázott. Hogy se én, se Enzo nem állt közvetlenül mellette.

– Hogy te mekkora paraszt vagy már megint – vágta a fejéhez Gretchen.

– Na, jó – zárta le a vitát Magdy. – Ti menjetek csak vissza, majd találkozunk. Én elhúztam fánikat lesni. – Azzal elindult a fák felé, lámpájával a fiivet, vagy legalábbis azt a fűszerűséget pásztázta, ami errefelé nő. Én Gretchenre világítottam, aki bosszankodva forgatta a szemét, majd elindult Magdy után. Kis idő múlva mi is elindultunk utánuk Enzóval.

*

Vegyél egy elefántot. Nyomd egy kicsit össze. Nem kellenek a nagy fülek. Az ormánya legyen rövidebb, de tegyél csápokat a végére. Nyújtsd meg a lábait annyira, hogy kétségesnek tűnjön, vajon elbírja-e a súlyát. Végül duplázd meg a szemek mennyiségét. Akkor végeztél jó munkát, ha semmi másra nem hasonlít, legfeljebb egy elefántra.

Na, ez a fáni.

A két hét alatt, ameddig bent aszalódtunk a táborban, és vártuk a „minden rendben” jelzést, hogy végre rendesen nekiláthassunk a gyarmat építésének, többször is láttunk fánikat Volt, amikor a fák között, volt, amikor a telep és az erdő közötti nyílt terepen. Ha valaki észrevett egy fánit, a kisebb gyerekek azonnal rohanni kezdtek a kapu felé (ami egy rés volt a konténerfalban, és éjszaka zárva tartották), és onnan lesték vagy bámulták a fánikat, meg persze integettek is nekik. Látványosan visszafogott lelkesedéssel, de mi, kamaszok is követtük őket, mert mi is kíváncsiak voltunk a fánikra, csak nem akartuk, hogy túlságosan lelkesnek tűnjünk, mert az aláásta volna tekintélyünket új barátaink előtt.

Magdy soha nem adta a jelét annak, hogy érdekelnék a fánik. Hagyta magát Gretchennel odavonszoltatni a kapuhoz, amikor feltűnt egy csorda, és a legtöbb idejét azzal töltötte, hogy olyan srácokkal beszélgetett, akik szintén nagyon szívesen tettek úgy, mint akiket csak úgy odarángattak a kapuhoz. Csak a műsor kedvéért, gondolom. Pedig még ezekben a rettentően „kemény” csávókban is ott élt valahol a kisgyerek.

Folyt némi vita arról, hogy ez valami helyi csorda, amelyik itt él a közelben, vagy mindig másik csordát láttunk, amelyik éppen átvándorol a területen. Fogalmam sem volt, melyik elmélet a helyes, még csak pár hete voltunk a bolygón. És ebből a távolságból nagyjából az összes fáni ugyanúgy nézett ki.

Közelről viszont, mint arra rá kellett jöjjünk, elképesztően büdösek voltak.

– Ezen a bolygón mindennek szarszaga van? – suttogta Gretchen, miközben a fánikat nézegettük. Finoman dülöngéltek előre és hátra, ahogy állva aludtak. És mintha csak Gretchennek válaszolna, a hozzánk legközelebb álló fáni fingott egy irtóztatót. Fuldokoltunk a nevetéstől.

– Pssszt! – próbált lecsendesíteni bennünket Enzo. Ők Magdyval pár méternyire tőlünk egy jókora bokor mögött húzódtak meg, annak a tisztásnak a szélén, amelyet a fánicsorda alvásra kiválasztott. Egy jó tucatnyi volt ott belőlük, csak aludtak és szellentgettek ott a szabad ég alatt. Enzo nem látszott túl boldognak, szerintem attól félt, hogy véletlenül felzavarjuk őket. Aminek lehettek volna kellemetlen következményei. A fánik lába csak messziről tűnt pálcikaszerűnek, közelről nézve egyértelmű volt, hogy bárkit laposra tudtak volna taposni, különösebb probléma nélkül. És egy tucatnyi volt belőlük a tisztáson. Ha véletlenül felébresztjük őket, és megriadnak, könnyedén pépesre taposhattak volna mindannyiunkat.

Azt hiszem, Enzo még Magdy „mandulafelfedezős” megjegyzése miatt is feszült volt egy kicsit. Magdy a maga szokásos paraszt módján azóta cukkolta Enzót, amióta hivatalosan is együtt jártunk. A szurkálódás hevessége és gyakorisága erősen függött attól, hogy éppen hogyan alakult Magdy és Gretchen kapcsolata. Azt tippeltem, Gretchen most éppen mosolyszünetet rendelt el. A legegyszerűbb lett volna strigulákat húzni vagy grafikont rajzolni, hogy tudjam, éppen hol tartanak.

Egy másik fáni is eleresztett egy orrfacsaró bélgázfelhőt.

– Ha tovább maradunk, én megfulladok – súgtam oda Gretchennek. Bólintott, és intett, hogy kövessem. Odaosontunk Enzóékhoz.

– Mehetünk végre? – címezte a kérdését Gretchen Magdyhoz. – Tudom, hogy te élvezed ezt a bűzt, de mi mindjárt kirakjuk a vacsorát. És elég régóta eljöttünk már, nehogy valaki azon kezdjen el töprengeni, hol a fenében is vagyunk.

– Csak egy perc. Az egyiket megnézném közelebbről.

– Te most viccelsz velem.

– Ha már eddig eljöttünk.

– Időnként teljesen elmebeteg vagy, ugye tudod? Nem sétálhatsz oda egy csorda vadállathoz, hogy „szióka!”. Szét fognak taposni.

– Ugyan már. Alszanak.

– Majd nem fognak, ha közéjük szambázol.

– Ne nézz már ennyire hülyének! – védekezett Magdy, és a hangereje együtt emelkedett a vérnyomásával. A legközelebbi állatra mutatón. – Csak megnézem azt, ott. Nem lesz semmi zűr. Ne parázz már!

Mielőtt Gretchen válaszolhatott volna, Enzo felemelte a kezét, hogy mindkettőt lecsendesítse.

– Odanézzetek – mondta. – Az egyik ébredezik.

– Ó, de csodás – felelte Gretchen.

A fáni, amelyikre Enzo mutatott, megrázta és felemelte a fejét, ormánya végén szélesre tárta a csápocskáit. Előre-hátra lengette őket.

– Mit csinál? – kérdeztem Enzót. Vállat vont. Ő is pontosan olyan tapasztalt fániszakértő volt, mint én.

Ahogy a fáni egyre nagyobb köröket írt le az ormánycsápjaival, rájöttem mit csinál. Szimatol. Érez valamit, aminek nem kéne ott lennie.

A fáni ekkor elbődült, de nem az ormányából adta ki a hangot, mint egy elefánt, hanem a szájából. A többi fáni abban a pillanatban felébredt, bömbölni kezdtek, és mozgolódni.

Gretchenre néztem. A picsába, mondtam neki némán. Gretchen bólintott, és visszanézett a fánikra. Magdyra pillantottam, aki nagyon apróra húzta össze magát. Láthatóan már nem akart kimenni a fánik közé.

A hozzánk legközelebb álló fáni lassan megfordult, és pont azt a bokrot súrolta, amelyik mögött rejtőztünk. Hallottam döngeni a lábait, ahogy új irányba állt. Ideje lenne odébbállni, gondoltam, de a testem nem engedelmeskedett, képtelen voltam irányítani a lábaimat. Dermedten egy bokor mögött kuporogtam, és arra vártam, hogy széttapossanak.

Ami nem következett be. Egy másodperccel később a fáni elcsörtetett, ugyanabba az irányba, mint a csorda többi tagja: tőlünk elfelé.

Magdy felpattant a guggolásból, és hallgatta, ahogy a csorda eldübörög a messzeségbe.

– Oké – jelentette ki végül. – Mi a fene történt?

– Szerintem megérezték a szagunkat – feleltem. – Azt hittem, eltaposnak minket.

– Mondtam, hogy teljesen elmebeteg vagy – támadt Magdynak Gretchen. – Ha odakint lettél volna, amikor felébrednek, most a maradékaidat kanalazhatnánk bele egy vödörbe.

Miközben azok ketten lehordták egymást mindenfélének, Enzóra néztem, aki az ellenkező irányába fordította az arcát. A szeme csukva volt, de szemmel láthatóan nagyon koncentrált valamire.

– Mi az? – kérdeztem.

Kinyitotta a szemét, rám nézett, majd abba az irányba mutatott, amerre az imént az arcát fordította.

– Arról fúj a szél – közölte.

– Igen. És? – Nem tudtam, hová akar kilyukadni.

– Voltál már valaha vadászni? – a fejemet ráztam. – A szél a fánik felől fújt. A mi szagunkat nem vihette feléjük. – Enzo arra a helyre mutatott, ahol az első fáni felébredt. – Nem hiszem, hogy az a fáni bármit is érzett volna a mi szagunkból.

Katt.

– Oké – mondtam. – Már értem, mire gondolsz.

Enzo Magdy és Gretchen felé fordult.

– Srácok – szólt oda nekik. – Ideje eltűnni innen. Most azonnal.

Magdy Enzóra villantotta a lámpáját, és láthatóan éppen valami durva poént akart elereszteni, amikor meglátta Enzo arckifejezését.

– Mi van?

– A fánik nem miattunk futottak el. Valami mástól ijedhettek meg. Valamitől, ami rájuk vadászik. És szerintem most éppen errefelé jön.

*

Van az a közhelyes jelenet a horrorfilmekben, hogy egy csapat kamasz eltűnik az erdőben, és azt képzelik, valami rettenetes jár a nyomukban, és mindjárt el is kapja őket.

Már tudom, hogy miért használják ezt a klisét olyan gyakran. Ha egyszer is át akarod élni, milyen az igazi rémület, amikor csak egy hajszál választ el attól, hogy frankón összefosd magad, próbálj meg lenyomni pár kilométert egy erdőben éjszaka úgy, hogy közben biztosra veszed: vadásznak rád. Az tutira kiveri majd a biztosítékot.

Magdy haladt az élen, naná. De hogy azért, mert ő tudta az utat hazafelé, vagy azért, mert gyorsabban futott nálunk, nos, ez legalábbis nehezen eldönthető kérdés. Gretchennel mögötte loholtunk, Enzo maradt a legvégére. Amikor lelassítottam, hogy megnézzem, mi van vele, továbbhessegetett.

– Maradj Gretchennel! – kiáltotta. Akkor esett le, hogy szándékosan marad utolsónak, így akármi is követ bennünket, először Enzón kell átjutnia. Ott helyben összecsókoltam volna ezért, ha nem hajtott volna az adrenalin egyenesen hazafelé.

– Erre – mutatta az utat Magdy. Arra a kanyargós ösvényre mutatott, amelyen idefelé is jöttünk. Koncentráltam, hogy elérjem az ösvényt, amikor valami hirtelen Gretchen és közém ugrott, és megragadta a karomat. Felsikítottam.

Előbb egy dörrenés hangzott, aztán egy tompa puffanás, végül egy kiáltás.

Enzo rávetette magát a valamire, ami elkapott. Egy másodperccel később már a hátán hevert az avarban, és Fundaluka kést szegezett a torkának. Kellett pár másodperc, hogy kapcsoljak.

– Fundaluka! – kiáltottam rá. – Állj!

Fundaluka megdermedt.

– Engedd el! – utasítottam. – Nem jelent rám veszélyt.

Fundaluka felemelte a kését, és elengedte Enzót. Enzo felugrott, és rémülten elhátrált tőlünk.

– Apacuka! – kiáltottam előre. – Minden rendben van?

– A barátodnál volt egy pisztoly – válaszolta kimérten az obin. – Lefegyvereztem.

– Mindjárt megfojt – nyöszörgött Magdy.

– Ha Apacuka meg akarna fojtani, már nem beszélnél! – kiabáltam vissza.

– Engedd el, Apacuka.

– A fegyverét magamnál tartom – közölte az obin. Motoszkálás hallatszott a sötétben, ahogy Magdy talpra küzdötte magát.

– Felőlem – hagytam helyben. Láttam, ahogy Magdy előjön a sötétből, és felém somfordál. Fundaluka azonban közénk állt, amitől Magdy egyből lecövekelt.

– Az az apám pisztolya. Ha rájön, hogy eltűnt, nekem végem.

– Mégis mi a bánatos francot akartál kezdeni azzal stukkerral? – kérdezte Gretchen.

– Mondtam neked, hogy fel vagyok készülve – mentegetőzött Magdy, és felém fordult – Te meg szólhatnál a testőreidnek, hogy legyenek óvatosabbak – mutatott Apacukára. – Annak ott majdnem leszedtem a fejét.

– Apacuka? – néztem rá kérdőn.

– Nem voltam komoly veszélyben – felelte Apacuka az izgalom legcsekélyebb jele nélkül. Úgy tűnt, valami másra figyel.

– Kérem vissza a pisztolyomat – közölte Magdy. Próbált fenyegető lenni, mérsékelt sikerrel.

– Visszakapod Apacukától, mihelyt visszaértünk a telepre. – A fáradtságtól már hasogatott a fejem.

– Most akarom – erősködött Magdy.

– A jóisten áldjon meg, Magdy – csattantam fel. Hirtelen nagyon fáradtnak és nagyon dühösnek éreztem magam. – Abbahagynád már ezt az állandó nyafogást? Tiszta szerencse, hogy nem lőtted le valamelyikünket. És tiszta szerencse, hogy egyiküket sem találtad el – intettem Apacukáék felé –, mert akkor most te lennél halott, és nekünk kéne elmagyarázni a felnőtteknek, hogy hogyan is történhetett mindez. Szóval pofa be, és húzzunk haza.

Magdy csak bámult egy darabig, aztán elcsörtetett a sötétbe, a telep felé. Enzo fura szemeket meresztett rám, és követte a barátját.

– Csodás – nyögtem fel, és a halántékomat kezdtem masszírozni. A szörnyű fejfájás, aminek az előbb csak az előjelét éreztem, beleállt a fejembe, akár egy balta.

– Vissza kéne mennünk a telepre – mondta Apacuka.

– Úgy gondolod? – kérdeztem, aztán felkeltem, és eldübörögtem a falu felé. Gretchen ekkor ráeszmélt, hogy magára maradt a testőreimmel, ezért gyorsan a nyomomba szegődött.

*

– Azt szeretném, hogy ami ma éjjel történt, arról egy árva szót se szóljatok Johnnak és Jane-nek, rendben? – mondtam Apacukáéknak, amikor beértünk a telep főterére. Ilyen későn már csak páran tettek-vettek ott, de azok is gyorsan eltűntek, mihelyt felbukkant Apacuka és Fundaluka. Két hét kevés volt a népeknek, hogy hozzájuk szokjanak. Miénk volt az egész tér.

– Ahogy akarod – felelte Apacuka.

– Köszönöm – indultam el a sátor felé, amelyben a szüleimmel laktam.

– Nem lett volna szabad kint lenned az erdőben – folytatta Apacuka.

Erre megálltam, és szembefordultam vele.

– Ezt pontosan hogy érted?

– Nem lett volna szabad kint lenned az erdőben, legalábbis nem a védelmünk nélkül – egészítette ki magát Apacuka.

– Volt védelmünk – ellenkeztem, és az agyam egyik fele nem hitte el, hogy ezek a szavak az én számból jöttek.

– A védelmetek mindössze egyetlen kézifegyver volt, amit olyasvalaki viselt, aki azt sem tudta, hogyan kell használni. A földbe lőtt, alig harminc centiméternyire saját magától. Kis híján eltalálta a saját lábát. Azért fegyvereztem le, mert saját magára volt veszélyes, nem rám.

– Ezt tutira a fejéhez fogom vágni – vigyorogtam. – De nem számít. Nincs szükségem a jóváhagyásotokra, Apacuka, hogy azt csináljam, amit szeretnék. Ti nem vagytok a szüleim. És a békeszerződésetekben biztos nincs benne, hogy megmondhatjátok, mit csináljak.

– Szabadon csinálhatsz, amit csak akarsz – értett egyet Apacuka. – De fölösleges kockázatot vállaltál azzal, hogy bementetek az erdőbe, és azzal is, hogy erről nem szóltál nekünk.

– Ettől persze még simán követtetek, noha nem adtam rá engedélyt – mondtam vádlón, mert eléggé vádaskodó hangulatban voltam.

– Így van.

– Ezt máskor ne csináljátok. Tudom, hogy a magánélet idegen fogalom nektek, de néha azt szeretném, hogy ne legyetek a környéken sem. Fel tudjátok ezt fogni? Te – böktem Fundalukára – ma éjjel majdnem elvágtad a fiúm torkát Tudom, hogy nem rajongsz érte, de ez azért mégis túlzás.

– Fundaluka nem bántotta volna Enzót – mentegetőzött Apacuka.

– De ezt Enzo nem tudta! – fordultam Fundalukához. – Mi lett volna, ha véletlenül eltalál téged? Harcképtelenné tetted volna. Erre a fajta védelemre piszokul nincs szükségem.

Apacuka és Fundaluka némán álldogált, ahogy rájuk zúdítottam a dühömet. Pár másodperc múlva meguntam a dolgot.

– Na? – kérdeztem sürgetőn.

– Kifelé futottatok az erdőből, amikor találkoztunk – mondta Apacuka.

– Igen, és? Azt hittük, valami üldöz bennünket. Az a valami, ami megijesztette a fánikat is, és Enzo arra gondolt, hogy egy ragadozóféle lehet az. Vaklárma volt. Semmi sem jött mögöttünk, csak ti ugrottatok ránk a semmiből, és a szart is kiijesztettétek belőlünk.

– Nem egészen így volt.

– Neeem? Nem ijesztettétek ki a szart is belőlünk? Én kérek elnézést.

– Nem. Valóban követtek benneteket – állította Apacuka.

– Te most miről beszélsz? – bizonytalanodtam el. – Semmi sem volt mögöttünk.

– A fákon voltak. A fák lomboronájábán kísértek benneteket, és elétek kerültek. Hamarabb hallottuk őket, mint titeket.

Megremegtek a lábaim.

– „Őket?”

– Ezért állítottunk meg titeket. Hogy megvédjünk tőlük.

– Mik azok?

– Ezt még mi sem tudjuk. Nem volt időnk az alapos megfigyelésre. És a barátod lövése elijesztette őket.

– Szóval nem feltétlenül vadásztak ránk. Akarhattak akármit is.

– Bizonyára – mondta Apacuka azon a színtelen hangon, amit akkor használt, ha véletlenül sem akart vitatkozni velem. – Akármik is voltak, ott haladtak feletted és a társaid felett.

– Srácok, nagyon fáradt vagyok – mondtam, mert inkább nem akartam belegondolni, hogy ismeretlen lények falkája követett bennünket a fák ágai között, mert ha belegondolok, akkor ott a főtéren csuklok össze. – Folytathatnánk ezt a beszélgetést holnap?

– Ahogy akarod, Zoë.

– Köszi – mondtam, és elindultam, hogy elvonszoljam magam a priccsem felé. – És emlékezzetek arra, hogy erről egy szót se a szüleimnek.

– Egy szót se fogunk szólni erről a szüleidnek.

– És azt se felejtsétek, hogy mit mondtam arról, hogy ne kövessetek. – Erre nem szóltak semmit. Fáradtan intettem nekik, és elhúztam aludni.

*

Enzót másnap reggel a családi sátruk előtt találtam, ahogy egy könyvet olvasott.

– Azta, egy igaz könyv! – lelkesedtem. – Kit öltél meg érte?

– Az egyik mennonita srác adta kölcsön – felelte Enzo, és megmutatta a könyv gerincét – A Huckleberry Finn. Talán már hallottál róla.

– Egy Huckleberry nevű bolygóról származó csajtól komolyan azt kérdezed, hogy hallott-e már Huckleberry Finnről? – Azt reméltem, hogy a vidámságom ragadós lesz. De nem lett.

– Bocs. Nem vettem észre az összefüggést – Kinyitotta a könyvet ott, ahol tartott.

– Figyelj. Csak meg akartam köszönni, amit tegnap éjjel tettél.

Enzo felnézett a könyvből.

– Tegnap éjjel nem csináltam semmit.

– Mögöttünk maradtál. Az üldözőink és közöttünk futottál, akármik is legyenek azok. Azt szeretném, hogy tudd, hálás vagyok érte.

Enzo megvonta a vállát.

– Nem mintha bármi is követett volna bennünket – mondta. Azon gondolkodtam, megosszam-e vele Apacuka megfigyelését, de inkább megtartottam magamnak. – Aztán ami neked rontott, mégis közénk ugrott Szóval nem voltam valami nagy segítség.

– Hát, ha már itt tartunk, éppen bocsánatot akartam kérni. Mármint Fundaluka miatt, tudod. – Nem tudtam, hogyan fejezzem ki magam. Úgy éreztem, hogy a „Bocsi, amiért a földönkívüli testőröm kis híján levágta a fejedet a késével” nem venné ki túl jól magát.

– Emiatt ne aggódj.

– De aggódom.

– Ne tedd. A testőröd csak a dolgát tette. – Egy pillanatra úgy tűnt, mintha Enzo még akarna mondani valamit, de aztán csak felszegte a fejét, és úgy nézett rám, mintha csak arra várna, hogy befejezzem, amit be akarok, ő meg visszabújhatna a rettentően fontos könyvébe.

Hirtelen belém vágott, hogy nem írt nekem egyetlen verset sem, amióta leszálltunk a Roanoke-on.

– Hát, akkor jó – mondtam sután. – Akkor majd később találkozunk.

– Jó ötlet – felelte Enzo, majd intett egyet barátságosan, és újra fejest ugrott Huck Finn viselt dolgaiba. Visszatértem a sátrunkba, és ott találtam Babart. Odamentem hozzá, és megöleltem.

– Gratulálhatsz, Babar. Azt hiszem, sikeresen megvolt az első veszekedésünk a fiúmmal.

Babar végignyalta az arcomat. Ettől jobban éreztem magam. Igaz, nem sokkal.

TIZENNÉGY

– Nem, ez még mindig nem elég magas – közöltem Gretchennel. – Ez így hamis. Egy fél hanggal magasabb kellene, valahogy így. – És elénekeltem azt a részt, amit szerettem volna, hogy ő énekeljen.

– Pont így énekeltem – bizonygatta Gretchen.

– Nem, te ennél mélyebben énekelted.

– Akkor te énekelsz túl magasan. Mert én pont azon a hangon énekelek, amin te. Gyerünk, énekelj.

Megköszörültem a torkom, és kiénekeltem a hangot, amit Gretchentől vártam. Erre ő is rázendített, és egy ideig duóban nyomtuk. Aztán én abbahagytam, és csak Gretchent hallgattam. Hamis volt.

– Hát, a fene se érti – állapítottam meg.

– Ugye, megmondtam?

– Ha le tudnám játszani neked a dalt, akkor legalább meghallgathatnád.

– Ha le tudnád játszani a dalt, akkor nem is kellene énekelnünk – mondta Gretchen. – Csak szépen meghallgatnánk, mint a civilizált emberek.

– Jogos.

– Ez egyszerűen rettenetes. Komolyan mondom. Tudtam, hogy a gyarmatépítés kemény dolog lesz. Erre fel voltam készülve. De ha tudom, hogy el fogják venni a kommunikátorom, akkor lehet, hogy inkább az Erie-n maradok. Gyerünk, nevezz felszínesnek.

– Felszínes vagy.

– Most mondd azt, hogy nincs igazam. Mondd, ha mered.

Nem mondtam. Tudtam, mit érez Gretchen. Igen, sekélyes intelligenciára vallott beismerni, hogy hiányzik a kommunikátorod. De amikor az egész életedet úgy élted eddig, hogy bármikor elérhetted a kommunikátoroddal mindazt, ami szórakoztat: zenéket, filmeket, könyveket és a barátaidat, akkor a lemondás tényleg traumatikus tud lenni. Kábé, mint amikor egy lakatlan szigeten ragadsz, és az összes szórakozásod az, hogy összeütögeted a kókuszdiók héját. Mert másod sincs. Persze ott voltak még a gyarmati mennoniták, akiknek voltak nyomtatott könyveik, zömében bibliák és mezőgazdasági szakkönyvek. Az a néhány klasszikus, mint például a Huckleberry Finn, kifejezetten az újabb köteteik közül került elő. Ami a modern zenét vagy műsorokat illeti, hát ahhoz nem sok közük volt.

Elmondhatjuk, hogy pár korunkbeli gyarmati mennonita kifejezetten jól szórakozott azon, ahogy végigmentünk a szórakozáselvonás tünetein. Nem volt nagyon keresztényi, azt kell, hogy mondjam. Másfelől viszont nem ők voltak azok, akinek az élete lényegesen megváltozott volna a Roanoke-ra költözéssel. Az ő helyükben én is kicsit önelégült lettem volna.

Azt tettük, amit ilyen helyzetben az emberek szoktak: alkalmazkodtunk. Nem olvastam könyvet, amióta leszálltunk a Roanoke-on, de rajta voltam az Óz, a csodák csodája egy viseltes példányának a várólistáján. Semmilyen előre rögzített műsor nem maradt elérhető, de mivel Shakespeare mindig bejön, felolvasóestet rendeztek a Vízkeresztből a következő vasárnapra. Elég hajmeresztőnek ígérkezett az előadás, belehallgattam pár próbájukba, mert Enzo olvasta Sebastian szerepét, és egész jól csinálta. Az igazat megvallva ez volt az első Shakespeare-darab, sőt, egyáltalán az első színdarab, amit élőben láttam, leszámítva persze az iskolai előadásokat. És ahogy a dolog kinézett, másféle műsorra jó darabig nem volt kilátás.

Ami a zenét illeti, a következő történt: a leszállás után pár napon belül elkezdtek előkerülni a gitárok, tangóharmonikák, csörgődobok, meg a hasonló, könnyebben szállítható hangszerfélék, és a telepesek megpróbáltak közösen zenélni. Ami elsőre elég borzalmasra sikerült, mert persze senki nem ismerte a többiek zenéjét. Ezért aztán a népek elkezdték egymást tanítgatni a saját zenéjükre, majd feltünedeztek azok, akik énekeltek velük, végül azok is, akik hallgatták őket. És ekkor, a világűr egy végtelen távoli csücskében, amikor senki sem figyelt, Roanoke gyarmata újra felfedezte a „hútenánit”. Legalábbis apu így nevezte el. Mondtam is neki, hogy ez elég hülye egy név, amivel egyet is értett, de szerinte a másik szó, amit használhatna erre, a „hugrabugra”, még ennél is hülyébb. Ezzel tényleg nem tudtam vitatkozni.

A „Roanoke-i Hútenáni Banda” (egy idő után így nevezték magukat) felkéréseket is elfogadott, de csak egy feltétellel: ha a fellépő elénekli a kért dalt. És ha a zenészek nem ismerték a dalt, akkor bizony jó párszor el kellett énekelned nekik, mire megtanulták. Ez ahhoz az érdekes fejleményhez vezetett, hogy az énekesek fogták magukat, és összerakták kedvenc számaik a capella változatát, amit először egyedül adtak elő, később viszont már csoportosan is, és amit aztán vagy kísértek a zenészek, vagy nem. A jelentkezők a végén már szinte hiúsági kérdést csináltak abból, hogy rendesen kidolgozott és elpróbált dalokkal jelenjenek meg a hútenánikon, így lassan elmaradtak a kezdeti próbák és az azzal járó szenvedések.

Talán nem túlzás azt állítani, hogy voltak „összeszedettebb” dalok is, mivel a többség nagyjából annyira tudott énekelni, mint egy macska a zuhany alatt. De pár hónap alatt a népek kezdtek ráérezni a dologra. És elkezdtek bulikra járni, és újabb meg újabb a capellára hangszerelt dalokkal jelentkeztek. Az egyik legnépszerűbb dal a Hadd vezessem a traktort című volt, egy telepes balladája, akit egy mennonita tanítgatott a mechanikus tratkorvezetés művészetére, lévén ők voltak az egyetlenek, akik járatosak voltak a számítógép nélküli mezőgazdasági gépek kezelésében. Ezért lettek a mennoniták a növénytelepítés felelősei, és ők tanították a többieket a gépkezelésre. A ballada a traktor árokba borulásával végződött Egyébként megtörtént esetet dolgozott fel. A mennoniták kifejezetten szórakoztatónak találták a dalt, még akkor is, ha egy lerobbant traktor volt az ára.

A traktorokról szóló dalok elég messze voltak attól, amit azelőtt hallgattunk, de addigra már mi is nagyon messze voltunk attól, ahonnan érkeztünk, mindenféle értelemben. Lehet, hogy húsz vagy ötven év múlva, amikor a Gyarmat Szövetség úgy gondolja, hogy érdemes újra kapcsolatba kerülnünk az emberi faj többi részével, a Roanoke-nak is lesz önálló zenei arculata. Talán úgy fogják hivni, hogy roanokapella. Vagy hútenoke. Vagy valami.

De abban a bizonyos pillanatban még csak ott tartottam, hogy megpróbáltam Gretchenből kicsikarni azt a bizonyos hangot, hogy a következő hútenánin együtt énekelhessük a Delhi Morningot a zenészeknek, akiknek így esélye lesz megtanulni. De gyalázatosan haladtam. Ez van, ha felismered, hogy valójában nem ismered még a kedvenc dalodat sem, nem tudod az összes hangját és hajlítását. És mivel a dal ott dekkolt a kommunikátoromon, amit persze nem használhattam, esélyem sem volt ezt a csorbát kiköszörülni.

Hacsak...

– Van egy ötletem – mondtam Gretchennek.

– Amitől majd megtanulsz egy adott hangnemben énekelni?

– Még annál is jobb.

Tíz perccel később már a Croatoan másik oldalán álltunk, a telep számítóközpontja előtt. Ez volt az egyetlen hely a bolygón, ahol működő elektronikát lehetett találni, mert úgy tervezték a belsejét, hogy ne jusson ki belőle semmiféle rádióhullám. Sajnos a technológia, amely ezt lehetővé tette, olyan ritka volt, hogy csak egyetlen átalakított konténerre futotta belőle. A jó hír, hogy még egyet fognak csinálni belőle. A rossz hír, hogy abból lesz az orvosi rendelő. Néha totál szívás az élet. Gretchennel bementünk az előtérbe, amely töksötét volt a sugárzásnyelő anyag miatt. Előbb be kellett csukni a külső ajtót, és csak azután lehetett kinyitni a belsőt. Egy bő másodpercig úgy éreztem magam, mintha fekete lyukba kerültem volna. Nem olyan élmény, amit jó szívvel tudnék ajánlani.

Aztán kinyitottuk a belső ajtót, és ott találtunk egy kockát. Ránk nézett, először meglepetten, aztán kifejezetten elutasítóan.

– A válasz: nem – igazolta a várakozásunkat.

– Ó, Bennett bácsi, még azt sem tudja, mit akarunk kérni.

– Hmm, lássuk csak. Két kamasz lány, merő véletlenségből pont a gyarmat vezetőinek a lányai, csak úgy besasszéznak a gyarmat egyetlen konténerébe, ahol szabad kommunikátort használni. Azért jöttek vajon, hogy kommunikátorért könyörögjenek, vagy azért, hogy egy köpcös, középkorú fickó társaságát élvezzék? Nem túl nehéz kérdés, Perry kisasszony.

– Csak egyetlenegy számot szeretnénk meghallgatni. Egy perc, és már itt sem vagyunk.

Bennett felsóhajtott.

– Tudjátok, lányok, napjában hány embernek ugrik be ez a parádés ötlet, hogy eljöjjön ide kommunikátort kunyerálni, hogy megnézzen egy filmet, meghallgasson valami zenét, vagy elolvasson egy könyvet? Ó, és persze csak egy percig tartana. Észre sem venném, hogy itt vannak. Ha csak egyvalakinek igent mondanék, utána másnak sem mondhatnék nemet, és a végén annyi időmet vinné el ez a játszma, hogy nem tudnám rendesen elvégezni a munkát, amivel a szülei megbíztak, Perry kisasszony. Szóval árulja el nekem, mit kéne tennem?

– Szerezhetne egy zárat – vetette közbe Gretchen.

Bennett éles pillantást vetett Gretchenre.

– Ez igazán elmés ötlet.

– Milyen munkával bízták meg a szüleim? – kérdeztem.

– A szülei megbíztak azzal, hogy keressem elő és nyomtassam ki az összes memót és állományt, amit a Gyarmati Szövetség hivatalaiból kaptak, és így nem kell folyton engem nyaggatniuk. Ez hosszú távon dicsérendő elképzelés, rövid távon viszont kifejezetten fájdalmas. Már három napja ezt csinálom, és még legalább négyig ezt fogom. És mivel a nyomtató rendszeresen elakad, valakinek mindig figyelnie kell rá. Ez lennék én. Szóval tessék, Perry kisasszony: négy év felsőfokú műszaki képzéssel és húszéves szakmai gyakorlattal nyomtatóhuszár lettem a kibaszott világűr legelbaszottabb szegletében. Nem kérdés, elértem életem nagy célját.

Vállat vontam.

– Akkor hadd csináljuk mi!

– Hogy micsoda?

– Ha csak arra kell vigyázni, hogy a nyomtató ne akadjon el, azt mi is meg tudjuk csinálni – mondtam. – Dolgozunk maga helyett pár óráig, és cserébe használhatunk egy kommunikátort, ameddig itt vagyunk. Maga pedig azt csinálhat, amit éppen akar.

– Elmehet például ebédelni – emelte a tétet Gretchen. – Vagy meglepheti a feleségét.

Bennett egy percig hallgatott, és az ajánlatunkon rágódott.

– Konkrét segítséget felajánlani? Ezzel eddig még senki nem próbálkozott. Trükkös, nagyon trükkös.

– Mi próbálkozunk.

– És éppen ebédidő van. És csak nyomtatni kell.

– Így van – értettem egyet.

– Felteszem, ha véletlenül rettenetesen összekutyulnátok a dolgokat, nem nekem lenne bajom belőle – morfondírozott Bennett. – A szüleid csak nem büntetnek meg engem a ti hozzá nem értésetekért, nem igaz?

– A személyi kultusznak is megvannak a maga előnyei.

– De úgysem fogunk összekutyulni semmit – érvelt Gretchen.

– De nem ám. Fekete öves nyomtatóhuszárok vagyunk.

– Rendben, legyen – adta meg magát Bennett, és a kommunikátora után nyúlt – Itt van, használhatjátok az enyémet. Ugye, tudjátok, hogyan kell? – állt meg a keze a levegőben egy pillanatra.

Csak a nézésemmel válaszoltam.

– Bocs. Na, jó. – Bennett kilistázott egy csomó állományt a képernyőre. – Ezeket kell ma kinyomtatni. Ott a nyomtató – mutatott a munkaasztal távolabbi végére –, és amott találtok hozzá papírt. Ha kiürül a nyomtató, onnan tudjátok újratölteni. A kész anyagokat csak tornyozzátok fel a nyomtató mellé. Ha elakad, már pedig el fog, akkor csak szedjétek ki belőle a begyűrt papírt. Újra fogja nyomni az utolsó oldalt, amit elrontott. Ameddig ezt csináljátok, beléphettek a „Szórakoztatás” archívumba. Oda töltöttem fel az összes ilyen fájlt.

– Maga feltöltötte ide az összes médiafájlt az összes kommunikátorról? – kérdeztem nem kicsit megdöbbenve.

– Nyugi – felelte Bennett. – Csak a nyilvános anyagok elérhetőek. Ha titkosítottad a személyes anyagaidat, mielőtt leadtad volna a kommunikátorod, ahogyan azt kértük, akkor a titkaid biztonságban vannak. Na mármost, ha elindítjátok a zenét, akkor az a hangfalakból fog szólni. Ne állítsátok túl hangosra, mert akkor nem fogjátok hallani, ha elakad a nyomtató.

– Magának vannak működő hangfalai? – kérdezte Gretchen hitetlenkedve.

– Képzelje, Trujillo kisasszony, igen. Akár hiszi, akár nem, még a köpcös középkorú pasik is szeretnek zenét hallgatni.

– Tudom. Az apám is hallgat.

– Akkor ezennel eltávozom – zárta le a beszélgetést Bennett – Pár óra múlva visszajövök. Kérem, ne rombolják le a helyiségét. És ha valaki azért jönne, hogy egy kommunikátort kunyeráljon, mondják meg az illetőnek, hogy szó sem lehet róla. És nincsenek kivételek. – Ezzel tényleg távozott.

– Remélem, az irónia beszélt belőle – állapítottam meg.

– Nem érdekel – felelte Gretchen, és a kommunikátor után nyúlt. – Ide vele.

– Hé – húztam el előle a szerkentyűt – Előbb a meló. – Beállítottam a nyomtatót, beleküldtem az első fájlokat, és csak utána kerestem meg a Delhi Morningot. Ahogy az első hangok áradni kezdtek, szinte fürödtem bennük. Esküszöm, majdnem elbőgtem magam.

– Hihetetlen, hogy mennyire pocsékul emlékeztél erre a dalra – állapította meg Gretchen a szám közepén.

– Hallgass! Itt jön az a rész.

A barátnőm látta az arckifejezésemet, és csendben is maradt a szám végéig.

*

Két óra kommunikátorozás egyszerűen semmi, ha nem volt hozzáférésed már hónapok óta, csak ennyit mondhatok. De elég idő arra, hogy miután kijöttünk Gretchennel a gépteremnek titulált konténerből, olyan érzésünk volt, mintha órákat töltöttünk volna egy finom forró fürdőben. Amelyben – ha már itt tartunk – szintén nem volt részünk hónapok óta.

– Ezt meg kéne tartanunk magunknak – állapította meg Gretchen.

– Ja, ja – értettem egyet. – Nem szeretném, ha a népek zaklatnák Bennett bácsit.

– Nem azért mondtam. Egyszerűen szeretem, ha van valamim, ami másnak nincs.

– Hát, nem sok ember jut messzire a kicsinyességével. De neked valahogy sikerült.

Gretchen bólintott.

– Köszönöm, hölgyem. De most haza kell mennem. Megígértem apámnak, hogy még sötétedés előtt kigazolom a zöldségeskertet.

– Jó szórakozást a földtúráshoz.

– Köszi. De ha igazán kedves akarnál lenni, akkor felajánlanád a segítségedet.

– Sajnos most éppen a gonosz énem van hatalmon.

– Hát akkor ennyi.

– De vacsora után fussunk össze gyakorolni. Most, hogy már tudjuk, hogyan is kell énekelni azt a részt.

– Jól hangzik – felelte Gretchen. – Vagy majd fog. Remélhetőleg. – Aztán integetett, és eltűnt az otthonuk irányába. Én körülnéztem, és úgy találtam, hogy ez jó nap egy jó kis sétára.

És tényleg az volt. A nap magasan járt, mindent átjárt a fénye, főleg a gépterem fényelnyelő mélye után. Már benne jártunk a tavaszban, ami kimondottan kellemes volt, még annak ellenére is, hogy kiderült, hogy az itt honos virágoknak olyan a szaga, mintha rothadt húst öntöttek volna végig csatornaszósszal. (A hasonlatért Magdyt illeti dicséret, akit néha-néha megszállt az ihlet.) De pár hónap elteltével már nem veszed észre a szagot, vagy legalábbis belátod, hogy semmit nem tudsz tenni ellene. Ha az egész bolygó bűzlik, akkor azt el kell fogadni.

De amitől tényleg jó nap volt ez a sétára, azt az a hatalmas változás jelentette, amely az egész világunkat átrendezte az utóbbi hónapokban. Titkos éjjeli túrázásunk után nem sokkal John és Jane mindannyiunknak engedélyezte, hogy elhagyjuk Croatoant, és a telepesek elkezdtek kiköltözni vidékre. Házakat és farmokat építettek a mennoniták segítségével és vezetésével, akik már az első vetés eredményében gyönyörködhettek. Növényeinket gyorsabban növőre módosították a géntechnológusok, így nemsokára vártuk az első aratást. Nagyon úgy festett, hogy minden nehézség ellenére megmaradunk. Elballagtam az új házak és mezők mellett, és integettem, ha találkoztam valakivel.

Aztán elhagytam az utolsó tanyát is, és átmentem egy dombocskán. A túloldalán nem volt más, csak magas fű és bozót, kicsit távolabb meg az erdő. Ezen a dombon is egy farm lesz hamarosan, és legelők fognak lenyúlni a völgybe. Vicces, hogy már pár ezer ember is képes megváltoztatni a tájat. De akkor és ott nem volt más, csak én. Az a domboldal volt az én külön zugom. Az enyém, és csakis az enyém. Oké, pár alkalommal az enyém és Enzóé.

A hátamon feküdtem az égen úszó felhőket bámulva, és mosolyogtam magamban. Igaz, hogy a galaxis legtávolabbi végében kell rejtőzködnünk, de akkor és ott elég jól festettek a dolgok. Mindenütt lehetsz boldog, az egész csak nézőpont kérdése. Meg a képességé, hogy megfeledkezz egy egész bolygónyi bűzről.

– Zoë! – szólított meg egy hang az ösvény felől.

Felrezzentem, és megláttam Apacukát és Fundalukát Éppen akkor értek át a dombocskán.

– Ilyet máskor ne csináljatok – mondtam nekik, és felálltam.

– Szeretnénk veled szót váltani.

– Azt otthon is meg tudjátok tenni.

– Jobb itt – felelte Apacuka. – Aggódunk.

– Miért aggódtok? – kérdeztem, és felnéztem rájuk. Valami nem volt rendben velük, és eltartott egy bő percig, mire rájöttem, hogy mi az. – Miért nem viselitek a tudatosság-moduljaitokat?

– Aggódunk, mert egyre több kockázatot vállalsz, ami a biztonságodat illeti – válaszolta meg Apacuka az első, és kerülte ki a második kérdésemet – És aggódunk úgy általában a biztonságod miatt.

– Úgy érted, amiért kijöttem ide? Nyugi, Apacuka. Fényes nappal van, és a Hentosz-farm itt van rögtön a dombon túl. Semmi baj nem történhet velem.

– Ragadozók vannak errefelé.

– Azok csak rérijfek – vetettem ellen, azokra a kutyaforma ragadozókra célozva, amelyek rendszeresen ólálkodtak Croatoan körül. – El tudok bánni egy rériffel.

– Falkákban járnak – figyelmeztetett Apacuka.

– De nem nappal.

– Nem csak nappal jársz erre – osztotta meg a megfigyelését Apacuka. – És nem csak egyedül.

Egy kicsit elpirultam, és már majdnem begorombultam Apacukára, amikor eszembe jutott, hogy nincs rajta a tudatnyakörve. Vagyis hiába gorombítom le, semmit nem fog érni.

– Azt hiszem, mondtam már nektek, hogy ne kövessetek, ha egy kis magánéletre vágyom – közöltem velük olyan nyugodtan, amennyire csak bírtam.

– Nem szoktunk követni. De nem is vagyunk ostobák. Tudjuk, hogy merre jársz, és hogy kivel. A meggondolatlanságod kockázatot jelent a számodra, és már nem engeded meg, hogy elkísérjünk, mint régen. Nem tudunk védelmezni téged úgy, ahogy szeretnénk, és úgy, ahogy elvárják tőlünk.

– Már hónapok óta itt vagyunk. Még soha semmi nem támadott meg senkit.

– Azon az éjjelen megtámadtak volna benneteket, ha nem megyünk Fundalukával elétek. Azok nem rérifek voltak a fákon. A rérifek nem másznak fára, és nem közlekednek a fák koronájában.

– És mint azt magatok is láthatjátok, a közelébe nem mentem az erdőnek – mutattam körbe magam körül. – És bármi van is ott, nem úgy néz ki, mintha ki akarná dugni akár az orrát is, mert akkor már észrevettük volna. Ezt már megbeszéltük egyszer, Apacuka.

– Nem csak a ragadozók miatt aggódunk.

– Ezt most nem értem.

– Ezt a gyarmatot nagyon keresik.

– Ha te is láttad azt a videót, akkor magad is emlékezhetsz rá, hogy a Konklávé az űrből lőtte porrá azt a kolóniát. Ha a Konklávé megtalál bennünket, szerintem még ti sem tudtok megvédeni.

– Nem a Konklávé miatt aggódunk.

– Akkor ti vagytok az egyetlenek.

– Nem a Konklávé az egyetlen, amelyik keresi ezt a gyarmatot – magyarázta Apacuka. – Mások is meg akarják szerezni, hogy kialkudjanak valamit a Konklávétól cserébe, vagy hogy keresztbe tegyenek nekik, vagy egyszerűen csak saját maguknak. Ők nem magas pályáról fognak bombázni. Hagyományos módon akarják majd elfoglalni: megszállással és mészárlással.

– Mi ütött belétek ma? – kérdeztem, és próbáltam poénra venni a dolgot.

Nem sikerült.

– És itt van még az is, hogy mi vagy te voltaképpen – folytatta Apacuka.

– Ezt most hogy érted?

– Tudod te azt nagyon jól. Te nem csak egyszerűen a gyarmati vezetők gyermeke vagy. Nekünk is nagyon fontos vagy. Az obinoknak. Ez egy eléggé közismert tény, Zoë. Egész életedben cserealap voltál. Mi, obinok arra használtunk téged, hogy rávegyük az apádat arra, hogy kifejlessze számunkra a tudatosságot Része vagy a békemegállapodásnak a Gyarmati Szövetség és az Obin között. Kétségünk sincs afelől, hogy bárki, aki megtámadja ezt a gyarmatot, megpróbál majd megszerezni, hogy tárgyalhasson az obinokkal. Még a Konklávét is érdekelheti egy ilyen forgatókönyv. Vagy egyszerűen csak megölnek, hogy megsebezzék a fajunkat Hogy megöljék az obinok szimbólumát.

– Ez őrültség.

– Volt már rá példa.

– Micsoda?

– Amikor még a Huckleberryn éltél, nem kevesebb, mint hat próbálkozás történt az elrablásodra és meggyilkolásodra – mondta Apacuka. – Az utolsó pár nappal azelőtt történt, hogy elhagytuk a bolygót.

– Erről eddig egy szót sem szóltatok!

– A mi kormányunk a tietekkel egyetértésben úgy döntött, hogy sem neked, sem a szüleidnek nem szükséges ezekről tudni. Te még gyermek voltál, és a szüleid megpróbáltak annyira eseménytelen életet biztosítani neked, amennyire ez csak lehetséges. Mi, obinok a legmesszebbmenőkig szerettük volna támogatni őket ebben. Minden kísérletet meghiúsítottunk, még jóval azelőtt, hogy veszélybe kerültél volna. És az obin kormányzat minden esetben kifejtette a neheztelését azokkal a fajokkal szemben, akik részt vettek ezekben a merényletkísérletekben.

Ettől összerázkódtam. Az obin nem az a nép, akivel érdemes ujjat húzni.

– Ezt egyáltalán nem lett volna szabad elmondanunk neked, mert ezzel megszegtük az érvényben lévő műveleti parancsainkat. De a helyzet megköveteli – magyarázta Apacuka. – El vagyunk vágva azoktól a rendszerektől, amelyekkel megóvhatnánk a biztonságodat. Te pedig egyre önállóbban viselkedsz, és egyre kevésbé tartod kívánatosnak a jelenlétünket az életedben.

Az utolsó szavak szíven ütöttek.

– Ez nem így van. Csak szükségem van arra, hogy néha magam legyek. Sajnálom, ha ez fájdalmat okoz nektek.

– Nem okoz fájdalmat – próbált mentegetőzni Apacuka. – De vannak kötelességeink. És hogy eleget tegyünk a kötelességeinknek, alkalmazkodnunk kell a követelményekhez. Ezt az alkalmazkodást most elkezdjük.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – értetlenkedtem.

– Itt az ideje, hogy megtanuld megvédeni magad – felelte Apacuka. – Függetlenebb akarsz lenni tőlünk, és nekünk nem áll minden eszköz a rendelkezésünkre, hogy megvédjük a biztonságodat. Mi mindig is meg akartunk tanítani téged küzdeni. Most két legyet fogunk ütni egy csapásra, mert elkezdjük a kiképzésedet.

– Mit értesz azalatt, hogy „megtanítani küzdeni”?

– Meg fogunk tanítani arra, hogy hogyan védheted meg magad fizikailag. Hogy hogyan fegyverezz le egy támadót. Hogy hogyan használj fegyvereket. Hogy hogyan tedd harcképtelenné az ellenséged. Hogy hogyan öld meg az ellenséged, ha az szükséges.

– Te arra akarsz megtanítani, hogy hogyan öljek meg másokat?

– Ha szükséges.

– Nem vagyok biztos abban, hogy John és Jane hozzájárulna ehhez.

– Perry őrnagy és Sagan hadnagy is tisztában van azzal, hogy hogyan kell ölni. A katonai szolgálatuk alatt mindketten öltek meg másokat, amikor ez szükséges volt a túlélésükhöz.

– De ebből még nem következik az, hogy szerintük nekem is értenem kell ehhez. És ha már itt tartunk, még én sem döntöttem el, hogy akarok-e érteni ehhez. Azt mondtad, hogy alkalmazkodnotok kell, ha teljesíteni akarjátok a kötelességeiteket Remek. Akkor találjátok ki, hogy tí hogyan alkalmazkodtok. De én nem fogok megtanulni gyilkolni csak azért, hogy ti úgy érezhessétek, milyen remekül csináltok valamit, amiben magam sem vagyok biztos, hogy szeretném, ha csinálnátok.

– Nem szeretnéd, hogy megvédjünk? – kérdezett vissza Apacuka. – Vagy nem szeretnéd, hogy megtanítsunk megvédeni magad?

– NEM TUDOM! – kiabáltam elkeseredetten. – Értitek? Utálom, hogy ezt mindig a fejemhez vágjátok. Hogy én egy különleges dolog vagyok, aminek védelemre van szüksége. Hát tudjátok mit? Mindenki védelemre szorul. A veszély mindannyiunkra les. Bármelyik percben hajók százai bukkanhatnak fel a fejünk fölött, és elpusztíthatnak minket. Mindannyiunkat. És én már torkig vagyok ezzel. Időről időre próbálok megfeledkezni róla, most is pont ezt csináltam, mire felbukkantatok és elcsesztétek az egészet. Hát, köszi szépen.

Apacuka és Fundaluka erre nem szólt semmit. Ha viselték volna a tudatmasináikat, mostanra valószínűleg érzelmileg teljesen kiütötte volna őket a kirohanásom. De így csak álltak mozdulatlanul.

Elszámoltam magamban ötig, és próbáltam visszanyerni az önuralmamat.

– Figyeljetek – kezdtem, és reménykedtem abban, hogy a hangom kellőképpen meggyőző. – Hadd gondolkozzam ezen egy pár napig, rendben? Nagyon sokat borítottatok rám így egyszerre, végig kell gondolnom a dolgokat.

Még mindig nem szólaltak meg.

– Jó. Akkor én most visszamegyek – köszöntem el tőlük, és elsiettem Apacuka mellett.

Hogy aztán ott találjam magam a földön.

A hátamra fordultam, és összezavarodva néztem fel Apacukára.

– Mi a fene?

Megpróbáltam felállni.

Fundaluka, aki időközben mögém került, durván visszalökött a földre, bele a fűbe. Ekkor négykézláb, rák módjára hátrálni kezdtem.

– Álljatok le.

Erre előhúzták a harci késeiket, és elindultak felém.

Elsikítottam magam, felpattantam, és teljes sebességgel a dombtető felé indultam, a Hentosz-farm irányába. Csakhogy az obinok gyorsabban futnak, mint az emberek. Fundaluka elém került, és döfésre emelte a kését. Próbáltam megállni, gyakorlatilag hanyatt estem. Fundaluka rám ugrott. Sikítottam, oldalra gurultam, aztán gyorsan felkeltem, és elkezdtem visszafelé futni, a dombról lefelé.

Apacuka odalent várt, és már mozdult, hogy elkapjon. Balra próbáltam cselezni, de nem dőlt be neki, és elkapott a bal karomnál fogva. Megütöttem a jobb öklömmel. Apacuka könnyedén kivédte, és visszakézből érkező csapása telibe találta a halántékomat. Közben elengedett. Elkábulva tántorogtam hátrafelé. Apacuka ekkor az egyik lábával az enyém mögé lépett, elgáncsolt, és meglökött. Hanyatt estem, bevertem a fejem. A fájdalomtól csillagokat láttam, és nem tudtam mást csinálni, mint heverni ott kábán.

Valami nehéz telepedett a mellkasomra. Apacuka térdelt rajtam, és tökéletesen mozgásképtelenné tett. Kétségbeesetten próbáltam megkarmolni, de távol tartotta tőlem a fejét, a többi nem érdekelte. Segítségért kiáltottam, olyan hangosan, ahogy a torkomon kifért, bár tudtam, hogy senki nem hallja. Én azért kiabáltam.

Oldalra néztem, ahogy Fundaluka megállt mellettünk.

– Kérlek! – könyörögtem. Fundaluka nem szólt semmit. És nem érezhetett semmit Már tudtam, hogy miért jöttek tudatnyakörv nélkül utánam.

Megragadtam Apacuka lábát a mellkasomon, és megpróbáltam lefeszegetni magamról. Csak még erősebben préselt vele, és fél kézzel kiosztott egy figyelemelterelő pofont. Aztán felemelte a másik kezét, és egy rettenetes, megállíthatatlan mozdulattal a fejem felé döfött a késsel. Sikítottam.

– Nem sérültél meg – mondta egy idő után Apacuka. – Most már felkelhetsz.

A földön maradtam mozdulatlanul, csak bámultam Apacuka jókora kését, amely olyan közel volt a fejem mellett a földbe döfve, hogy nem láthattam élesen. Felkönyököltem, a másik irányba fordultam, és elhánytam magam.

Apacuka megvárta, amíg végzek.

– Nem kérünk bocsánatot – mondta. – És elfogadunk minden következményt, amit kirósz ránk ezért. De emlékezz erre: fizikai sérülés nem ért. Valószínűleg még egy horzsolásod sem lesz, erre nagyon vigyáztunk. Másodpercek alatt ki voltál szolgáltatva a kényünknek-kedvünknek. Mások, akik érted jönnek majd, nem lesznek ilyen figyelmesek. Nem fogják visszafogni magukat Nem fognak megállni. Nem fognak aggódni érted. Nem fognak könyörületét tanúsítani. Azért jönnek majd, hogy megöljenek. És sikerrel fognak járni. Tudtuk, hogy nem fogod elhinni, ha csak beszélünk róla. Ezért meg kellett mutatnunk.

Lábra álltam, bár alig bírtam egyenesen tartani magam. Csak támolyogtam.

– Dögölj meg! Dögöljetek meg mind a ketten! Mostantól látni sem akarlak benneteket! – Elindultam vissza Croatoanba. Mihelyt a lábaim képesek voltak rá, futni kezdtem.

*

– Hahó – üdvözölt Gretchen, ahogy bejött a gépteremkonténerbe, és becsukta maga mögött az ajtót. – Bennett bácsi mondta, hogy itt talállak.

– Ja. Megkérdeztem, lehetek-e még egy kicsit a nyomtatós rabszolgája.

– Nem bírtad ki zene nélkül? – kérdezte Gretchen humorosra véve a figurát.

Tagadólag ráztam a fejem, és megmutattam, mit olvasok.

– Ezek titkosított anyagok, Zoë. A GYV hírszerzési jelentései. Nagy bajban leszel, ha rájönnek, hogy elolvastad őket. És Bennett bácsi tutira nem fog beengedni minket többé.

– Tudod mit? Leszarom. – A hangom elég reszelős volt ahhoz, hogy Gretchen megriadva kapja fel a fejét. – Tudnom kell, mennyire rossz a helyzet. Tudnom kell, ki vadászik ránk, és mit akarnak tőlünk. Tőlem. Ezt nézd.

Fogtam a kommunikátort, és megmutattam Gretchennek a Gau tábornokról, a Konklávé vezetőjéről szóló anyagot. Ő adott parancsot annak a gyarmatnak az elpusztítására azon a videón.

– Ez a tábornok fog elpusztítani minket, ha egyszer megtalál, és nagyjából szart se tudunk róla. Mi vesz rá értelmes lényeket ilyesmire? Hogy ártatlan népeket öljön? Mi minden történt vele az életében, aminek az eredményeképpen egy bolygó lakosságának a kipusztítása értelmes ötletnek látszik. Téged nem érdekel? Mert nem tudjuk. Van egy statisztikánk a katonai pályafutásáról, és ennyi. – Nem túl finoman visszaejtettem a kommunikátort az asztalra, amitől Gretchen összerezzent. – Azt akarom tudni, hogy miért akarja a tábornok a halálomat. Miért akarja mindannyiunk halálát? Te nem akarnád megtudni? – A homlokomra szorítottam a kezem, és az asztalra roskadtam.

– Na, jó – mondta Gretchen. – Akkor most meséld el szépen, mi a fene történt veled, mert én nem így hagytalak itt délután.

Felnéztem Gretchenre, és kiszakadt belőlem egy keserű nevetésféle, aztán megtörten zokogni kezdtem. Gretchen odajött hozzám, átölelt, és nagy sokára elmondtam neki mindent. De tényleg mindent.

Csendben hallgatta, majd csendben maradt azután is, hogy kipakoltam.

– Mondd el, mire gondolsz – kértem.

– Ha elmondom, haragudni fogsz rám.

– Ne hülyülj. Dehogy fogok haragudni rád.

– Szerintem igazuk van – mondta. – Apacukának és Fundalukának.

– Haragszom rád.

Gyengéden ellökött.

– Állj le. Nem azt mondtam, hogy igazuk volt akkor, amikor megtámadtak. Azzal kicsit elvetették a sulykot. De te... és ezt most ne értsd félre, te nem egy hétköznapi lány vagy.

– Ez nem igaz. Vagy úgy látod, hogy másként viselkedem, mint a többiek? Vagy, hogy különleges előnyöket élvezek? Vagy hallottál valaha erről beszélni másokkal?

– De azért tisztában vannak vele.

– Tudom. De erről nem én tehetek. Azon dolgozom, hogy tök átlagos legyek.

– Oké, rendben, te egy tök átlagos csaj vagy.

– Kösz.

– Egy tök átlagos csaj, akit eddig hatszor próbáltak megmerényelni – fűzte hozzá Gretchen.

– De hát az nem én vagyok – böktem a mellkasomra. – Az csak rólam szól. Az csak valakinek az elképzelése arról, hogy én ki vagyok. És ez nekem nem számít.

– De számítana, ha halott lennél – felelte Gretchen, és felemelte a kezét, mielőtt válaszolhattam volna. – És számítana a szüleidnek is. És számítana nekem. És biztosan számítana Enzónak is. Ráadásul nagyon úgy néz ki, hogy kifejezetten sokat számít néhány milliárd földönkívülinek. Ezt azért gondold végig. Ha valakinek éppen csak az eszébe ötlik, hogy bántson téged, ők máris lebombázták a komplett bolygóját.

– Ebbe bele sem akarok gondolni.

– Tudom. De attól tartok, nincs más választási lehetőséged. Akármit is csinálsz, az vagy, aki vagy, akár akarod, akár nem. Ezen nem tudsz változtatni. Ezzel kell valamit kezdened.

– Kőszi a lelkesítést – feleltem csípősen.

– Csak segíteni próbálok.

Felsóhajtottam.

– Tudom, Gretchen, és nagyon sajnálom. Nem akartam leharapni a fejed. Csak totál kész vagyok már attól, hogy az életem más emberek döntésén múlik.

– Ó! Miben is tér el akkor az életed a miénktől, egészen pontosan?

– Erről beszélek! Egy tökéletesen átlagos, normális csaj vagyok. Köszi, hogy észrevetted.

– Tökéletesen átlagos. Már ha eltekintünk attól, hogy az obinok királynője vagy.

– Utállak.

Elvigyorodott.

*

– Trujillo kisasszony azt mondta, hogy látni szeretnél bennünket – mondta Apacuka. Fundaluka és Gretchen, aki idevezette az obinokat, ott állt mellette. Azon a dombocskán álltunk, ahol a testőreim pár nappal korábban megtámadtak.

– Mielőtt bármi mást is mondanék, tudnotok kell, hogy még mindig piszok mérges vagyok rátok. Nem tudom, hogy meg tudom-e bocsátani nektek valaha is, hogy rám támadtatok, hogy meg fogom-e érteni valaha is, hogy miért csináltátok, vagy, hogy miért gondoltátok, hogy ezt kell tennetek. Azt akartam, hogy ezt tudjátok. És hogy át is érezzétek – mutattam Apacuka tudatnyakörvére, amely ott lógott biztonságban a viselője nyakán.

– Érezzük – mondta reszketeg hangon Apacuka. – Annyira érezzük, hogy azon vitatkoztunk, be tudjuk-e kapcsolni a tudatosságunkat egyáltalán. Már az emlék is elviselhetetlenül fájdalmas.

Bólintottam. Azt akartam mondani, hogy remek, de tudtam, hogy nem lenne szép tőlem, és később biztosan meg is bánnám. De mindenesetre abban a pillanatban nem tudtam nem erre gondolni.

– Nem kérem a bocsánatkéréseteket. Tudom, hogy nem kérnétek bocsánatot. De meg kell ígérnetek, hogy soha többé nem csináltok ilyet.

– A szavunkat adjuk – felelte Apacuka.

– Köszönöm. – Nem hittem, hogy még egyszer kockáztatnának. Az ilyesmi csak egyszer jön be, ha bejön egyáltalán. De nem ez volt a lényeg. Azt akartam, hogy megint bízhassak bennük. Egyelőre viszont még nem tartottunk ott.

– Taníthatunk akkor? – kérdezte Apacuka.

– Igen – feleltem. – De van két feltételem. – Apacuka türelmesen várt. – Az első, hogy Gretchen is velem tanul.

– Nem készültünk arra, hogy mást is kiképezzünk rajtad kívül.

– Nem érdekel. Gretchen a legjobb barátom. Az nem megy, hogy én megtanulom magam megvédeni, és nem osztom meg vele a tudást. Emellett, nem tudom észrevettétek-e, de ti nem vagytok igazán ember formájúak. Szerintem hasznos lenne, ha rajtatok kívül egy emberrel is tudnék gyakorolni. És ez nem alku tárgya. Ha nem tanítjátok Gretchent is, akkor én sem fogok tanulni. Ez a feltételem.

Apacuka Gretchenhez fordult.

– Szándékodban áll tanulni?

– Csak, ha Zoë is tanul. Ő a legjobb barátom.

Apacuka rám nézett.

– Ugyanolyan a humorérzéke, mint neked.

– Ne mondd! Ezt eddig észre sem vettem.

Apacuka visszafordult Gretchenhez.

– Nagyon nehéz lesz.

– Tudom – felelte Gretchen. – De azért számíthattok rám.

– Mi a másik feltétel? – kérdezte tőlem Apacuka.

– Ezt az egészet csak a ti kedvetekért csinálom. Ezt a harci kiképzősdit Nem magamért. Szerintem nincs rá szükségem. De szerintetek van, és soha nem kértetek még tőlem semmi olyat, amiről nem gondoltátok volna azt, hogy fontos. Ezért benne vagyok, csinálni fogom. De nektek is meg kell tennetek valamit nekem. Valamit, amit én szeretnék.

– Mi az, amit szeretnél?

– Azt akarom, hogy megtanuljatok énekelni – mondtam, és Gretchenre mutattam. – Ti megtanítotok bennünket harcolni, mi pedig megtanítunk benneteket énekelni. A hútenánikra.

– Énekelni – visszhangozta Apacuka.

– Igen, énekelni. Az emberek még mindig félnek tőletek. És ezt ne vegyétek sértésnek, nem vagytok azok a kifejezetten megnyerő személyiségek. De ha így négyen előadunk egy-két számot a hútenánikon, az sokat segítene abban, hogy az emberek elfogadjanak benneteket.

– Mi még sohasem énekeltünk – mondta Apacuka.

– Történeteket sem írtatok korábban – érveltem. – Erre tessék, írtatok egyet Ez ugyanolyan. Csak ezt énekelni kell. És akkor az emberek nem fognak azon csodálkozni, hogy Gretchennel miért lógunk veletek annyit Ugyan már, Apacuka, tök jó buli lesz.

Apacuka kifejezetten tamáskodónak látszott, és egy fura gondolat jutott az eszembe: Apacuka talán szégyenlős? Ami bizonyos szempontból elég nevetségesen hangzik: valaki, aki képes megtanítani a hatékony gyilkolás tizenhat módjára, lámpalázas lesz, ha éneklésre kerül a sor.

– Én szeretnék énekelni – szólalt meg Fundaluka. Mindannyian csodálkozva néztünk rá.

– Ez tud beszélni! – tört ki Gretchenből.

Apacuka kattogott valamit Fundalukának a saját nyelvükön, Fundaluka pedig visszakattogott. Apacuka válaszolt, Fundaluka pedig megismételte magát, hallhatóan erőteljesebben. És végül, esküszöm az élő Istenre, Apacuka frankón felsóhajtott.

– Énekelni fogunk – mondta Apacuka.

– Ez csodás – ujjongtam.

– A kiképzést holnap kezdjük.

– Rendben. De az énekpróbába még ma belevágunk. Most.

– Most? – hüledezett Apacuka.

– Persze. Mind itt vagyunk, és Gretchennek meg nekem van egy remek dalunk a számotokra.

TIZENÖT

A következő pár hónap piszok fárasztó volt.

Hajnalban: erőnléti edzés.

– Puhák vagytok – közölte Apacuka már az első reggelen.

– Szemenszedett hazugság – válaszoltam.

– Akkor jó – mondta Apacuka, és a legalább egy kilométernyire fekvő erdőszélre mutatott. – Kérlek, fussatok el az erdőig, amilyen gyorsan csak tudtok. Aztán vissza. És ne álljatok meg addig, ameddig vissza nem értek.

Futottunk. Mire visszaértünk, úgy éreztem, hogy a tüdőm és a légcsövem is ki akar szakadni a helyéről, hogy eztán jól pofon csapjon, amiért ilyesmit művelek vele. Gretchennel együtt omlottunk a fűbe, lihegve.

– Puhák vagytok – ismételte meg magát Apacuka. Nem vitatkoztam vele, és nem csak azért, mert képtelen voltam megszólalni. – Mára kész vagyunk. Holnap kezdünk neki igazából az erőnléti edzéseknek. Majd fokozatosan fogunk haladni. – A két obin távozott, mi meg ott maradtunk Gretchennel. Azon tanakodtunk, hogyan is nyírjuk ki Apacukáékat, persze csak azután, hogy végre megint tudunk elég oxigént préselni a tüdőnkbe.

Délelőtt iskola, mint minden gyereknek, akik éppen nem dolgoztak odakint a mezőkön. Mivel kevés volt a könyv és a tanszer, mindent megosztva használtunk. Mi Gretchennel, Enzóval és Magdyval osztoztunk egy tankönyvkészleten. Ez teljesen rendben is volt, amikor mindenki beszélő viszonyban volt mindenkivel, de kicsit döcögött, amikor nem.

– Hé, ti ketten. Figyelnétek egy kicsit a feladatra is? – integetett az orrunk előtt Magdy. Matekoznunk kellett volna éppen.

– Állítsd le magad – felelte Gretchen. A feje már az asztalon volt. Nagyon kemény volt a reggeli edzés. – Istenem, de kéne egy kávé.

– Jó lenne még ma végezni ezzel a feladattal – hajcsárkodott Magdy.

– Minek strapálod magad? – ellenkezett Gretchen. – Nem úgy néz ki, mintha bármelyikünk is egyetemre menne.

– Akkor is meg kell csinálnunk – mondta Enzo.

– Akkor csináljátok – hagyta helyben Gretchen, azzal odalökte a könyvet a fiúknak. – Nem nekem vagy Zoënak kell ezt a cuccot megtanulni. Mi már tudjuk. Ti vártok ránk folyton, hogy befejezzük a példákat, és csak bólogattok utána, mintha értenétek, hogy miről van szó.

– Ez egyszerűen nem igaz – ellenkezett Magdy.

– Valóban? Na, jó. Bizonyítsd be! Nyűgözz le!

– Azt hiszem, valakinek megártott a reggeli erőlködés, és azért morgolódik velünk – gúnyolódott Magdy.

– Mit akarsz ezzel mondani? – kérdeztem.

– Csak annyit, hogy amióta ti ketten elkezdtétek azt az akármit, amit csináltok, semmiben sem lehet számítani rátok. És szemben azzal, amit Morgó Gretchen itt sugallni próbál, az utóbbi időben mi ketten viszünk a hátunkon benneteket, és ti ezt pontosan tudjátok.

– Ti vinnétek a hátatokon bennünket matekból? – kérdezte Gretchen. – Azt erősen kétlem.

– Ahogy minden más tantárgyból is, édesem. Kivéve persze, ha azt gondolod, hogy Enzo házi dolgozata a Gyarmati Szövetség korai korszakáról, amit a múlt héten rakott össze nektek, nem számít.

– Az még mindig nem „mi ketten”, hanem csak Enzo. És köszi, Enzo. Most boldog vagy, Magdy? Remek. Akkor erről ennyit. – Gretchen visszaejtette a fejét az asztalra. Enzo és Magdy összenézett.

– Na jó, ide nekem azt a könyvet – nyúltam érte. – Ezt a feladatot most én dolgozom ki.

Enzo odacsúsztatta a könyvet elém, de nem nézett a szemembe.

Délután: kiképzés.

– Na, hogy megy a kiképzés? – kérdezte az egyik kora este Enzo, ahogy hazafelé vonszoltam magam a napi edzésről.

– Úgy érted, meg tudlak-e már ölni?

– Hát, ööö, nem. De ha már felhoztad, kíváncsivá tettél. Meg tudnál?

– Az attól függ – feleltem. – Hogy mit kérnél, mivel öljelek meg. – Ettől a választól kínos csend telepedett közénk. – Csak vicceltem.

– Ez biztos?

– Ma egyáltalán nem foglalkoztunk azzal, hogy hogyan kell valakit megölni – meséltem, és próbáltam témát váltani. – Egész nap azt gyakoroltuk, hogyan lehet hang nélkül mozogni. Tudod, hogy ne kapjanak el.

– Vagy, hogy odalopakodhass valaki mögé.

Sóhajtottam.

– Igen, így van, Enzo. Hogy odalopakodhassak valaki mögé. Hogy megölhessem. Mert imádok gyilkolni. Ölni, ölni és megint csak ölni, ez vagyok én. Vérfürdő Zoë. – Felgyorsítottam a lépteimet.

Enzo utolért.

– Bocs – mondta. – Igazságtalan voltam.

– Valóban.

– Ez csak amolyan beszédtéma, tudod. Hogy mit műveltek Gretchennel.

Megálltam.

– Miféle beszédtéma? – kérdeztem.

– Hát, gondold csak végig. Te és Gretchen azzal töltitek a délutánjaitokat, hogy a világvégére készültök. Szerinted miről beszélgetnek az emberek?

– De ez nem erről szól.

– Én tudom – mondta Enzo, és megérintette a karom. Amiről eszembe jutott, hogy mostanában sokkal kevesebb időt töltünk azzal, hogy egymáshoz érjünk. – Ezt mondom az embereknek én is. De attól persze még fecsegnek. Rólad és Gretchenről.

– És mit?

– Ti ketten a gyarmati vezetők lányai vagytok, még akkor is, ha Gretchen apja csak a második a rangsorban. Úgy néz ki, mintha különleges bánásmódban részesülnétek. Ha csak rólad lenne szó, az emberek még valahogy elfogadnák, mert tudják, hogy fura kapcsolatod van az obinokkal...

– Nem is fura.

Enzo rezzenetlenül nézett rám.

– Oké, fura.

– Az emberek tudják, hogy kapcsolatod van az obinokkal, ezért nem is csinálnának ügyet az egészből. De most ketten vagytok az obinokkal, és ettől a népek idegesek lesznek. Azon tanakodnak, nem tudtok-e valamit, amit ők nem.

– Ez teljesen nevetséges. Gretchen a legjobb barátnőm, azért kértem meg őt, hogy csatlakozzon hozzám. Talán valaki mást kellett volna megkérnem rá?

– Lehetséges.

– Például kicsodát?

– Például engem. Tudod, a srácot, akivel jársz.

– Na, mert arról aztán biztosan nem fecsegnének.

– Talán igen, talán nem – felelte Enzo. – De legalább láthatnálak néha-néha.

Erre nem tudtam mit válaszolni. Inkább megcsókoltam.

– Nézd, én nem akarom, hogy rosszul érezd magad, vagy lelkiismeret-furdalásod legyen, vagy ilyesmi – mondta Enzo, amikor hagytam végre szóhoz jutni. – De szeretnék többet látni belőled.

– Ezt az igényt elég sokféleképpen lehet értelmezni.

– Maradjunk elsőre az ártatlanabbaknál. De ha akarod, tovább is léphetünk rajtuk.

– Egyébként meg mindennap találkozunk – tereltem vissza a beszélgetést az illedelmes mederbe. – És a hútenánikon is mindig együtt vagyunk.

– Az iskolaidőt én nem számolom együttlétnek. De valóban vicces és tiszteletet érdemlő, ahogy betanítottad Apacukát, hogy utánozza a szitárszólót...

– Az Fundaluka – vágtam közbe. – Apacuka a dobokat utánozza.

Enzo gyengéden az ajkamra tette az ujját.

– Mondom, valóban vicces, de én inkább kettesben lennék veled. – És megcsókolt, ami tökéletes lezárása lett a mondatának.

– Mit szólnál a most rögtönhöz? – kérdeztem a csók után.

– Nem lehet. Haza kell mennem, hogy Mariára és Katherinára vigyázzak. A szüleim a barátaikkal vacsoráznak.

– Ááááá! Megcsókol, és azt mondja, hogy szeretne velem kettesben lenni, majd ott hagy lógva. Szép dolog, mondhatom.

– A holnap délutánom még szabad. Talán akkor. Miután végeztél a hátbaszúrás-edzéseddel.

– A hátbaszúrás-témát már kipipáltuk. Most a fojtások vannak soron.

Csend lett.

– Vicceltem – mondtam.

– Ezt higgyem is el neked?

– Aranyos vagy. – Megint megcsókoltam. – Viszlát, holnap.

A másnapi kiképzés kicsit elhúzódott, ki is hagytam a vacsorát, hogy Enzo szüleinek tanyája felé vegyem az irányt. Az édesanyja volt csak otthon, aki azt mondta, hogy Enzo egy ideig várt rám, aztán átment Magdyhoz. A rákövetkező napon az iskolában alig szóltunk egymáshoz.

Esténként: elméleti képzés.

– Megállapodtunk Jerry Bennett-tel, hogy használhassátok a géptermet hetente két alkalommal – közölte Apacuka.

Hirtelen megsajnáltam Jerry Bennettet, aki az elbeszélések szerint piszokul parázott Apacukától és Fundalukától, és valószínűleg beleegyezett volna nagyjából mindenbe, csak hogy békén hagyják. Fel is véstem magamnak, hogy hívjam meg Bennettet a következő hútenánira. Semmi sem mutatja kevésbé félelmetesnek az obinokat, mint amikor kint van közülük egy a nézők előtt, előre-hátra ingatja a fejét a hosszú nyakán, és a szájával tablázik, vagyis a szájával dobol.

Apacuka folytatta a feladatismertetést.

– Tanulmányozni fogjátok a Gyarmati Szövetség jelentéseit a többi értelmes fajról.

– Miért kell tanulmányoznunk őket? – kérdezte Gretchen.

– Hogy megtudjátok, hogyan lehet küzdeni ellenük. És hogy megtudjátok, hogyan lehet megölni őket.

– Több száz faj van a Konklávéban – szóltam közbe. – Minden fajt tanulmányoznunk kell? Mert akkor a heti két este kevés lesz.

– Azokra a fajokra koncentráljatok, amelyek nem tagjai a konklávénak.

Gretchennel egymásra néztünk.

– De hát pont nem ők akarnak megölni bennünket – mondta ki végül Gretchen, amire mindketten gondoltunk.

– Sokan meg akarnak ölni benneteket. Némelyikük motiváltabb a többinél. Példának okáért ott van a Rraey. Éppen most vesztettek el egy háborút az Eneshával szemben, akik a legtöbb gyarmatukat elragadták, amíg őket magukat is le nem győzte az Obin. A rraeyek már nem jelentenek közvetlen veszélyt semmilyen fejlett fajra vagy benépesített gyarmatra. De ha rátok bukkannának, nem kérdés, hogy mit tennének.

Összerázkódtam. Gretchen észrevette.

– Jól érzed magad?

– Persze – feleltem, egy kicsit talán túl gyorsan is. – Már találkoztam rraeyekkel. – Gretchen fura szemeket meresztett rám, de nem szólt semmit.

– Van egy listám a számotokra. Jerry Bennett már előkészítette a jelentéseket, amiket át kell tanulmányoznotok a fajokról. Különösen a fajok fiziológiájára figyeljetek oda. Az nagyon fontos lesz a kiképzésünk szempontjából.

– Hogy tudjuk, hogyan lehet harcolni ellenük – ismételtem meg korábbi intelmeit.

– Így van – hagyta helyben Apacuka. – És hogy tudjátok, hogyan kell megölni őket.

Már három hete tanulmányoztuk az idegen fajokat, amikor olyan fajt találtam, amelyik nem volt rajta a listán.

– Hű, ők aztán ijesztően néznek ki – állapította meg Gretchen, aki a vállam fölött leste, hogy mit olvasok.

– Ők a konszuk. Félelmetesek, pont. – Odaadtam Gretchennek a kommunikátorom. – Az általunk ismert legfejlettebb faj. Hozzájuk képest mi csak kőbaltás barlanglakok vagyunk. Ők fejlesztették az obinokat olyanná, amilyennek ma ismerjük őket.

– Átdolgozták a genetikájukat? – kérdezte Gretchen. Bólintottam. – Hát, a legközelebb talán kódolhatnának beléjük valami személyiségfélét is. Miért nézed őket?

– Csak kíváncsi vagyok. Apacukáék már meséltek nekem róluk. Ők azok, akik az obinok számára valamiféle felsőbb hatalmat jelentenek.

– Mint az istenek.

Megvontam a vállam.

– Inkább, mint a gyerekek és a hangyafarm. Egy hangyafarm meg egy nagyítóüveg.

– Bájosan hangzik – mondta Gretchen, és visszaadta a kommunikátort – Remélem, soha nem hoz velük össze a sors. Kivéve, ha az én oldalamon állnak.

– Ők nem állnak senkinek az oldalán. Ők felettünk vannak.

– Az is csak egy oldal.

– De nem a miénk – feleltem, és visszatértem azokhoz jelentésekhez, amelyeket olvasnunk kellett.

Késő este: minden más.

– Nocsak, ez aztán a meglepetés – mondtam Enzónak, aki ott üldögélt a küszöbömön, amikor hazaértem egy újabb, szerfelett izgalmas gépteremben töltött estéről. – Nem sokat láttalak mostanság.

– Te senkit sem látsz sokat mostanság – felelte Enzo, aki felállt, hogy köszöntsön. – Mármint Gretchenen kívül. És kerülsz, amióta szétrúgtuk a tanulócsoportot.

– Nem is kerüllek.

– De nem is törted össze magad, hogy megtalálj.

Hát, ezzel telibe trafált.

– Nem téged hibáztatlak azért, hogy szétesett a csoport – tereltem vissza a beszélgetést. – Nem a te hibád, hogy Magdy úgy odatette magát. – Gretchen és Magdy között a viszony pár hét folyamatosan fokozódó csipkelődés és szurkálódás után kozmikus mértékben elmérgesedett. Az egyik órán gyakorlatilag leüvöltötték egymás fejét, végül Magdy száját nem kifejezetten megbocsátható mondatok hagyták el, majd ezek után eltrappolt, Enzo pedig ment utána. A kis tankörünknek ezzel befellegzett.

– Ja, ez leginkább Magdy hibája volt. Az, hogy Gretchen addig piszkálta, ameddig ki nem borult, annak nyilván semmi köze az egészhez.

Ez a beszélgetés rövid idő alatt kétszer is olyan területre tévedt, amerre nagyon nem akartam menni, és az agyam ésszerűbbik fele erősködött, hogy hagyjam a fenébe, beszéljek inkább valami másról. De ott volt az agyam kevésbé ésszerűbbik fele, amelyik addigra már rendesen bepöccent.

– És csak azért táboroztál le a küszöbömön, hogy a legjobb barátnőmet savazd, vagy akartál mondani valami mást is?

Enzo már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de aztán csak megrázta a fejét.

– Felejtsd el – mondta, és elindult az ellenkező irányba.

Elébe álltam.

– Nem. Valamiért idejöttél. Ki vele, mi az.

– Miért nem látlak már?

– Azért jöttél ide, hogy ezt megkérdezd?

– Nem. Nem ezt akartam mondani. De most mégis ezt kérdezem. Két hete már, hogy Magdy és Gretchen összecsattantak, Zoë. Ők vesztek össze, de téged nem látlak. Ha azt mondod, hogy nem kerülsz engem, akkor piszok jól álcázod.

– Ha tényleg Magdy és Gretchen vesztek össze, akkor miért mentél el Magdyval együtt? – kérdeztem.

– Mert a barátom. Valakinek le kell hűtenie. Tudod, milyen tud lenni. Én vagyok a villámhárítója. Micsoda kérdés ez?

– Azt akartam ezzel mondani, hogy ez nem csak Magdy és Gretchen között történt. Hanem, mindannyiunk között Te meg én és Gretchen és Magdy között Mikor volt utoljára, hogy valamit Magdy nélkül csináltál? – kértem számon.

– Nekem nem rémlik, hogy ő is ott lett volna, amikor veled voltam.

– Tudod te, hogy értem ezt Folyton ott jársz a nyomában, hogy ne keveredjen bunyóba, vagy ne törje ki a nyakát, vagy ne csináljon valami baromságot.

– Nem vagyok a csicskája – vágta oda Enzo, és láthatóan kezdett bepipulni. Ami újdonság volt.

Nem törődtem vele.

– A barátja vagy, a legjobb barátja. Gretchen meg az én legjobb barátom. És éppen most a legjobb barátaink látni sem bírják egymást. Ez ránk is hatással van, Enzo. Hadd kérdezzem meg itt és most, mit érzel Gretchennel kapcsolatban? Nem komálod valami nagyon, ugye?

– Voltak már jobb napjaink is.

– Pontosan. Mivel ő és a legjobb barátod most éppen fasírtban vannak. Én hasonlóképpen érzek Magdy iránt. Lefogadom, hogy ő sincs nagyon másképpen velem. És Gretchen sem rajong olyan nagyon érted mostanság. Én is szeretnék veled lenni, Enzo, de egyikünk sincs egyedül. Mindkettőnknek ott vannak a barátai. És nekem most rohadtul nem hiányzik a dráma.

– Mert könnyebb, ha nem is törődsz vele.

– Mert fáradt vagyok, Enzo. – Egyre lassabban forgott a nyelvem. – Okés? Minden reggel hajnalban kelek, és futnom vagy gyúrnom kell, amitől már a nap elején rohadtul fáradt leszek. A legtöbben még fel sem ébredtetek, amikor én már csapágyasra hajtottam magam. Utána iskola. Aztán az egész délutánt azzal töltöm, hogy porhanyósra vernek, mert meg kell tanulnom megvédeni magam, ha netalántán ideenne a fene valami földönkívülit, hogy mindannyiunkat lemészároljon. Aztán az estéimet azzal töltöm, hogy idegen fajokat tanulmányozok, de nem ám azért, mert érdekelnek, hanem hogyha véletlenül meg kellene ölnöm egyiket-másikat közülük, tudjam, hogy hol van a gyenge pontja. Alig van időm bármi másra gondolni egyáltalán. Fáradt vagyok.

– Azt hiszed, hogy ez az egész csak buli nekem? Azt hiszed, hogy jólesik, hogy nem látlak? Hogy minden időmet azzal töltöm, hogy kitanuljam, mit hogyan lehet bántani és megölni? Szerinted élvezem, hogy nap mint nap beleverik az orromat a ténybe, hogy az egész világegyetem odakint csak arra vár, hogy lemészárolhasson bennünket? Te mikor gondoltál bele ebbe utoljára? Vagy Magdy mikor gondolta ezt végig utoljára? Mert nekem minden rohadt nap ezen kell pörögnöm. Szóval ne mondd, légy szíves, hogy könnyű nekem nem drámázni. Mert fogalmad sincs róla. Bocsi, de rohadtul nincs.

Enzo némán nézett egy percig, aztán letörölte az arcomat.

– Nekem elmondhatod – mondta végül. Kínomban felnevettem.

– Nincs rá időm – feleltem. Enzo elmosolyodott. – És egyébként is, nem akartam, hogy aggódj miattam.

– Egy kicsit már elkéstél ezzel.

– Sajnálom.

– Rendben.

– Tudod, nekem is hiányzol – töröltem le a maradék könnyet az arcomról. – Hiányzik a veled töltött idő. Még akkor is, ha ez azzal jár, hogy Magdy is ott van. Hiányoznak a beszélgetéseink. Hiányzik, hogy nem nézhetlek, ahogy kidobós közben feltörlik veled a pályát. Hiányoznak a verseid. Minden hiányzik. Annyira sajnálom, hogy így összevesztünk, és nem csináltunk semmi mást, mint szőnyeg alá sepertük a problémákat. Sajnálom, és nagyon hiányzol, Enzo.

– Köszönöm.

– Igazán nincs mit.

Csak álltunk ott, és csak néztük egymást.

– Azért jöttél ide, hogy szakíts velem, ugye? – böktem ki végül.

– Igen – felelte Enzo. – Igen, azért. Sajnálom.

– Ne sajnáld. Nem voltam valami jó barátnő.

– De az voltál. Amikor volt rám időd.

Újabb kényszeredett nevetés szakadt fel belőlem.

– Mert ez a fő baj, nem igaz?

– De – mondta Enzo, és tudtam, hogy sajnálja, amiért ezt kell mondania. Hát így ért véget az első komoly kapcsolatom. Ágyba bújtam, és nem tudtam elaludni.

Aztán felkelt a nap, kimentem a gyakorlóterületre, és kezdtem elölről az egészet Erőnléti edzés. Iskola. Kiképzés. Elméleti tanulmányok.

Piszokul fárasztó időszak volt.

És ez így ment napról napra, hónapokig, egészen addig, ameddig el nem telt majdnem az egész első évünk a Roenoke-on.

Mert akkor felgyorsultak az események. Méghozzá nagyon.

TIZENHAT

– Joe Loongot keressük – közölte Jane az összegyűlt kutatócsapattal az erdő szélén, Joe háza mellett. Apu és Savitri hagyta, hogy anyu vigye a bulit – Két napja nem tudunk róla. Az élettársa, Therese Arlien szerint az emberünket teljesen felvillanyozta a fánik visszatérése a területre, arról beszélt neki, hogy megpróbál szemügyre venni egy csordát közelebbről is. Feltételezzük, hogy ezt is tette, de utána vagy eltévedt, vagy valamelyik állat megsebesítette.

Jane az erdőszél felé intett.

– Négyes csoportokban fogjuk átkutatni az erdőt, a csatárláncot innen fogjuk széthúzni. A csoport minden tagja hallótávolságban marad a szomszédos csoporttaggal, a szélső emberek pedig a szomszéd csoport szélsőivel is. Pár percenként ellenőrizzétek, hogy halljátok-e még a szomszédaitokat. Lassan és óvatosan fogjuk csinálni, nem akarom, hogy bárki is az elveszettek számát gyarapítsa, érthető? Ha valaki elveszítené a kapcsolatot a többiekkel, akkor megáll ott, ahol van, és megvárja, hogy a többiek megkeressék. Ha valakinek nem válaszol a szomszédja, az megáll, és kiáltással jelzi a többieknek, akik még hallják. Megismétlem, ne veszítsünk el senki mást, főleg nem így, hogy éppen Joe-t próbáljuk megtalálni. Mindenki tudja, hogy kit keresünk?

Általános bólogatás és hümmögés volt a válasz. Az a körülbelül százötven ember, aki jelentkezett a kutatásra, jobbára Joe barátja vagy ismerőse volt. Nekem ugyan csak nagyon halvány elképzelésem volt arról, hogy hogyan is nézett ki, de arra alapoztam, hogyha valaki majd a kezeit lengetve felénk rohan, és azt kiabálja: „Hála istennek, hogy megtaláltatok”, akkor az jó eséllyel Joe lesz. És aki részt vett a keresésben, az persze kihagyhatta az iskolát aznap. Ezt pedig nehéz überelni.

– Akkor kezdjük – mondta anyu. – Alakítsatok négyes csoportokat.

Az emberek elkezdtek négyesével összeállni. Én Gretchenhez fordultam, és arra gondoltam, hogy vele, Apacukával és Fundalukával leszek egy csoportban.

– Zoë – szólított meg anyu. – Te velem leszel. Hozd Apacukáékat!

– Gretchen is velünk jöhet?

– Nem. Túl nagy lenne a csoport. Bocs, Gretchen.

– Persze, nem probléma – mondta Gretchen anyunak, aztán engem szólított meg. – Aztán próbálj meg nélkülem is életben maradni, okés?

– Állj le! Nem járunk együtt. – Gretchen elvigyorodott, és arrébbállt, hogy egy másik csoporthoz csatlakozzon.

Pár perc múlva három tucat négyes csoport állt sorban az erdő szélén, több mint fél kilométer hosszan elnyúlva. Jane megadta a jelet, és elindultunk.

És jött az unalmas rész, három órán át haladtunk a fák között, kerestük Joe Loong nyomait, és pár percenként ellenőriztük egymást, hogy megvagyunk-e még. Nem találtam semmit. Anyu, tőlem balra, nem talált semmit. Apacuka, tőlem jobbra, nem talált semmit, és Fundaluka, Apacukától jobbra, szintén nem talált semmit. Nem akarok reménytelenül sekélyesnek tűnni, de ennél azért picivel több izgalmat vártam.

– Tervezünk mostanában pihenőt? – kérdeztem anyutól, amikor látótávolságba került, és odamentem hozzá.

– Elfáradtál? – kérdezett vissza. – Azt hittem, hogy a rengeteg edzés után ez az erdei mászkálás meg sem fog kottyanni.

Egy pillanatra megálltam. Nem csináltam titkot az Apacukáékkal folytatott edzéseimből – nehéz is lett volna, annyi időt töltöttem velük –, de ezzel együtt mégsem beszéltünk róla túl sokat.

– Nem az állóképességgel van a baj, hanem az unalommal. Három órája gázolunk az aljnövényzetben, kezdek bekattanni.

Jane bólintott.

– Nemsokára pihenünk. Ha a következő órában se találunk semmit errefelé, akkor összeszedem az embereket, és átmegyünk Joe tanyájának a másik oldalára, és arrafelé fogunk próbálkozni.

– Ugye, nem zavar, hogy Apacukáékkal edzek? – kérdeztem. – Nem beszélgettünk erről túl sokat Se veled, de apuval.

– Az első pár héten aggódtunk egy kicsit, mert minden este zúzódásokkal jöttél haza, és köszönés nélkül mentél aludni – felelte anyu. Nem állt meg, a szemével továbbra is a nyomokat kereste. – És sajnáltam, hogy tönkrement a kapcsolatod Enzóval. De elég nagy vagy már ahhoz, hogy eldöntsd, mivel töltöd az idődet, és apáddal mindketten úgy gondoltuk, nem fogjuk minden lépésedet követni emiatt.

Már éppen azt akartam mondani, hogy hát, ezt nem nevezném egészen szabad választásnak, de anyu még nem fejezte be.

– Ráadásul úgy gondoltuk, a hasznodra fog válni. Nem tudom, mikor fognak ránk találni, de ránk fognak. Én tudok magamra vigyázni, és John is tud magára vigyázni. Mindketten voltunk katonák. Örömmel fogadtuk a hírt, hogy te is megtanulsz magadra vigyázni. Ha odakerülünk, könnyen lehet, hogy döntő szerepe lesz ennek.

Lemerevedtem.

– Tudod, ez azért nem hangzott valami biztatóan.

Jane is megállt, és odajött hozzám.

– Nem úgy értettem.

– Épp az imént mondtad, hogy magam maradhatok ennek az egésznek a végére. Hogy mindegyünknek magára kell vigyáznia. Elég depresszív mondás, ha engem kérdezel.

– De nem így értettem – ismételte meg Jane. Felemelte a kezét, és megérintette a jádeelefánt medált, amit tőle kaptam. – John és én soha nem fogunk elhagyni téged. Soha nem hagyunk magadra, ezt jó, ha tudod. Megígértük neked. Amit mondani próbálok, az az, hogy szükségünk lesz egymásra. Ha tudjuk, hogyan vigyázzunk magunkra, akkor többet tudunk tenni a másikért is. Vagyis többet tehetsz értünk. Gondold ezt végig, Zoë. Egy napon majd minden azon múlhat, hogy mire vagy képes. Értünk. És a gyarmatért Csak ezt akartam mondani.

– Kétlem, hogy ez bekövetkezne.

– Hát, az igazat megvallva, én is kétlem. Vagy legalábbis nagyon remélem, hogy nem következik be.

– Köszi – húztam el a számat.

– Tudod, hogy hogyan értettem.

– Persze hogy tudom. Csak viccesnek találom, hogy olyan faékegyszerűséggel tálalod.

Tőlünk balra ekkor távoli sikoly hallatszott. Jane először a hang irányába fordult, aztán rám nézett, az arckifejezése kevés kétséget hagyott afelől, hogy bármilyen jól is ment a párbeszédünk, annak most meszeltek.

– Maradj itt – mondta. – Üzenj végig a csatárláncon, hogy álljanak meg. Apacuka, te gyere velem.

Anyu és Apacuka hihetetlen sebességgel, mégis zajtalanul tűntek el a sikoly irányába. Hirtelen bevillant a tény, hogy igen, anyám valóban egy veterán harcos. És még egy dolog. Most már abban a helyzetben voltam, hogy ezt igazán értékelni is tudtam.

Pár perccel később Apacuka visszatért, kattogott valamit Fundalukának, miközben rám nézett.

– Sagan hadnagy azt üzeni, hogy térj vissza a telepre Fundalukával – mondta végül nekem.

– Miért? – kérdeztem. – Megtalálták Joe-t?

– Megtalálták.

– És rendben van?

– Halott. És Sagan hadnagy azt feltételezi, hogy a keresőcsapat is veszélybe kerülhet, ha túl sokáig maradunk idekint.

– Miért? A fánik miatt? Eltaposták, vagy ilyesmi?

Apacuka lehajolt, hogy közvetlen közelről tudjon a szemembe nézni.

– Zoë, ugye, nem kell eszedbe juttatnom az utolsó kirándulásotokat az erdőbe, és hogy mi eredt a nyomotokba akkor.

Végigfutott a hátamon a hideg.

– Nem, nem kell.

– Akármik is azok, úgy tűnik, követik a vándorló fánicsordákat – – mondta Apacuka. – Követték a csordát ide vissza is. És úgy tűnik, megtalálták Joseph Loongot az erdőben.

– Te jó ég. El kell mondanom anyunak.

– Biztosíthatlak, hogy már magától is kitalálta. Most megkeresem Perry őrnagyot, és ő is mindjárt tudni fogja. Tudják, mit kell tenniük. A hadnagy azt kéri, hogy térj vissza Croatoanba, és én is azt kérem tőled. Fundaluka majd elkísér. Most menjetek. És azt ajánlom, hallgass az ügyről, ameddig a szüleid be nem jelentik nyilvánosan.

Apacuka eltűnt az erdőben. Figyeltem, ahogy elmegy, aztán hazaindultam. Fundalukával együtt jól kiléptünk, és mindketten olyan csendben haladtunk, ahogyan azt már annyiszor elgyakoroltuk.

*

A hír, hogy Joe Loong meghalt, gyorsan körbeszaladta a gyarmatot. A pletykák, hogy pontosan hogyan is halt meg, még annál is gyorsabban. Ott ültünk Gretchennel Croatoan közösségi központjában, és figyeltük, ahogy a pletykagyárosok egymás után megteszik a tétjeiket.

Jun Lee és Evan Black szólalt meg először, tagjai voltak annak a négyes csoportnak, amelyik végül megtalálta Loong holttestét. Élvezték a pillanatnyi rivaldafényt, miközben elmondták mindenkinek (már legalábbis azoknak, akik meghallgatták őket), hogy hogyan fedezték fel Loong testét (már legalábbis azt, ami megmaradt belőle). Mert ami megtámadta Loongot, akármi is volt az, valamennyit meg is evett belőle. Pár ember úgy okoskodott, hogy egy falka rérif kaphatta el, a helyi ragadozók, amelyek sarokba szoríthatták Joe-t, de ezen még Jun és Evan is csak nevetett. Mindannyian láttunk már rérifeket, akkorák voltak, mint egy kistestű kutya, és rögtön menekülőre fogták, ha megláttak egy telepest Nem ok nélkül, mert a telepesek lőttek rájuk, amiért az állatállományból próbáltak prédát ejteni. Nem rérif volt, még csak nem is egy falka, hanem valami sokkal rosszabb, állították Loong maradványainak felfedezői.

Nem sokkal azután, hogy ezek a zsigerektől és vértől csöpögő részletek bejárták a közvéleményt, a teljes gyarmati tanácsot összetrombitálták az orvosi részleg konténerébe, oda, ahová Loong testét is vitték. A tény, hogy a „kormányzat” vizsgálja az ügyet, felerősítette azokat a hangokat, amelyek szerint lehetséges, hogy gyilkosság történt. (A tény, hogy a „kormányzat” ebben az esetben mindössze tizenkét emberből állt, akik a többiekhez hasonlóan normális esetben maguk is a földet túrták, nem bírt fontossággal.) Loong egy asszonnyal randizgatott, aki nemrég rúgta ki a férjét Ezért a férjet tekintették első számú gyanúsítottnak, talán követte Loongot az erdőbe, megölte, és a rérifek már a halottból lakmároztak.

Ettől az új elmélettől Jun és Evan igencsak boldogtalan lett, az ő változatuk a titokzatos ragadozóval sokkal szexibb volt, de a többségnek jobban bejött a gyilkosságteória. Az az apró, ám kellemetlen tény, hogy a feltételezett gyilkos a bűntett idején már más ügyből kifolyólag az elzárását töltötte, elkerülte az emberek figyelmét.

Gretchennel mind a ketten tudtuk, hogy a gyilkosságelmélet teljesen légből kapott, és hogy inkább Junék teóriája áll közelebb a valósághoz, de nem nyilatkoztunk a kérdésben. Ha elmondtuk volna, amit tudunk, attól senki sem érezte volna magát nagyobb biztonságban.

– Én tudom ám, mi volt az – düllesztette a mellét Magdy pár haverjának.

A könyökömmel megböktem Gretchent, és a fejemmel Magdy felé biccentettem. Gretchen a szemét forgatta, és jó hangosan Magdyért kiáltott, mielőtt az belemelegedhetett volna a történetbe.

– Igen? – jött oda hozzánk Magdy ingerülten.

– Mondd, te tényleg tök hülye vagy? – kérdezte Gretchen.

– Látod, Gretchen, pont ezt hiányolom belőled, ezt az elbűvölő finomságot.

– Pont úgy, ahogy én hiányolom belőled a józan észt. Áruld már el, mivel akartad elszórakoztatni a barátaid kis csapatát?

– El akartam mesélni nekik, mi történt, amikor követtük a fánikat.

– Mert szerinted okos dolog, hogy adunk az embereknek még egy okot a pánikra?

– Senki nem pánikol.

– Még nem – szóltam közbe. – De ha elkezded megszellőztetni a mi kis kalandunkat, azzal senkinek sem lesz jobb, Magdy.

– Szerintem az embereknek tudniuk kell, mivel állnak szemben.

– Még mi sem tudjuk, hogy mivel állunk szemben, te szerencsétlen! Valójában nem láttunk semmit. Csak a pletykákat színesítenénk ezzel. Hadd végezzék a szüleim, meg Gretchen apja, meg a többi tanácstag a dolgukat, és hadd találják ki, mi a fene folyik, és hadd mondhassák el azt az embereknek anélkül, hogy megnehezítenénk a munkájukat.

– Köszi, Zoë, megfontolom a javaslatodat – felelte Magdy szarkasztikusan, és elindult vissza a haverjai felé.

– Szupi – szólt utána Gretchen. – De fontold meg még ezt is: ha locsogsz a cimboráidnak arról, hogy mi követett bennünket odakinn az erdőben, akkor elmesélem nekik azt a részt is, amikor Apacuka feltörölte veled az aljnövényzetet, miután bepánikoltál és rálőttél.

– Nagyon veszélyes lövés volt az – tettem hozzá –, kis híján eltaláltad az egyik lábujjadat.

– Milyen igaz – értett egyet Gretchen –, ezt a részt se hagyjuk ki a történetből.

Magdy szúrós szemekkel méregetett mindkettőnket, aztán egy szó nélkül visszacsattogott a haverjaihoz.

– Szerinted működni fog? – kérdeztem Gretchentől.

– Naná – felelte. – Magdynak akkora az egója, mint egy bolygó. Elképesztően sok időt és erőfeszítést öl bele abba, hogy jó fényben tűnjön fel a banda előtt. Nem akarja, hogy beleköpjünk a levesébe.

Mintha csak hallaná, Magdy visszapillantott Gretchenre, aki rámosolygott, és intett neki. Magdy igyekezett úgy tenni, mint aki észre sem vette, és elkezdett a barátaihoz beszélni.

– Látod? – mondta Gretchen. – Nem olyan nagy cucc kiismerni a gondolkodását.

– Mintha komáltad volna valaha – emlékeztettem.

– Még mindig komálom. Tudod, néha annyira aranyos tud lenni. Meg vicces. Csak ki kéne húznia a fejét a seggéből. Talán kell még egy év, és egészen elviselhető lesz.

– Vagy kettő.

– Optimista vagyok – bizakodott Gretchen. – Mindenesetre ezt a pletykát most megfékeztük.

– Ez nem csak pletyka. Tényleg követtek bennünket azon az éjszakán. Apacuka is mondta.

– Tudom. És előbb vagy utóbb ki is fog derülni. Csak tudod, azt szeretném, hogy ne hozzák összefüggésbe velünk. Apám még mindig nem tudja, hogy odakint kóricáltunk azon az éjjelen, és ő az a fajta fickó, aki hisz a visszamenőleges büntetésben.

– Szóval te igazából nem is a pánik miatt aggódtál, csak a lebukást akartad elkerülni.

– Bűnös vagyok. Csak a pánik elkerülésével racionalizálom.

De mint kiderült, a pánik sem sokáig váratott magára.

*

Paolo Gutierrez tagja volt a gyarmati tanácsnak, és ott volt, amikor kiderült, hogy Joe Loong nemcsak egyszerűen meghalt, hanem valami megölte. Valami nem emberi. Valami tehát tényleg volt odakint, ami elég okos ahhoz, hogy lándzsákat és késeket készítsen. Valami, ami elég ügyes ahhoz, hogy kajává aprítsa szegény Joe Loongot.

A szüleim arra utasították a tanács tagjait, hogy ne beszéljenek erről, hogy elejét vegyék a pániknak. Paolo Gutierrez azonban nem hallgatott rájuk, sőt. Kifejezetten fellázadt az utasítás ellen.

– Azt mondták nekem, hogy ez államtitok, és nem beszélhetek róla nektek – mondta Gutierrez a körülötte állóknak, köztük pár fegyveres férfinak. – Én meg azt mondom, basszák meg. Valami van odakint, és ránk vadászik. Azt mondták, a fánicsordákat követik, de szerintem lehet, hogy végig ott voltak az erdőben, és bennünket figyeltek, hogy kitanulják, hogyan vadászhatnak ránk. Levadászták Joe Loongot. Levadászták és megölték. Mi pedig most elmegyünk, és visszaadjuk a kölcsönt. – Azzal Gutierrez és a vadászcsapata elcsörtetett az erdő irányába.

Gutierrez nyilatkozata és a vadászcsapat híre villámgyorsan söpört végig a telepen. Én akkor hallottam, amikor egy csapat kölyök futott be a hírrel a telep főterére. Addigra már Gutierrez és kis csapata mélyen benne járt az erdőben. Elindultam, hogy szóljak a szüleimnek, de addigra már John és Jane is úton voltak, hogy visszahozzák a vadászcsapatot. Mindketten elég időt töltöttek a seregben, nem gondoltam, hogy különösebb gondot okozna nekik az önkéntes vadászok hazaterelése.

De tévedtem. John és Jane megtalálták a vadászcsapatot, de mielőtt visszahurcolták volna őket, azok a teremtmények az erdőben lerohanták őket. Gutierrez és az összes embere elpusztult a támadás során, anyut pedig hasba szúrták. John azonban üldözőbe vette a lényeket, és az erdő szélén utol is érte őket, amikor azok megtámadtak egy telepest a tanyáján. A telepes Hiram Yoder volt, egyike azoknak a mennonitáknak, akik segítettek a telepeseknek megművelni a földet. Yoder pacifista volt, így hát meg sem próbált ellenállni a lényeknek, és azok végeztek vele is.

Pár óra alatt hat telepest vesztettünk el, és belénk hasított a valóság, hogy nem vagyunk egyedül a Roanoke-on, ráadásul ami itt van velünk, az mostanra már rájött, hogyan lehet ránk vadászni.

De anyu miatt jobban aggódtam.

– Még nem látogathatod meg – mondta apu. – Tsao doktor még dolgozik rajta.

– És rendbe fog jönni?

– Persze hogy rendbe fog jönni. Anyád azt mondta, nem olyan súlyos, mint amilyennek kinéz.

– Mennyire néz ki súlyosnak?

– Hát elég ronda – felelte apám, aztán rájött, hogy nem erre a fajta egyenességre vágytam abban a pillanatban. – Figyelj, még üldözte őket, miután megsebesült. Ha komoly lett volna a sebe, ezt nem tudta volna megtenni, oké? Anyád tisztában van a saját testével. Szerintem rendben lesz hamarosan. Különben is, ebben a pillanatban is dolgoznak rajta. Nem lennék meglepve, ha holnap ilyenkor úgy sétafikálna közöttünk, mintha mi sem történt volna.

– Nem kell hazudnod – mondtam apának, bár az előző mondatai pont azok voltak, amiket hallani akartam.

– Nem hazudok. Tsao doktor nagyszerű abban, amit csinál, anyád meg nagyon gyorsan gyógyul mostanság.

– És te rendben vagy? – kérdeztem aput.

– Voltak már jobb napjaim is. – Apu hangja fáradt volt, és színtelen, úgyhogy nem erőltettem tovább a témát Megöleltem, és azt mondtam, átmegyek Gretchenhez, és vele is maradok egy darabig, hogy ne menjek az idegeire.

Közeledett az éjszaka, amikor kiléptem a házunkból. Croatoan kapuja felé néztem, és láttam, ahogy a telepesek lassan beszállingóztak a tanyáikról. Nagyon úgy festett, hogy egyikőjük sem akarja a telep falain kívül tölteni az éjszakát. És ezért egy cseppet sem kárhoztattam őket.

Gretchenék háza felé indultam, és kissé meglepve láttam, hogy teljesen felpaprikázva siet felém.

– Van egy kis baj – mondta.

– Mi lenne az? – kérdeztem.

– A mi csökött agyú barátunk, Magdy egy csapat haverjával elment az erdőbe.

– Ó, istenem! Mondd, hogy Enzo nem ment vele!

– Naná, hogy Enzo is vele ment Még akkor is megpróbálna értelmet verni abba a kemény fejébe, ha Magdy után kéne ugrania egy szikláról.

TIZENHÉT

Mind a négyen olyan csöndben haladtunk az erdőben, amennyire csak tudtunk. Onnan indultunk, ahol Gretchen látta eltűnni Magdyt, Enzót és két barátjukat a fák között. Vártuk, hogy meghalljuk a zajukat, mivel egyikük sem tanulta a csendes lopakodás művészetét. Ez nem vált a javukra, főleg ha az ismeretlen lények úgy döntenek, hogy vadásznak rájuk. Nekünk persze jól jött, mert követni akartuk őket. Hallgatóztunk a barátaink után fülmagasságban, és figyeltünk, nem hallunk-e mozgást odafentről, az ágak közül. Tudtuk, hogy azok a lények képesek követni a nyomainkat. Reméltük, hogy mi is tudjuk majd követni az övékét.

A távolban recsegést-ropogást hallottunk, mintha valaki gyorsan, kapkodva haladna. Elindultunk a zaj irányába, Gretchen és én az élen, Apacuka és Fundaluka szorosan mögöttünk.

Gretchennel már hónapok óta gyakoroltuk, hogy hogyan mozogjunk ellenséges területen, hogyan védjük meg magunkat, hogyan harcoljunk, és hogyan öljünk, ha szükséges. Tudtuk, hogy azon az éjjelen kipróbálhatjuk majd új képességeinket éles körülmények között is. Lehet, hogy harcolnunk kell majd. Vagy ölnünk.

Annyira be voltam pánikolva, hogy ha abbahagytam volna a futást, valószínűleg egy gombóccá gömbölyödök, és sosem kelek fel többé.

Nem hagytam abba a futást. Csak rohantam. Próbáltam Enzo és Magdy nyomára bukkanni, mielőtt valami más talál rájuk. Meg akartam találni és meg akartam védeni őket.

*

– Miután Gutierrez lelépett, Magdy semmi értelmét nem látta, hogy hallgasson a mi kis kirándulásunkról, és elkezdett süketelni a haverjainak – mesélte.

Gretchen, mielőtt még útnak indultunk volna. – Azt a dumát adta be nekik, hogy ő már találkozott ezekkel a lényekkel, és feltartotta őket, ameddig a többiek elmenekültek.

– Idióta – kommentáltam.

– Amikor a szüleid a vadászok nélkül tértek vissza, pár cimborájával kutatócsapatot szerveztek. Az apám azonban megneszelte a dolgot, és próbálta megakadályozni. Felidézte nekik, hogy öt fegyveres felnőtt indult el a lények után, és egy sem jött vissza élve. Azt hittem, ennyi elég is volt, de most hallottam, hogy Magdy csak arra várt, hogy apám eltűnjön a színről, és már indultak is az erdőbe.

– Senki nem szúrta ki, hogy leléptek?

– Azt mondták a népeknek, hogy csak egy kis céllövészetet mennek ki gyakorolni Magdy szüleinek a tanyájára. Mihelyt odaértek, már indultak is tovább. Magdy családja amúgy is bejött a telepre, ezért aztán nem volt, aki észrevegye őket.

– És te hogy jöttél rá? Nem hiszem, hogy Magdy hencegte volna el neked.

– A kis csapat itthagyott valakit. Úgy volt, hogy Isaiah Miller is velük megy, de az apja nem adta neki oda a puskájukat. Hallottam, ahogy háborgott, a többit meg egyszerűen kitapostam belőle.

– Másnak is elmondta?

– Nem hinném. Volt ideje gondolkodni, és nem hinném, hogy bajba akar kerülni. De nekünk azért el kéne mondani valakinek.

– Ha megtesszük, tutira kitör a pánik. Hat ember már meghalt Ha elmondjuk a népeknek, hogy még négy ember, ráadásul négy kölyök elment az erdőbe, hát az egész gyarmat megőrül majd. Aztán még több ember indul puskával az erdőbe, és még többen fognak meghalni vagy a lények által, vagy, mert véletlenül lelövik egymást, úgy fel lesznek spannolva.

– Akkor mit akarsz csinálni? – kérdezett vissza Gretchen.

– Ezt tanuljuk már hónapok óta.

Gretchen szeme tágra nyílt.

– Na ne, Zoë, te nem vagy normális. Hidd el, én nagyon szeretlek, de ez őrültség. Olyan nincs, hogy én még egyszer odamenjek, és ezek az izék megint rám vadásszanak, és olyan sincs, hogy téged elengedjelek egyedül.

– Nem csak ketten mennénk. Apacukáékat is...

– Apacukáék is azt fogják mondani, hogy meg vagy húzatva. Hónapokat töltöttek azzal, hogy önvédelemre tanítsanak, és szerinted most boldogan engednének olyanok közé, akik lándzsával gyakorolnak? Nem hinném.

– Kérdezzük meg őket.

– Gretchen kisasszonynak igaza van – mondta Apacuka, amikor Fundalukával együtt odaértek hozzánk. Ez egy nagyon rossz ötlet. Perry őrnagynak és Sagan hadnagynak kell intézkednie ebben az ügyben.

– Apámnak ebben a pillanatban egy egész gyarmatért kell aggódnia. Anyu meg épp az orvosi konténerben van, hogy összeférceljék az utolsó intézkedése után.

– És nincs ebben valamilyen tanulság a számodra? – kérdezte Gretchen. Dühösen feléje fordultam, mire védekezőleg felemelte a kezét. – Bocs, Zoë, egy kicsit durván fogalmaztam. De gondolj már bele! Anyukád a Különleges Erők katonája volt. Abból élt, hogy háborúzott És még így is összeszedett egy elég ronda sebesülést ahhoz, hogy az éjszakát az orvosi konténerben töltse. Akármik is vannak odakint, nem viccelnek.

– Ki más mehetne? – kérdeztem vissza. – Anyunak és apunak megvolt a jó oka, hogy a vadászcsapat után indultak. Ők kiképzett harcosok, és van gyakorlatuk hasonló helyzetek kezelésében. Rajtuk kívül mindenki csak megölette magát. Ha bárki más indulna utánuk, ugyanakkora veszélybe sodorná magát, mint Magdy és a barátai. Egyedül mi vagyunk valamelyest felkészültek.

– Most ne pöccenj be rám, amiért ezt mondom, de teljesen úgy hangzik, mintha te lelkesednél az ötletért. Mintha szeretnél kimenni, és megküzdeni azzal a valamivel.

– Csak meg akarom találni Enzót és Magdyt, ez minden.

– Tájékoztatnunk kellene a nevelőapádat – vetette közbe Apacuka.

– Ha tájékozatjuk apámat a dologról, csak megtiltja, hogy cselekedjünk. És minél tovább vitatkozunk itt, annál később találjuk meg a barátainkat.

Apacuka és Fundaluka összedugta a fejét, és egy darabig csöndesen kattogtak meg csettegtek egymással.

– Nem találjuk szerencsés ötletnek – mondta Apacuka végül. – De segíteni fogunk.

– Gretchen? – fordultam a barátnőmhöz.

– Azon töprengek, hogy vajon Magdy megér-e ennyit.

– Gretchen!

– Csak poén volt, na. Tudod, az a fajta, amit akkor sütsz el, ha épp összepisilni készülsz magadat.

– Ha erre vállalkozunk, akkor feltételeznünk kell, hogy harcra is sor kerülhet – mondta Apacuka. – Már kiképeztünk benneteket a különféle kézifegyverek használatára. Fel kell készülnötök arra, hogy esetleg most használnotok is kell őket.

– Értem – feleltem. Gretchen is bólintott.

– Akkor szedjük össze magunkat – adta ki az utasítást Apacuka. – És csináljuk csendben.

*

Minden magabiztosság elpárolgott belőlem abban a pillanatban, amikor beléptünk az erdőbe. Ahogy a fák között futottunk, ugyanaz az érzés kapott el, mint legutóbb azon az éjszakán, amikor azt hittük, hogy követnek bennünket. A különbség csak annyi volt, hogy most kiképezve és harcra készen futottunk. Azt hittem, ettől magabiztosabb leszek majd.

Hát nem lettem. Paráztam. Nem is kicsit.

A csörtetőzajok, melyeket korábban is hallottunk, most egyre közelebb kerültek, sőt, egyenest felénk tartottak. A talajszinten voltak, és gyorsan mozogtak. Mind a négyen megálltunk, elrejtőztünk, és felkészültünk a fogadásukra, bármi is legyen az.

Két emberi alak tört elő a bozótból, és nyílegyenesen arrafelé rohantak, amerre Gretchennel rejtőztünk. Apacuka és Fundaluka oldalról kapták el őket, ahogy elhaladtak mellettük, mire a fiúk felüvöltöttek rémületükben. Az obinok pillanatok alatt a földre küldték őket, puskáik továbbcsúsztak az avarban.

Gretchennel odarohantunk hozzájuk, és próbáltuk megnyugtatni őket. Sokat segített, hogy ember formájúak voltunk.

Viszont a két fiú közül egyik sem volt Enzo vagy Magdy.

– Hé – próbáltam nyugtatgatni azt, amelyik közelebb esett hozzám. – Hé. Nyugi! Biztonságban vagytok. Nyugi. – Gretchen ugyanezt csinálta a másikkal. Lassan felismertem őket. Albert Yoo és Michel Gruber. Annak idején Albertet és Michelt is a „szánalmas balfácánok” osztályába soroltam, és igyekeztem minél kevesebb időt tölteni a társaságukban. Ők sem keresték a kapcsolatot velem.

– Albert – szólítottam meg a közelebbit. – Hol van Enzo és Magdy?

– Szedd le rólam ezt az izét – ficánkolt Albert. Fundaluka még mindig a földhöz szögezve tartotta.

– Fundaluka – intettem, mire elengedte Albertet. – Hol van Enzo és Magdy? – ismételtem meg a kérdést.

– Franc se tudja. Szétváltunk. Azok az izék a fákon elkezdtek kántálni, mire Michellel bepánikoltunk, és megpattantunk.

– Kántálni?

– Vagy énekelni, vagy csiripelni, mit tudom én. Éppen őket kerestük, amikor hirtelen elkezdtek zajongani a fák ágai között. Mintha hencegni akartak volna azzal, hogy a közelünkbe tudnak lopózni anélkül, hogy észrevennénk őket.

Ettől kicsit elkapott az aggodalom.

– Apacuka?

– Nincs semmi említésre méltó a fákon – közölte. Ez azért megnyugtatott valamennyire.

– Bekerítettek bennünket – folytatta Albert – Mire Magdy közéjük lőtt. És akkor aztán pokoli hangosak lettek. Michellel együtt kijutottunk. Csak rohantunk. Nem láttuk, Magdyék merre mentek.

– Mikor történt ez?

– Nem tudom. Tíz perce, esetleg tizenöt. Valahogy így.

– Mutasd meg, merről jöttetek! – Albert megmutatta. Bólintottam. Kelj fel! Fundaluka visszakísér titeket az erdőszélre. Onnan már hazataláltok.

– Én ugyan nem megyek sehova ezzel az izével – szólalt meg az este folyamán először Michel.

– Rendben. Ez esetben két dobásod van. Maradj itt, és reménykedj, hogy mi hamarabb jövünk vissza, mint azok a lények, vagy indulj el magadban, és reménykedj, hogy eléred az erdő szélét, mielőtt utolérnének. Vagy hagyhatod, hogy Fundaluka segítsen, és akkor esetleg túléled ezt a kalandot. Csak rajtad áll – mondtam a kelleténél kissé erőteljesebben, mert dühített, hogy ez a kis pöcs nem igazán együttműködő a saját megmentésében.

– Oké – bökte ki végül.

– Remek. – Összeszedtem a puskákat, odaadtam Fundalukának, és elvettem az övét. – Vidd őket az erdőszélre, Magdyék tanyája mellé. Csak akkor add vissza nekik a puskákat, ha odaértetek. Aztán gyere vissza, amilyen gyorsan csak tudsz, és keress meg bennünket.

Fundaluka bólintott, aztán mozgásra ösztökélte a srácokat, és elpályáztak.

– Sose csíptem őket – jegyezte meg Gretchen a távozókat figyelve.

– Most már értem, hogy miért. – Odaadtam Fundaluka puskáját Apacukának. – Na, gyerünk, haladjunk.

*

Már azelőtt meghallottuk a hangjukat, hogy megpillantottuk volna őket. Egészen pontosan Apacuka kapta fel a fejét, akinek a hallása lényegesen jobb az emberekénél: trilláztak, csipogtak és kántáltak valamit.

– Énekelnek – súgta oda csendesen, és odavezetett bennünket hozzájuk. Fundaluka is megérkezett közben, teljes csendben, és együtt pillantottuk meg a lényeket Apacuka visszaadta Fundalukának a puskáját.

Az apró tisztáson hat alak állt.

Enzót és Magdyt ismertem fel először. A földön térdeltek, a fejük lehajtva, és várták, hogy a sorsuk beteljesedjen. A fény nem volt elég erős ahhoz, hogy az arckifejezésüket is kivehessem, de anélkül is tudtam, hogy halálra vannak rémülve. Akármi is történt velük, az rosszul sült el, és már csak arra vártak, hogy vége legyen. Akárhogyan is.

Ahogy a szemem beitta a térdeplő Enzo látványát, egy pillanat alatt végigsöpört rajtam, hogy miért is szerettem belé. Azért volt ott, mert jó barátja akart lenni Magdynak. Távol akarta tartani a bajtól, vagy legalább osztozni benne, ha nincs más megoldás. Tisztességes emberi lény volt, ami felnőttben sem gyakori, kamasz fiúban meg kifejezetten csodaszámba ment. Azért jöttem el idáig, mert még mindig szerettem. Már hetek óta nem váltottunk szót egymással a köszönéseket leszámítva, de ez nem számított. Még mindig kötődtem hozzá. Még mindig ott volt a szívemben, és úgy képzeltem, ott is fog maradni, amíg csak élek.

Hát, igen, piszok alkalmatlan helyet és időt választottam arra, hogy erre akkor és ott rádöbbenjek, de ez már csak így megy. Az ilyen felismerések jönnek, amikor jönnek. És mivel nem járt zajjal, nagy baj nem volt vele.

Aztán Magdyt vettem szemügyre, és csak egyre tudtam gondolni: ha ezen túl leszünk, nagyon szét fogom rúgni a seggét.

És ott volt még négy alak.

Farkasemberek.

Ez volt rájuk a legjobb szó legalábbis. Ádáznak és erősnek látszottak, húsevő vadászoknak, de minden mozdulatukból és a hangjukból is az sütött, hogy a fogak és karmok mellett agyuk is van. Nekik is négy szemük volt, mint az általunk ismert összes roanoke-i állatnak, de ettől eltekintve teljesen olyanok voltak, mintha a régi rémmesékből léptek volna ki. Farkasemberek voltak.

A négyből három azzal volt elfoglalva, hogy Magdyt és Enzót bosszantsa és böködje. Játszottak velük, mint macska az egérrel, próbálták megfélemlíteni őket. Az egyiknél puska volt, amit Magdytól szedtek el, és azzal bökdöste a fiút. Azon töprengtem, vajon töltve van-e még, és mi lesz Magdyval, ha véletlenül elsül. Egy másiknál lándzsa volt, és időről időre megszúrta vele Enzót. Mindhárman csiripeltek és csattogtak, és nem volt kétségem afelől, hogy Magdy és Enzo lehetséges sorsát tárgyalják éppen: hogy mihez kezdjenek velük, és azt hogyan csinálják.

A negyedik farkasember elkülönült a többitől, és másképpen viselkedett. Amikor valamelyikük megindult a fiúk felé, megpróbálta visszafogni, és a fiúk meg a farkasember közé állt. Máskor meg odalépett hozzájuk, és valamit magyarázott nekik Enzo és Magdy felé mutogatva. Mintha meg akarta volna győzni őket. Talán arról, hogy engedjék el a fiúkat? Bármi is volt az, a többi farkasember nem volt vevő rá. A negyedik viszont csak tovább erőlködött.

Erről hirtelen eszembe jutott az első találkozásunk Enzóval. Amikor megpróbálta visszatartani Magdyt egy tökéletesen értelmetlen verekedéstől. Igaz, nem jött be, mert végül Gretchennek és nekem is bele kellett avatkoznunk. És láthatóan most sem működött valami jól a dolog.

Oldalra nézve láttam, hogy Apacuka és Fundaluka már elhelyezkedett, és szépen célba vették a farkasembereket. Gretchen is kicsit távolabb ment tőlem, hogy jobban tudjon célozni.

Így le tudjuk szedni mind a négy farkasembert, még mielőtt rájönnének, mi is történt velük. Gyors, tiszta és könnyű megoldás, ráadásul egy óra múlva otthon is lehetünk.

Csendben kerestem egy jó pozíciót és célra emeltem a puskámat. Kellett egy-két perc, hogy elmúljon a remegésem, és pontosan tudjak célozni.

Tudtam, hogy mindenkinek megvan a saját célpontja, Apacukáé a bal szélső a hármas csoportból, Fundalukáé a második, Gretchené a harmadik, az enyém pedig a negyedik, amelyik elkülönült a csoporttól. Tudtam, hogy a többiek arra várnak, hogy én lőjek először.

Az egyik farkasember ekkor megindult, hogy döfjön egyet Enzón. Az enyém megpróbált beavatkozni, de elkésett.

És akkor rádöbbentem, hogy nem akarom. Nem akarom megölni. Mert védeni próbálja a barátaimat, nem pedig bántani. Nem érdemelt halált csak azért, mert így lenne a legegyszerűbb Enzót és Magdyt kiszabadítani.

De fogalmam sem volt, hogy mi mást csinálhatnék.

A három farkasember újra elkezdett csiripelni és csipogni, először még úgy tűnt, hogy véletlenszerűen. De aztán elkezdtek összehangolódni, és felvettek egy ritmust. A lándzsás elkezdett a lándzsa nyelével ütemesen a földön dobogni, a többiek pedig felvették az ütemet, és variálták a ritmust. Nagyon úgy nézett ki, mintha győzelmi éneket énekelnének. A negyedik egyre hevesebben gesztikulált, engem meg elfogott a pánik, hogy mi fog történni a dal végén.

Azok csak énekeltek, és egyre közeledtek a dal végéhez.

Én pedig rájöttem, hogy mit kell tennem.

Visszaénekeltem nekik.

Kinyitottam a szám, és a Delhi Morning első sora jött ki rajta. Nem valami szépen, és a szólamot se találtam el rendesen. Igazából kifejezetten gyalázatos előadás volt, hiába gyakoroltuk hónapokig, és énekeltük el a hútenánikon annyiszor. De akkor nem számított Azt tettem, amit tennem kellett. A farkasemberek azonnal elhallgattak. Én viszont folytattam az éneklést.

Odapillantottam Gretchenre, aki nem volt olyan messze tőlem, hogy ne tudjam leolvasni az arcáról a te totál megbuggyantál??? nézését. Visszanéztem a legjobb lécci, segíts!! arckifejezésemmel. Gretchen arca elborult, és újra a puskájára hajolt, hogy a szálkeresztet rajta tarthassa a célpontján, aztán elkezdte a saját szólamát énekelni a dalból, hol az enyém alatt, hol az enyém fölött, pont, ahogyan annyiszor elgyakoroltuk. A segítségével én is megtaláltam a saját szólamomat.

A farkasemberek pedig megtudták, hogy nem vagyok egyedül.

Gretchentől balra Fundaluka is felzengett, és a szitárszólamot énekelte a dalból, amit olyan jól utánzott. Nagyon vicces volt nézni, de ha behunytad a szemed, nem tudtad volna megkülönböztetni Fundalukát az igazi szitártól. Csak úgy ittam magamba a hangja zengését, és folytattam az éneklést. Végül Apacuka is belépett a bal szélről, hosszú nyakát himbálva imitálta a dob hangzását, szépen felvette ritmust, és tartani is tudta.

A farkasemberek pedig azt is tudták már, hogy összesen hányan vagyunk. És hogy bármikor megölhetjük őket. De nem tettük.

Az ostoba elképzelésem működött! Már csak azt kellett kitalálnom, hogy mi legyen a következő lépés. Mert frankón fogalmam sem volt, hogy mi a fenét csinálok. Csak azt tudtam, hogy nem akarom lelőni a farkasemberemet. Azt a bizonyost, amelyik éppen ellépett a falka többi tagja mellől, és szép lassan arrafelé ballagott, ahonnan a hangunkat hallotta.

Úgy döntöttem, úgy illő, hogy félúton találkozzunk. Letettem a puskámat, és kiléptem a tisztásra. Még mindig énekeltem.

A lándzsás farkasember megemelte a fegyverét, amitől hirtelen kiszáradt a szám. Az én farkasemberem viszont valamit észrevehetett az arcomon, mert megfordult, és vadul pörölni kezdett a lándzsással. Az lejjebb engedte a fegyver hegyét, az én farkasemberem pedig tudtán kívül megmentette a barátját egy golyótól, amit Gretchen küldött volna a fejébe.

A farkasemberem ekkor visszafordult felém, és újra elindult. Én meg végigénekeltem a dalt. Mire a végére értem, ott állt közvetlenül előttem.

Vége volt a dalnak. Ott álltam, és vártam, hogy a farkasember mit fog lépni.

A farkasember a nyakamra mutatott, amelyen ott lógott a jádekőből csiszolt elefántmedálom. Megérintettem a medált.

– Elefánt – mondtam. – Mint a ti fánijaitok.

Megint megnézte a medált, aztán engem kezdett bámulni. Végül csiripelt valamit.

– Helló – feleltem. Mi mást mondhattam volna.

Pár percig még méregettük egymást, aztán a három vadabbik farkasember közül az egyik felcsiripelt. Az előttem álló visszacsiripelt neki, aztán odabiccentett nekem, mintha azt mondaná: Igazán sokat segítenél nekem, ha végre csinálnál is valamit.

Ezért Enzóra és Magdyra mutattam.

– Azok ketten hozzám tartoznak – mondtam, és közben mutogattam, hogy a farkasember is megértse. – Magammal akarom vinni őket. – A telep felé integettem. – Aztán békén hagyunk benneteket.

A farkasember figyelte a kézjeleimet, nem tudtam biztosan, mennyit fogott fel belőlük. Amikor befejeztem, Enzóra és Magdyra mutatott, majd rám, végül a telep irányába, mintha azt kérdezné: Ugye, jól értettem, amit mondtál?

Bólintottam, hogy „igen”, és megerősítésképpen újra elmutogattam az egészet. Nagyon úgy nézett ki, mintha beszélgetnénk.

Vagy mégsem, mert a következő pillanatban a farkasemberből szenvedélyes csipogásroham tört elő, és vadul gesztikulált. Próbáltam követni, de fogalmam sem volt, hogy mit akar. Tanácstalanul néztem rá.

Végül megértette, hogy fogalmam sincs, mit akar közölni velem. Erre Magdyra mutatott, aztán a társánál lévő puskára, végül a saját oldalára. Intett, hogy nézzem meg közelebbről. Bár voltak fenntartásaim, közelebb hajoltam, és észrevettem valamit, ami eddig elkerülte a figyelmemet. A farkasember megsebesült. Egy ronda nagy barázda futott végig az oldalán, és a bőre alól kilátszott a nyers húsa.

Az az agyatlan Magdy rálőtt a farkasemberemre.

Persze csak súrolta a lövedék. Nagy szerencséje volt, hogy ilyen pocsékul céloz, különben már valószínűleg halott lenne. De így sem álltak valami jól a dolgok.

Felálltam, és mutattam a farkasembernek, hogy eleget láttam. Ő Enzóra mutatott, aztán rám, végül a telepre. Aztán Magdyra mutatott, majd a többi farkasemberre. Elég egyértelmű volt azt üzente: Enzót vihetem, de a társai Magdyt akarják. Tisztán látszott, hogy ez nem Magdy napja lesz.

Megráztam a fejem, és egyértelművé tettem, hogy mindkettejükre szükségem van. A farkasember ugyanilyen tisztán jelezte, hogy nekik Magdy kell. A mi kis tárgyalásunk zátonyra futni látszott.

Tetőtől talpig végigmértem a farkasembert. Zömök volt, alig magasabb nálam, egy rövid szoknyaféle volt a ruhája mindösszesen, amelyet egy öv tartott rajta. Egy egyszerű kőkés volt az övébe tűzve. Láttam már képeken ilyen kőkéseket, de csak történelemkönyvekben, amelyek a földtörténet kőkorszakával foglalkoztak. Vicces tény a cro-magnoni emberekről, hogy bár éppen csak túl voltak a pattintott kőkorszakon, az agyuk nagyobb volt, mint a mai embereké. Barlanglakók voltak, de nem ostobák. Végig tudtak gondolni bonyolultabb dolgokat is.

– Remélem, van annyi agyad, mint a cro-magnoniaknak – mondtam a farkasembernek –, különben nagy bajban leszek.

Megint megbillentette a fejét, és próbálta kitalálni, hogy mit akartam mondani neki.

Erre mutogatni kezdtem, hogy megértse, beszélni akarok Magdyval. A farkasemberem nem örült az ötletnek, csipogni és füttyögni kezdett a társaival. Oda-vissza csörögtek és csipogtak, és eléggé felpörögtek. De a végén a farkasemberem a kezemért nyúlt. Hagytam, hogy megfogja a csuklómat, és Magdyhoz kísérjen. Láttam, hogy a többiek legyezőbe fognak a hátam mögött, készen arra, hogy beavatkozzanak, ha valami butasággal próbálkoznék. Tudtam, hogy a tisztás peremén túl ott van Apacuka és Fundaluka, és legfeljebb csak annyit mozognak, hogy jobban tudjanak célozni. Még mindig ezer módon torkolhatott tragédiába ez az egész.

Magdy a földön térdelt, és nem nézett se rám, se máshova, csak egy pontot bámult maga előtt a földön.

– Magdy – szólítottam meg.

– Öld meg ezeket a hülye izéket, és húzzunk innen a fenébe – hadarta az orra alatt, halkan és gyorsan. – Tudom, hogy tudod, hogyan kell. Tudom, hogy vagytok elegen a fák között, hogy megcsináljátok.

– Magdy – szólítottam meg még egyszer. – Jól figyelj ide, és ne szakíts félbe. Ezek itt meg akarnak ölni téged. Készek elengedni Enzót, de téged meg akarnak tartani, mert rálőttél az egyikükre. Érted, amit mondok?

– Csak öld meg őket.

– Nem, bazmeg! – csattantam fel. – Te voltál az, aki ezek után a tagok után eredt Te vadásztál rájuk. Te lőttél rájuk. Megpróbálom megmenteni az életed, de nem fogom őket megölni csak azért, mert te rájuk másztál. Nem fogok ölni, ha nem muszáj. Felfogtad?

– Meg fognak ölni bennünket. Téged, engem és Enzót is.

– Nem hinném. De ha nem fogod be a pofád, és nem figyelsz arra, amit mondani akarok neked, akkor a saját sírodat ásod, világos?

– Csak lőj már... – kezdte Magdy, de Enzo hirtelen félbeszakította.

– Az isten szerelmére, Magdy! Az egész rohadt bolygón egyetlen ember kockáztatja az életét érted, és te más sem tudsz csinálni, mint vitatkozni vele?! Te tényleg egy hálátlan disznó vagy. Most pedig fogd be, légy szíves, és figyelj oda, hogy mit akar mondani! Szeretnék élve kikeveredni ebből az egészből.

Nem is tudom, melyikünk lepődött meg jobban ettől a kitöréstől, én vagy Magdy.

– Oké – egyezett bele végül Magdy.

– Ezek a lények azért akarnak megölni, mert rálőttél az egyikükre. Megpróbálom meggyőzni őket, hogy engedjenek el. De most bíznod kell bennem, ne próbálj vitatkozni, és főleg ne próbálj ellenállni. Utoljára kérdezem: érthető vagyok?

– Igen.

– Oké. Azt hiszik, hogy én vagyok a vezetőd, az elöljáród. Ezért most meg kell mutatnom nekik, hogy mérges vagyok rád azért, amit csináltál. Itt előttük kell hogy megbüntesselek. Csak hogy tudd, fájni fog. Nagyon.

– Csak...

– Magdy! – figyelmeztettem.

– Jó, rendben – törődött bele Magdy. – Csak csináld.

– Oké. És tényleg sajnálom – mondtam, majd egy hatalmasat rúgtam a bordái közé.

Jókora nyögéssel szakadt ki a tüdejéből a levegő, és elterült a földön. Akármit is várt, ez nem volt közte.

Egy ideig nyöszörgött a földön, aztán elkaptam a haját. Megfogta a kezem, és próbálta magát kiszabadítani.

– Ne próbálj ellenállni – figyelmeztettem, és kapott még egyet a bordáira, hogy érezze, nem viccelek. Megértette, és abbahagyta a kísérletezést. Hátrahúztam a fejét, és leüvöltöttem a haját, amiért rálőtt a farkasemberre. A puskára és a sebesültre mutogattam többször is, hogy lássák, mire gondolok. Ettől a farkasembereknek is összeállt a kép, és elkezdtek maguk között füttyögni meg csipogni.

– Kérj bocsánatot – mondtam Magdynak, kezemben a hajával.

Magdy a sebesült farkasember felé intett.

– Bocsánatot kérek – nyöszörögte. – Ha tudtam volna, hogy Zoë a szart is ki fogja verni belőlem, amiért rád lövök, sohasem tettem volna ilyet.

– Köszönöm – mondtam, majd elengedtem a haját, és adtam neki még egy hatalmas pofont. Ettől megint elterült Ránéztem a farkasemberre, hogy elégnek tartja-e. Még nem tűnt olyannak, mint aki eleget látott.

Magdy fölé álltam.

– Hogy vagy? – kérdeztem.

– Azt hiszem, mindjárt elhányom magam.

– Az jó. Az talán beválik. Kell segítség?

– Kösz, nem – felelte Magdy, és körbehányta maga körül a földet. A farkasemberek elismerően csipogtak.

– Oké – mondtam Magdynak. – Most jön a finálé. És most nagyon kell bíznod bennem.

– Kérlek, ne bánts tovább! – fogta könyörgőre Magdy.

– Mindjárt kész vagyunk. Állj fel, légy szíves.

– Azt hiszem, nem vagyok rá képes.

– Dehogynem – mondtam, és biztatásképpen csavartam egyet a karján. Magdy nagy levegőt vett, és talpra kecmergett. Odavezettem a farkasemberemhez, aki kíváncsian méregetett bennünket. Magdyra mutattam, aztán a farkasember sebesülésére. Aztán a farkasemberre mutattam, majd úgy tettem, mint aki suhint egyet Magdy oldala felé, és farkasember késére böktem.

A farkasember újfent megbillentette a fejét, mintha csak azt kérdezné: ez most komoly?

– Szemet szemért – mondtam.

– Te most hagyod, hogy megvágjon? – sikította Magdy.

– Te meg rálőttél.

– De meg is ölhet!

– Te is megölhetted volna őt.

– Rohadj meg! Most nagyon utállak!

– Pofa be – csavartam meg a karját, és biccentettem a farkasembernek. – És bízz bennem – tettem hozzá Magdy kedvéért.

A farkasember előhúzta a kését, és visszanézett a társaira, akik előbb hangosan csettegtek, aztán elkezdték azt az éneket kántálni, amit egyszer már hallhattunk tőlük. De ezzel már nem volt baj. A kés most az én farkasemberem kezében volt, és akármilyen büntetés várt is Magdyra, azt tőle fogja megkapni.

A farkasemberem még percekig csak állt, hagyta, hogy a társai éneke transzba ejtse. Aztán minden figyelmeztetés nélkül megvágta Magdyt, olyan elképesztő gyorsasággal, hogy nem is láttam a lesújtó kést, csak amikor már visszafelé húzta. Magdy felszisszent a fájdalomtól. Elengedtem, mire a földre csuklott, és az oldalát markolta. Leguggoltam elé, és elkaptam a kezét.

– Hadd lássam. – Magdy elengedte az oldalát, és már reszketett. Nyilván vérszökőkutat várt.

A létező legvékonyabb vörös vonal húzódott rajta mindössze. A farkasember csak annyira vágta meg Magdyt, hogy tudassa, sokkal jobban is megvághatta volna.

– Tudtam – mondtam halkan, leginkább magamnak.

– Mit tudtál? – érdeklődött Magdy.

– Hogy egy cro-magnonival van dolgom.

– Ezt most tényleg nem értem.

– Maradj a földön. Ne kelj fel, csak ha szólok.

– Meg se moccanok – fogad kozott Magdy. – Frankón.

Felálltam, és a farkasember szemébe néztem, aki visszadugta az övébe a kést Magdyra mutatott, aztán rám, végül a telep felé.

– Köszönöm – mondtam, és meghajtottam a fejem a farkasember felé, remélve, hogy ez a gesztus közvetíti majd az üzenetet. Amikor felnéztem, láttam, hogy megint a jádeelefántomat bámulja. Kíváncsi voltam, hogy látott-e már valaha ékszereket, vagy csak azért érdekli, mert az elefánt hasonlít a fánikra. Ezek a farkasemberek a fánicsordákkal vándoroltak, tehát lehet, hogy a fánik a fő élelemforrásuk. A fánik jelenthették számukra az életet.

Levettem a nyakláncomat, és odaadtam a farkasembernek. Az elvette, és finoman megérintette az elefántmedált, amitől az pörögni és csillogni kezdett a halvány fényben. A farkasember elismerően zümmögött. Aztán vissza akarta adni.

– Nem – mondtam. Aztán előbb a medálra mutattam, utána rá. – A tied. Neked adom. – A farkasember állt egy darabig, aztán elengedett egy hangos trillát, amitől a társai azonnal köréje gyűltek. A farkasember felemelte a medált, hogy a többiek is megcsodálhassák.

– Figyelj – mondtam, és elmutogattam neki, hogy adja vissza a nyakláncot. Így is tett, én pedig végtelenül lassan, hogy meg ne ijesszem, a nyakába akasztottam a láncot, és összekapcsoltam hátul. A medál a mellkasát érintette. Végigsimította a jádekövet.

– Tessék. Ezt olyasvalakitől kaptam, aki nagyon fontos a számomra, hogy emlékezzek azokra az emberekre, akik szerettek engem. Most neked adom, hogy emlékezhess arra, hálás vagyok, amiért visszaadtad nekem az enyéimet. Köszönöm.

A farkasember megint megbillentette a fejét.

– Tudom, hogy fogalmad sincs, miről beszélek. De azért köszönöm.

A farkasember az oldalához nyúlt, és újra előhúzta a kését. Ott feküdt a tenyerén és felém nyújtotta. Elvettem.

– Hű – mondtam, és megcsodáltam. Volt annyi eszem, hogy ne érjek a pengéhez, láttam már, hogy mennyire éles. Utána próbáltam visszaadni, de felemelte a kezét, vagy a mancsát, vagy akármijét, és pont úgy csinált vele, mint az előbb én. Nekem adta a kését.

– Köszönöm – ismételtem meg. Csipogott valamit, azzal visszatért a társaihoz. Az, amelyiknél Magdy puskája volt, a földre dobta a fegyvert, majd mindannyian a legközelebbi fák felé indultak. Elképesztő sebességgel futottak fel rajtuk, és egy pillanat alatt eltűntek.

– Szent szar! – szakadt ki belőlem egy kis idő elteltével. – El se hiszem, hogy bejött.

– Te nem hiszed el? – értetlenkedett Gretchen, aki időközben előjött a rejtekéből, és egészen közel lopakodott hozzám. – Mégis mi a fenét gondoltál? Eljutunk idáig, erre te leénekeled őket? Énekelsz nekik? Mint egy francos hútenánin? Ilyet soha többé ne csinálj. Soha, de soha, okés?

– Köszönöm, hogy benne voltál. Hogy megbíztál bennem. Imádlak.

– Én is imádlak. De akkor sem lesz még egy ilyen.

– Felőlem.

– Bár majdnem megérte látni, ahogy a szart is kivered Magdyból – tette hozzá Gretchen vigyorogva.

– Istenem, amiatt azért borzasztóan érzem magam.

– Tényleg? Egy kicsit se élvezted?

– Na, jó, egy icipicit.

– Hé, itt vagyok ám én is – szólt közbe Magdy, aki még mindig a földön feküdt.

– Ezt most meg kell köszönnöd Zoënak, de rohadt gyorsan – mondta neki Gretchen, miközben lehajolt, hogy megcsókolja. – Te, tenyérbe mászóan idióta! Annyira örülök, hogy túlélted ezt az egészet De ha még egyszer ilyesmivel próbálkozol, esküszöm, hogy saját kezűleg öllek meg. Tudod, hogy képes vagyok rá.

– Tudom – felelte Magdy, és rám mutatott. – De ha te mégsem lennél rá képes, hát a barátnőd biztosan. Vágom.

– Az jó – mondta Gretchen, aztán felállt, és a kezét nyújtotta Magdynak. – Most pedig szedd össze magad végre. Hosszú még az út hazáig, és azt hiszem, épp az imént tapsoltunk el egy egész évre való szerencsét.

*

– Mit fogsz mondani a szüleidnek? – kérdezte Enzo, miközben hazafelé ballagtunk.

– Ma? Egy büdös szót se – feleltem. – Van aggódni valójuk éppen elég. Semmi szükségük arra, hogy besétáljak, és elmeséljem nekik, hogy szembeszálltam négy farkasemberrel, akik éppen két további telepest készültek hazavágni, és hogy legyőztem őket a dal erejével. Szerintem még várhat egy-két napot. És ezt neked is mondom, ha már itt tartunk.

– Rendben. De azért csak kell mondanod nekik valamit.

– Naná. Persze hogy kell. Ha ezek a farkasemberek a fánicsordákkal együtt vándorolnak, akkor minden évben felmerülhet ez a probléma, ha erre járnak. El kell mondanunk az embereknek, hogy ezek nem vérszomjas fenevadak, bár jobban tesszük, ha békén hagyjuk őket.

– Honnan tudtad? – kérdezte kicsivel később Enzo.

– Micsodát?

– Hogy ezek a farkasemberek nem vérszomjas fenevadak. Odavitted Magdyt, és hagytad, hogy az az alak megvágja. Tudtad, hogy nem fogja halálosan megsebesíteni. Hallottam, amikor utána azt mondtad: „Tudtam.” Szóval honnan tudtad?

– Nem tudtam, csak reméltem. Az a figura egy csomó időt töltött azzal, hogy megvédjen benneteket a cimboráitól. Nem hiszem, hogy csak azért tette volna, mert rendes csávó.

– Rendes farkasember.

– Rendes akármicsoda. A helyzet az, hogy azok a farkasemberek megöltek pár embert közülünk. Tudom, hogy John és Jane is megölt párat közülük, amikor megpróbálták a mieinket visszahozni. Mindketten bemutattuk, hogy képesek vagyunk ölni. Azt is meg kellett hát mutatnunk, hogy képesek vagyunk nem ölni is. Hogy tudunk mi énekelni is a lövöldözés helyett Azt hiszem, az a farkasember, amelyikkel „tárgyaltam”, megértette ezt. Ezért úgy gondoltam, ha felajánlom neki, hogy revánsot vehet Magdyn, nem fogja komolyan bántani. Szerintem elég okos ahhoz, hogy tudja, mi fog történni, ha nem rendezzük el békésen az ügyet.

– Így is pokoli nagy kockázatot vállaltál.

– Tudom. De a másik alternatíva az öldöklés lett volna. Vagy megöljük őket, vagy ők ölnek meg minket, esetleg mindannyian egymást. Abban reménykedtem, hogy van jobb megoldás is. Különben sem hittem, hogy olyan fene nagy kockázatot vállalnék. Ahogyan az a tag távol tartotta a többieket, eszembe juttatott valakit, aki egyszer ugyanezt tette.

– Kit?

– Téged.

– Nos, igen – mondta Enzo. – Azt hiszem, ma volt az utolsó alkalom, hogy Magdyval tartottam, és megpróbáltam távol tartani a bajtól. Mostantól arra megy, és azt csinál, amit akar.

– Nem tudok ellenérvet felhozni, ha megszakadok sem.

– Nem is kell. Tudom, hogy Magdy néha tényleg az idegeidre ment.

– Ez így van. Néha tényleg az idegeimre ment. De mit lehet csinálni. A barátom.

– Hozzád tartozik. Ahogyan én is.

Ránéztem.

– Ezek szerint azt a részt is hallottad.

– Hidd el, Zoë, miután felbukkantál, folyamatosan rád figyeltem. Minden szavadra emlékezni fogok a hátralévő életemben. Amivel egyébként tartozom neked.

– Meg Gretchennek, meg Apacukának és Fundalukának.

– Akiknek szintén meg fogom köszönni, ha odajutok. De most koncentráljunk terád. Köszönöm neked Zoë Boutin-Perry. Köszönöm, hogy megmentetted az életemet.

– Nincs mit. És állj le. Teljesen elpirultam.

– Nem hiszem el. Ilyen sötétben nem is látni.

– Érints meg, és érezni fogod.

Azt tette.

– Nem érzem, hogy olyan nagyon elpirultál volna.

– Mert nem jól csinálod.

– Hát, lehet, hogy kijöttem a gyakorlatból.

– Ezen azért lehet segíteni.

– Ha te mondod – felelte Enzo, és megcsókolt.

– Hé, ez azért volt, hogy elpirulj, nem azért, hogy sírj – mondta Enzo, amikor szétváltunk.

– Bocsi – mondtam, és próbáltam összeszedni magam. – Csak annyira hiányzott. Ez. Hogy együtt legyünk.

– Az én hibám – kezdett mentegetőzni Enzo.

A szájára tettem a kezem.

– Nem érdekel. Tényleg nem, Enzo. Ez már egyáltalán nem fontos. Egyszerűen soha többé nem akarom, hogy hiányozz.

– Zoë – mondta Enzo, és megfogta a kezem. – Megmentetted az életem. A tied vagyok. Tényleg. Hozzád tartozom. Te magad mondtad.

– Valóban – ismertem be.

– Akkor ezt megbeszéltük.

– Rendben – mosolyogtam.

És hosszan csókolóztunk ott, az éjszakában, Enzóék kapuja előtt.

TIZENNYOLC

A beszélgetés, amit Apacuka folytatott apuval a Konklávéról és a Gyarmati Szövetségről, meglehetősen izgalmas volt, egészen addig a pontig, amikor kiderült, hogy Apacukának és Fundalukának érvényes parancsa van a szüleim megölésére. Legalábbis szükség esetén. Mit is mondhatnék, akkor és ott elszakadt a cérna.

Az igazat megvallva, piszok hosszú nap volt, az biztos.

Elbúcsúztam Enzótól, hazavonszoltam a seggem, és már csak annyira voltam magamnál, hogy a fiókomba dugjam a kőkést, és lepattintsam Babarnak az arcom ellen intézett nyáltámadását, mielőtt a priccsemre zuhantam volna. Még a vetkőzést is sikerült zárójelbe tenni. Már egy ideje ott hevertem, amikor anyu visszaért az orvosi konténerből, nyomott egy puszit a fejem búbjára, és lehúzta a bakancsomat. Ha jól emlékszem, mert más nem nagyon maradt meg, valami olyasmit motyogtam, hogy mennyire örülök annak, hogy jobban van. A fejemben legalábbis erre gondoltam, de hogy kijötte a számon, abban már nem vagyok ennyire biztos. Iszonyatosan fáradt voltam.

Nem sokkal azután apu jött be, és finoman felébresztett.

– Gyere, kincsem – mondta. – Szükségem van a segítségedre.

– Majd reggel megcsinálom – dünnyögtem. – Becsszóra.

– Nem, hercegnőm. Most van rád szükség. – A hangszíne árulta el, ami bár gyöngéd volt, mint mindig, de ott volt benne az is, hogy nem fog hagyni aludni, hogy tényleg szüksége van rám valamiért. Felkeltem, és csak annyit zsörtölődtem, ami a méltóságom megóvásához okvetlenül szükséges volt. Bementünk a bungalónk nappalijába. Apu a kanapéhoz vezetett, leültem, és próbáltam fenntartani azt a félig éber, félig alvó állapotot, amelyből másodpercek alatt álomba tudok majd ájulni, ha egyszer végeztünk. Apu az asztalához ült, anyu mellette állt. Álmosan rámosolyogtam, de úgy tűnt, észre sem vette. Köztem és a szüleim között Apacuka és Fundaluka várakozott.

Apu Apacukához fordult.

– Maguk tudnak hazudni?

– Eddig még nem hazudtunk önöknek – hangzott Apacuka válasza. Amiről viszont még így félálomban is meg tudtam mondani, hogy nem kifejezetten arra a kérdésre válaszol, amit apu feltett. Apu és Apacuka még futott pár kört akörül, hogy a valótlanság állításának képessége mit ad hozzá a beszélgetésekhez (szerintem annak a lehetőségét, hogy elkerüljük a lényegtelen témák agyonragozását, de engem senki sem kérdezett), majd apu arra kért, hogy utasítsam Apacukáékat az egyenes, hazugság és mellébeszélés nélküli válaszadásra.

Ettől persze teljesen magamhoz tértem.

– Miért? – kérdeztem. – Mi folyik itt?

– Légy szíves, kérd meg őket, Zoë!

– Oké – mondtam, és Apacukához fordultam. – Apacuka, légy szíves egyenesen, hazugság és mellébeszélés nélkül válaszolj apu kérdéseire.

– Ahogy akarod, Zoë.

– És Fundaluka is.

– Mindketten az igazságot fogjuk mondani.

– Köszönöm – mondta apu, és hozzám fordult. – Most már visszafeküdhetsz, aranyom.

Ez persze azonnal felbosszantott. Elvégre emberi lény vagyok, nem igazságszérum.

– Tudni akarom, mi folyik itt!

– Nincs miért aggódnod.

– Megparancsolod, kössem a lelkükre, hogy az igazat, és csakis az igazat mondják, aztán el akarod hitetni velem, hogy nincs miért aggódnom? – kérdeztem, a szükségesnél némileg hangosabban. Az álomhormonoknak időbe telt felszívódni a szervezetemből, ezért nem vettem észre azonnal, hogy egy kicsit nagyobb elánnal reagáltam, mint azt a pillanat amúgy indokolta volna.

Mintha csak a megfigyelésemet igazolná, anyu megmerevedett.

– Zoë! – szólt rám.

Taktikát váltottam.

– Meg egyébként is, ha elmegyek, semmi sem garantálja, hogy nem fognak megint hazudni – próbáltam értelmesebben megszólalni. – Nektek simán hazudnak, nem kelt bennük lelki megrázkódtatást, mert nem érdekli őket, hogy mit gondoltok róluk. Nekem viszont meg akarnak felelni. – Abban ugyan nem voltam biztos, hogy ez így igaz, de erősen gyanítottam.

Apu megint Apacukához fordult.

– Ez igaz?

– Amennyiben szükségesnek ítéljük, hazudni fogunk magának – vallotta be Apacuka. – Zoënak nem.

Roppant érdekes kérdés, hogy Apacuka azért mondta-e mindezt, mert valóban ez volt az igazság, vagy azért, hogy megerősítse az iménti állításomat. Mert ha a második, akkor az eredeti állításom igazságtartalma válik kérdésessé. Ha éberebb vagyok, biztos töröm még a fejem ezen egy darabig. De így csak biccentettem.

– Na, tessék!

– Ha ezt bárkinek is el mered mondani, a következő évedet egy istállóban fogod tölteni – fenyegetett meg apu, és nem úgy tűnt, mint aki viccel.

– Hallgatok, mint a sír – válaszoltam erre, és már majdnem úgy tettem, mint aki összecipzárazza a száját, de az utolsó pillanatban meggondoltam magam.

Ami nem volt baj, mert anyu hirtelen megelevenedett, és arcán az ez most halálosan komoly nézésével odajött hozzám.

– Ez nem elég! – mondta. – Értsd meg, amit most hallasz, azt senkinek, de senkinek nem mondhatod el! Se Gretchennek, se valamelyik barátodnak. Abszolúte senkinek. Ez nem játék, és nem csak egy jópofa titok. Ez halálosan komoly, Zoë. Ha ezt nem érted, akkor inkább még most menj ki a szobából! Azt még elfogadom, hogy Apacuka és Fundaluka hazudhat nekünk, de hogy te is, azt már nem. Szóval, ha azt mondom, hogy senkinek se mondhatod el, akkor senkinek, de senkinek se mondhatod el, megértetted? Igen vagy nem?

Több dolog is átfutott az agyamon ebben a pillanatban.

Az első, hogy ilyen helyzetekben kaphatok némi nagyon halvány benyomást arról, hogy milyen félelmetes lehetett anyu katonaként. Ő volt a legjobb anya, akit egy lány kívánhat magának, ez nem is kérdés, de ilyen helyzetekben hidegebb és keményebb volt bárkinél. Képes volt arra is, hogy – jobb szó híján –, megfélemlítsen. És ezek csak a szavai voltak. Elképzeltem, ahogy áthalad egy csatamezőn ugyanezzel az arckifejezéssel, kezében egy rendszeresített rohampuskával. Legalább három belső szervem frankón összehúzódott erre a gondolatra.

A második, hogy belegondoltam abba, vajon mit gondolna anyu a titoktartási képességeimről, ha tudná, hogy mit műveltem aznap este.

A harmadik, hogy talán tényleg tudja, és ez az egész most pontosan erről szól.

Na, erre a gondolatra aztán a többi belső szervem is összehúzódott.

Anyu még mindig engem nézett, rezzenéstelenül, akár a kő, és arra várt, hogy mit felelek.

– Igen – böktem ki végül. – Megértettem, Jane. Egy szót se szólok.

– Köszönöm, Zoë – mondtajane, majd lehajolt, és adott egy puszit a fejem búbjára. És huss, ennyi, megint az anyukám volt. Amitől csak még ijesztőbb lett, ha engem kérdezel.

Hogy ezt így elrendeztük, apu elkezdte kérdezgetni Apacukáékat a Konklávéról, hogy mit tudnak erről a szervezetről. Amióta csak megcsináltuk az ugrást ide a Roanoke-ra, azóta vártuk, hogy a Konklávé ránk bukkanjon, és elpusztítson, akárcsak azt a whaidi kolóniát, amit a Gyarmati Szövetségtől kapott videón láttunk. Apu azt akarta tudni, hogy Apacukáék tudnak-e még mást is, tudnak-e többet, mint mi.

Apacuka azt felelte, hogy alapvetően igen. Ők sokkal többet tudtak a Konklávéról, leginkább az obin kormányzat saját anyagaiból, amelyekből – szemben a mieinkkel – az derült ki, hogy a Konklávé sokkal inkább hajlik a gyarmatok kiürítésére, mint elpusztítására, ha konfrontációra kerül sor.

Apu azt kérdezte Apacukától, hogy miért nem osztotta meg ezt az információt korábban, ha már egyszer a birtokában volt. Apacuka szerint azért, mert a kormánya kifejezetten ezt az utasítást adta, de sem ő, sem Fundaluka nem hazudott volna a tárgykörben, ha apu direkt kérdést tett volna fel nekik. Apu viszont eddig nem kérdezett erről. Azt hiszem Apacukáék nyilvánvaló sumákolása némileg szíven ütötte aput, de most nem nyitott róla vitát.

Apu azt is kérdezte Apacukától, hogy látta-e a whaidi kolónia megsemmisítéséről készített videót, amit a Gyarmati Szövetségtől kaptunk. Igen, felelte Apacuka, mindkettőjüknek megvan a saját változata. Apu kérdésére válaszolva elmondták, hogy az övék hosszabb, mint a miénk, és rajta van, amint Gau tábornok, aki parancsot adott a telep elpusztítására, előbb megpróbálta meggyőzni a gyarmat vezetőjét, hogy adják fel a kolóniát, és hagyják el, amit viszont a whaidiak megtagadtak. Apacuka beszámolt arról is, hogy más gyarmatosított világokon a telepesek maguk kérték a szabad elvonulást, mire a Konklávé elszállította őket a bolygóról, és vagy visszaküldte őket az anyavilágaikra, vagy megengedte nekik a csatlakozásukat a Konklávéhoz mint állampolgárok.

Anyut a számok érdekelték. Apacuka elmondta, hogy összesen tizenhét gyarmatfelszámolásról tud. Ebből tíz esetben hazaküldték a telepeseket eredeti otthonaikba, négyszer pedig befogadták a telepeseket a Konklávéba. Mindössze három esetben következett be a gyarmat elpusztítása, miután a telepesek megtagadták a távozást A Konklávé halálosan komolyan vette az engedély nélküli gyarmatosítás tilalmát, de – szemben azzal, amit a Gyarmati Szövetség a mi orrunkra kötött – nem ragaszkodott a teljes telepesállomány lemészárlásához, hogy a tilalmának érvényt szerezzen.

Ez csodálatos fejlemény volt, ugyanakkor zavarba ejtő. Mert ha Apacuka az igazat mondta – márpedig azt mondta, mert nem hazudott volna sem nekem, sem a szüleimnek az akaratom ellenére –, akkor az vagy azt jelentette, hogy a Gyarmati Szövetségnek fogalma sincs sem a Konklávé alapvető dolgairól, ahogy Gau tábornokról sem, vagy pedig azt, hogy a GYSZ egy orbitális nagy hazugsággal vezetett meg bennünket abban a tekintetben, hogy mi lesz, ha a Konklávé ránk talál. Bár az első forgatókönyvet sem lehetett teljesen kizárni, mivel a Gyarmati Szövetség ellenséges viszonyban volt gyakorlatilag az összes többi értelmes fajjal, akiről tudtunk. Amitől aztán az információgyűjtés is jóval körülményesebbé vált. Mindezzel együtt úgy véltem, a második eset a valószínűbb: a kormányunk bizony hazudott nekünk.

De ha a Gyarmati Szövetség hazudott nekünk, ugyan miért tette? Mit nyert azzal, hogy megvezetett bennünket, elrekkentett a világegyetem egy isten háta mögötti zugába, és belénk oltotta a félelmet a felfedeztetéstől – és egyáltalán, miért tett ki bennünket ilyen veszélynek?

Vajon mire készül a saját kormányunk?

És vajon mit fog tenni a Konklávé, ha egyszer ránk talál?

Ez olyan érdekes gondolatkör volt, hogy majdnem lemaradtam Apacuka magyarázatáról arra nézvést, hogy miért is van náluk olyan részletes adattömeg a Konklávé korábbi gyarmateltakarításairól. Azért, hogy meggyőzzék aput és anyut, hogy ha a Konklávé ránk rúgja az ajtót, okosabb dolog feladni a gyarmatot, mint elpusztulni vele együtt De vajon miért akarják meggyőzni erről aput és anyut?

– Zoë miatt? – kérdezte apu.

– Így van – hagyta helyben Apacuka.

– Azta! – rikkantottam fel. Ez volt aztán az újság.

– Csitt, édesem! – szólt rám apu, és újra Apacukát kezdte méregetni. – Mi történne, ha Jane-nel úgy döntenénk, hogy nem adjuk fel a gyarmatot? – kérdezte. – Mi van, ha inkább a pusztulását látjuk jónak?

– Nem szívesen mondanánk el.

– Ne köntörfalazzanak! Válaszoljanak a kérdésemre!

Még elkaptam Apacuka gyors pillantását, mielőtt válaszolt volna.

– Megölnénk magát és Sagan hadnagyot is. Magukat és a telepesek közül bármelyik vezetőt, aki a gyarmat pusztulásának utat enged.

Apu és Apacuka még rugóztak egy kört ezen a témán, de erről tökéletesen lemaradtam, mert azt próbáltam felfogni, amit az előbb hallottam, teljesen sikertelenül. Tudtam, hogy fontos vagyok az obinoknak. Ez mindig is egy elvont tétel volt egészen addig, ameddig Apacukáék konkrétan belém nem verték pár hónappal korábban, amikor megtámadtak, és demonstrálták, milyen az, ha vadásznak rám, és rámutattak, miért fontos, hogy megtanuljam megvédeni magam. De a fontosságom ilyen tudata meg sem közelítette azt a szintet, amiből nekem eszembe juthatott volna, hogy az obinok, ha odakerülnek, bizony megölik a szüleimet, csak hogy engem megmentsenek.

Fogalmam sem volt arról, hogy lehet egyáltalán gondolni is ilyesmire. Azt sem tudtam, mit kéne éreznem. A gondolat próbált valahogy testet ölteni a tudatomban, de nem sikerült. Olyan volt, mint valami testen kívüli élmény. Ott lebegtem a beszélgetés fölött, amelybe időközben anyu is beszállt, és az iránt érdeklődött, vajon még mindig tartják-e magukat a tervhez, ennyi idő után is megölnék-e őt és Johnt.

– Ha pusztulásra ítélik a kolóniát, akkor igen – hangzott Apacuka válasza.

Konkrétan éreztem, ahogy összeér két idegszál az agyamban, és magamhoz térek, és boldogan jelenthetem, nagyon gyorsan rájöttem, mit kell érezni ilyen helyzetben: nem láttam a méregtől.

– Egy ujjal se merészeljetek hozzájuk nyúlni! – csattantam fel, és bunkóként vágtam a fejükhöz a szavakat. – Megtiltom, szó se lehet róla! – Meglepve vettem észre, hogy már állok, de nem jutott el a tudatomig, hogy mikor keltem fel a székről. Annyira remegtem a dühtől, hogy azt sem tudtam, hogyan maradtam talpon egyáltalán.

Apacukáék hátrálni kezdtek, és remegve nézték a dühkitörésemet.

– Ez egyszer ellened kell szegülnünk – bökte ki nagy nehezen Apacuka. – Túlságosan fontos vagy nekünk. Mindannyiunknak, minden obin számára fontos vagy.

Minden obin számára.

Ha tudtam volna köpni, most megtettem volna.

Már megint ugyanott tartottunk. Az életem kereteit az obinok határozták meg. De nem azért, aki vagyok, hanem ami vagyok. Amit jelképeztem a számukra. Semmi nem volt fontos nekik a valós életemből, egyfajta szórakozást nyújtottam csak annak a sok milliárd obinnak, akik mindennap megnézték a rólam készült felvételeket, mint valami valóságshow-t. Ha egy másik lány lett volna Charles Boutin lánya, az ő életét is ugyanilyen lelkesedéssel figyelték volna. Ha egy másik lány nevelőszülei kerültek volna az obinok terveinek útjába, ugyanúgy lemészárolták volna őket is, ha a szükség úgy hozza. Hogy konkrétan ki voltam, az nem sokat számított. Az egyetlen dolog, ami fontos volt, hogy történetesen egy bizonyos ember lánya voltam. Egy emberé, akiről az obinok úgy gondolták, hogy kaptak tőle valamit Egy emberé, aki a lánya életét is alku részévé tette. Egy emberé, aki a végén az életét adta az obinokért És az obinok most újabb áldozatot követelnek.

Ezért aztán tettem róla, hogy Apacuka és Fundaluka átérezze a helyzet fonákját.

– Egyszer már elvesztettem az apámat az Obin miatt – mondtam, és abban az utolsó két szóban benne volt minden indulatom. Minden dühöm, minden undorom és minden rémületem, amiért olyan hétköznapi ügyként kezelték az életemet. Hogy gondolkodás nélkül elszakítanának attól a két embertől, akiktől csak szeretetet, tiszteletet és törődést kaptam, és úgy hajítanák őket félre, mint a használt zsebkendőt.

Abban a percben gyűlöltem Apacukáékat. Az a fajta gyűlölet volt, amit csak azok iránt tudsz érezni, akiket szeretsz, és akik fogják ezt a szeretetet, és elárulják, teljesen és véglegesen. Gyűlöltem őket, mert annak ellenére árultak volna el, hogy hittek abban: szeretnek engem.

Gyűlöltem őket.

– Mindenki nyugodjon le! – hűtötte le a kedélyeket apu. – Senki nem öl meg senkit, világos? Ez nem vita tárgya. Apacuka és Fundaluka nem fog megölni minket, Zoë, mert nem hagyjuk a gyarmatot a sorsára. Ennyire egyszerű a dolog. És nem engedjük, hogy akár csak a hajad szála is meggörbüljön. Mindannyian egyetértünk abban, hogy ennél sokkal fontosabb vagy nekünk.

Nyitottam volna a számat, hogy mondjak valamit, de már csak zokogni tudtam. Úgy éreztem, hogy a lábaim lebénultak és elgyengültek, aztán a következő másodpercben már ott állt mellettem anyu, és visszakísért az ágyamba. A vállán zokogtam, pont úgy, ahogy sok évvel azelőtt a játékbolt kijáratánál, és próbáltam összeszedni a gondolataimat.

Hallottam, ahogy apu megesketi Apacukát és Fundalukát, hogy minden körülmények között megvédik az életemet. Ők pedig megesküdtek rá. Úgy éreztem, soha többé nem kérek a segítségükből vagy a védelmükből. De azt is tudtam, hogy ez az érzés el fog múlni.

Apu folytatta a beszélgetését Apacukával a Konklávéról, és azt kérdezte, hogy megnézheti-e a többi obin felvételt a gyarmatok felszámolásáról. Apacuka megmutatta volna, de ahhoz a gépterembe kellett menniük. Bár lassan hajnalodott, apu rögtön meg akarta nézni őket. Adott egy puszit, és kilépett az ajtón az obinokkal. Anyu még ott maradt velem egy kicsit.

– Rendben leszel? – kérdezte.

– Piszok sűrű volt a napom, anyu. Szeretném, ha már vége lenne.

– Sajnálom, hogy hallanod kellett azt, amit Apacuka mondott. És nem hinném, hogy lenne egyszerű mód ennek a befogadására.

Egy gyors mosolyra azért futotta tőlem.

– Nekem úgy tűnt, te egész jól viselted – állapítottam meg. – Ha nekem mondaná valaki, hogy érvényes kivégzési parancsa van ellenem, szerintem közel sem tudnék ennyire nyugodt maradni.

– Mondjuk úgy, nem voltam különösképpen meglepve – folytatta anyu. – Egy békeszerződés tárgya vagy, emlékszel még? És te vagy az obinok egyetlen lehetősége arra, hogy megtudják, milyen is lehet élni.

– De hát ők is élnek! – értetlenkedtem.

– Nem – javított ki anyu. – Ők csak léteznek. Még a tudatbeültetéseikkel együtt is alig tudják, hogy mihez kezdjenek magukkal, Zoë. Az önálló tudat még nagyon új nekik. Az egész fajukból hiányzik ez a tapasztalat. Nem csak azért figyelnek téged, mert szórakoztatod őket Azért is figyelnek, mert tőled lesik el, hogy hogyan kell élni. Te tanítod őket az életre.

– Ezt még soha nem gondoltam végig így.

– Tudom. Mert neked nem is kell. Neked az élet teljesen természetes. Természetesebb, mint néhányunknak, ha már itt tartunk.

– Már egy éve, hogy nem láttak – állapítottam meg. – Apacukát és Fundalukát kivéve. Ha én tanítom őket arra, hogy hogyan éljék az életüket, akkor vajon mit csináltak az elmúlt egy évben?

– Hiányoltak téged – mondta anyu, és megint nyomott egy puszit a fejem búbjára. – És most már azt is tudod, hogy miért tennének meg bármit azért, hogy visszakapjanak. És hogy biztonságban tudjanak.

Erre már nem volt jó válaszom. Anyu gyorsan megölelt, aztán elindult az ajtó felé, apu és az obinok után.

– Nem tudom, meddig fog tartani – mondta még búcsúzóul. – Próbálj meg aludni.

– Túlságosan fel vagyok zaklatva ahhoz, hogy aludni tudjak.

– Ha alszol egy kicsit, valószínűleg kevésbé leszel zaklatott.

– Hidd el, anyu, nagyon nagy dolognak kell történnie ahhoz, hogy meg tudjak feledkezni mindarról, ami felzaklatott.

TIZENKILENC

El se hinnétek. Valami nagyon nagy dolog történt.

A Gyarmati Szövetség meglátogatott bennünket.

*

Leszállt a sikló, és egy kis zöld ember pattant ki belőle. Arra gondoltam, hé, én már láttam ilyet. Még a kis zöld ember is ugyanaz volt: Rybicki tábornok.

De azért voltak különbségek is. Amikor először találkoztam Rybicki tábornokkal, az az előkertünkben történt, és csak ketten voltunk. Most viszont a sikló azon a füves területen szállt le, ami Croatoan kapuja előtt terült el, és a telep lakosságának jelentős része futott össze, hogy végignézze a landolást. Ő volt az első látogatónk, amióta megérkeztünk a Roanoke-ra, és a megjelenéséből arra lehetett következtetni, hogy a száműzetésünknek talán hamarosan vége szakad.

Rybicki tábornok ott állt a siklója előtt, és az összegyűlt embereket nézte. Integetett.

A népek pedig hangos ünneplésbe kezdtek! És hosszú percekig abba se hagyták. Komolyan, mintha még sohasem láttak volna integető embert. Rybicki tábornok végül beszédet intézett az ünneplőkhöz.

– Roanoke telepesei! Jó híreket hoztam. A rejtőzködés napjai véget értek! – Ennél a pontnál azonban elsöpörte a hangját a kitörő ujjongás. Miután lecsillapodott a tömeg, a tábornok folytatta a beszédét. – Miközben magukhoz beszélek, a hajóm egy kommunikációs műholdat állít pályára a bolygó felett. Nemsokára megint lehet üzeneteket küldeni szeretteiteknek és barátaitoknak az anyabolygóitokra. És visszakaptok minden elektronikus és távközlési eszközt, aminek a használatát eddig tiltanunk kellett. – Erre leghangosabban a nézők tinédzserfrakciója reagált.

– Tudjuk, hogy nagyon sokat kértünk tőletek – folytatta Rybicki. – De azért vagyok itt, hogy elmondjam, áldozatotok nem volt hiábavaló. Erősen hisszük, hogy a benneteket fenyegető ellenséget nemsokára elszigeteljük, és nem csak elszigeteljük, de le is győzzük. Ezt nélkületek nem tudtuk volna megtenni. Ezért az egész Gyarmati Szövetség nevében hálás vagyok nektek.

Az ünneplés és az ováció fokozódott. A tábornok szemmel láthatóan élvezte a helyzetet a napsütésben.

– Most beszélnem kell a vezetőitekkel, hogy megtárgyaljuk, hogyan illesszük vissza a Roanoke-ot a Gyarmati Szövetségbe. Néhány lépés megtételéhez időre lesz szükség, ezért még egy kis türelmet és megértést kérek tőletek. De addig is, hadd mondjam ezt Isten hozott benneteket újra a civilizációban!

Erre a tömeg ténylegesen őrjöngeni kezdett. Én csak a szemem forgattam, majd Babarra néztem, aki kijött velem a leszálló siklóhoz.

– Látod, ez történik, ha lehúzol egy évet a vadonban. Bármilyen hülyeségnek, ami kicsit is szórakoztat, örülsz. – Babar felnézett rám, a nyelve kilógott Láttam rajta, hogy osztja a véleményem. – Gyerünk! – mondtam neki. Azzal átvágtunk a tömegen a tábornokhoz, akit oda kellett vezetnem apuhoz.

Rybicki tábornok először Babart vette észre.

– Hé – köszöntötte mosolyogva, és lehajolt, hogy Babar nyáladzó üdvözlését fogadja, amit a kutyám alaposan és lelkesen meg is tett. Babar jó kutya volt, de nem volt az a kifejezetten kritikus karakter: mindenkiért rajongott. – Emlékszem rád – mondta a tábornok Babarnak, miközben megveregette az oldalát Aztán felnézett, és meglátott engem is. – És rád is emlékszem.

– Üdv, tábornok – mondtam udvariasan. A tömeg még pezsgett körülöttünk egy darabig, de aztán hamar feloszlott, ahogy a népek szétszaladtak a kolónia minden sarkába, hogy elvigyék a híreket.

– Magasabbnak látszol.

– Már egy éve, hogy találkoztunk. Még növésben vagyok. Akkor is, ha nem kötnek mindent az orromra.

A tábornok elengedte a füle mellett a megjegyzésemet.

– Anyukád azt mondta, hogy te fogsz elkísérni hozzájuk. Egy kicsit meg is lepett, hogy nem jöttek ki személyesen.

– Eléggé elfoglaltak mostanság. Ahogy mindenki más is.

– Szóval a gyarmati élet izgalmasabbnak bizonyult, mint amilyennek eredetileg gondoltad? – kérdezte a tábornok.

– Valami ilyesmi – értettem egyet, és nekiindultam. – Úgy tudom, apám nagyon szeretne beszélni magával. Ne várassuk akkor, rendben?

*

A kezemben tartottam a kommunikátoromat. Valami nem volt egészen rendben vele.

Gretchen is észrevette.

– Olyan fura érzés – állapította meg. – Tök régóta nem használtuk már ezeket Olyan, mintha elfelejtettem volna, hogyan kell használni.

– Nekem a gépteremben úgy tűnt, nagyon is jól tudod használni – mondtam, emlékeztetve arra, hogy mivel is töltöttük jelentős részét az elmúlt évnek.

– De ez egész más. Nem azt mondom, hogy elfelejtettem használni. Azt felejtettem el, hogy milyen egész nap magammal hordani. Két különböző dolog.

– Bármikor visszaadhatod.

– Azt nem mondtam – vágta rá Gretchen. Aztán elmosolyodott. – Te nem vagy kíváncsi? Az elmúlt évben a népek egész jól elvoltak ezek nélkül a vackok nélkül. Ott voltak a hútenánik, meg a színdarabok, meg minden. Téged nem érdekel, hogy mi lesz ezekkel?

– Szerintem már a részeinkké váltak. Annak, hogy roanoke-iak vagyunk.

– Talán. Ez nagyon szép gondolat Meglátjuk, hogy valójában igaz-e.

– Betanulhatnánk egy új dalt Apacuka szerint Fundaluka szeretne már valami újat is kipróbálni.

– Látod, ez vicces. A testőröd igazi zenebubus lett.

– Mert ő is roanoke-i.

– Azt hiszem, igazad van – értett egyet Gretchen. – Ami már önmagában egy vicc.

A kommunikátorom pittyentett egyet, pont akkor, amikor Gretchené is. Odakukkantott a sajátjára.

– Üzenet Magdytól – mondta. – Ez durva lesz. – Megérintette a kijelzőt, hogy kinyissa az üzenetet. – Ó, anyám – mondta, és felém fordította a szerkentyűt. Magdy egy rövid videót küldött, amelyben a csupasz valagát villogtatta.

– Van, aki hamarabb visszatalál a gyökereihez, mint mások – állapítottam meg.

– Sajnos – értett egyet Gretchen. Megpöcögtette a kommunikátorát. – Tessék. Írtam magamnak egy emlékeztetőt, hogy ha legközelebb látom, rúgjam szét a seggét – Az én kommunikátorom felé intett. – Neked is elküldte?

– Úgy fest. Azt hiszem, nem nyitom ki.

– Nyuszi vagy. Akkor mi lesz az első hivatalos műveleted a frissen visszakapott kommunikátoroddal?

– Üzenetet fogok küldeni két ismerősömnek. Hogy látni akarom őket, de kísérők nélkül.

*

– Elnézésedet kérjük, hogy késtünk – mentegetőzött Apacuka, amint Fundalukával együtt beléptek a szobámba. – De Perry őrnagytól és Rybicki tábornoktól elsőbbségi engedélyt kaptunk egy adatcsomagra a kormányunk részére. Eltartott egy darabig összeállítani.

– Mit küldtetek haza? – érdeklődtem.

– Mindent – felelte egyszerűen Apacuka.

– Mindent – visszhangoztam. – Minden egyes eseményt, amit az elmúlt évben mi hárman műveltünk?

– Igen. Elsőre persze csak az események összefoglalóját küldtük el, de majd ha tehetjük, egy minden részletre kiterjedő beszámoló is megy majd. A népünk kétségbeesetten várja a híreket, hogy mi történt veled, amióta utoljára hallottak felőled. Tudniuk kell, hogy jól vagy, és hogy sértetlen vagy.

– Ebben a „mindenben”, felteszem, az is benne van, ami a múlt éjjel történt Beleértve azt a részt is, amikor megemlítitek, hogy van tervetek a szüleim hazavágására.

– Igen – felelte Apacuka egykedvűen. – Nagyon sajnáljuk, hogy elszomorítottunk, Zoë. Bárcsak ne kellett volna megtennünk. De nem hagytál nekünk választást, amikor megparancsoltad, hogy az igazat mondjuk a szüleidnek.

– És velem mi van?

– Neked mindig az igazat mondtuk.

– Ja, persze, csak nem a teljes igazságot, ugye? Tegnap azt mondtad apunak, hogy vannak információid a Konklávéról, amiket nem osztottál meg vele. De velem sem. Titkolóztál, Apacuka. Te is, és Fundaluka is.

– Soha nem kérdeztél rá.

– Ó, ne gyere már nekem ezzel a szar szöveggel. Nem szókitalálóst játszunk itt, Apacuka. Eltitkoltál előlünk dolgokat. Előlem is eltitkoltál dolgokat. És ahogy próbálom megérteni, egyre tisztább a kép, hogy miket próbáltál sugallni, anélkül hogy elmondtad volna. Az a sok faj, amiről olvasnunk kellett a gépteremben Gretchennel. Az a sok faj, amik ellen kiképeztél bennünket. Azokból alig vannak a Konklávéban. Mert tudtad, hogy ha a Konklávé talál meg bennünket először, akkor mindent meg fognak tenni annak érdekében, hogy elkerüljék a harcot.

– Így van.

– És nem gondolod, hogy ezt nekem is tudnom kellett volna? Meg mindannyiunknak? Az egész kolóniának?

– Nagyon sajnáljuk a dolgot, Zoë. De egyértelmű parancsot kaptunk a kormányunktól, hogy ne osszunk meg olyan információkat a szüleiddel, amit még nem ismernek, hacsak nem válik abszolút szükségszerűvé. Ami akkor következett volna be, ha a Konklávé felbukkant volna a Roanoke egén. Mérsékletet kellett tanúsítanunk. Mert amint elmeséltük volna neked, te továbbadtad volna a szüleidnek. Ezért úgy döntöttünk, kerülni fogjuk a témát a társaságodban, egészen addig, ameddig konkrétan rá nem kérdezel.

– De miért tettem volna ilyet?

– Pontosan erről van szó. Nagyon bánjuk, hogy így kellett viselkednünk. De nem láttunk más lehetőséget.

– Ide figyeljetek, mind a ketten – kezdtem, aztán szünetet tartottam. – Ugye, ezt most veszitek?

– Igen – felelte Apacuka. – Mindent rögzítünk, ameddig azt nem mondod valamire, hogy ezt most ne rögzítsük. Akarod, hogy lekapcsoljuk a rögzítőnket?

– Nem. Sőt, azt akarom, hogy mindannyian halljátok. Először is, megtiltom, hogy bármilyen módon is, de bántsátok a szüleim. Soha, semmilyen körülmények között nem nyúlhattok hozzájuk, világos?

– Perrv őrnagy már tájékoztatott bennünket, hogy inkább feladja a gyarmatot, mintsem hogy megsemmisítsék. Ilyenformán nincs szükség arra, hogy akár őt, akár Sagan hadnagyot bántsuk.

– Ez engem nem érdekel. Ki tudja, mikor kerülünk megint olyan helyzetbe, hogy úgy látjátok majd, célszerű lenne megszabadulni Johntól és Jane-től.

– Ez nem valószínű.

– Nem érdekel, hogy mennyire valószínű. Soha meg sem fordult a fejemben, hogy bármikor is úgy gondolhatjátok, meg kéne ölni a szüleimet, Apacuka. Tévedtem. De még egyszer nem fogok. Ezért most esküdjetek. Adjátok a szavatokat, hogy soha nem fogjátok bántani a szüleimet.

Apacuka pár szót váltott Fundalukával.

– Esküszünk – mondta végül.

– Esküdjetek meg minden obin nevében – követeltem.

– Azt nem tehetjük meg. Nem tehetünk ígéretet, amit nem tudunk betartani. Nem áll hatalmunkban. De sem Fundaluka, sem én nem fogjuk bántani a szüleidet. És megvédjük őket, bárki is próbálná bántani őket. Akár a többi obin ellen is. Erre a szavunkat adjuk neked, Zoë.

Ettől az utolsó feltételtől ébredtem rá, hogy mennyire komolyan gondolja Apacuka, amit mond. Nem kértem, hogy védjék meg Johnt és Jane-t, csak hogy ne törjenek a vesztükre. A védelmüket már Apacuka tette hozzá. És mindketten megfogadták.

– Köszönöm nektek – mondtam, és hirtelen úgy éreztem, hatalmas szikla gördült le a szívemről. Egészen addig a pillanatig észre sem vettem, hogy mennyire feszültté tett ez az egész, pedig csak ültünk és beszélgettünk. – Köszönöm mindkettőtöknek. Igazából pont erre volt most szükségem.

– Nagyon szívesen, Zoë. Van még valami, amit szeretnél tőlünk megkérdezni?

– Vannak anyagaitok a Konklávéról?

– Igen. Már átadtuk őket elemzés céljára Sagan hadnagynak.

Ez teljesen érthető volt. Végül is anyu hírszerzőtiszt volt a Különleges Erőknél.

– Én is látni akarom azokat az anyagokat. Az összeset, amitek csak van.

– Átadjuk neked is – felelte Apacuka. – De nagyon nagy mennyiségű információról beszélünk, és nem minden részét lehet értelmezni. Sagan hadnagy sokkal képzettebb ekkora adattömeg feldolgozásához.

– Nem azt mondtam, hogy helyette nekem adjátok oda. Egyszerűen csak én is meg akarom nézni.

– Ahogy óhajtod – egyezett bele Apacuka.

– És minden mást is, amit a kormányotok küld még a Konklávéról. És komolyan mondom, hogy mindent, Apacuka. Mostantól nincs többé ez a „mert nem kérdeztél rá konkrétan” szarakodás, érthető?

– Teljesen. De neked is meg kell értened, hogy azok az adatok, amiket mi kapunk, nem szükségszerűen teljes körűek. Nem feltétlenül mondanak el nekünk sem mindent.

– Tudom. De nagyon úgy fest, hogy még mindig sokkal többet tudtok, mint mi. Én pedig tudni szeretném, hogy mivel állunk szemben. Vagy álltunk.

– Miért használsz múlt időt? – kérdezte Apacuka.

– Rybicki tábornok ma azt mondta a tömeg előtt, hogy a Konklávét nemsokára legyőzik. Miért? Ti máshogy tudjátok?

– Nem tudunk semmiről, ami ellentmondana ennek – felelte Apacuka. – De nem gondoljuk, hogy amit Rybicki tábornok nyilvánosan kijelent, az feltétlenül igaz is. És azt sem feltétlenül jelenti, hogy megszűnt volna a Roanoke-ot fenyegető veszély.

– De ennek így nem sok értelme van – ellenkeztem, és megmutattam a kommunikátoromat. – Azt mondták, hogy újra használhatjuk ezeket. Meg hogy az összes elektronikus berendezésünket használhatjuk. Azért tiltották meg annak idején a használatukat, mert elárulhattak volna bennünket. Ha újra szabad ezeket használni, akkor értelemszerűen nem kell már aggódnunk amiatt, hogy felfedeznek bennünket.

– Ez is egy lehetséges értelmezése az adatoknak – bólogatott Apacuka.

– Miért, másik is van?

– A tábornok nem azt mondta, hogy a Konklávét legyőzték, hanem hogy azt hiszi, hogy hamarosan legyőzik. Így volt?

– Igen.

– Akkor pedig lehetséges, hogy a tábornok szerepet szán a Roanoke-nak a konklávé legyőzésében. Amely esetben nem azért engedélyezik az elektronika használatát, mert az biztonságos, hanem azért, hogy a Roanoke szolgáljon nekik csalétkül.

Ezen eltöprengtem.

– Gondolod, hogy a Gyarmati Szövetség ide akarja vezetni a Konklávét?

– Nincs határozott álláspontunk a kérdésben. Mindössze megjegyezzük, hogy ez is egy lehetséges forgatókönyv. Nem mond ellent a birtokunkban lévő információknak.

– Ezt említettétek már apunak is?

– Még nem... – kezdett bele Apacuka, de közben én már ki is léptem az ajtón.

*

– Csukd be az ajtót – mondta apu.

Becsuktam.

– Kivel beszéltél erről? – kérdezte azután.

– Apacukával és Fundalukával, természetesen. Mással nem.

– Senkivel? Még Gretchennel sem?

– Nem, még vele sem. – Gretchen elment, hogy szétszedje Magdyt azért a videóért, amit átküldött nekünk. Kezdtem úgy érezni, jobban jártam volna, ha vele tartok, ahelyett hogy magamhoz rendelem Apacukát és Fundalukát.

– Akkor jó – nyugodott meg apu. – Erről hallgatnod kell. Neked is, és az obin ikreknek is.

– Csak nem gondolod, hogy be fog következni, amit Apacuka felvázolt? – kérdeztem.

Apu a szemembe nézett, és ettől megint eszembe jutott, hogy sokkal öregebb annál, mint ahogyan kinéz.

– Pedig pontosan ez fog történni. A Gyarmati Szövetség csapdát állított a Konklávénak. Egy évvel ezelőtt tűntünk el a térképről. A Konklávé egész idő alatt keresett bennünket. A Gyarmati Szövetség meg a csapdáján dolgozott. Ami mostanra elkészült, ezért kellett „előkerülnünk”. Amikor Rybicki tábornok hazaér a hajójával, ki fogják szivárogtatni a hollétünket. A hírek majd eljutnak a Konklávéhoz is. Az pedig ideküldi a flottáját. A Gyarmati Szövetség pedig el fogja pusztítani azt a flottát. Legalábbis ez a terv.

– Szerinted ezt meg lehet csinálni? – hitetlenkedtem.

– Nem tudom.

– Mi lesz, ha nem sikerül?

Apu felnevetett, röviden és keserűen.

– Hát, ha nem jön össze, aligha hiszem, hogy a Konklávé abban a hangulatban lenne, hogy tárgyaljon velünk.

– Te jó isten! Ezt el kell mondanunk az embereknek, apu!

– Tudom, hogy el kellene – felelte apu. – Próbáltam már visszatartani információkat ezelőtt is, és nem járt valami fényes eredménnyel. – Apu ezzel a farkasemberekre célzott, és emlékeztetnem kellett magam arra, hogy amikor ezen túl leszünk, nekem is be kell majd számolnom neki a saját farkasemberes kalandomról. – Ugyanakkor nagyon nincs szükségünk egy újabb pánik kitörésére. Az emberek kaptak már elég hideget és meleget az elmúlt pár napban. Ki kell találnom, hogy hogyan mondjam el, miben töri a fejét a GYSZ, anélkül hogy mindenki aggódni kezdjen az életéért.

– Márpedig van ok az aggodalomra.

– Ez benne a kihívás – mondta apu, és megint felszakadt belőle egy keserű nevetés. Aztán rám nézett. – Nincs ez így jól, Zoë. Az egész gyarmatot egy hazugságra építették. Roanoke-ot soha nem szánták rendes, normálisan működő kolóniának. Azért létezik, mert a kormányunknak szüksége volt valamire, amivel megmutathatja, hogy fittyet hány a Konklávéra, hogy nem érdekli annak gyarmatosítási tilalma, és hogy legyen ideje megépíteni a csapdáját. A csapda pedig elkészült, és a gyarmatunk egyedüli célja az maradt, hogy mi legyünk a kecskék a cölöphöz kötözve. A Gyarmati Szövetséget nem érdekli, hogy mi kik vagyunk. Csak az érdekli őket, hogy mik vagyunk. Hogy mit jelentünk a számukra, hogy mire tudnak bennünket felhasználni. Hogy valójában kik is vagyunk, az számukra teljesen érdektelen.

– Hidd el, ismerem az érzést.

– Sajnálom. Elvont vagyok, és lehangolt.

– Ez nem elvont dolog, apu. Olyan lánnyal beszélsz, akinek az életéről békeszerződés rendelkezik. Tökéletesen tisztában vagyok azzal, hogy milyen az, amikor az alapján értékelnek, hogy mi vagyok, nem pedig az alapján, hogy ki.

Apu megölelt.

– De nem itthon, Zoë. Mi itthon önmagadért szeretünk. Bár, ha megmondanád az obin barátaidnak, hogy kapják össze magukat, és segítsenek nekünk, azt olyan nagyon nem bánnám.

– Hát, épp most eskettem meg Apacukát és Fundalukát, hogy ne öljenek meg titeket Ez is valami, nem igaz?

– Igen, apró lépések a jó irányba. Remek lesz, hogy legalább azon nem kell aggódni, hogy mikor késel meg valaki a saját házamban.

– Anyura mindig lehet számítani – állapítottam meg.

– Hidd el, Zoë, ha egyszer tényleg annyira felbosszantom anyádat, nem fog olyan fájdalommentes eszközökhöz nyúlni, mint egy kés. – Kaptam egy puszit az arcomra. – Köszönöm, hogy eljöttél, és elmondtad nekem Apacuka meglátásait. És köszönöm, hogy ezt egyelőre nem beszéled meg mással.

– Szívesen – mondtam, és elindultam az ajtó felé. De mielőtt lenyomtam volna a kilincset, eszembe jutott még valami. – Apu, szerinted mennyi időnk van még, mielőtt felbukkanna a Konklávé?

– Nem sok – felelte. – Egyáltalán nem sok.

*

Egészen konkrétan kevesebb mint két hét.

Ez alatt az idő alatt felkészültünk. Apu szerét ejtette, hogy mindenkinek elmondja az igazat anélkül, hogy bepánikoljanak. Elmondta az embereknek, hogy a Konklávé még mindig jó eséllyel ránk találhat, és a Gyarmati Szövetségnek az a szándéka, hogy felvegye a kesztyűt a Roanoke-nál. Még mindig fennáll a veszély, de eddig is fenyegetésben éltünk, és hogy a legjobb védelmünk a józan paraszti ész és a felkészültség. A telepesek pedig elővették az óvóhelyek és más védelmi megoldások terveit, és az eddig becsomagolva tartott földmunkagépekkel meg építőgépekkel nekiláttak létrehozni azokat. A népek beletemetkeztek a munkába, megőrizték bizakodó hangulatukat, és amennyire csak lehet, felkészültek a háború árnyékában való életre.

Én arra használtam az időt, hogy átrágjam magam azon az anyagon, amit Apacukáéktól kaptam. Végignéztem a gyarmatok felszámolását, és átszitáltam az összes adatot, a lehető legtöbbet próbálva megtanulni belőle. Apacukának igaza volt, túl sok anyag volt ez, némelyik ráadásul olyan formában, amit nem is értettem. Nem tudom, Jane hogyan volt képes átlátni az egészet.

Először is, a Konklávé hatalmas volt, több mint négyszáz értelmes faj alkotta. És mindegyik a közös munkálkodást választotta a gyarmatosításban, nem a versengést. Ez elég meredek ötlet volt, mert egészen mostanáig a galaxis felénk eső részének több száz faja küzdött egymás ellen új területekért, hogy elfoglalják, és telepeket létesítsenek rajtuk. Majd miután sikerült a lábukat megvetniük egy új bolygón, foggal és körömmel küzdöttek, hogy megtartsák maguknak, és lesöpörjenek róla mindenki mást. De a Konklávé felállásában mindenféle lény mindenféle fajból élhetett együtt ugyanazon a bolygón. Nem kellett versenyezniük. Elvileg ez egy remek elképzelés – annál mindenképpen jobb, hogy meg kell ölni mindenki mást a környéken –, de hogy hosszú távon is működőképes-e, arról még nem volt bizonyosság.

Ez pedig rögtön elvezet a második ponthoz. A Konklávé új dolog volt Gau tábornok, a Konklávé vezetője több mint húsz évet küzdött, hogy összehozza, és az idő nagyobbik felében úgy tűnt, az egész még azelőtt darabokra fog hullani, hogy megszülethetett volna. Nem segített az ügyön, hogy a Gyarmati Szövetség – vagyis mi, emberek – pár másik fajjal együtt kifejezetten sok energiát fektettünk a Konklávé idő előtti összeomlásába. De Gau tábornoknak valahogy mégis sikerült összehoznia, és az elmúlt pár évben az elméleti tervezést felváltotta a gyakorlati megvalósítás.

Ez utóbbi kellemetlen fejlemény volt mindenki számára, aki nem volt tagja a Konklávénak, különösen attól kezdve, hogy a Konklávé elkezdett dekrétumokat kiadni, mely szerint senki, aki nem tagja a Konklávénak, nem gyarmatosíthat egyetlen új világot sem. Aki ujjat húzott a Konklávéval, az az összes taggal húzott ujjat. Ez nem egy az egy elleni meccs volt, hanem egy a négyszáz elleni. És Gau tábornok gondoskodott arról is, hogy ezt mindenki megtudja. Amikor a Konklávé hajókat kezdett küldeni azoknak a gyarmatoknak a felszámolására, amelyeket a különutas fajok létesítettek, a flottába minden Konklávé-tag faj küldött hajót. Megpróbáltam elképzelni, ahogy a Roanoke fölött egyszerre négyszáz csatacirkáló bukkan fel, aztán eszembe jutott, hogy ha a Gyarmati Szövetség tervei szerint alakulnak a dolgok, akkor nemsokára meg is nézhetem. Ezek után már inkább nem próbáltam elképzelni.

Nem volt egy istentől elrugaszkodott gondolat azt képzelni, hogy a Gyarmati Szövetség komplett idióta, amiért harcba bocsátkozik a Konklávéval, de amekkora volt, az újdonsága a stabilitása ellen hatott A négyszáz szövetséges faj mindegyikének megvoltak még az ellenségei, akikkel még nem is olyan régen harcban állt Mindegyik úgy érkezett a Konklávéba, hogy megvoltak a saját tervei és elképzelései, és némelyik nem is volt száz százalékig meggyőződve ennek a Konklávé-dolognak a működőképességéről. Ha elég mélyre kotortunk, láthattuk, hogy sok faj csak a választási lehetőségek halmozása kedvéért csatlakozott a Konklávéhoz. Vagyis még mindig ott volt a széthullás lehetősége, ha valaki megfelelő méretű nyomást tudna gyakorolni rá. Úgy nézett ki, a Gyarmati Szövetség pontosan erre készült, méghozzá éppen itt, a Roanoke fölött.

A Konklávét egyetlen dolog tartotta össze, és ez volt a harmadik következtetés, amelyet levontam: mégpedig azt, hogy ez a Gau tábornok a maga módján egy roppant különleges személyiség. Nem olyan, mint azok a pléh tökfödős diktátorok, akikre rámosolygott a szerencse, és megszereztek egy országot, majd gyorsan kinevezték magukat „Legfelsőbb Generalisszimussziusznak” vagy minek. Gau igazi tábornok volt a vrennek népéből, aki megnyert pár fontos csatát, mielőtt rájött volna, hogy sokkal nagyobb pocsékolás háborúzni olyan erőforrásokért, amiket meg is lehetne osztani, és több faj is használhatná egyszerre. Amikor elkezdett a nézeteivel kampányolni, börtönbe vetették. Senki sem szereti a bajkeverőket.

Aztán az uralkodó, amelyik börtönbe vetette, egyszer csak meghalt (Gaunak semmi köze nem volt ehhez, természetes halált halt), és a vrennek felkínálták Gaunak az uralkodói posztot, de nem vállalta el, ehelyett elkezdett támogatókat gyűjteni a Konklávé-koncepciójához más fajokból is. Kicsit nehezítette a dolgot, hogy először maguk a vrennek sem rajongtak az ötletért. Gaunak a nevén kívül nem volt akkor még semmije, csak egy kisebb kiszuperált csatacirkálója, amit a népétől kapott. Úgy nevezte: Nyájas Csillag. Abból, amit olvastam, nekem úgy tűnt, hogy ez egyfajta olcsó búcsúajándék volt a vrennek részéről, amolyan „tessék, vigyed, köszi a szolgálataid, de most már mehetnél, nem kell képeslapot küldened, csőváz”-szerű.

De nem ment el, és annak ellenére, hogy az ötlete őrültség volt, meg gyakorlatiatlan, meg életszerűtlen, szóval nettó hülyeség, és jó eséllyel soha nem működhetett volna, mivel minden egyes faj a galaxis felénk eső végén gyűlölte az összes többit, mégis működött. Mert Gau tábornok összehozta. A saját tehetségével és képességével rávette a fajokat, hogy működjenek együtt. Minél többet olvastam róla, annál mélyebben győződhettem meg arról, mennyire tiszteletre méltó is ez a figura.

Aki ugyanakkor képes volt elrendelni civil telepesek elpusztítását is.

Igen, felajánlotta nekik az evakuálást, még helyet is adott volna nekik a Konklávén belül. De a nap végén, ha nem mozdultak vagy nem csatlakoztak, elsöpörte őket. Ahogyan minket is elsöpörne, mondjon akármit is apu Apacukának és Fundalukának a gyarmat feladásáról. Vagy ha az a támadás, amit a Gyarmati Szövetség a Konklávé ellen indítana, balul sülne el, és a tábornok úgy döntene, hogy ideje móresre tanítani a GYSZ-t, amiért szembeszállni merészelt a Konklávéval, nos, akkor is elsöpörnek bennünket, csak úgy, a miheztartás végett.

Nem voltam biztos abban, hogy akkor is tiszteletre méltónak tartanám-e Gau tábornokot, ha végül úgy döntene, hogy kiirt engem, és mindenki mást is, aki fontos nekem.

Ez egy talány volt. Sőt, maga Gau tábornok volt a talány. A maradék két hetet azzal töltöttem hát, hogy megpróbáltam megfejteni. Gretchen eléggé bepöccent rám, amikor úgy zárkóztam el előle, hogy meg sem mondtam, mit művelek. Apacukáéknak kellett figyelmeztetniük, hogy ne hanyagoljam el a kiképzésemet. Még anyu is azon rágódott, hogy nem kellene-e több időt a szabadban töltenem. Az egyetlen ember, aki nem aggódta túl magát a dolgon, az Enzo volt. Amióta megint együtt voltunk, feltűnően toleráns lett a napirendemet illetően. Ezt nagyon értékeltem. És éreztettem is vele. Amit ő szintén nagyon értékelt.

Aztán egyszer csak lejárt az időnk. A Nyájas Csillag, Gau tábornok hajója egy délután feltűnt a telep fölött, kiiktatta a távközlési műholdunkat, hogy a tábornoknak legyen ideje cseverészni kicsit, és küldött egy üzenetet, amelyben találkozót kért a gyarmat vezetőitől. Apu válaszolt neki, hogy ő találkozna vele. Estére, ahogy a nap a látóhatár mögé bukott, találkoztak egy dombocskán, úgy egy kilométernyire a teleptől.

– Add ide, kérlek, a távcsövet – szóltam Apacukának, ahogy kimásztunk a bungalónk tetejére. Engedelmeskedett. – Köszönöm – mondtam. Fundaluka ott volt a földön, a tető széle alatt. A régi szokások nehezen múlnak el.

Apu és Gau tábornok még távcsővel nézve sem tűnt többnek, mint két apró pontnak. Másfelé néztem. Nem én voltam egyedül a tetőn, Croatoanban is, és a tanyákon is sokan másztak fel a tetőkre mindenféle távcsövekkel és teleszkópokkal felszerelkezve, hogy aput és a tábornokot lessék, vagy az alkonyi égen kutassák a Nyájas Csillag nyomát. Ahogy a sötétség leszállt, én magam is kiszúrtam a hajót, egy kicsike kis pötty volt két csillag között, és rezzenéstelenül csillogott, míg azok villózva ragyogtak.

– Mit gondolsz, mennyi időnk van még a többi hajó érkezéséig? – kérdeztem Apacukától. A Nyájas Csillag mindig egyedül érkezett, a többi hajó ugyanis megvárta Gau parancsát. Azoknak a látványos felbukkanásával próbálták meg rávenni a habozó gyarmati vezetőket arra, hogy térjenek vissza a népükhöz, de legalábbis vonuljanak el szépen békében. Láttam eleget a gyarmatfelszámolós videókon. Itt is ez fog történni.

– Nem túl sok – felelte Apacuka. – Perry őrnagy minden bizonnyal már megtagadta a gyarmat feladását.

Letettem a távcsövemet, és Apacukára néztem az összesűrűsödő félhomályban.

– Nem úgy tűnik, mintha különösebben izgulnál. Nagyon más nóta ez, mint amit a múltkor fújtál.

– A dolgok megváltoztak azóta.

– Bárcsak én is ilyen magabiztos lehetnék.

– Nézd csak! Elkezdődött.

Felnéztem az égre. Új csillagok kezdtek feltünedezni rajta. Először csak egy vagy kettő, aztán kisebb csoportok, végül egész csillagképek. Olyan sok új csillag jelent meg hirtelen az égen, hogy képtelenség volt követni őket. Tudtam, hogy négyszázan vannak, de úgy látszott, mintha több ezren lennének.

– Te jó ég – mondtam, és kezdtem kétségbeesni. Frankón pánikolni. – Ezek mennyien vannak!

– Nem kell félni a támadástól, Zoë – próbált Apacuka megnyugtatgatni. – Úgy gondoljuk, hogy a terv be fog válni.

– Te tudod, hogy mi a terv? – kérdeztem, de nem vettem le a szememet az égről.

– Perry őrnagy ma délután mondta el. Megosztotta velünk, úgy is mint a kormányunk részére nyújtott szívességet.

– De nekem nem mondtátok el.

– Azt hittük, te már tudod. Magad mondtad, hogy beszéltél a dologról Perry őrnaggyal.

– Arról beszéltünk, hogy a Gyarmati Szövetség meg fogja támadni a Konklávé flottáját. Arról nem, hogy pontosan hogyan.

– Az elnézésedet kérem. El kellett volna mondanom.

– Mondd el most – kértem, de akkor valami történt az égen.

Az új csillagok hirtelen szupernóvák lettek.

Először csak egyből vagy kettőből, aztán kisebb csoportokból, végül egész csillagképekből. Annyira megduzzadtak és kifényesedtek, hogy elkezdtek összeérni egymással, és úgy nézett ki az égbolt, mint egy kisebb, felrobbanás előtt álló galaxis. Ez volt a legfélelmetesebb dolog, amit valaha is láttam.

– Antianyagbombák – mondta Apacuka. – A Gyarmati Szövetség kiderítette, hogy melyik hajók alkotják a flottát. Megbízta a Különleges Erők katonáit, hogy találják meg a hajókat, és helyezzenek el rajtuk antianyagtölteteket közvetlenül az ugrás előtt. Az egyik különleges katona itt várta őket, és beindította a tölteteket.

– Hány hajóra került bomba?

– Mindegyikre. Kivéve a Nyájas Csillagot.

Próbáltam Apacukára nézni, de nem tudtam levenni a szemem az égről.

– De hát ez teljességgel lehetetlen.

– Nem – felelte Apacuka. – Nem lehetetlen. Elképesztően nehéz, de nem lehetetlen.

Croatoan utcáiról és a tetőkről üdvrivalgás szállt a levegőbe. Végül én is elszakítottam a szemem az égről, és letöröltem a könnyeket az arcomról.

Apacuka észrevette.

– Te megsiratod a Konklávé flottáját?

– Igen. Mindenkit, aki azokon a hajókon volt.

– De azok a hajók azért jöttek, hogy elpusztítsák a gyarmatot.

– Tudom.

– De te sajnálod, hogy elpusztították őket.

– Azt sajnálom, hogy semmi értelmesebbet nem tudtunk kitalálni. Azt sajnálom, hogy vagy nekünk, vagy nekik, de pusztulni kellett.

– A Gyarmati Szövetség úgy véli, hogy ez hatalmas győzelem. Arra számít, hogy mivel egyetlen összecsapásban elpusztította a flottáját, a Konklávé össze fog omlani, és ez véget vet a fenyegetettségnek is. Legalábbis ez volt a kormányunknak küldött üzenetben.

– Ó.

– Reméljük, hogy igazuk lesz.

Végre képes voltam Apacukára nézni. A robbanások fényétől még mindig káprázott a szemem, és mindenfelé színes foltokat láttam magam előtt.

– Szerinted a Gyarmati Szövetség jól értékeli a helyzetet? A kormányod elhiszi ezt?

– Zoë – kezdett bele egy hosszabb magyarázatba Apacuka. – Biztosan emlékszel még arra, hogy mielőtt idejöttünk volna, a kormányunk meghívását tolmácsoltuk, hogy látogasd meg a világainkat.

– Emlékszem.

– Azért hívtunk meg, mert a népünk szeretett volna látni, szeretett volna közöttünk látni. És azért is, mert úgy gondoltuk, hogy a vezetésetek arra akarja felhasználni a Roanoke-ot, hogy kiprovokáljon egy összetűzést a Konklávéval. Mivel nem tudtuk, hogy ebből az összecsapásból a Gyarmati Szövetség kerül-e majd ki győztesen, szentül meg voltunk győződve arról, hogy a népünknél nagyobb biztonságban lennél. Nem volt kétséges, Zoë, hogy az életed veszélyben van ezen a bolygón, előre látható és nem látható okokból is. Azért hívtunk meg, mert féltünk téged, Zoë. Érthető, amit mondok?

– Érthető.

– Azt kérdezted, elhiszem-e, hogy a Gyarmati Szövetség szerint ez hatalmas győzelem, és hogy az obin kormányzat osztja-e a nézetemet. A válaszom erre az, hogy a kormányom még mindig fenntartja a meghívásodat, Zoë. Látogass meg minket, és járj közöttünk biztonságban.

Bólintottam, majd visszanéztem az égboltra, ahol egyre csak születtek az újabb és újabb szupernóvák.

– Mikor szeretnétek indulni?

– Most. Vagy olyan hamar, amilyen hamar csak lehetséges.

Nem mondtam semmit. Az éget néztem, aztán lehunytam a szemem, és életemben először imádkozni kezdtem. Imádkoztam a hajók legénységéért a fejem fölött. Imádkoztam a telepesekért. Imádkoztam Johnért és Jane-ért. Gretchenért és az apjáért. Magdyért és Enzóért és a családjukért. Apacukáért és Fundalukáért. Imádkoztam Gau tábornokért. Mindenkiért imádkoztam.

Imádkoztam.

– Zoë – szólított meg Apacuka.

Kinyitottam a szemem.

– Nagyon köszönöm a meghívást, de nem élhetek vele.

Apacuka csendben maradt.

– Köszönöm, Apacuka. Tényleg nagyon köszönöm. De most pontosan ott vagyok, ahová tartozom.

III. RÉSZ

HÚSZ

– Ismerd be – győzködött Enzo a kommunikátoron keresztül –, elfelejtetted.

– Nem is felejtettem el – ellenkeztem, és igyekeztem megfelelő mennyiségű műfelháborodással mondani, hogy úgy tűnjön, mintha tényleg nem felejtettem volna el, holott tényleg kiment a fejemből.

– Hallom ám, hogy ez csak műfelháborodás.

– Francba – adtam fel. – Kiismertél végül.

– Végül? Nincs itt semmi „végül”. Azóta próbállak kiismerni, hogy először találkoztunk.

– Talán így van – engedtem meg.

– Különben is, ez nem oldja meg ezt a problémát. Mindjárt asztalhoz ülünk vacsorázni. Neked meg itt kellene lenned. Nem mintha lelkiismeret-furdalást akarnék kelteni benned.

Megváltoztak a dolgok Enzo és köztem. Régebben sokkal vádlóbb volt a hangja, ha elkéstem. De most már csak gyöngédség maradt benne, és még szórakoztatta is a dolog valamennyire. Persze kis szemrehányás is volt mindig a hangjában, de csak a látszat kedvéért. Nehogy elkanászodjam. Amit meg is tettem volna, ha nem erőlteti annyira.

– Valójában szétfeszít a bűntudat.

– Az jó. – mondta Enzo. – Mert tudod, a kedvedért egy egész krumplival többet raktunk a pörköltbe.

– Olyan jók vagytok hozzám. Egy egész krumpli csak nekem.

– És megígértem az ikreknek, hogy megdobálhatnak répával – említette meg a húgait – Mert ők tudják, mennyire rajongsz a répáért. Különösen röptében.

– Nem is értem, miért akarná valaki másféleképpen enni.

– És vacsora után fel akartam olvasni egy verset, amit neked írtam.

Szünetet tartottam.

– Látod, ez így nem tisztességes. Belekeverni ilyen komoly dolgot a mi kis felszínes szócsatánkba.

– Bocs.

– Tényleg írtál egyet? Már ezer éve nem írtál nekem verset.

– Tudom. Gondoltam, leporolom szunnyadó tehetségem. Úgy emlékszem, mintha bejött volna neked.

– Te tapír. Most már tényleg bánom, hogy megfeledkeztem a vacsoráról.

– Ne bánd nagyon. Annyira nem jó vers. Még csak nem is rímel.

– Hát, most tisztára megkönnyebbültem – feleltem. De még mindig nyomorultul éreztem magam. Jó dolog verset kapni.

– El fogom küldeni neked. És akkor felolvashatod magadnak. Aztán, esetleg, ha kedvesen viselkedsz velem, én is felolvasom neked. Drámaian.

– És mi lesz, ha nem leszek kedves? – érdeklődtem.

– Akkor majd melodramatikusan olvasom fel. Hadonászok a karjaimmal, meg minden.

– Ó, ez felhívás arra, hogy ne legyek kedves.

– Figyelj, a vacsorát már így is lekésted. Ez önmagában megér egy-két hadonászást.

– Tapír – közöltem vele. Szinte hallottam, ahogy mosolyog.

– Mennem kell. Anyu most szólt, hogy menjek teríteni.

– Szeretnéd, hogy odaérjek? – kérdeztem. Hirtelen rám tört, hogy mégis inkább elmennék. – Megpróbálhatom.

– Tényleg át akarsz futni a teljes gyarmaton öt perc alatt?

– Meg tudom csinálni.

– Babar talán képes lenne rá. De neki két lábbal több van, mint neked.

– Okés. Akkor átküldöm Babart, hogy vacsorázzon veletek.

Enzo felnevetett.

– Legyen így. Mondok én neked valamit, Zoë. Sétálj át ide a saját, kényelmes tempódban, és akkor a desszertre még ideérsz. Anyu sütit sütött.

– Juhhé, süti! Milyen süti?

– Azt hiszem, úgy hív ják, „Zoë akármilyen sütit kap, imádni fogja” süti.

– Nyami. Mindig is imádtam ezt a sütifélét.

– Hát igen. Azért ez a neve.

– Akkor megbeszéltük.

– Remek – felelte Enzo. – Csak ne felejtsd el.

– Tapír.

– Nézd meg a bejövő fiókodat. Lehet, hogy van benne egy vers.

– Azt hiszem, megvárom a hadonászós változatot.

– Ami azt illeti, tényleg az a legjobb. Úgy az igazi. Viszont anyám mindjárt felnyársal a szemével, úgyhogy mennem kell.

– Menjél – mondtam. – Hamarosan találkozunk.

– Rendben – felelte Enzo. – Szeretlek. – Ezt mostanában kezdtük mondani egymásnak. Olyan helyénvalónak tűnt.

– Én is szeretlek – mondtam, és letettem.

– Hánynom kell tőletek, de frankón – közölte Gretchen. A hálószobájában üldögéltünk, és végighallgatta a beszélgetést, legalábbis az én szövegemet. Egész végig a szemét forgatta.

Letettem a kommunikátoromat, és fejbe vágtam Gretchent egy párnával.

– Csak a féltékenység beszél belőled, amiért Magdy soha nem mond neked ilyeneket.

– Te szentséges isten! Ha megfeledkezünk arról az aprócska tényről, hogy a világért sem akarnám, hogy így beszéljen velem, ám mégis megpróbálná, szerintem simán lerobbanna a feje a nyakáról, mielőtt ez a szó kijönne a száján. Ami, így jobban belegondolva, kiváló indok arra, hogy rávegyem: mondjon ő is ilyeneket nekem.

– Olyan édik vagytok. Már látlak benneteket a lelki szemeimmel, ahogy álltok az oltár előtt, és szívjátok fel magatokat, hogy ki tudjátok mondani az igent.

– Figyelj, Zoë, ha valami kozmikus csoda folytán Magdyval egy oltár közelébe kerülnék, itt és most felhatalmazlak arra, hogy lasszót dobj rám, és elvonszolj onnan.

– Ó, ez egy kiváló ötlet.

– Ne is beszéljünk többet róla.

– Annyira negatív vagy – állapítottam meg.

– Viszont nem én voltam az, aki elfeledkezett a vacsorameghívásról.

– A dolog még ennél is rosszabb. Mert verset is írt nekem. És azt tervezte, hogy felolvassa majd.

– Szóval elbuktad a vacsorát és a műsort – hergelt Gretchen. – Te vagy a világ legrosszabb barátnője.

– Tudom – sóhajtottam, és a kommunikátorom után nyúltam. – Írok is neki egy bocsánatkérő üzenetet.

– Írd egészen megalázkodósra. Az tök szexi.

– Hát ez a duma sok mindent elárul rólad, Gretchen – korholtam, amikor a kommunikátorom önálló életre kelt. Elkezdett szirénázni, és a kijelzőjén a légiriadót elrendelő szöveg kezdett villogni. Gretchen kommunikátorából is ugyanez a riasztás süvöltött, és ugyanez a szöveg jelent meg. A gyarmat minden egyes kommunikátora süvöltött ebben a percben. Meghallottuk a távoli szirénákat is, amelyeket a mennonita tanyák környékén szereltek fel. A mennonitákat csak így lehetett riasztani, mert nem használtak kommunikátort.

Először a Konklávé flottájának szétverése óta a Roanoke-ot támadás érte. Csillagközi rakéták tartottak felénk.

Az ajtóhoz ugrottam.

– Hová mész? – kérdezte Gretchen riadtan. Nem törődtem vele, csak kirontottam a szabadba. Mások is kiszaladtak házukból, és miközben az óvóhelyek felé futottak, az eget lesték.

– Mit csinálsz? – Gretchen közben utolért – Óvóhelyre kéne mennünk.

– Odanézz – mondtam neki, és az égre mutattam. A távolban egy vakító fénytű szúrta át az eget, aztán szemkápráztató villanás lobbant. A bolygó felett keringő védelmi műholdunk lőtt, és eltalálta az egyik rakétát. De jött onnan még több is.

A rakéta robbanásának éles döreje elért bennünket, a hang kellemetlenül rövid ideig késett a villanáshoz képest.

– Gyere már, Zoë – pánikolt Gretchen, és elkezdett rángatni. – Mennünk kell.

Eltéptem a tekintetem az égboltról, és Gretchennel együtt futni kezdtünk az egyik közösségi óvóhely felé, amelyet a napokban ástunk ki és építettünk meg. Ahogy futottunk, észrevettem Apacukát és Fundalukát, akik szintén kiszúrtak, és szorosan közrefogtak bennünket, ahogy mentünk lefelé az óvóhelyre. Még ha be is voltak pánikolva, az emberek helyet hagytak az obinoknak. Gretchennel, Apacukával, Fundalukával és vagy ötven telepessel kuporogtunk az óvóhelyen, és a zajokból próbáltuk kitalálni, hogy mi folyhat odafent, a négy méter vastag beton-és földréteg felett.

– Szerinted mi tört... – kezdte a kérdését valaki, amikor sivító fémes hangot hallottunk, mintha valaki megfogott volna egy konténert, és egy centire a fülünktől kettétépte volna, hogy aztán a földhöz csapja az egészet, mert a következő pillanatban a föld is megmozdult alattam, és elgurultam a padlón. Sikítottam, ahogy szerintem mindenki más is sikított az óvóhelyen, de nem hallottam, csak a saját hangomat. Aztán azt is elnyomta a leghangosabb robbanás, amelyet életemben hallottam. Olyan hangos volt, hogy az agyam feladta, a zajból a zaj tökéletes hiánya lett, és csak onnan tudtam, hogy még mindig sikítok, hogy belefájdult a torkom. Valamelyik obin elkapott, és szorosan tartott, láttam, hogy a másik Gretchent tartja ugyanígy.

Az óvóhely fényei egy pillanatra kihunytak, de aztán újra kigyulladtak.

Végül abbahagytam a sikítást, a föld sem rázkódott tovább, és valamennyire a hallásomat is visszanyertem. Hallottam, ahogy a többiek sírnak és imádkoznak, és próbálják a gyerekeket megnyugtatni. Gretchenre pillantottam, aki pocsékul nézett ki. Kibogoztam magam (mint az kiderült) Fundaluka öleléséből, és odamentem Gretchenhez.

– Jól vagy? – kérdeztem. A hangom olyan volt, mintha egy vattalapon keresztül szólt volna, jó messziről. Gretchen bólintott, de nem nézett rám. Beugrott, hogy Gretchen még soha életében nem élt át támadást.

Körülnéztem. A legtöbben ugyanúgy festettek, mint Gretchen. Ezeknek az embereknek ez volt az első légitámadás az életében. Egyedül nekem volt (nem is kevés) tapasztalatom a tekintetben, hogy milyen az, amikor egy ellenséges támadás közepén találja magát az ember. Ettől úgy éreztem, nekem kell átvenni az irányítást.

Észrevettem egy padlón heverő kommunikátort. Felvettem, bekapcsoltam, és elolvastam, mi van a kijelzőjére írva. Aztán felálltam, és meglóbáltam a kezemet.

– Egy kis figyelmet kérek! – Addig ismételgettem, ameddig mindenki rám nem nézett. Azt hiszem, felismerték bennem a gyarmati vezető lányát, és úgy gondolták, akár tudhatok is valamit.

– A kommunikátor vészhelyzeti hírei szerint a támadásnak valószínűleg vége – mondtam. – De ameddig nem kapjuk meg a „Minden tiszta” jelzést, itt kell maradnunk az óvóhelyen. Itt kell maradnunk, és meg kell őriznünk a nyugalmunkat. Van valaki, aki megsérült, vagy rosszul érzi magát?

– Nem hallok valami jól – szólalt meg valaki.

– Szerintem most senkinek sem százas a hallása. Én is ezért kiabálok – próbáltam a helyzetet poénra venni. De csak kevesen vették a lapot – Van a hallásproblémákon kívül más sérülés is? – Senki sem szólt vagy jelentkezett. – Akkor csak üljünk szépen a helyünkön, és várjuk meg a „Minden tiszta” jelzést Ez kié? – emeltem fel a kommunikátort. Valaki feltette a kezét. Megkérdeztem, hogy kölcsönvehetem-e.

– Valaki parancsnokképzőbe járt, ameddig én nem figyeltem oda? – kérdezte Gretchen, ahogy visszaültem mellé. A szöveg hamisítatlan Gretchen-duma volt, de a hangja még igencsak citerázott.

– Épp most támadtak meg bennünket – feleltem. – Ha valaki nem tesz úgy, mintha tudná, hogy mi a teendő, a népek bepánikolnak. Ami jelen helyzetben elég durva lenne.

– Nem vitatom. Csak csodállak. – Gretchen a kommunikátorra mutatott. – Tudsz üzenetet küldeni? Utána tudunk nézni, hogy mi történik odakint?

– Nem hinném. A készenléti rendszer szerintem most lefoglalja a teljes kapacitást – Kiléptettem a kommunikátorból a tulajdonosát, és a saját azonosítómmal léptem be. – Látod? Enzo azt mondta, elküldte azt a verset, de még nem érkezett meg. Valószínűleg ott dekkol a szerveren, és arra vár, hogy újrainduljon az üzenetküldés funkció, amikor lefújják a riadót.

– Szóval nem tudjuk, hogy a többiekkel mi van.

– Tutira mindjárt lefújják a riadót. Aggódsz az édesapád miatt?

– Igen. Miért, te nem aggódsz a szüleid miatt?

– Ők katonák voltak, nem ez az első támadásuk. Aggódom miattuk, de fogadni mernék, hogy rendben vannak. Különben is, Jane küldözgeti a riadóüzeneteket. Ameddig azok frissülnek, addig ő is rendben van. – A kommunikátor átváltott a bejövő leveleimről, és a „Minden tiszta” üzenetet kezdte el pörgetni. – Látod? – mutattam Gretchennek.

Megkértem Apacukáékat, hogy ellenőrizzék a bejáratot, nem szakadt-e be valahol, de rendben volt. Kiléptem a kommunikátorból, és visszaadtam a tulajdonosának, aztán az emberek elkezdtek kikecmeregni az óvóhelyről. Gretchennel mi jöttünk fel utoljára.

– Vigyázz, hová lépsz! – figyelmeztetett Gretchen, ahogy felértünk. Üvegszilánkok borítottak mindent. Körülnéztem. Az összes ház és épület állt, de az ablakok ki voltak törve. Utána még napokig szedegettük a szilánkokat a földről.

– Legalább az idő jó – állapítottam meg. Úgy tűnt, senki sem hallotta meg a poénomat. Talán jobb is.

Elbúcsúztam Gretchentől, és Apacukáékkal a házunk felé indultam. A legmeglepőbb helyeken találtam üvegszilánkokat, Babar pedig a zuhanykabinba bújt rémületében. Sikerült kicsalogatnom és magamhoz öleltem. Az arcomat nyalogatta, egyre fokozódó lelkesedéssel. Miután megnyugtattam, a kommunikátoromért nyúltam, hogy felhívjam anyut vagy aput, és akkor esett le, hogy az bizony ott maradt Gretchenéknél. Apacukáékat otthagytam Babarral – neki több szüksége volt a társaságra, mint nekem –, és átmentem Gretchenékhez. Ahogy a házukhoz értem, kivágódott a bejárati ajtó, és Gretchen viharzott ki rajta. Meglátott, és odarohant hozzám, egyik kezében a saját kommunikátorát szorongatta, a másikban az enyémet.

– Zoë! – mondta, aztán összeszorította a száját, és akármit is akart mondani, képtelen volt rá egy ideig.

– Ó, ne! Gretchen! Gretchen! Mi történt? Édesapáddal történt valami? Édesapád jól van?

Gretchen csak a fejét rázta, és riadt szemmel nézett rám.

– Nem az apám. Az apám rendben van. Nem apu az. Zoë, Magdy hívott az előbb. Azt mondta, valami becsapódott. Valami becsapódott Enzóék tanyájába. Azt mondta, a ház még egyben van, de van valami az udvaron. Azt mondja, olyan, mint egy rakéta darabja. Azt mondta, próbálta Enzót hívni, de nem vette fel. Senki sem veszi fel. Senki sem válaszol a hívásra. Azt mondta, építettek egy óvóhelyet, távolabb a háztól. Az udvaron, Zoë. Magdy azt mondta, folyamatosan hívja őket, de nincs válasz. Én is pont most hívtam Enzót, de nem vette fel. Még csak ki se csöng. Folyamatosan próbálom. Ó, istenem, Zoë! Ó, istenem, Zoë! Ó, istenem!

*

Enzo Paulo Gugino a Csung-kuón született, Bruno és Natalie Gugino első gyermekeként. Bruno és Natalie gyermekkoruk óta ismerték egymást, és mindenki, aki ismerte őket, tudta, hogy attól kezdve, hogy először megpillantották egymást, az egész hátralévő életüket, annak minden egyes pillanatát együtt fogják leélni. Bruno és Natalie sohasem kérdőjelezte meg ezt az elképzelést Bruno és Natalie, amennyire tudni lehetett, soha nem vitatkozott semmin, és főleg nem vitatkoztak egymással. Fiatalon házasodtak össze, még a mélyen vallásos csung-kuói kultúrához képest is, ahol nagy hagyománya van a fiatalon kötött házasságnak. De senki nem tudta még csak elképzelni sem, hogy ők ketten ne legyenek együtt. A szüleik az áldásukat adták rájuk, és az ő lagzijuk lett a legnagyobb, amelyre emlékeztek a szülővárosukban, Pomona Fallsban. Kilenc hónappal később, szinte napra pontosan, megszületett Enzo.

Enzo a születésétől fogva édes és kiegyensúlyozott baba volt, és csak ritkán nyűgösködött, bár (mint azt némileg megalázóan többször is emlegették vele kapcsolatban) megvolt benne a hajlam, hogy önállóan szabaduljon meg a pelenkájától, és annak tartalmát a legközelebbi falon kenje szét Ez csak egyszer okozott komolyabb problémát, egy bankban. Szerencsére Enzo a korához képest hamar lett szobatiszta.

Enzo a legjobb barátjával, Magdy Metwallival az iskolai előkészítőben ismerkedett meg. Egy napon egy harmadikos próbált belekötni Enzóba, és a földre lökte. Magdy, akit Enzo még sohasem látott, közbelépett, és nekiesett a harmadikosnak, hogy lebontsa az arcát. Mivel Magdy a korához képest kis növésű volt, komoly sérülést nem tudott okozni, bár a harmadikos (szó szerint) összepisilte magát ijedtében. Végül Enzónak kellett Magdyt leszednie a harmadikosról, és együtt küldték őket az igazgatóhoz, majd haza.

Enzo korán kitűnt kifinomult szókincsével, első novelláját hétévesen írta A rettenetes büdös zokni, amelyik fölfalta Pomona Fallst, kivéve a mi házunkat címmel. Ebben egy hatalmas zokni, amely a saját iszonyatos szennyszagától mutálódott, nekilátott felzabálni egy egész várost, és csak két hős, Enzo és Magdy voltak képesek könyörtelen küzdelemben megfékezni, és egy ipari mosószerrel töltött úszómedencébe hajítani. A történet első része (a zokni eredetéről) három mondatot tett ki, az utána következő heroikus csatajelenet három oldalt. Az elbeszélések szerint Magdy (az, amelyik olvasta a történetet, nem az, amelyik szerepelt benne) folyamatosan a csatajelenet további bővítését erőltette.

Amikor Enzo betöltötte a tizedik életévét, az édesanyja másodszorra is terhes lett, ezúttal ikerlányokkal: Mariával és Katherinával. A terhesség komplikált volt, és veszélyes, mert Natalie teste csak nehezen tudta megtartani a két babát. A szülés sikere csak egy hajszálon múlott, Natalie többször is majdnem elvérzett. Több mint egy évre volt szüksége ahhoz, hogy visszanyerje az erejét, ez idő alatt a tíz, majd tizenegy éves Enzo és az édesapja segítettek ellátni az ikreket, tisztába tenni és megetetni őket. Ekkor történt az egyetlen igazi verekedés Enzo és Magdy között. Magdy lányosnak csúfolta Enzót, amiért az édesanyjának segített, mire Enzo annak rendje és módja szerint szájon vágta.

Amikor Enzo tizenöt éves lett, két másik családdal együtt Guginóék és Metwalliék is jelentkeztek arra a programra, amelyik nem földi telepesekből, hanem a Gyarmati Szövetség különböző bolygóin élő polgárokból toborozta új gyarmatának lakóit A következő hónapokban Enzo és a családja életének minden apró részletét tüzetes vizsgálatnak vetették alá, amit Enzo egy tizenöt éves méltóságával viselt, aki a legjobban azt szeretné, ha békén hagynák. A család minden tagjának nyilatkoznia kellett, hogy miért akar részt venni az új gyarmat létrehozásában. Bruno Gugino elmesélte, hogy mennyire rajong az amerikai vadnyugat meghódításának koráért és a Gyarmati Szövetség korai történelméért. Bruno is része akart lenni a történelem új fejezetének. Natalie Gugino arról írt, hogy olyan világon szeretné felnevelni a családját, ahol mindenki együtt dolgozik. Maria és Katherina lerajzolták magukat, ahogy mosolygó holdak között lebegnek az űrben.

Enzo, aki a szavak egyre nagyobb barátja lett, egy verset írt, elképzelve önmagát egy új világon. A címe ez volt: Célom a csillagok[3]. Később elismerte, hogy ezt a címet egy elfeledett fantasztikus kalandregényből vette, amelyet ugyan soha el nem olvasott, de a címe nagyon megragadta. A vers aztán kiszivárgott, a helyi média felkapta, és szenzációt csinált belőle. A végén ez a vers lett a csung-kuói gyarmatosítási törekvések nem hivatalos himnusza. Ezek után persze szó sem lehetett arról, hogy Enzo és családja, valamint a velük együtt pályázók ne legyenek az utazók között.

Enzo éppen csak betöltötte a tizenhatot, amikor megismerkedett egy Zoë nevű lánnyal, és valamilyen rejtélyes oknál fogva, ami minden ésszerűségen túl volt, alaposan belezúgott. Zoë olyan lány volt, akiről messziről látszott, hogy a legtöbbször tudja, mit csinál. De a későbbi meghitt pillanatokban Enzónak rá kellett jönnie, hogy Zoë ideges, bizonytalan, és mindig attól fél, hogy valami olyan hülyeséget mond vagy csinál, amivel elijeszti magától a fiút, akit szeretni vél – ezért Enzo is ideges és bizonytalan lett, és attól félt, hogy valami hülyeséget mond vagy csinál. Beszélgettek, és megérintették egymást, és ölelkeztek, és megcsókolták egymást, és megtanulták, hogy ne legyenek idegesek és bizonytalanok, és hogy ne féljenek a másiktól. Mondtak és csináltak hülye dolgokat, amivel elijesztették a másikat, mert akkor és ott nem tudtak jobbat. De aztán túlléptek ezen, és amikor másodjára is összejöttek, már nem töprengtek azon, hogy szeretik-e egymást, mert már biztosan tudták. És ezt el is mondták egymásnak.

Azon a napon, amikor Enzo meghalt, még beszélt Zoëval. Azon viccelődtek, hogy Zoë elfelejtette a családi vacsorameghívást, és Enzo megígérte a lánynak, hogy elküldi a verset, amelyet neki írt. Enzo elmondta Zoënak, hogy szereti, és Zoë is elmondta Enzónak, hogy szereti. Aztán Enzo elküldte a verset, és leült a családjával vacsorázni. Amikor a légiriadó elkezdődött, a Gugino család: Bruno, az apa, Natalie, az anya, Maria és Katherina, a kislányok, és Enzo, a nagyfiú együtt mentek le az óvóhelyre, amelyet Bruno és Enzo alig egy hete fejezett be. Együtt ültek az óvóhelyen, átölelve egymást, és a „Minden tiszta” üzenetre vártak.

Azon a napon, amikor meghalt, Enzo tudta, hogy szeretik. Tudta, hogy szereti az édesapja és az édesanyja, akik a haláluk pillanatáig sem szűntek meg szeretni egymást. Az egymás iránti szeretetük áramlott át Enzóra és az ikrekre. Enzo tudta, hogy szeretik a húgai is, akikről ő gondoskodott, amikor kicsik voltak, és amikor még ő is kicsi volt. Tudta, hogy a legjobb barátja is szereti, akit minden bajból megpróbált kirángatni, és akivel megpróbált minden bajba együtt keveredni. És tudta, hogy Zoë is szereti. A szerelmének hívta, és Zoë is a szerelmének hívta őt.

Enzo egy szeretettel teli életet élt a születésétől a halála pillanatáig. Annyi ember éli le az életét szeretet nélkül, akik csak vágynak a szeretetre. Akik csak reménykednek. Akik több szeretetre vágynak, mint amennyi jutott nekik. Akik hiányolják a szeretetet, amikor elvesztik. Enzónak soha nem kellett ezt átélnie. És soha többé nem is kell.

A szeretetet élete minden pillanatában érezhette.

Hinnem kell, hogy ez elég volt.

Elégnek kellett lennie.

*

Az egész napot Gretchennel, Magdyval és Enzo barátaival töltöttem, akikből rengeteg volt. Sírtunk, nevettünk és rá emlékeztünk. Egy idő után aztán nem bírtam tovább, mert mindenki kezdett úgy kezelni, mintha Enzo özvegye lennék, és bár bizonyos szempontból úgy is éreztem magam, nem akartam ezt az érzést megosztani. Ez az enyém volt, csak az enyém, önzőn és mohón akartam birtokolni, legalább egy kicsit. Gretchen látta rajtam, hogy mindjárt kiborulok, és hátrakísért a szobájába, hogy pihenhessek egy kicsit, és hogy később visszatérhessen hozzám. Szorosan átölelt, megpuszilta a homlokomat, azt mondta, szeret, majd becsukta maga mögött az ajtót. Gretchen ágyában feküdtem, és próbáltam semmire sem gondolni. Egészen jól ment, ameddig eszembe nem jutott, hogy Enzo verse ott vár rám a beérkezett leveleim között.

Gretchen a kommunikátoromat az asztalára tette. Odamentem érte, és visszaültem vele az ágyra. Előhúztam a bejövő leveleimet, ott volt köztük Enzóé is. Már nyúltam érte, hogy megnézzem, de inkább egy alkönyvtárat nyitottam meg helyette. Találtam egy foldert, amelynek Enzo, kidobós volt a neve, és elkezdtem végignézni a videókat, ahogy Enzo felszántja a kidobóspályát, mert minden létező és létezhetetlen szögből arcon találja a labda, és ahogy a földön fetreng, mindezt hihetetlenül vicces lassításokban. Addig néztem, ameddig már nem láttam a könnyes röhögéstől, és le kellett tennem a kommunikátort, hogy figyelni tudjak olyan egyszerű dolgokra is, mint a ki-és a belégzés.

Amikor már jól ment, felvettem a kommunikátoromat, beléptem a bejövő fiókomba, és megnyitottam Enzo levelét.

*

Zoë!

Itt jön, tessék. Sajnos most még magadnak kell hozzáképzelned a hadonászást De hamarosan láthatod élőben is.

Miután megettük a sütit. Nyamm. Süti.

ÖSSZETARTOZVA

Hozzád tartozom – mondtad,

S én egyetértettem.

A hozzád tartozásom

Mindennél fontosabb

S minden kötődéstől különbözik.

Hozzád tartozom, de nem

Mint egy megvásárolt áru,

Amit megrendeltek, eladtak,

Majd dobozban kiszállítottak.

Amit felveszel,

Amivel villogni lehet

Barátoknak, rajongóknak.

Én nem így tartozom hozzád.

És te sem így tartozol hozzám.

Elmondom, hogyan tartozunk mi össze.

Hozzád tartozom, mint ujjhoz a gyűrű,

Mely megtestesíti a végtelent.

Hozzád tartozom, mint mellkashoz a szív,

Mely egyszerre dobban a másik szívvel.

Hozzád tartozom, mint szóhoz a lélegzet,

Mely szerelmet suttog a füledbe.

Hozzád tartozom, mint csókom az ajkadon.

Mely még többet remél.

Hozzád tartozom, leginkább azért,

Mert ki másra is bízhatnám a reményt.

A reményt, hogy hozzám tartozol.

Kibontom most neked ezt a reményt mint ajándékot.

Legyél az nekem, mint a gyűrű

És a szív

És a szó

És a csók

És a remény, amit őrzöl.

Úgy akarok hozzád tartozni, mint ezek a kincsek,

És azok,

Amelyeket majd együtt fogunk felfedezni, egymásnak,

És ami csak a miénk lesz.

Hozzád tartozom – mondtad,

S én egyetértettem.

Mondd, hogy te is hozzám tartozol.

Várok a szavadra

És reménykedem a csókodban.

Szeretlek. Enzo

Én is szeretlek, Enzo. Szeretlek.

Hiányzol.

HUSZONEGY

Másnap reggel arra ébredtem, hogy aput letartóztatták.

– Ez nem igazi letartóztatás – magyarázta apu a reggelizőasztalunknál, a kávéját kortyolgatva. – Felmentettek a gyarmatvezetői pozíciómból, és vissza kell utaznom a Phoenix Állomásra egy meghallgatásra. Az olyan tárgyalásféle. Na, ha az sül el balul, akkor fognak letartóztatni.

– Szerinted balul fog elsülni? – kérdeztem.

– Elég valószínű. Nem nagyon szoktak meghallgatásokat tartani anélkül, hogy nem tudnák, hogyan fog végződni, és ha szerintük jól végződne, akkor nem vergődnének annyit az összehívásával – kortyolt bele a kávéjába.

– Mit követtél el? – Nekem is ott volt a kávém, telenyomva tejszínnel és cukorral, és teljesen elárvulva hűlt ki előttem az asztalon. Még mindig nem tudtam felfogni, ami Enzóval történt, és ez sem segített valami sokat.

– Megpróbáltam Gau tábornokot távol tartani attól a csapdától, amelyet számára és a flottája számára állítottunk. Amikor találkoztunk, arra kértem, ne hívja ide a flottáját. Konkrétan könyörögtem neki, hogy ne tegye. Ez ellentmondott azoknak a parancsoknak, amelyeket korábban kaptam. Azt mondták, folytassak semmitmondó beszélgetést a tábornokkal. Mintha tudnál valakivel csak úgy csevegni, aki azt tervezi, hogy felszámolja a gyarmatodat, és akinek a flottáját mindjárt cafatokra robbantják.

– Miért csináltad? Miért próbáltál Gau tábornoknak egérutat adni?

– Nem is tudom. Valószínűleg azért, mert nem akartam, hogy négyszáz hajó legénységének a vére száradjon a kezemen.

– Nem te robbantottad fel a bombákat.

– Nem hiszem, hogy ez bármit is számítana. – Apu letette a bögréjét – Én is része voltam a tervnek. Én is tevékeny résztvevője voltam. Nekem is van a dologban felelősségem. Megnyugtat a tudat, hogy legalább megpróbáltam a magam jelentéktelen módján elejét venni ennek a vérfürdőnek. Azt hiszem, abban reménykedtem, hogy akad másik út, amely nem azzal végződik, hogy mindenkit lemészárolnak.

Felpattantam a székemről, és szorosan megöleltem az apámat. Ő fogadta az ölelésemet, és csak nézett rám, kicsit meglepődve, ahogy visszaültem.

– Köszönöm. Már csak azt szeretném tudni, hogy ez most, hogy jutott az eszedbe.

– Olyan boldog vagyok, hogy hasonlóan gondolkozunk. Mert egy család vagyunk, még ha nem is biológiailag.

– Kötve hiszem, hogy bárki is kétlené, hogy mi ketten hasonlóan gondolkodunk. Bár ha azt nézzük, hogy a Gyarmati Szövetség mindjárt kifiléz engem, nem biztos, hogy annyira örülni kéne neki.

– Szerintem pedig igen.

– Genetika ide vagy oda, mindketten elég értelmesek vagyunk ahhoz, hogy felfogjuk, nem mindenkinek fenékig tejföl az élet. Ez itt most egy jókora katyvasz, és még nem másztunk ki belőle.

– Ámen – hagytam jóvá a megfigyelését.

– És te hogy vagy, kincsem? Rendben leszel?

Nyitottam a számat, hogy válaszoljak, de aztán becsuktam.

– Azt hiszem, szívesebben beszélnék bármi másról a világon, mint arról, hogy hogyan vagyok – böktem ki végül.

– Jó, rendben – válaszolta apu, majd elkezdett magáról mesélni, de nem azért, mert egocentrikus lett volna, hanem mert tudta, hogy ha őt hallgatom, az segít megfeledkeznem a saját bajomról. Figyeltem hát, ahogy beszél, anélkül hogy különösebben izgattam volna magam azon, amit mond.

*

Apu másnap elutazott a San Joaqin nevű ellátóhajó fedélzetén Manfred Trujillo és pár másik telepes társaságában, akik Roanoke kulturális és politikai képviselőiként szerepeltek. Legalábbis ez volt a fedőtörténet. Amit igazából csináltak, pontosabban, amit anyu erről elmondott nekem, az az volt, hogy meg akarták tudni, mi folyik a Roanoke körüli kozmikus vidéken, és ki akarták deríteni, hogy ki támadott meg bennünket. Egy hétbe telik apuéknak, hogy elérjék a Főnix Állomást, ott töltenek egy napot vagy kettőt, aztán megint egy hét a visszaút. Ami egészen pontosan azt jelentette, hogy apun kívül mindenkinek egy hét a visszaút. Ha apu meghallgatása rosszul végződik, akkor ő már nem jön vissza.

Próbáltam nem belegondolni ebbe.

*

Három nappal később a telepesek összegyűltek a Gugino tanyán, hogy végső búcsút vegyenek Brúnótól és Natelie-tól, Mariától, Katherinától és Enzótól. Ott temették el őket, ahol meghaltak. Anyu és a többiek eltakarították a lezuhant rakéta darabjait, elegyengették a földet, és új gyeptéglákkal borították be. Egy kis sírkövet állítottak fel a nevekkel. Később biztosan emelnek majd egy nagyobb emlékművet is, de ez most egyszerű volt, és kicsi. Eszembe jutott a saját családi sírkövem, ahol az édesanyám nyugodott. Valamiért ezt egy megnyugtató gondolatnak találtam.

Magdy édesapja, aki Bruno Gugino legközelebbi barátja volt, meleg szavakat mondott a családról. Aztán jött pár énekes, és elénekelték Natalie két kedvenc himnuszát a Csung-kuóról. Magdy is beszélt röviden a legjobb barátjáról, de nehezen jöttek a szavak az ajkára. Amikor visszaült, Gretchen átölelte, és Magdy csendben zokogott. Aztán csak álltunk a sírkő előtt, néhányan imádkoztak, mások a fejüket lehajtva elveszett barátaikra, szeretteikre gondoltak. Aztán lassan mindenki elment, és nem maradt más a sírkőnél csendben álldogálva, csak én, Gretchen és Magdy.

– Igazán szeretett téged, ugye, tudod – mondta Magdy hirtelen.

– Tudom.

– Nem – ellenkezett Magdy, és láttam, hogy nem csak megnyugtatásképpen akar valamit mondani. – Nem arról beszélek, amikor csak úgy szeretünk valakit vagy valamit. Ő tényleg szeretett téged, Zoë. Kész volt arra, hogy veled élje le az életét. Bárcsak elhinnéd ezt nekem.

Elővettem a kommunikátoromat, kinyitottam Enzo versénél, és megmutattam Magdynak.

– Elhiszem.

Magdy elolvasta a verset, és bólintott.

– Örülök – mondta. – Örülök, hogy elküldte neked. Rendszeresen kicsúfoltam a versei miatt. Fafejnek neveztem – mosolygott. – De most örülök, hogy nem hallgatott rám. Örülök, hogy elküldte neked a verseit. Mert így tudhatod. Tudhatod, hogy mennyire...

Magdy térdei megrogytak, ahogy próbálta befejezni a mondatot. Odamentem hozzá, megöleltem, és hagytam, hogy kisírja magát.

– Téged is szeretett, Magdy – mondtam neki. – Legalább annyira, mint engem. Te voltál a legjobb barátja.

– Én is szerettem – felelte Magdy. – A testvérem volt. Úgy értem, nem az igazi testvérem... – Az arca grimaszba torzult, utálta, amiért nem tudta magát olyan pontosan kifejezni, mint ahogy szerette volna.

– Nem, Magdy. Te az igazi testvére voltál. Minden módon, ami számít, olyan voltál neki, mint a testvére. Tudta, hogy így gondolsz rá. És szeretett ezért.

– Annyira sajnálom, Zoë – feszengett Magdy, és csak a cipőjét nézegette. – Annyira sajnálom, hogy annyit bosszantottalak benneteket.

– Hé – mondtam gyengéden. – Állítsd le magad. Azért voltál, hogy bosszants bennünket, Magdy. Mások bosszantásáért létezünk. Csak kérdezd meg Gretchent.

– Így van – bólogatott Gretchen. – Tényleg így van.

– Enzo úgy gondolt rád, mint a fivérére – folytattam. – Így hát az én fivérem is vagy. Az voltál egész idő alatt. Szeretlek, Magdy.

– Én is szeretlek, Zoë – mondta Magdy csendesen, aztán egyenesen a szemembe nézett – Köszönöm.

– Igazán nincs mit. – Még egyszer megöleltem. – Csak jusson eszedbe, hogy mint újdonsült családtagod, jogom van mindenféle szart rád zúdítani.

– Alig várom – felelte Magdy mosolyogva, és Gretchenhez fordult. – Akkor most te is a húgom lettél?

– Ha véggigondolom a mi kis történetünket, nagyon remélem, hogy nem – válaszolta Gretchen. Magdy felnevetett, ami kifejezetten jó jel volt, aztán adott az arcomra egy puszit, megölelte Gretchent, és elsétált a barátja sírjától.

– Szerinted rendben lesz most már? – kérdeztem, miközben néztük, ahogy Magdy távolodik.

– Nem. Legalábbis nem sokáig. Tisztában vagyok azzal, hogy szeretted Enzót, Zoë, de tényleg, és nem szeretném ennek a jelentőségét kétségbe vonni. De tudnod kell, hogy Enzo és Magdy ugyanannak az egésznek a két fele. – Magdy felé biccentett a fejével. – Te elvesztettél valakit, akit szerettél. Ő önmaga egy részét veszítette el. Fogalmam sincs, hogy ezen hogyan teszi túl magát.

– Segíthetnél neki.

– Talán – értett egyet Gretchen. – De jól gondold meg, hogy mit készülsz kérni tőlem.

Nevettem. Ezért imádtam Gretchent. Ő volt a legokosabb csaj, akivel valaha is találkoztam, és elég agyas volt ahhoz, hogy tudja, a túl nagy okosságnak is megvannak a kellemetlen következményei. Tudna segíteni Magdyn, ha azzá válna, ami hiányzik belőle. De ez azt is jelentené, hogy így vagy úgy, de része lesz a hátralévő életének. Meg tudná tenni, mert ha elég mélyre ásunk, akkor igenis szerette Magdyt. De igaza volt, amikor aggódott, hogy mivel is járna ez az ő számára.

– Na, mindegy – mondta. – Még nem végeztem a mások istápolásával.

Ez kiugrasztott a gondolataim közül.

– Ó! – mondtam. – Hát, tudod, jól vagyok. Tényleg.

– Tudom – felelte. – Meg azt is, milyen pocsékul hazudsz.

– Nem tudlak átverni.

– De nem ám. Mert ami Enzo volt Magdynak, az vagyok én neked.

Megöleltem.

– Tudom.

– Az a jó. Aztán ha elfelejted, majd jövök, és az eszedbe juttatom.

– Rendben – értettem egyet. Elengedtük egymást, és Gretchen otthagyott egyedül Enzóval és a családjával, én pedig még sokáig ültem a sírkő mellett.

Négy nappal később egy ugrószonda üzenetet hozott aputól a Főnix Állomásról.

Igazi csoda, állt benne. Nem a börtönbe tartok. A következő ellátóhajóval megyünk is haza. Mondd meg Apacukának és Fundalukának, hogy szeretnék velük beszélni, amikor visszatérek. Szeretlek.

Volt még egy üzenet anyunak is, de nem mondta el, hogy mi van benne.

– Vajon miért akar apu beszélni veletek? – kérdeztem Apacukát.

– Azt nem tudjuk – felelte Apacuka. – Utoljára azon a napon beszélgettünk fontosabb dolgokról, amikor a barátod, Enzo meghalt. A bocsánatodat kérem, amiért szóba kellett hoznom. Mielőtt elhagytuk volna a Huckleberryt, megemlítettem Perry őrnagynak, hogy az obin kormány és az obin nép készen áll arra, hogy segítséget nyújtson neked és a családodnak, ha a szükség úgy hozná. Perry őrnagy felidézte ezt a beszélgetést, és megkérdezte, áll-e még az ajánlat Azt feleltem neki, hogy úgy hiszem, még áll.

– Úgy gondolod, apu segítséget fog kérni tőletek?

– Ezt nem tudom – felelte Apacuka. – De megváltoztak a körülmények, amióta utoljára beszélgettünk Perry őrnaggyal.

– Ezt pontosan hogy érted?

– Végre kaptunk részletes információkat és utasításokat a kormányunktól, ideértve a Gyarmati Szövetség által a Konklávé flottája ellen intézett támadás elemzését is. A legfontosabb újság, amit kaptunk, az volt, hogy nem sokkal a Magellan eltűnése után a Gyarmati Szövetség kapcsolatba lépett az obin kormányzattal, és kifejezetten megkérte arra, hogy ne keresse a roanoke-i gyarmatot, és ne ajánljon fel segítséget neki abban az esetben, ha a Konklávé vagy egy tőle független faj találná meg.

– Tudták, hogy keresnétek engem.

– Így van.

– De miért kérték azt, hogy ne segítsetek nekünk?

– Mert az összezavarhatta volna a Gyarmati Szövetség terveit, hogy a Konklávé flottáját a Roanoke-hoz csalják.

– De ez már megtörtént. Túl vagyunk rajta. Az Obin most már segíthetne nekünk.

– A Gyarmati Szövetség megkért bennünket, hogy továbbra se segítsük vagy támogassuk a Roanoke-ot.

– Ennek így semmi értelme.

– Hajlamosak vagyunk ezzel az állásponttal egyetérteni.

– Ez azt is jelenti, hogy még nekem sem segíthettek – állapítottam meg.

– Van különbség közted és Roanoke gyarmata között – vitatkozott Apacuka. – A Gyarmati Szövetség nem kérhet olyat, hogy ne védelmezzünk vagy támogassunk téged. Az megsértené a népeink közötti megállapodást, és a Gyarmati Szövetség nem akarhatja ezt, különösen most nem. De a Gyarmati Szövetség értelmezheti a megállapodást nagyon szűken is, és pontosan ezt tette. Az egyezményünk csak rólad szól. Sokkal kevesebb súllyal foglalkozik a családoddal, Perry őrnaggyal és Sagan hadnaggyal. És egyáltalán nem terjed ki a Roanoke gyarmatra.

– Ki kéne terjednie, ha egyszer itt élek. A szívemen viselem ennek a gyarmatnak a sorsát. A népe igencsak nagy fontossággal bír a számomra. Mindenki, aki jelent nekem valamit ebben a világegyetemben, itt él velem. Ez azért csak számít.

– Azt nem mondtuk, hogy nekünk ne számítana – felelte Apacuka, és valami olyat hallottam a hangjában, amit korábban soha: szemrehányást. – És olyat se, hogy neked ne kellene számítania. Mi azt mondtuk, hogy a Gyarmati Szövetség arra kérte az obin kormányzatot, hogy szorítkozzon arra a minimumra, amit a megállapodásunk megenged neki. És azt mondtuk, hogy a kormányunk a maga saját indokai miatt helyt adott ennek a kérésnek.

– Szóval, ha az apám a segítségeteket kéri, nemet fogtok neki mondani.

– Azt fogjuk mondani, hogy ameddig a Roanoke a Gyarmati Szövetség fennhatósága alatt áll, nem áll módunkban segíteni.

– Vagyis nemet mondtok.

– Így van – válaszolta Apacuka. – Nagyon sajnáljuk.

– Szeretném, ha ideadnátok az összes információt, amit a kormányotoktól kaptatok.

– Semmi akadálya. De a saját nyelvünkön, a saját adatstruktúráinkban van írva, és a kommunikátorodnak jelentős idejébe kerül majd lefordítani.

– Nem érdekel.

– Ahogy akarod.

Nem sokkal később már a kommunikátorom kijelzőjét bámultam, és a fogaimat csikorgattam, mialatt a szerkezet küzdött a formátumváltással és a fordításokkal. Rájöttem, hogy sokkal egyszerűbben menne a dolog, ha megkérném Apacukát és Fundalukát, hogy mondják el nekem, mi van benne, de a saját szememmel akartam látni az egészet. Akármennyi időbe is kerül majd.

Olyan sokáig tartott, hogy még alig tudtam elolvasni belőle valamit, mielőtt apu meg a többiek hazaértek.

*

– Hát ez nekem tisztára halandzsa – állapította meg Gretchen, miközben azokat az anyagokat nézte, amiket a kommunikátoromon mutattam neki. – Olyan, mintha delfinből fordították volna, vagy mi.

– Ezt figyeld – mondtam, és megnyitottam egy másik állományt – Eszerint a Konklávé flottájának a felrobbantása visszafelé sült el. A cél az volt, hogy a Konklávé összeomoljon, és az azt alkotó fajok egymásnak essenek. Hát, a Konklávé már repedezik, de nem igazán foglalkoznak egymással. Ehelyett mindenki a Gyarmati Szövetség világait támadja. Ezt rendesen elcseszték.

– Ha te mondod, én elhiszem neked. Komolyan, még egy árva igét sem találok ebben az anyagban.

Megnyitottam egy másik anyagot.

– Ezt nézd, ez egy másik Konklávé-fejesről szól. Nerbros Esernek hívják, ő most Gau tábornok fő vetélytársa a Konklávé vezetésében. Gau még mindig ellenzi a közvetlen támadást a Gyarmati Szövetség ellen, még így is, hogy megsemmisítettük a flottáját. De ez az Eser nevű amellett kardoskodik, hogy a Konklávénak egyszerűen el kéne söpörnie bennünket. Az egész Gyarmati Szövetséget De különösen minket itt, a Roanoke-on. Csakhogy felhívják a figyelmet arra, hogy senki sem szórakozhat a Konklávéval büntetlenül. Most ők ketten küzdenek a Konklávé vezetéséért.

– Rendben – hagyta jóvá a megállapításaimat Gretchen. – De még mindig nem tudom, hogy mit jelent ez az egész. Megpróbálnál nem hiperűrsebességgel beszélni? Nem tudlak követni.

Megálltam, és vettem egy mély lélegzetet. Gretchennek igaza volt. Az elmúlt nap nagy részét a dokumentumok átolvasásával töltöttem, alvás nélkül, viszont megittam egy lavór kávét: a kommunikációs képességeim finoman szólva is kihívásokkal küzdöttek. Nekifutottam még egyszer.

– A roanoke-i kolóniát elsősorban azért alapították, hogy háborút robbantsanak ki vele – magyaráztam.

– Úgy fest, sikerrel jártak.

– Nem igazán. A háborúnak a Konklávén belül kellett volna kirobbannia. A flottájuk lenullázásának ahhoz kellett volna vezetnie, hogy belülről szakadjon szét. Az a végét jelentette volna az idegen fajok hatalmas szövetségnek, és visszatértek volna a régi szép idők, amikor minden faj háborúskodik minden fajjal. Más szóval: beindítunk egy jó kis polgárháborút, aztán ameddig az egymás elleni hadakozással vannak elfoglalva, mi belovagolunk, megszerezzük azokat a világokat, amelyeket megkívánunk, és erősebbek leszünk, mint valaha, talán túl erősek is egyetlen fajhoz vagy fajszövetséghez. Legalábbis ez volt a terv.

– De te azt mondod, hogy nem egészen így sikerült.

– De nem ám. Mert ugyan lerobbantottuk a flottájukat az égről, és a Konklávé fajai háborúba is kezdtek, csak éppen velünk. Azért nem szerettük a Konklávét, mert az egy a négyszáz ellen helyzetet jelentett, és mi a rövidebbik oldalon voltunk. A mostani felállás szerint még mindig egyedül vagyunk a négyszáz ellen, csak éppen senki nem hallgat már arra az egyetlen fickóra, aki képes volt visszafogni azt a négyszázat, hogy ellenünk hirdessen totális háborút.

– Ellenünk itt, a Roanoke-on.

– Ellenünk mindenhol. A Gyarmati Szövetség ellen. A humánok ellen. Ellenünk. Most éppen ez történik. Mindenütt támadások érik a Gyarmati Szövetség világait. Nem csak a friss világokat, amiket egyébként is nagyobb eséllyel támadnak meg. Régi, jól kiépült kolóniákat is csapások érnek, ahol pedig már évtizedek óta nem történt semmi ilyesmi. Ha Gau tábornok nem fegyelmezi meg a Konklávé tagjait, ezek a támadások folytatódni fognak. Sőt, egyre rosszabbak lesznek.

– Szerintem szükséged lenne egy új hobbira – adta vissza a kommunikátoromat Gretchen. – Ez a mostani piszokul lehangoló.

– Nem rémisztgetni akarlak. Azt mondtad, szeretnéd tudni, hogy mi is folyik itt voltaképpen.

– Nem nekem kéne elmondanod. Mondd el a szüleidnek. Vagy az apámnak. Valakinek, aki valójában tudja, hogy mit kell ilyenkor csinálni.

– Már tudják. Hallottam aput és anyut beszélgetni a múlt éjjel, miután apu hazaért a Főnix Állomásról. Arrafelé mindenki tudja, hogy a gyarmatok támadás alatt állnak. Csak senki sem tudósít róla, mert a Gyarmati Szövetség, szokás szerint hírzárlatot rendelt el, de persze mindenki erről beszél.

– És mi lesz akkor a Roanoke-kal? – kérdezte Gretchen.

– Fogalmam sincs. De túl sok dobásunk nincs ebben a pillanatban.

– Szóval mind meghalunk. Hát, szuper. Kösz, Zoë. Most már sokkal boldogabb vagyok, hogy ezt is tudom.

– Még nem ennyire rossz a helyzet. A szüleink dolgoznak az ügyön. Valamit ki fognak találni. Nem fogunk mind meghalni.

– Hát, te biztosan nem fogsz meghalni.

– Ezt most hogy éned?

– Ha a dolgok tényleg eldurvulnak, az obinok majd szépen besüvítenek, és kimentenek innen. Bár ha a teljes Gyarmati Szövetség támadás alatt áll, fogalmam sincs, hová tudnak vinni végül. De a lényeg, hogy neked van menekülőutad. Nekünk, többieknek nincsen.

Gretchenre bámultam.

– Ez annyira igazságtalan – törtem ki végül. – Persze hogy nem megyek sehová.

– Miért is? Nézd, én nem vagyok rád mérges, amiért van egérutad, egyszerűen csak irigylem. Egyetlen támadásban volt részem. Csak egy rakéta jutott át, és az se robbant fel rendesen, mégis hihetetlen pusztítást vitt véghez, megölt valakit, aki fontos volt nekem, az egész családjával együtt. De ha egyszer komolyan megtámadnak bennünket, fikarcnyi esélyünk sem lesz.

– Ott van a kiképzésed.

– Mégis mit képzelsz, majd jól tarkón rúgok egy rakétái? – emelte fel Gretchen a hangját – Persze ha valaki felszíni támadással próbálkozna, akkor talán egy ideig ellen tudnék állni. De gondolod, hogy azután, amit a Konklávé flottájával műveltünk, bárki komolyan el akarná aprózni az ügyet? Simán lebombáznak bennünket az égből. El akarnak takarítani bennünket az útból. És te vagy az egyetlen, akinek esélye van arra, hogy eltűnjön innen.

– Mondtam már, hogy nem megyek sehová sem.

– Jézusom, Zoë! Én szeretlek téged, de frankón, ugyanakkor nem hiszem el, hogy ennyire hülye tudsz lenni. Ha van sanszod elhúzni innen, húzz el. Nem akarom, hogy meghalj. Anyád és apád sem akarja. Az obinok bármin keresztülvágják magukat, csak hogy megvédjenek. Szerintem értened kéne a célzást.

– Értem én a célzást, elhiheted. Te viszont nem tudod, milyen az. Én már voltam egyetlen túlélő, Gretchen. Már megtörtént velem. Egy életre elég volt belőle. Nem megyek sehová.

*

– Apacuka és Fundaluka el akarnak vinni a Roanoke-ról – mondta nekem apu, miután üzenetet küldött a kommunikátoromra. Apacuka és Fundaluka a nappalinkban álltak. Szemmel láthatóan valami tárgyalásfélébe csöppentem bele. És azt is biztosra vettem, hogy rólam tárgyaltak az érkezésem előtt. Apu hanghordozása elég könnyed volt ahhoz, hogy megállapíthassam, valamit demonstrálni akar az obinoknak, és elég erős volt a gyanúm, hogy pontosan tudom, mi az.

– Ti is velem jöttök? – kérdeztem.

– Nem.

Ezt vártam. Akármi is fog ezzel a gyarmattal történni, John és Jane végig fogja nézni, még akkor is, ha a telepesekkel együtt pusztulnak el. Ezt várják el tőlük, mint a gyarmat vezetőitől, mint a szövetség volt katonáitól, mint emberi lényektől.

– Akkor egy nagy francot fogok menni – közöltem Apacukáékkal.

– Én megmondtam – vont vállat apu.

– Még nem utasította rá, hogy jöjjön velünk – mondta Apacuka.

– Menj el velük, Zoë! – utasított apu, annyi szarkazmussal a hangjában, hogy az még Apacukának és Fundalukának sem kerülhette el a figyelmét.

Udvarias válasszal nyugtáztam apu ajánlatát, aztán Apacukáékét, végül az egész különleges-vagyok-az-Obinnak témát. Nagyon csípős hangulatban voltam, és tökre fárasztott az egész.

– Ha meg akartok menteni, mentsétek meg azokat, akik nekem fontosak! – vágtam végül Apacuka fejéhez.

– Nem tehetjük – mondta Apacuka. – Megtiltották nekünk.

– Akkor nagy bajban vagytok – feleltem. – Mert nem megyek sehová, és sem ti, sem senki más nem változtathat ezen a döntésemen. – Azzal drámaian elhagytam a szobát, részben, mert szerintem apu ezt várta tőlem, részben, mert mindent elmondtam a témában, amit el akartam mondani.

Visszamentem a szobámba, és vártam, hogy apu újra hívjon. Mert akármiről is tárgyaltak, annak nem lett vége azzal, hogy kitrappoltam. És mint azt már mondtam, tutira rólam volt szó.

Tíz perccel később apu megint hívott. Visszamentem a nappaliba. Apacukáék már elmentek.

– Ülj le, légy szíves – mondta apu. – Szeretném, ha megtennél nekem valamit.

– Benne van, hogy elmegyek a Roanoke-ról? – kérdeztem.

– Igen.

– Akkor szó se lehet róla.

– Zoë!

– Szó sem lehet róla! – ismételtem meg. – Nem értelek, apu. Tíz perccel ezelőtt örömmel állítottál Apacuka és Fundaluka elé, hogy utasítsam el az ajánlatukat, és most te kérsz arra, hogy velük menjek? Mit mondtak neked, amitől így megváltozott az álláspontod?

– Én mondtam nekik valamit. És nem változott meg az álláspontom. Nekem van szükségem arra, hogy elmenj.

– Ugyan minek? Hogy életben maradhassak, ameddig mindenki, aki fontos nekem, meghal? Te, anyu és Gretchen és Magdy? Hogy megmenthessem az életem, mialatt a Roanoke megsemmisül?

– Azért szeretném kérni tőled, hogy segíts nekem megmenteni a Roanoke-ot.

– Ezt most nem értem.

– Talán azért, mert nem hagytad, hogy befejezzem a mondandómat.

– Ne cikizz!

Apu felsóhajtott.

– Nem cikizlek. De nagyon kérlek, maradj most csendben, hogy végigmondhassam a dolgot. Meg tudod tenni? Sokkal gyorsabban tudnánk haladni. És a végén, ha még mindig nemet mondasz, legalább ismered az okaimat. Oké?

– Oké.

– Köszönöm – mondta apu. – Figyelj. Ebben a pillanatban a Gyarmati Szövetség egésze támadás alatt áll, amiért megsemmisítettük a Konklávé flottáját. Minden egyes GYSZ-világot csapás ért. A Gyarmati Véderő már így is túl van feszítve, és ez csak rosszabb lesz, sokkal rosszabb. A Gyarmati Szövetség már most azon töpreng, hogy melyik világ elvesztését engedheti meg magának, ha a nyomás egyszer kritikus szintre emelkedik.

– És a Roanoke egy ilyen világ – vetettem közbe.

– Így van. Abszolút így van. De még ennél is rosszabb a helyzet. Volt rá lehetőség, hogy az Obin segítségét kérjem a Roanoke-nak. Mert te is itt vagy. De a Gyarmati Szövetség megtiltotta az Obinnak, hogy bármivel is segítsen nekünk. Téged elvihetnek innen, de nem segíthetnek nekünk megvédeni a Roanoke-ot. A Gyarmati Szövetség nem akarja ezt.

– Miért nem? Ennek így semmi értelme.

– Ennek semmi értelme, ha abból indulsz ki, hogy a Gyarmati Szövetség a Roanoke túlélésére játszik. De nézd meg ezt egy másik nézőpontból, Zoë! Ez az első gyarmat, amelynek a telepeseit a GYSZ-ből toborozták, és nem a Földről. Az ott lakók a tíz leghatalmasabb és legnépesebb szövetségi világot képviselik.

Ha a Roanoke megsemmisül, mind a tíz világot érzékenyen fogja érinteni ez a veszteség. A Roanoke pusztulása lesz a mozgósítás kiáltványa ezen a tíz világon. És az egész Gyarmati Szövetségben.

– Azt mondod, hogy többet érünk a Gyarmati Szövetségnek holtan, mint elevenen?

– Legalábbis többet érünk szimbólumként, mint valódi gyarmatként. Ami felettébb kellemetlen nekünk, akik itt élünk ezen a világon, és próbálunk életben maradni. Igen. Ezért nem engedik az obinoknak, hogy segítsenek rajtunk. És ezért nem kaptunk több erőforrást sem.

– Te ebben biztos vagy? – kérdeztem. – Akkor mondták ezt neked, amikor a Főnix Állomáson voltál?

– Így van. Egy fickó, Szilárd tábornok. Ő volt Jane parancsnoka. Nem volt hivatalos, de összevág azzal, amit én számolgattam.

– És te megbízol benne? Nem kioktatni akarlak, de a Gyarmati Szövetségre nem az egyenesség volt mostanában a jellemző.

– Megvan a magam véleménye Szilard tábornokról, ahogy anyádnak is az övé. És igen. Ebben a kérdésben megbízom benne. Jelen pillanatban gyakorlatilag ő az egyetlen, akiben megbízom az egész Gyarmati Szövetségben.

– És mi köze van ennek ahhoz, hogy hagyjam el a Roanoke-ot?

– Szilard tábornok mondott nekem még valamit, amikor találkoztunk. Szintén nem hivatalos, de megbízható forrásból származik. Azt mondta, hogy Gau tábornok, a Konklávé vezetője...

– Tudom, hogy kicsoda Gau tábornok, apu. Nagyon igyekszem követni az eseményeket.

– Bocs. Szóval Szilárd azt mondta, hogy Gau tábornok ellen valaki a belső tanácsadói köréből merényletet készít elő. És ezt a merényletet nagyon hamar meg fogják kísérelni, valószínűleg az elkövetkező pár hétben.

– És miért mondta ezt el neked?

– Hogy fel tudjam használni – felelte apu. – Még ha a Gyarmati Szövetség értesíteni is akarná Gau tábornokot a merényletkísérletről, amit nem akar, mert inkább az áll az érdekében, hogy sikerrel járjon, a tábornoknak semmi oka sincs azt hinni, hogy a figyelmeztetés hiteles. A GYSZ volt az, amelyik kirobbantotta alóla a teljes flottáját. De Gau talán megszívlelné a figyelmeztetést, ha az tőlem jönne, mert nekünk volt már dolgunk egymással.

– Mert te voltál az, aki könyörgött neki, hogy ne hozza ide a flottáját a Roanoke-hoz.

– Így van. Ezért van az, hogy bennünket alig ért támadás. Gau tábornok garantálta, hogy sem ő, sem a Konklávé nem fog válaszcsapást mérni a Roanoke-ra azért, ami a flottájával történt.

– De így is ért bennünket támadás.

– Igen, de nem a Konklávéból. Valaki más követte el, és csak a védelmünket akarta felmérni. Viszont ha Gaut megölik, a garanciája is vele hal. És akkor beköszönt a vadászszezon a Roanoke-ra, és gyorsan rajtunk lesznek, mert a Konklávé itt szenvedte el a legnagyobb vereségét. A Konklávé számára is mi szimbolizálunk valamit. Ezért aztán tudatnunk kell Gau tábornokkal, hogy veszélyben van. A saját érdekünkben.

– Ha ezt elmondod neki, akkor információt adsz a Gyarmati Szövetség ellenségének. Hazaáruló leszel.

Apu arcára kiült egy ferde mosoly.

– Hidd el, Zoë, már így is nyakig vagyok a bajban. – A mosoly eltűnt az arcáról. – Tudom, hogy Gau tábornok a Gyarmati Szövetség ellensége. De azt gondolom, hogy lehet a Roanoke szövetségese is. A Roanoke-nak most minden szövetségesre szüksége van, akárhonnan jönnek is azok. Mert a régi szövetségeseink most hátat fordítottak nekünk. Újakat kell szerezni, a megfelelő alázattal, persze.

– És ez a „mennünk” valójában azt jelenti, hogy „mennem”, igaz?

– Igen. Neked kell átadnod az üzenetünket.

– Nem kellek én ehhez. Te is meg tudod csinálni. Anyu is meg tudja csinálni. Bármelyikőtök adja át, jobb, mint én.

Apu megrázta a fejét.

– Mi nem hagyhatjuk el a Roanoke-ot. A Gyarmati Szövetség rajtunk tartja a szemét. Nem bízik bennünk. És még ha bízna is bennünk, nem mehetünk el, mert ide tartozunk, a telepesekhez. Mi vagyunk a vezetőik. Nem hagyhatjuk magukra őket. Akármi is vár rájuk, az vár miránk is. Ígéretet tettünk nekik, hogy maradni fogunk, és védelmezni fogjuk ezt a gyarmatot, akármi is történik. Érted? – Bólintottam. – Szóval mi nem mehetünk.

– De te, ráadásul titokban, igen – folytatta apu. – Az obinok már jelezték, hogy szívesen elvinnének téged a Roanoke-ról. A Gyarmati Szövetség jóvá fogja hagyni, mert ez része az Obinnal kötött békeszerződésnek, és ameddig Jane és én itt maradunk, a szemük se fog rebbenni. Az Obin technikailag semleges a Konklávé és a Gyarmati Szövetség között dúló háborúban, egy obin hajó eljuthat Gau tábornok főhadiszállására, de egy szövetségi hajó nem.

– Akkor küldd Apacukát és Fundalukát Vagy csak kérd meg az obinokat, hogy küldjenek egy ugrószondát Gau tábornoknak.

– Nem megy. Az obinoknak eszük ágában sincs a Gyarmati Szövetséggel való kapcsolatukat veszélyeztetni, hogy eljuttassanak egy üzenetet az én kedvemért Egyedül azért mennek bele ebbe a dologba, mert én beleegyezem, hogy elvihessenek téged a Roanoke-ról. Az egyetlen ütőkártyámat használom ellenük, Zoë. Téged.

– És van még valami. Gau tábornoknak tudnia kell, hogy én hiszek a küldött üzenet megbízhatóságában. Hogy nem csak egy gyalog vagyok a Gyarmati Szövetség nagyszabású játszmájában. Jelét kell adnom az őszinteségemnek, Zoë. Valamivel, ami jelzi, hogy én is kockáztatok annyit az információ elküldésével, mint ő azzal, ha megkapja. Akár én, akár Jane vinné el neki ezeket a híreket, Gau tábornok nem adna hitelt a szavainknak, mert jól tudja, hogy mindketten voltunk katonák, és mindketten vezetők vagyunk. Tudja, hogy bármelyikünk bármikor feláldozza magát a gyarmatért. Ugyanakkor azt is tudja, hogy soha semmilyen esetben sem áldoznám fel az egyetlen leányomat. Ahogyan Jane sem.

– Látod már, Zoë? Neked kell menned. Senki más nem tudja ezt véghezvinni. Te vagy az egyetlen, aki el tud jutni Gau tábornokhoz, aki át tudja adni neki a figyelmeztetést, és akinek a tábornok hitelt ad. Nem én, nem Jane, még csak nem is Apacuka vagy Fundaluka. Senki más. Csak te. Add át az üzenetet, és akkor lehet, hogy találunk módot a Roanoke megmentésére. Kicsi az esélye. De ebben a pillanatban ez minden, amink van.

Ültem egy darabig, és emésztettem apu kérését.

– Azt tudod, ugye, hogy ha egyszer Apacuka és Fundaluka elvisznek a Roanoke-ról, nem nagyon akarnak majd visszahozni – mondtam végül. – Ugye, ezzel tisztában vagy?

– Ebben biztos vagyok.

– Ennek ellenére azt kéred, hogy menjek velük. Arra kérsz, hogy fogadjam el annak a lehetőségét, hogy soha többé nem látom egyikőtöket sem. Mert ha Gau tábornok nem hisz majd nekem, vagy meggyilkolják, mielőtt beszélhetnék vele, vagy ha hisz is nekem, de nem tud tenni semmit, hogy segítsen, akkor ennek az útnak semmi értelme nem lesz. Egyedül arra lesz jó, hogy eltávolítson engem a bolygóról.

– Ha csak ennyit érnék el vele, akkor sem háborognék – mondta apu, és gyorsan felemelte a kezét, hogy elejét vegye a válaszomnak. – De ha azt hinném, hogy ez minden, amit ezzel az úttal el lehetne érni, akkor nem kérnélek meg rá. Tudom, hogy nem akarod itthagyni a Roanoke-ot. Hogy nem akarsz itthagyni sem bennünket, sem a barátaidat. Nem akarom, hogy bármi bajod essen. De elég idős vagy már ahhoz, hogy meghozd a saját döntéseidet. Ha maradni szeretnél a Roanoke-on, hogy itt nézz szembe azzal, ami ránk vár, nem fogom megakadályozni. És Jane sem. Veled leszünk mindvégig. Ezt te is tudod.

– Tudom.

– Mindenki kockáztat valamit – mondta apu. – Amikor Jane-nel beszámolunk a gyarmati tanácsnak arról, hogy elmentél, amit csak akkor fogunk megtenni, miután elmentél, szinte biztosra veszem, hogy fel fognak menteni minket vezetői pozíciónkból. Ha a Gyarmati Szövetség megneszeli az ügyet, szinte biztosra veszem, hogy le fognak tartóztatni minket árulás vádjával. De még ha minden tökéletesen sikerül, ha Gau tábornok meghallgatja az üzenetedet, és még tenni is tud a dolgok érdekében, és talán még azt is eléri, hogy a Roanoke-ot ne zaklassa senki, akkor is fizetnünk kell a tetteinkért. Jane és én elfogadtuk ezt a lehetőséget is. Úgy gondoljuk, ér ennyit a Roanoke biztonsága. A te kockázatod ebben az ügyben az, hogy lehet, hogy nagyon sokáig nem látsz viszont bennünket és a barátaidat. Talán soha többé. Ez nagy kockázat. Valódi kockázat. Neked kell eldöntened, hogy megéri-e vállalnod.

Ezen eltöprengtem egy kicsit.

– Mennyi időm van gondolkozni rajta?

– Amennyit csak akarsz – felelte apu. – De tudd, hogy azok a merénylők nem üldögélnek, és nem lógatják a lábukat.

Abba az irányba pillantottam, amerre Apacukáék távoztak.

– Szerinted mennyi időbe telik nekik, hogy szerezzenek egy szállítóhajót?

– kérdeztem.

– Viccelsz? Ha nem hívtak egyet közvetlenül azután, hogy befejezték velem a beszélgetést, hát én megeszem a kalapom.

– Nem is hordasz kalapot.

– Majd megyek, és veszek egyet. És azt eszem meg.

– Vissza fogok jönni – közöltem apuval. – Elviszem ezt az üzenetet Gau tábornoknak, és utána visszajövök. Még nem tudom, hogyan fogom erre rávenni az obinokat, de megígérem neked, apu.

– Remek. És hozz magaddal egy hadsereget is. Meg fegyvereket. Meg pár csatahajót.

– Fegyverek, csatahajók, hadsereg – ellenőriztem a bevásárlólistát. – Még valamit esetleg? Ha már úgyis beszerző körútra megyek.

– Azt beszélik, szükségem lenne egy kalapra.

– Kalap, rendben.

– Legyen hetyke kalap, ha kérhetem.

– Nem ígérhetek semmit.

– Remek – mondta apu. – De ha választanod kell a kalap és a sereg között, válaszd a sereget. És jó sereg legyen. Szükségünk lesz rá.

*

– Hol van Gretchen? – kérdezte anyu. Egy kis obin sikló mellett álldogáltunk, aputól már elbúcsúztam. Apacukáék a siklóban vártak rám.

– Nem szóltam neki arról, hogy elmegyek.

– Ettől biztosan nagyon morcos lesz.

– Nem tervezem olyan hosszúra a távollétemet, hogy igazán hiányozzak – feleltem. Anyu erre nem mondott semmit. – Írtam neki egy levelet. Úgy állítottam be, hogy holnap reggel kapja meg. Leírtam benne mindazt, amiről úgy gondolom, hogy megoszthatom vele, hogy miért mentem el. Leírtam benne, hogy veled beszéljen a többiről. Szóval lehet, hogy meglátogat majd.

– Szívesen beszélek vele. Megmagyarázom neki.

– Köszönöm.

– Hogy érzed magad?.

– Tök para vagyok. Félek, hogy soha többé nem látlak se téged, se aput, se Gretchent. Félek, hogy elcseszem ezt az egészet. Félek, hogy még ha nem is cseszem el, akkor sem fog számítani. Úgy érzem, rögtön elájulok, és már azóta ezt érzem, hogy ez az izé ide leszállt.

Anyu megölelt, aztán a nyakamra nézett, és elcsodálkozott.

– Nem viszed magaddal a jádeelefánt medálodat?

– Hát, szóval, ez egy hosszú történet. Mondd meg Gretchennek, hogy azt üzenem, elmondhatja neked. Végül is tudnod kell róla.

– Elvesztetted?

– Nem veszett el. Csak már nem velem van.

– Ó.

– Már nincs rá szükségem. Tudom, hogy ki szeret ezen a világon, és ki szeretett mindig is.

– Akkor jó – felelte anyu. – Annyit mondanék még, hogy ha már egyszer észben tartod, hogy ki szeret, azt se felejtsd el, hogy ki vagy. Hogy ki vagy tetőtől talpig. És hogy mi vagy.

– Hogy mi vagyok? – A mosoly nem lehetett valami meggyőző az arcomon. – Azért megyek el, mert az vagyok, ami vagyok. Ha engem kérdezel, több bajjal jár, ami vagyok, mint haszonnal.

– Látod, ez egyáltalán nem lep meg. El kell mondanom neked, Zoë, voltak pillanatok, amikor kifejezetten sajnáltalak. Annyi minden van az életedben, aminek abszolút nem te vagy az ura. Úgy éled az életed, hogy egy egész faj követi minden lépésedet, és már a kezdetektől megvoltak a maguk kívánságai. Mindig is csodáltam, hogy ezt te ép ésszel elviseled.

– Hát, tudod, sokat segít, ha az embernek jó szülei vannak.

– Köszönöm. Próbáltunk neked olyan normális életet megadni, amilyet csak lehetett. És azt hiszem, elég jól neveltünk ahhoz, hogy most már elárulhatom, mert érteni is fogod: ami vagy, az mindig is kért valamit az életedből. Itt az ideje, hogy kérj te is valamit cserébe. Érthető, amit mondok?

– Nem vagyok biztos benne.

– Annak, aki vagy, mindig is helyet kellett adnia annak, ami vagy – fejtegette anyu. – Tudod te ezt.

Bólintottam. Tudtam.

– Ez részben azért volt, mert fiatal voltál, és ami vagy, az olyan sokkal nagyobb annál, aki vagy. Nem várható el egy nyolcévestől, de még egy tizennégy évestől sem, hogy teljesen megértse minden részletét annak, ami te vagy. De már elég idős vagy ahhoz, hogy megértsd. Hogy értékeld. Hogy tudd, hogyan veheted hasznát, már azon túl, hogy megpróbálsz sokáig fennmaradni éjjel.

Elmosolyodtam, és csodáltam, ahogy anyu emlékezett arra, hogyan próbáltam a békeszerződésre hivatkozva kibújni a lefekvés alól.

– Figyeltem az elmúlt évedet. Láttam, hogyan viselkedsz Apacukáékkal. Ők jókora terhet raktak rád azért, ami vagy. Az a sok edzés és kiképzés. De te is egyre többet kértél tőlük. Az a sok dokumentáció, amire rávetted őket, hogy odaadják.

– Nem is tudtam, hogy észrevetted.

– Hírszerzőtiszt voltam. Ez volt a munkám. De ami a lényeg: egyre ügyesebb lettél a hatalmad kiaknázásában. Végre kezdted megszerezni az uralmat az életed felett Az, ami vagy, kezd teret adni annak, aki vagy.

– Ez csak a kezdet.

– De jó irányba haladsz. Szükségünk van arra, aki vagy, Zoë. Azt akarjuk, hogy használd ki, ami vagy, annak minden előnyét, és használd arra, hogy megments bennünket. Hogy megmentsd a Roanoke-ot. És hogy utána visszagyere hozzánk.

– Mit kell tennem? – kérdeztem.

Anyu mosolygott.

– Kérj valamit cserébe.

– Ezzel azért nem segítettél valami sokat.

– Lehet – mondta anyu, és adott egy puszit. – De szerintem elég okos vagy ahhoz, hogy magad is kitaláld.

Ezért kapott egy ölelést.

Tíz perccel később már tizenöt kilométerrel voltam a felszín felett, és emelkedtem. A sikló egy obin hajó felé tartott, én meg azon törtem a fejem, amit anyu mondott.

– Majd meglátod, hogy az obin hajók lényegesen gyorsabban haladnak, mint a Gyarmati Szövetség járművei – közölte Apacuka.

– Tényleg? – A csomagjaimhoz mentem, hogy kivegyek az egyik bőröndből valamit.

– Igen. Sokkal hatékonyabb a meghajtásunk, és jobban kezeljük a mesterséges gravitációt. Kevesebb, mint két nap alatt el fogjuk érni az ugrótávolságot a Roanoke-tól. A ti hajóitoknak ugyanez a távolság legalább öt-hat napjába telne.

– Remek. Minél előbb találkozunk Gau tábornokkal, annál jobb – nyitottam ki a bőröndöt.

– Ez roppant izgalmas pillanat a számunkra – lelkesedett Apacuka a maga visszafogott módján. – Ez az első alkalom, amióta Perry őrnaggyal és Sagan hadnaggyal élsz, hogy személyesen találkozol a többi obinnal.

– Miközben ők már mindent tudnak rólam.

– Ez így van. Az elmúlt év felvételei minden obinhoz eljutottak, vágatlanul és szerkesztett formában is. A vágatlan változatot időbe telik feldolgozni.

– Azt meghiszem. Itt is van. – Megtaláltam, amit kerestem: a kőkést, amit a farkasembertől kaptam. Sietve dugtam a bőröndbe, amikor senki sem figyelt oda. Csak meg akartam bizonyosodni arról, hogy tényleg elpakoltam.

– Elhoztad a kőkésedet – állapította meg Apacuka.

– De el ám. Nagy terveim vannak vele.

– Milyen tervek?

– Majd később elmondom. De árulj el nekem valamit, Apacuka. Ez a hajó, amire most felszállunk. Lesz rajta... valamilyen főobin?

– Igen. Mivel gyermekkorod óta ez az első alkalom, hogy találkozol a többi obinnal, az obin kormányzótanács egyik tagja eljött, hogy személyesen is üdvözöljön. Nagyon szeretne találkozni veled.

– Nagyon jó – feleltem, miközben a kést nézegettem. – Én is nagyon szeretnék vele találkozni.

Azt hiszem, ez volt az a pillanat, amikor Apacuka idegeskedni kezdett.

HUSZONKETTŐ

– Kérj valamit cserébe – dünnyögtem magamban, ahogy a kajütömben vártam az obin kormánytanácstag köszöntésére. – Kérj valamit cserébe. Kérj valamit cserébe.

Tutira kidobom a taccsot, gondoltam.

Nem dobhatod ki, szóltam magamra, amíg nem találtad ki, hogy hogyan működik a mosdó. Azt se tudod, hová kéne kidobni.

Ez legalább igaz volt. Az obinok nem úgy intézték a személyi higiénia kérdéseit, mint az emberek, nem csináltak belőle akkora problémát, ha együtt voltak fajtársaikkal, mint mi. A kajütöm egyik sarkában volt pár izgalmasnak látszó lyuk és csap, melyek úgy néztek ki, mintha kisebb és nagyobb dolgokra találták volna ki. De fogalmam sem volt, hogy konkrétan melyik micsoda. És nem akartam használni azt a mosdókagylónak látszó izét sem, nehogy később kiderüljön róla, hogy az a vécé. A vécéből ivás tökéletesen megfelelt ugyan Babarnak, de szerettem azt hinni magamról, hogy én azért magasabbra tettem a mércét.

Egy-két órán belül ki kellett találnom, ezért úgy döntöttem, megkérdezem Apacukát vagy Fundalukát.

Nem voltak ott velem, mert mihelyt átszálltunk a siklóból a hajóra, azt kértem tőlük, hogy vezessenek egyenesen a kajütömbe, és hagyjanak magamra egy órára, hogy összeszedhessem magam, aztán szeretnék találkozni az obin tanács tagjával. Azt hiszem, ezzel a kérésemmel alaposan megborítottam az obin személyzet terveit a hajón (amelyet tipikus és rendkívül unalmas módon csak 8532. Obin Hajónak hívtak). Egy kis fogadóünnepséget akartak rendezni nekem, de én nem hagytam magam, és sikerült is elérnem azt a hatást, amire pillanatnyilag törekedtem, nevezetesen, hogy egy kicsit nehéz személyiség leszek. Azt reméltem ugyanis, hogy nehéz személyiségként könnyebb lesz teljesítenem a rám váró feladatot. Ami a Roanoke megmentése lenne, ugyebár.

Apunak ugyan megvolt a maga terve erre, és segíteni is akartam neki, de közben törtem a fejem egy saját terven is. Semmi mást nem kellett tennem, csak kérni valamit cserébe.

Valami nagyon-nagyon-nagyon nagyot.

Na persze, mondtam magamban. És hanem jön össze, még mindig megkérdezhetem az obin fejest, hogy hová kell pisilni. Hát igen, az tényleg nagy dolog lenne.

Kopogás hallatszott a kajüt ajtaja felől, és az ajtó félresiklott. Az ajtókon itt nem volt zár, mert az obinok a magánélet fogalmát sem nagyon ismerték (ugyanezért csengő sem volt az ajtó mellett). Három obin sorjázott be a helyiségbe: Apacuka, Fundaluka és egy harmadik, akit még soha nem láttam.

– Isten hozott a fedélzeten, Zoë – kezdte kicsit kenetteljes hangvételben. – Köszöntünk téged az obinokkal töltött időd első napján.

– Köszönöm. Ön képviseli a kormányzótanácsot?

– Igen. A nevem Kamanduka.

Nagyon erőlködtem, hogy ne mosolyodjam el szélesen, de semmi esélyem nem volt.

– Azt mondta, hogy Kamandukának hívják?

– Igen.

– Úgy, mint „Apacuka, fundaluka, fundakávé, kamanduka”?

– Ez így van.

– Micsoda véletlen – mondtam, miután sikerült visszanyernem az uralmat vonásaim felett.

– Ó, ez egyáltalában nem véletlen – felelte Kamanduka. – Amikor Apacuka és Fundaluka megkapták a nevüket, megtanultuk a mondókát, amelyből a nevek származtak. Amikor aztán nevet választottunk magunknak, sokan választottunk szavakat a mondókából.

– Azt tudtam, hogy vannak még Apacukák és Fundalukák. De azt mondja, hogy vannak még Kamanduka nevű obinok is?

– T ermészetesen.

– És Fundakávék?

– Ó, hogyne. Számosan.

– Mi a helyzet az Appal és a Cukkal?

– A mondóka minden egyes szava igen népszerű név lett.

– Remélem, az obinok azt is tudják, hogy a nevük halandzsa.

– Tökéletesen tisztában vagyunk a szavak jelentéstelenségével. A fontos számunkra, hogy hozzád kapcsolódnak. Elnevezted a kísérőidet Apacukának és Fundalukának. A többi már jött magától.

Egy kicsit magával ragadott a gondolat, hogy egy ilyen félelmetes faj azért választott magának bolondos neveket, mert egy évtizeddel korábban éppen bolondos kedvemben voltam. Kamanduka utolsó megjegyzése visszarántott a jelenbe. Emlékeztetett arra, hogy az obinok új mesterséges tudatukkal annyira azonosulnak velem, annyira mélyen beléjük vésődtem, hogy még egy óvodai mondókának is elképzelhetetlenül komoly súlya van.

Kérj valamit cserébe.

Összerándult a gyomrom.

– Apacuka. Ugye, Fundalukával együtt rögzítitek, ami történik.

– Igen.

– Kérlek, állítsátok le a felvételt. Kamanduka tanácsos, maga is rögzíti a beszélgetésünket?

– Igen. De csak személyes használatra.

– Kérem, állítsa le. – Mind a hárman megszakították a felvételt.

– Megsértettünk valamivel? – kérdezte Kamanduka.

– Nem. Csak nem akarom, hogy ami most következik, az rajta legyen a végleges felvételen. – Vettem egy nagy levegőt. – Szeretném, ha megtenne nekem valamit az Obin.

– Áruld el, mi az – felelte Kamanduka. – És mi megpróbáljuk teljesíteni.

– Szeretném, ha az Obin segítene megvédeni a Roanoke-ot.

– Attól tartok, ezt a kérést nem áll módunkban teljesíteni.

– Nem is igazából kérésnek szántam.

– Ezt nem értem.

– Ez nem egy kérés volt. Nem kértem az Obin segítségét. Azt mondtam, szeretném, ha megtenne nekem valamit az Obin. Várom a segítséget. Van különbség.

– Nem áll módunkban segíteni – mentegetőzött Kamanduka. – A Gyarmati Szövetség megtiltotta, hogy bármilyen segítséget nyújtsunk a Roanoke-nak.

– Ez engem most nem érdekel. A Gyarmati Szövetség igényei ebben a pillanatban egy fikarcnyit sem érdekelnek. A Gyarmati Szövetség terve szerint mindenki meg fog halni, aki a számomra fontos, mert a Gyarmati Szövetség úgy döntött, hogy a Roanoke értékesebb a számára szimbólumként, mint gyarmatként. Hát én szarok a szimbólumokra, nekem a népem a fontos. A barátaim és a családom. Segítségre van szükségük. És ezt a segítséget az Obintól szeretném megkapni.

– Ha segítséget nyújtunk neked, megszegjük az egyezményünket a Gyarmati Szövetséggel.

– Ó, az egyezmény. Amely lehetővé teszi, hogy az Obinnak hozzáférése legyen az életemhez.

– Igen.

– Ugye, feltűnt, hogy most konkrétan az Obin birtokában vagyok? Itt, ezen a hajón. Jogi értelemben obin területen. Vagyis már nincsen szükség a Gyarmati Szövetség jóváhagyására.

– A Gyarmati Szövetséggel kötött megállapodásunk nem csak az elérésedet teszi lehetővé. Számos egyéb területet is lefed, ideértve az általunk viselt tudatosságkészülékek gyártását és fejlesztését. Nem mehetünk szembe az egyezménnyel még a te kedvedért sem.

– Akkor ne menjenek szembe vele – szuggeráltam, és magamban imára kulcsoltam a kezemet. Tudtam, hogy az obinok soha nem szegnék meg a Gyarmati Szövetséggel kötött megállapodásukat, Apacukával eleget beszélgettünk erről. Most jött az igazán trükkös rész. – Azt mondtam, szeretném, ha az Obin segítene megvédeni a Roanoke-ot Azt nem mondtam, hogy konkrétan neki is kellene beavatkoznia.

– Attól tartok, továbbra sem értelek – mondta Kamanduka.

– Szerezzen valakit, aki segít nekünk. Utaljon arra, hogy értékelné a nekünk nyújtott segítséget. Tegye, amit tennie kell.

– Nem tudnák leplezni közbenjárásunkat. A Gyarmati Szövetséget aligha győzné meg az érvelés, hogy egy másik fajt vettünk rá a beavatkozásra, ami nem számít a megállapodás megsértésének.

– Akkor kérjék olyan faj segítségét, amelyikről a Gyarmati Szövetség is tudja, hogy lehetetlen befolyásolni.

– Mégis kiket javasolsz? – kérdezte Kamanduka.

Van az a régi dal az elérhetetlen vágyakról. Mindig magasabbra, talán ez volt a címe.

Rólam szólt.

– A konszukat.

Puff neki. Na, ezt tényleg magasra tettem.

De ennél kevesebbel nem érhettem be. Az obinok megszállottjai voltak a konszuknak, és tökéletesen érthető okuk volt rá. Hát hogyne lennél megszállottja azoknak a lényeknek, akik értelmet adtak neked, és aztán feléd se néznek az örökkévalóság hátralévő felében. A konszuk mindössze egyetlenegyszer álltak szóba az obinokkal azután, hogy megajándékozták őket az intelligenciával, és ezért a beszélgetésért elképesztő árat fizettek az obinok: minden második obin az életét adta érte. Emlékeztem erre az árra. És most a saját javamra akartam fordítani.

– A konszuk nem tárgyalnak velünk – figyelmeztetett Kamanduka.

– Vegyék rá őket.

– Nem tudjuk, hogyan.

– Találják ki. Tudom, hogyan éreznek az obinok a konszuk iránt, tanácsos. Tanulmányoztam őket. Tanulmányoztam magukat. Apacuka és Fundaluka írt egy történetet róluk, az első obin teremtésmítoszt, feltéve, hogy igaz. Tudom, hogyan vették rá őket arra, hogy beszéljenek az Obinnal. És tudom, hogyan próbálkozik az Obin azóta is, hogy tárgyalásra bírja őket. Mondja, hogy nem így van.

– De így van.

– Megkockáztatom, hogy ebben a pillanatban is folynak ilyen próbálkozások.

– Folytak, és folynak jelenleg is.

– Itt az ideje, hogy sikerrel járjanak.

– Nincs garancia arra, hogy a konszuk segíteni fognak, még ha rá is vesszük őket a tárgyalásra, és meghallgatják a kérésedet. A konszuk kiismerhetetlenek.

– Ez világos. De egy próbát mindenképpen megér.

– Még ha valóra is válik, amit kérsz, minden bizonnyal nagy árat kémek majd érte a konszuk. Ha tudnád, hogy mekkora áldozattal járt az, hogy beszélhettünk velük...

– Egészen pontosan tudom, hogy mekkora áldozattal járt. Apacuka elmesélte. És tudom, hogy az obinok mindig fizetnek azért, amit kapnak. Hadd kérdezzek valamit, tanácsos. Mit kapott az Obin a biológiai apámtól? Mit adott Charles Boutin az obinoknak?

– Ő adta nekünk az öntudatot – felelte Kamanduka. – De annak is megvolt az ára. Apád egy háborút kért tőlünk cserébe.

– Amit az Obinnak sosem kellett megvívnia – mutattam rá. – Apám meghalt, mielőtt kifizették volna. Az ajándékát nem kellett ellentételezni.

– A Gyarmati Szövetség is megkérte az árát, hogy befejezze Boutin munkáját.

– Az az Obin és a Gyarmati Szövetség ügye. Ez nem csökkenti apám munkájának a jelentőségét, és azt a tényt sem feledteti, hogy soha nem fizették meg a neki járó árat. Én vagyok a lánya. Én vagyok az örököse. A tény, hogy a kormányzótanács tagja fogad, mutatja, hogy az Obin megadja nekem azt a tiszteletet, amit az apámnak adna. Azt is mondhatnám, hogy nekem jár az, amivel az Obin az apámnak tartozik: azzal a bizonyos háborúval.

– Én nem jelenthetem ki, hogy neked is ugyanazzal tartozunk, amivel az apádnak – védekezett Kamanduka.

– Jó. Akkor beszéljünk arról, amivel nekem tartozik a fajuk. Ami azért jár nekem, amit én tettem érte. Mit is mondott, mi a neve?

– A nevem Kamanduka.

– Azért ez a neve, mert egy napon ezt a két társát itt elneveztem Apacukának és Fundalukának – mutattam a két barátomra. – Ez az egyik legnyilvánvalóbb példája annak, hogy mit kapott az Obin tőlem. Az apám adta az Obinnak a tudatosság ajándékát, de nem tudták, hogy mit kezdjenek vele. Egyikük sem.

Úgy tanulták meg kiaknázni a tudatosságban rejlő lehetőségeket, hogy engem figyeltek, ahogy felnövök a magaméba, a gyerekkoromtól egészen mostanáig. Tanácsos, hány obin figyelte az életemet? Hogy miként intézem a dolgaimat. Hányan tanultak tőlem?

– Minden obin – mondta Kamanduka. – Mi mind tőled tanultunk, Zoë.

– Mibe került ez az obinoknak? Attól kezdve, hogy Apacuka és Fundaluka megérkezett hozzánk, hogy közöttünk és velem éljen, egészen addig, hogy erre a hajóra léptem. Mennyit ér ez az obinoknak? Kértem én bármit is cserébe az Obintól?

– Nem kértél soha semmit – ismerte el Kamanduka.

Bólintottam.

– No, akkor foglaljuk össze. A konszuktól kapták az intelligenciát, és az obinok fele az életét adta csak azért, hogy megkérdezhessék, miért tette ezt a Konszu. Az apámtól kapták az öntudatot, amiért egy háborút kért, amit örömmel megadtak volna neki, ameddig élt. Én tíz évig mutattam maguknak az irányt, hogy hogyan kell tudatossá válni, hogy hogyan kell élni. Itt az ideje rendezni a számlát, tanácsos. Hogy mit várok el cserébe? Azt várom, hogy a világ minden obinjainak fele megölje magát? Nem. Azt várom, hogy az obinok indítsanak háborút egy másik faj ellen? Nem. Mindössze azt várom az Obintól, hogy segítsen megmenteni a családomat és a barátaimat. Még csak azt sem várom, hogy maguk tegyék meg, csak azt, hogy vegyenek rá egy másik fajt a feladat teljesítésére. Tanácsos, ha végignézünk az obin történelmen, hogy mi mindent kaptak, és milyen árat fizetnek érte, akkor az a véleményem, hogy az én igényem kifejezetten szerénynek mondható.

Kamanduka némán nézett rám. Én is őt néztem, mert nagyjából pislogni is elfelejtettem, mire a mondókám végére értem. Ha ugyanis pislogok, azzal megtöröm a mondandóm feszességét. Szerintem úgy nézhettem ki, mint akinek acélból vannak az idegei. Ezzel együtt tudok élni.

– Azt terveztük, hogy ugrószondát küldünk, mihelyt megérkeztél – törte meg a csendet végül Kamanduka. – Még nem küldtük el. Ismertetem a kívánságodat a kormányzótanács többi tagjával. És el fogom nekik mondani, hogy támogatom a kérésedet.

– Köszönöm, tanácsos.

– De időbe telik, ameddig kialakítjuk az álláspontunkat.

– Időből viszont nem sok van – figyelmeztettem Kamandukát – Találkozni fogok Gau tábornokkal, és átadom neki apám üzenetét. Az obin kormányzótanácsnak addig van ideje dönteni, ameddig be nem fejezem a tárgyalásokat a tábornokkal. Ha a tanács úgy dönt, hogy nem támogat, az obinok nélkülem fognak Gau tábornoktól távozni.

– A Konklávéban nem leszel biztonságban.

– Úgy nézek én ki, mint aki hajlandó az obinok között maradni, miután visszautasítottak? Még egyszer mondom: nem kérem az Obin támogatását. Hanem várom. Ha az obinok nem támogatnak, akkor örökre elveszítenek.

– Sokan közülünk nagyon rosszul viselnék ezt – próbált érvelni Kamanduka. – Már így is elvesztettünk egy évre, amikor a Gyarmati Szövetség elrejtette a kolóniátokat.

– Mégis mi lenne a terv? Visszavonszolnak a hajóra? Fogságba vetnek? Az akaratom ellenére rögzítik majd az életem? Nem hiszem, hogy abban az esetben túlzottan szórakoztató lennék. Tudom, mit jelentek az Obinnak, tanácsos. Tudom, hogy mit kapnak tőlem az obinok. És nem hiszem, hogy ha visszautasítanak, túl sok hasznomat látnák utána.

– Tökéletesen értelek – mondta Kamanduka. – Most azonban el kell küldenem az üzenetet. Megtiszteltetés volt találkozni veled, Zoë. Kérlek, bocsáss meg.

Bólintottam. Kamanduka kiment a kajütből.

– Csukd be, légy szíves, az ajtót – kértem meg Apacukát, mert ő állt mellette. Becsukta.

– Köszönöm – mondtam, és lehánytam a cipőmet Fundaluka azonnal odaugrott hozzám, és elkapott, mielőtt összeestem volna, mint egy rongybaba.

– Rosszul vagy – állapította meg Fundaluka.

– Ugyan, dehogy – feleltem, és azzal a lendülettel végighánytam Fundalukát. – Ó, istenem, Fundaluka! Annyira sajnálom.

Apacuka odajött hozzánk, átvett Fundalukától, és a kajüt sarkában található furcsa csapokhoz vezetett. Megnyitotta az egyiket, mire az egyik csövön víz gyöngyözött elő.

– Mi ez? – kérdeztem.

– Ez a mosdó.

– Biztos vagy benne? – tamáskodtam. Apacuka bólintott. Odahajoltam, megmostam az arcom, és kiöblítettem a szám.

– Hogy érzed magad? – kérdezte Apacuka, miután rendbe szedtem magam.

– Nem hiszem, hogy megint hányni fogok, ha erre gondolsz. Még ha akarnék, se tudnék, mert semmi sem maradt bennem.

– Azért hánytál, mert beteg vagy.

– Azért hánytam, mert úgy bántam az egyik megbecsült vezetőtökkel, mint egy hajósinassal – javítottam ki Apacukát. – Új dolog ez nekem, Apacuka, hidd el, nagyon új. – Fundalukára néztem, aki még mindig csöpögött – Nagyon remélem, hogy működni fog. Mert ha még egyszer végig kell csinálnom, tutira kiugrik a gyomrom az asztalra. – Az említéstől megint felkavarodott a gyomrom. (Feljegyzés magamnak a jövőre nézve: rókázás után tartózkodunk az emésztőrendszerre vonatkozó megjegyzésektől.)

– Komolyan gondoltad? – kérdezte Apacuka. – Amit Kamandukának mondtál.

– Minden egyes szavát – feleltem, és széttártam a kezem. – Ugyan már, Apacuka. Nézz rám! Szerinted végigcsináltam volna, ha nem gondolom száz százalékig komolyan?

– Csak biztos akartam lenni benne.

– Hát biztos lehetsz.

– Zoë, mi mindenképpen veled maradunk – mondta Apacuka. – Én és Fundaluka. Akárhogyan is határoz majd a tanács. Ha úgy döntesz, hogy ott maradsz, miután Gau tábornokkal tárgyaltál, mi is ott maradunk veled.

– Köszönöm, Apacuka, de nem kell ezt tennetek.

– De mi megtesszük. Nem fogunk elhagyni, Zoë. Veled töltöttük az életed nagy részét. Mert tudatosan töltöttük veled. Az életünk tudatos részét veled töltöttük, és a családoddal. A családod részének neveztél bennünket. Most viszont távol vagy a családodtól. Talán soha többé nem látod őket. Nem hagyhatunk magadra. Hozzád tartozunk.

– Nem tudom, mit mondhatnék erre.

– Mondd azt, hogy megengeded, hogy veled maradjunk.

– Hát persze. Maradjatok. És köszönöm. Köszönöm mindkettőtöknek.

– Nagyon szívesen.

– Most pedig, legyetek szívesek, szerezzetek nekem valami ruhát, mert az a cucc itt rajtam mindjárt elindul magától. És mondjátok meg nekem, hogy azok közül ott, melyik a vécé. Mert már nagyon kíváncsi vagyok.

HUSZONHÁROM

Valaki felrázott az álmomból. Rácsaptam.

– Dögölj meg – dünnyögtem.

– Zoë – mondta Apacuka. – Látogatód jött.

Apacukára pillantottam, akiből csak a sziluettje látszott, ahogy körbevette a folyosóról beáradó fény.

– Te meg miről beszélsz?

– Gau tábornokról – felelte Apacuka. – Itt van. És szeretne beszélni veled. Felpattantam.

– Te most szórakozol velem. – Felvettem a kommunikátoromat, és megnéztem az időt.

Tizennégy órával korábban érkeztünk meg a Konklávé terébe. A Konklávé főhadiszállásától alig ezer kilométernyire bukkantunk ki a valóságba. Gau tábornok egy űrállomáson rendezte be a Konklávé adminisztratív központját. Nem akart egyik bolygónak sem kedvezni a többiek ellenében, ezért az űrállomása a mélyűrben lebegett. Hajók százai vették körbe a Konklávé minden sarkából, siklók és kis szállítóhajók hordták a rakományt az állomás és a nagy űrhajók között. A Főnix Állomás, amit az emberek akkorára építettek, hogy még az árapályt is befolyásolta az alatta lévő bolygón (ezt persze csak nagyon érzékeny műszerekkel lehetett kimutatni, de akkor is), simán elfért volna a Konklávé főhadiszállásának egyik sarkában.

Megérkeztünk, bejelentkeztünk, és egy titkosított üzenetben kihallgatást kértünk Gau tábornoktól. Megkaptuk a parkolási koordinátákat, és attól kezdve nekifutásból ránk se bagóztak. Tíz óra tömény semmittevés után elmentem aludni.

– Tudod, hogy nem szoktam szórakozni – mondta Apacuka. Visszament az ajtóhoz, és felkapcsolta a világítást. Összerezzentem. – Gyere, kérlek. A tábornok rád vár.

Öt perccel később már olyan öltözékben voltam, hogy csak reménykedni tudtam, hogy elfogadható a protokoll számára, és némileg bizonytalanul kiléptem a folyosóra. Egy perc gyaloglás után a fejemre csaptam, és egy „Ó, a fenébe” kiáltással faképnél hagytam a folyosón álldogáló Apacukát, és visszaszaladtam a kajütbe. Amikor újra csatlakoztam hozzá, a kezemben tartott pólómra nézett, amely gyanúsan dudorodott.

– Mi az? – kérdezte Apacuka.

– Ajándék – feleltem, és folytattuk utunkat a folyosókon át.

Pár perccel később beléptem egy konferenciaterembe. Az egyik asztal mellett Gau tábornok állt, körülötte obin ülőalkalmatosságok voltak, amely sem az ő, sem az én testfelépítésemnek nem felelt meg igazán. Én is megálltam hát az asztal másik oldalán, kezemben a pólóval.

– Kint megvárlak – mondta Apacuka, miután bekísért.

– Köszönöm, Apacuka – feleltem, és megvártam, hogy kimenjen. Aztán megfordultam, és a tábornokra néztem. – Üdv! – köszöntem neki kissé sután.

– Zoë – állapította meg a tábornok. – A humán, akinek az obinok engedelmeskednek. – A saját nyelvén beszélt, amit nem értettem, a nyakában lógó tolmácsgép fordította le a szavait.

– Ez lennék én – ismertem el. Hallottam, ahogy a tolmácsgép átfordítja a szavaimat az ő nyelvére.

– Nagyon érdekel, hogyan képes egy humán lány rávenni egy obin hajót arra, hogy idelátogasson.

– Ez egy elég hosszú történet.

– Kaphatnék belőle egy rövid összefoglalót?

– Az apám készítette azt a különleges eszközt, amely felruházza az obinokat öntudattal. Az obinok úgy tisztelnek engem, mint az apám utódját. Megteszik, amit kérek tőlük.

– Bizonyára jó dolog, ha valakinek egy egész faj lesi a kívánságait.

– Ön is ismeri ezt az érzést. Az ön kívánságait négyszáz faj lesi.

Gau tábornok valami olyasmit csinált a fejével, amiről nagyon reméltem, hogy mosolygás.

– Attól tartok, ez jelen pillanatban még vita tárgya – mondta derűsen. – De bevallom, némileg zavarban vagyok. Abban a hitben voltam, hogy az ön apja John Perry, a Roanoke Kolónia kormányzója.

– Ez így is van – feleltem. – Ő és a felesége, Jane Sagan fogadtak örökbe az édesapám halála után. Az édesanyám még nála is régebben meghalt. Most a fogadott szüleim nevében vagyok itt. Bár először a bocsánatát kell kérnem – mutattam végig magamon és nem egészen kifogástalan öltözetemen –, de nem vártuk önt. Azt terveztem, mi megyünk el önhöz, és lesz időm felkészülni rá.

– Amikor hallottam, hogy az obinok egy humánt hoztak magukkal, ráadásul a Roanoke-ról, kíváncsi lettem, és nem akartam várni. Az sem árt, ha az ellenfeleimet kicsit elbizonytalanítom azzal kapcsolatban, hogy mire készülök. Az a tény, hogy én látogatok meg egy obin hajót, és nem a hivatalomban fogadom a nagykövetüket, elég sok kérdést fog felvetni abban a tekintetben, hogy kicsoda ön, és mit tud, amit én nem.

– Remélem, érdemesnek bizonyulok erre a látogatásra.

– Ha mégsem, akkor is éppen eléggé felizgattuk a kedélyeket odaát. De ha azt is számításba vesszük, mekkora utat tett meg, mindkettőnk érdekében remélem, hogy értelmes lesz a látogatása. Teljesen fel van öltözve?

– Tessék? – Számos kérdést vártam a tábornoktól, de erre nem voltam felkészülve.

A tábornok a kezemre mutatott.

– Egy ruhadarab van a kezében.

– Á! – kaptam észbe, és leraktam a pólót kettőnk közé az asztalra. – Ez egy ajándék. Nem a póló. Hanem ami bele van tekerve. Az az ajándék. Be akartam csomagolni, mielőtt átadom, de mint mondtam, egy kissé meglepett. Most már tényleg abbahagyom, vegye csak el, nyugodtan.

A tábornok vetett rám egy minden valószínűség szerint fura pillantást, aztán széthajtogatta a pólót. A farkasembertől kapott kőkés lapult benne. Felemelte, és a fényben vizsgálgatni kezdte.

– Ez egy nagyon érdekes ajándék – állapította meg, és elkezdte forgatni a kezében a kést, felteszem, hogy kitapasztalja a fogását és az egyensúlyát. – És egy igen jól tervezett kés.

– Köszönöm.

– Nem az a kimondottan korszerű fegyver.

– Nem.

– Úgy gondolta, hogy aki tábornok, azt bizonyára érdeklik az ősi fegyverek?

– Igazából ennek a késnek története van. A Roanoke-on él egy intelligens bennszülött faj. Nem tudtunk róluk, ameddig le nem szálltunk a bolygón. Nem olyan régen találkoztunk velük először, és a dolog elég balul sült el. Páran közülük meghaltak, és páran közülünk is meghaltak. De egyszer egy közülük és egy közülünk a találkozáskor úgy döntött, hogy megpróbálják nem megölni egymást, inkább ajándékot adnak a másiknak. Ez a kőkés az egyik ajándék. Mostantól a magáé.

– Ez egy nagyon érdekes történet. Azt hiszem, nem tévedek, ha azt mondom, hogy ez a történet hasonlít arra a történetre, amiért maga ilyen hosszú útra vállalkozott.

– Az csakis öntől függ. Dönthet úgy is, hogy ez csak egy szép kőkés.

– Nem hinném. Perry kormányzónak mindig van valami a tarsolyában. Tisztában vagyok azzal, milyen jelentőséggel bír, hogy a lányával küld üzenetet De hogy ilyen különleges ajándékot is küldjön, ilyen nem mindennapi történettel? Tényleg nagyon kifinomult személyiség.

– Szerintem is. De a kést nem az apám küldte. Ez az én személyes ajándékom.

– Valóban? – lepődött meg Gau. – Ez így még érdekesebb. Nem Perry kormányzó javasolta?

– Ő azt sem tudta, hogy ez a kés a birtokomban van. Sem azt, hogy miképpen tettem szert rá.

– De ön mégiscsak üzenni akart valamit ezzel a késsel. Kiegészítve a nevelőapja üzenetét.

– Bíztam abban, hogy érteni fogja.

Gau letette a kést.

– Kérem, mondja el, mit üzent nekem Perry kormányzó.

– Önt meg fogják gyilkolni. Vagy legalábbis megkísérlik. Valaki, aki közel áll önhöz. Valaki a belső tanácsadói köréből. Apu nem tudja, hogy mikor vagy, hogy miképpen, de úgy tudja, hogy hamarosan. Azt akarta, hogy ön tudjon róla, és megvédhesse magát.

– Miért? – kérdezte Gau tábornok. – A nevelőapja a Gyarmati Szövetség tisztviselője. Részese volt annak a tervnek, amely megsemmisítette a Konklávé flottáját, és ezzel veszélybe sodorta mindazt, amiért én már a maga születése előtt is dolgoztam, ifjú humán. Miért kellene megbíznom az ellenségem szavában?

– A Gyarmati Szövetség a maga ellensége, nem az apám.

– Az apja közreműködött sok tízezer értelmes lény elpusztításában. A flottám minden hajója megsemmisült, kivéve a sajátomat.

– Ő könyörgött, hogy ne hívja a flottáját a Roanoke-hoz.

– Nos, ez igaz. Abban az egy esetben talán túlságosan is kifinomult volt. Nem mesélt a csapdáról. Csak arra kért, hogy ne hívjam oda a flottámat. Némivel több információ tízezrek életét menthette volna meg.

– Megtette, amit megtehetett. Maga azért jött, hogy elpusztítsa a kolóniánkat. Neki nem engedték meg a kolónia feladását. Tudja, nem volt túl sok választási lehetősége. Még így is magához rendelte a Gyarmati Szövetség, és eljárás alá vonták azért, mert sejtette önnel, hagy valami történhet. Megtette, amit tehetett.

– Honnan tudom, hogy nem most is csak kihasználják?

– Azt mondta, maga tudni fogja, mit jelent az, hogy velem küldte el az üzenetet Én vagyok a bizonyíték arra, hogy az igazat üzeni.

– Maga arra a bizonyíték, hogy ő azt hiszi, hogy az igazat üzeni. Nem pedig arra, hogy ez lenne az igazság. A nevelőapját egyszer már felhasználták ellenem. Miért ne használhatnák fel még egyszer?

Ettől kiakadtam.

– Már elnézését kérem, tábornok, de azzal, hogy engem küldtek a figyelmeztetéssel, az anyám és az apám is a Gyarmati Szövetség ítélete szerint árulóknak bélyegzendők? Mindkettőjükre börtön vár. Ugye, tudja, hogy az Obinnal kötött megállapodásomnak az is része, hogy nem mehetek vissza a Roanoke-ra. Velük kell maradnom. Mert meg vannak győződve arról, hogy a Roanoke-ot záros határidőn belül elpusztítják, ha nem maga, akkor egy olyan csoport a Konklávén belül, amely felett már elveszítette az ellenőrzést. A szüleimmel együtt mindent kockára tettünk, hogy ezt az üzenetet eljuttassuk önhöz. Könnyen lehet, hogy nem látom viszont sem őket, sem a Roanoke-ot, csak azért, mert továbbítottam ezt az üzenetet. Gondolja végig, tábornok, ön szerint bármelyikünk megkockázatott volna bármit is, ha nem lennénk tökéletesen biztosak az üzenet tartalmában? Csak gondolja végig!

Gau tábornok egy hosszú pillanatig hallgatott.

– Nagyon sajnálom, hogy ennyi kockázatot kellett vállalnia.

– Akkor tisztelje meg az apámat azzal, hogy hisz neki. Veszélyben van, tábornok, és ez a veszély közelebb van, mint azt ön gondolná.

– Árulja el, Zoë, mit remél Perry kormányzó attól, hogy ezt az üzenetet eljuttatta nekem?

– Azt akarja, hogy életben maradjon. Maga azt ígérte neki, hogy ameddig maga irányítja a Konklávét, az nem fogja megtámadni a Roanoke-ot. Minél tovább van maga életben, annál tovább van a Roanoke is életben.

– A helyzet nem mentes az iróniától – állapította meg Gau. – Hála annak, ami a Roanoke-nál történt, már közel sem akkora a hatalmam, mint annak előne. A legtöbb időmet a rend fenntartása veszi el. Vannak, akik szerint a Roanoke remek ürügy lehet az elmozdításomra. Gondolom, fogalma sincs, kicsoda Nerbros Eser...

– Ó, dehogynem. Ő a maga legfontosabb ellenlábasa. Próbálja meggyőzni a népeket, hogy őt kövessék. A Gyarmati Szövetség elpusztítására tör.

– Az elnézését kérem. Megfeledkeztem arról, hogy ön nem egyszerű futár.

– Nem tesz semmit.

– Nerbros Eser le akarja rohanni a Roanoke-ot. Ha lassan vissza is szerzem a befolyásom a Konklávé felett, elég faj áll már Eser oldalán ahhoz, hogy megkockáztasson egy expedíciót a Roanoke-ra. Tisztában van azzal, hogy a Gyarmati Szövetség túlságosan is erőtlen, hogy megvédje a kolóniát, és ebben a pillanatban én sem vagyok abban a helyzetben, hogy meg tudjam fékezni. Ha le tudja győzni a Roanoke-ot, amiben én kudarcot vallottam, még több konklávébeli faj fog az oldalára állni. Elegen lesznek ahhoz, hogy közvetlen támadást indíthassanak a Gyarmati Szövetség ellen.

– Szóval akkor nem tud nekünk segíteni.

– Mással, mint hogy elmondom, amit az imént elmondtam, nem. Eser meg fogja támadni a Roanoke-ot. És mivel Perry kormányzó segített elpusztítani a flottámat, nem áll módomban megállítani őt. Ráadásul, ha jól látom a helyzetet, a Gyarmati Szövetségük sem fog egy hajszálat sem keresztbe tenni.

– Ezt miért mondja?

– Mert maga itt van. Ne értsen félre, Zoë, igenis hálás vagyok a családja figyelmeztetéséért. De Perry kormányzó nem az, aki merő szívességből tenne ilyet. Mint arra ön is igen helyesen rámutatott, ennek ára van. Maga azért van itt, mert nincs hová fordulniuk.

– De ön hisz az apámnak.

– Igen. Sajnálatos módon az én pozíciómban előbb-utóbb mindenki célponttá válik. De most először tudom, hogy valaki, akire az életemet és a barátságomat bíztam, azt számolgatja, hogy élve, vagy holtan érek-e neki többet. És annak van értelme, hogy ezt a merényletet még Eser roanoke-i támadása előtt hajtsák végre. Ha halott vagyok, Eser pedig bosszút áll a gyarmatukon, senki sem fogja még csak megkérdőjelezni sem Eser jogát a Konklávé vezetésére. Perry kormányzó nem mondott semmi olyat, amit ne tudtam volna magamtól is. Pusztán megerősítette az értesüléseimet.

– Ezek szerint semmi haszna nem volt a látogatásomnak – jelentettem ki. És neked sincs semmi hasznod a számunkra. De ezt már csak magamban tettem hozzá.

– Ezt azért nem mondanám. Az egyik ok, amiért itt vagyok, az az, hogy tanúk nélkül hallhassam a mondandóját. Hogy kitaláljam, mihez tudnék kezdeni azokkal az információkkal, amit ön hozott. Hogy lássam, hogyan tudnám felhasználni azokat. Hogy lássam, fel tudnám-e használni magát.

– Már birtokában volt azoknak az információknak, amiket elmondtam.

– Ez így igaz. Csakhogy senki más nem tudja pontosan, hogy maga mennyit is tud. Errefelé biztosan nem. – Gau felvette a kést az asztalról, és tanulmányozni kezdte. – Az igazat megvallva, kezdek belefáradni abba, hogy nem tudom, kiben bízhatok, és hogy ki akar hátba döfni. Akárki is tör az életemre, összejátszik Nerbros Eserrel. Minden bizonnyal tudni fogja, mikorra tervezik a támadást a Roanoke ellen, és hogy mekkora erővel. Talán ha együttműködünk, ki tudjuk deríteni a részleteket.

– Hogyan?

Gau tábornok rám nézett, és megint csak remélni tudtam, hogy mosolyog.

– Egy kis politikai színjátékkal. Majd úgy teszünk, mintha tudnánk, amit ők. És ezzel rávesszük őket a cselekvésre.

Visszamosolyogtam a tábornokra.

– „de tőr lesz e darab, Hol a király, ha bűnös, fennakad.”[4] idéztem.

– Pontosan. Bár a mi esetünkben egy árulót akarunk leleplezni, nem egy királyt.

– Az idézetben szereplő mindkettő volt.

– Érdekes. Attól tartok, nem ismerem az idézet forrását.

– Egy színdarabból való, a címe Hamlet. Volt egy barátom, aki rajongott a drámákért.

– Tetszik ez az idézet, és a barátja ízlése is.

– Köszönöm. Nekem is.

*

– Valaki ebben a teremben áruló – nyitotta meg a tanácskozást Gau tábornok.

– És én pontosan tudom, hogy ki az.

Azannya, gondoltam, a tábornok aztán tudja, hogyan kell belecsapni a lecsóba.

A tábornok tanácstermében voltunk, egy díszes helyiségben, amelyet, mint azt korábban a tábornok elmondta, soha nem használt, kivéve akkor, ha a messziről érkező előkelőségeket kellett ceremoniális körülmények között fogadni. Mivel a találkozó hivatalos célja az én fogadásom volt, különlegesnek éreztem magam. De ami még fontosabb volt, a teremben egy megemelt padozat állt, amelyre néhány lépcső vezetett fel. Az emelvény tetején egy tekintélyt parancsoló, jókora szék állt. Az előkelőségek, a tanácsadók és a kíséretük úgy járultak eléje, mintha trón lenne. Ami tökéletesen megfelelt Gau tábornok terveinek.

Az emelvénnyel szemben a terem félkör alakú volt. A terem hátsó felében egy hosszú, a fal ívét követő pult keretezte a teret, nagyjából olyan magasságban, hogy a Konklávé fajait képviselők többsége állva használhatta. A pult mögött dolgoztak az előkelőségek és a tanácsadók segédei, ők keresték elő a különféle dokumentumokat és adatokat termináljaikon, és apró mikrofonokba (vagy valami hasonlóba) suttogtak, melyeken keresztül főnökeik fülhallgatóival (vagy valami hasonlóval) tartották a kapcsolatot.

A tanácsadók és a diplomaták a pult és az emelvény közötti teret töltötték meg. Általában – nekem legalábbis ezt mesélték – padok és székek is (vagy ami a legjobban illett a testfelépítésükhöz) szoktak lenni, hogy viszonylagos kényelemben tudják ügyeiket intézni. Ma azonban mindenki állt.

Ami engem illet, ott álltam a tábornok előtt, kissé balra. Ő a nagy székben ült. A szék másik oldalán egy kis asztalka volt, azon feküdt a kőkés, amelyet (immár másodjára) ajándékoztam oda a tábornoknak. Ez alkalommal sikerült egy kicsit formálisabb csomagolásban átadni, mint a póló. A tábornok kivette a dobozból, megcsodálta, majd letette az asztalra.

Apacuka és Fundaluka a segédszemélyzettel együtt az íves pult mögött állt, és egyáltalában nem voltak boldogok a tábornok tervétől. Velük volt a tábornok személyi testőrségének három tagja, akik szintén nem repestek az örömtől.

És mivel konkrétan a tábornokkal mi ketten hajtottuk végre a tervet, én sem voltam teljesen elragadtatva.

– Azt hittem, azért gyűltünk össze, hogy meghallgassuk ennek az ifjú humánnak a kérését – mondta az egyik tanácsadó, egy magas (még lalan mércével mérve is magas) lalan, név szerint Hafte Sorvalh. Szavait az a fülhallgató fordította le nekem, amit az obinoktól kaptam.

– Az csak ürügy volt – felelte a tábornok. – A humán nem kérelmet hozott, hanem információt arról, hogy melyik tanácsadóm készít elő merényletet ellenem.

Ettől persze támadt egy kis felzúdulás a teremben.

– De hát ő egy humán! – adott hangot a véleményének Wer Ninung, egy dwaer. – A világért sem akarok tiszteletlennek látszani, tábornok, de a humánok pusztították el nem is olyan régen a Konklávé flottáját. Akármilyen információt is osztanak meg önnel, azt minimum fenntartásokkal kell kezelni.

– Ezzel teljesen egyetértek, Ninung – bólogatott a tábornok. – Ezért is tettem azt, amit ilyenkor minden értelmes személy tenne, és a biztonsági szolgálattal alaposan leellenőriztettem az információt Sajnos azt kell mondanom, a hozott hír igaznak bizonyult. Azzal a ténnyel kell hát szembenéznem, hogy az egyik bizalmas tanácsadóm, akire a Konklávéval kapcsolatos minden tervemet rábíztam, összeesküvést sző ellenem.

– Ezt most nem teljesen értem – szólalt meg egy ghlagh, ha jól emlékszem a nevére, Lernin Il. Nem voltam egészen biztos benne; a tábornok biztonsági szolgálata minden tanácsadóról adott egy dossziét, meg minden mást, ami a felkészüléshez kellett, de alig volt időm átfutni rajtuk.

– Mit nem ért, Lernin?

– Ha tudja, hogy az egyikünk áruló, a biztonsági szolgálata miért nem rendezte le már az ügyet? Megtehette volna, és akkor nem kellene szükségtelen kockázatot vállalnia. A jelen helyzetben nem engedhet meg magának több kockázatot, mint amennyit feltétlenül szükséges.

– Mi nem egy egyszerű gyilkossal állunk itt szemben, Il. Nézzen csak körül. Mióta is ismerjük egymást? Mennyit dolgoztunk azon, hogy az értelmes fajok e hatalmas Konklávéját létrehozzuk? Többet voltunk együtt az idők során, mint amennyit párunkkal és gyermekeinkkel. Vajon mit szóltak volna ahhoz, hogy valamelyikük az árulás viszonylag homályos vádjára hivatkozva eltűnik? Nem úgy nézett volna ki, mintha kezdenének kicsúszni a kezemből a dolgok, és csak áldozati bárányokat keresek, akikre rákenhetem saját mulasztásaimat? Nem, Il. Túl messzire jutottunk, és túl sok áldozatot hoztunk érte. Ennél még egy majdnem merénylő is többet ér.

– Ez esetben mik a szándékai? – kérdezte Il.

– Azt kérem a teremben tartózkodó árulótól, hogy lépjen előre. Még nincs késő jóvátenni a bűneit.

– Csak nem akar amnesztiát kínálni az összeesküvőnek? – kérdezte egy lény, akinek egyszerűen nem emlékeztem a nevére (bár tekintve a módot, ahogyan beszélt, vélhetőleg akkor sem tudtam volna kimondani, ha nem felejtem el a nevét).

– Ó, nem. Ez az illető nem egyedül tette, amit tett. Olyan összeesküvés részese, amely azt veszélyezteti, amiért mindannyian dolgozunk. – A tábornok ekkor felém intett. – Ez az ifjú humán mondott néhány nevet, de ez nem elég. A Konklávé biztonságának érdekében ennél többet kell tudnunk. Meg kell mutatnunk a Konklávé népének, hogy az árulást nem tűrjük el, a gyilkosomnak már azért is felelnie kell, amit eddig tett. Az ajánlatom a következő: a büntetés igazságos lesz, és az illető megőrizheti a méltóságát. A büntetés idejét viszonylagos kényelemben töltheti le. A családját és a szeretteit nem vonjuk felelősségre, ha ők maguk nem voltak tevékeny részesei az összeesküvésnek. A bűn nem kerül nyilvánosságra. Mindenki, aki e termen kívül tartózkodik, csak annyit fog tudni, hogy az összeesküvő visszavonult a szolgálattól. Bűnéért bűnhődni fog. Mert a büntetés nem maradhat el. A történelem viszont nem fog tudni erről a büntetésről.

– Szeretném tudni, honnan tett szert ez a humán az információira – közölte Wert Ninung. A tábornok rám nézett.

– Az információt végső soron a Gyarmati Szövetség Különleges Erőitől kaptam – feleltem Wert kérdésére.

– Ugyanaz a csoport, amelyik a flottánkat elpusztító támadást vezette – csóválta a fejét Wert. – Nem éppen a megbízhatóságukról híresek.

– Wert tanácsos – kezdtem bele –, mit gondol, a Különleges Erők katonái hogyan voltak képesek azonosítani a flottájuk minden egyes hajóját? Csak akkor gyűlnek össze, ha fel akarnak számolni egy gyarmatot. Megtalálni négyszáz hajót, miközben a Konklávét alkotó fajok egyenként hajók tízezreivel rendelkeznek, ez akkora fegyvertény a katonai hírszerzés történetében, amekkorára eddig még nem volt példa. Ezek után még kétli, hogy a Különleges Erőknek gondot okozhat megtalálni néhány nevet?

Wert konkrétan rám mordult. Ezt azért durvának találtam.

– Már mondtam, hogy az információt ellenőriztük, és megalapozottnak találtuk – szólt közbe a tábornok. – Pontosságához kétség sem fér. Nem erről szól ez a megbeszélés. A megbeszélésünknek az a tárgya, hogy a merénylő milyen módon akar szint vallani. Megismétlem, a merénylő itt van velünk, ebben a teremben. Ha most előlép, és megosztja velünk, amit a többi összeesküvőről tud, a megtorlás nagylelkű lesz, elviselhető, és titokban marad. Ez az ajánlatom. Mint öreg barátotok, arra kérlek titeket, hogy fogadjátok el. Lépjen elő az áruló most.

A teremben senki sem mozdult. Gau tábornok végignézett minden egyes tanácsadóján, hosszan fürkészte a tekintetüket. Senki nem tett még egy lépést sem.

– Így is jó – törte meg a csendet a tábornok. – Akkor a nehezebbik úton intézzük el.

– Mit fog most tenni, tábornok? – kérdezte Sorvalh.

– Egyszerű. Mindenkit egyesével ki fogok hívni, és megkérem, hogy hajoljon meg, és fogadjon hűséget nekem, mint a Konklávé vezetőjének. Azoknak, akik valóban hűségesek, cserében felajánlom a hálámat és a köszönetemet. Az árulót viszont nyilvánosan fogom leleplezni, a tanácsadóim előtt, akikkel olyan sokat küzdöttünk együtt. Az árulót utána letartóztatják. A büntetése súlyos lesz, és mindenekfelett nyilvános. És a halálával fog végződni.

– Ez nagyon nem jellemző magára, tábornok – érvelt Sorvalh. – Azzal az alapeszménnyel teremtette meg a Konklávét, hogy nem tűr diktátorokat és személyes szövetségeket Csak a Konklávéhoz kell hűségesnek lenni. Az eszméihez.

– A Konklávé az összeomlás szélén áll, Hafte. Mindketten tudjuk, hogy Nerbros Eser és a hívei személyes hűbérbirtokukként vezetnék a Konklávét. Valaki ebben a teremben úgy gondolja, hogy Eser despotizmusa vonzóbb, mint az a Konklávé, ahol minden fajnak saját hangja van. Ezért kell nyilvánosan is hűségesküt követelnem, holott eddig elég volt megbíznom a hűségükben. Nagyon sajnálom, hogy idáig jutottunk. De meg kell tennem.

– Mi történik, ha megtagadom a hűségesküt? – kérdezte Sorvalh.

– Akkor letartóztatják árulás vádjával. Csakúgy, mint azt, akiről tudom, hogy a merényletre készül.

– Hibát követ el, tábornok. Szembemegy még a saját elveivel is, amelyeket a Konklávéról alkotott. Tudnia kell, hogy erről a szívem mélyéig meg vagyok győződve.

– Értem – felelte a tábornok.

– Hát jó – felelte Sorvalh, majd fellépett az emelvényre, és térdet hajtott – Tarsem Gau tábornok, felajánlom önnek mint a Konklávé vezetőjének a hűségemet.

A tábornok rám nézett. Ez volt a jel. Megráztam a fejem, elég látványosan ahhoz, hogy a teremben mindenki lássa: a tábornok a jóváhagyásomat várja.

– Köszönöm, Hafte. Hátraléphet – nyugtázta Sorvalh felajánlását a tábornok. – Wert Ninung, kérem, lépjen előre.

Ninung előrelépett. Aztán a következő hat tanácsos is. Már csak három maradt.

Kezdtem igencsak ideges lenni. Gau tábornokkal megállapodtunk, hogy nem fogjuk addig vinni a színjátékunkat, hogy megvádoljunk valakit, akiről nem tudjuk biztosan, hogy bűnös. De ha nem bukik le az áruló, akkor mindketten bajban leszünk.

– Lernin Il, kérem, lépjen előre – szólt a tábornok.

Il bólintott, és előreindult. Amikor mellém ért, egy ádáz mozdulattal a földre taszított, és a kőkésre vetette magát, amelyet a tábornok az asztalon hagyott Akkora erővel taszított meg, hogy bevertem a fejem a padlóba. Hallottam a testőrök riasztójának sivítását és a meglepett tanácsosok kiabálását Arrébb gurultam, és felnézve láttam, ahogy Il a tábornokra emeli a kést.

A kés nem véletlenül maradt elöl és kézközelben. A tábornok megmondta, hogy le fogja leplezni az árulót, és hogy pontosan tudja azt is, hogy kicsoda. Elmondta, hogy az árulóra halálbüntetés is vár. Az áruló tehát meggyőződhetett arról, hogy nincs mit veszítenie azzal, ha akkor és ott megkísérli a merényletet. Csakhogy a tábornok tanácsadói általában nem hordanak maguknál gyilkos eszközöket, tőrőlmetszett bürokraták voltak, akiknek a legveszélyesebb szerszáma az íróvessző volt. De egy remek, élesre fent kőkés, amelyet óvatlanul az asztalon felejtettek, jól tud jönni egy kétségbeesett merénylőnek ahhoz, hogy megkockáztasson egy támadást. Ezért is rendeztük úgy az egészet, hogy a tábornok testőrei (Apacukáékkal együtt) a terem hátsó részében várakoztak, nem a védencük mellett. Abba a hitbe kellett ringatni a merénylőt, hogy lesz ideje párat döfni, mielőtt a testőrök megfékezik.

A tábornok természetesen nem volt sem óvatlan, sem ostoba, testpáncélt viselt a ruhája alatt, amely a testének nagy részét megóvta a szúrástól. De a tábornok feje és a nyaka védtelen volt. A tábornok úgy gondolta, ennyit még megkockáztat az ügy érdekében, de amikor láttam, hogy a tábornok próbál kitérni a támadás elől, rá kellett jönnöm, hogy a tervünk leggyengébb pontja ez volt. Szinte biztosra vettük, hogy a tábornok megússza a halálos döfést.

Il lesújtott a késsel. Sem a tábornok testőrei, sem Apacukáék nem értek volna oda időben. Apacukáék ugyan megtanítottak az ellenfél lefegyverzésére, a gond csak az volt, hogy a földön feküdtem. Esélyem sem volt megállítani a döfést. Ráadásul a ghlagh a Konklávéhoz tartozó faj, ezért nem sok időt töltöttem gyenge pontjaik tanulmányozásával.

De aztán az eszembe jutott valami, ahogy a hátamon feküdtem, és felnéztem Ilre.

Talán nem tudok túl sokat a ghlaghokról, de azt elég jól tudom, hogy hogyan fest egy térdízület.

Megtámasztottam magam a padlón, és a sarkammal jó keményen Lernin Il hozzám közelebbi térdének az oldalába tapostam. Az ízület egyetlen vérfagyasztó reccsenéssel megadta magát, azt hiszem, még azt is éreztem, ahogy elpattan valami Il lábában. Ettől kis híján elhánytam magam. A tanácsos felsikított fájdalmában, elejtette a kést, és a lábához kapott. Olyan gyorsan húztam arrébb, amilyen gyorsan csak tudtam. A tábornok felpattant a székéből, és leterítette a ghlaghot.

Apacuka és Fundaluka addigra már mellettem is voltak, és felhúztak a padozatról. A tábornok a testőreihez fordult, akik feléje rohantak.

– A segédeik! Állítsák meg a segédeiket.

Az ívelt pult felé néztem, ahol három ghlagh igyekezett kommunikálni a terminálján. Nyilván megpróbálták jelezni az összeesküvőtársaiknak, hogy leleplezték őket A tábornok testőrei irányt váltottak, átugrottak a pulton, és arrébb rúgták a gépeket, de legalább az egyik ghlaghnak sikerült az üzenetét elküldenie. Ezt onnan tudtuk, hogy a főhadiszállás szirénái egymás után életre keltek.

Az űrállomást megtámadták.

Alig egy perccel Lernin Il balul sikerült merényletkísérlete után egy impo csatacirkáló, név szerint a Farre hat rakétát lőtt az űrállomásnak abba a részébe, ahol Gau tábornok irodái voltak. A Farre parancsnoka egy Ealt Ruml nevű impo volt. Mint azt a későbbi vizsgálatok kiderítették, Ruml egyezséget kötött Nerbros Eserrel és Lernin Illel, hogy a tábornok megölése után átveszi a Konklávé új flottájának az irányítását. Ezzel a flottával kellett volna megtámadnia és elpusztítania a Főnix Állomást, és utána sorban az összes humánok lakta világot. Cserébe Rumlnak mindössze annyit kellett vállalnia, hogy adott jelre beleereszt pár rakétát a tábornok főhadiszállásába és a zászlóshajójába – egy nagyobb, jól szervezett államcsíny részeként. A puccs fő eseménye Gau tábornok meggyilkolása lett volna, ráadásképpen néhány kulcsfontosságú, Gauhoz hű hadihajó elpusztításával.

Amikor a tábornok felfedte tanácsadói előtt, hogy tudomással bír egyikük árulásáról, Il egyik beosztottja kódolt üzenetet küldött Rumlnak, amelyben figyelmeztette, hogy az egész ügy mindjárt az arcukba robban. Ruml azonnal riasztott három másik csatacirkálót, amelyeknek a parancsnokai már nem a Gau-féle Konklávéhoz voltak lojálisak. A négy hajó egyszerre kezdte bemelegíteni a tűzvezető rendszereit, és célpontokat választottak. Ruml a tábornok irodáit vette célba, a többiek Gau zászlóshajóját, a Nyájas Csillagot és más űrhajókat.

Ha minden a terveik szerint történik, Ruml és a társai kiiktatják azokat a hajókat, amelyek először siettek volna a tábornok segítségére, na, nem mintha sokat számított volna, mert ha Ruml rakétái kellőképpen megrongálják az irodákat, akkor a vákuum mindenkit (köztük engem is) szépen kiszippant a fagyos, levegőtlen űrbe. Percekkel azután, hogy Il beosztottja elküldte a jóváhagyó üzenetet, éppen mielőtt kirúgták volna a mancsából a kommunikátorát. Ruml kilőtte a rakétáit, és már készült is a következő sortűzre.

Ezért aztán, felteszem, igencsak meglepődött, amikor a Farre-t oldalba kapta az a három rakéta, amelyet a Nyájas Csillag lőtt ki rá. A Csillagnak és hat másik, megbízható hajónak a tábornok még a megbeszélés előtt elrendelte a riadókészültséget, és figyelmeztette őket, hogy ügyeljenek azokra a hajókra, amelyek elkezdik a fegyverrendszereiket melegíteni. A Csillag észrevette, ahogy a Farre beizzította a rakétaütegeit, ezért csendesen célba vette, és felkészült a saját védelmére.

A tábornok szigorúan megtiltott mindenféle akciót, ameddig valaki az árulók közül ki nem lő egy rakétát, de Farre sortüze után a Csillag is elengedte a sajátját, aztán beindította az elhárító műveleteket a két rakéta ellen, amelyeket a Vut-Roy nevű arrisi cirkáló lőtt rá ki.

A Csillagnak sikerült leszedni az egyik rakétát, és a másik is csak kisebb károkat okozott benne. Ezzel szemben a Farre-t, amelyik nem számított ellentámadásra, igencsak megtépázták a Csillag rakétái, a helyzet pedig tovább romlott, amikor a hajtóműve is felrobbant, elpusztítva a fél hajót, megölve százakat, köztük Rumlt és a parancsnoki hídon tartózkodó katonákat és tiszteket. A Farre hat rakétájából öttel elbántak az állomás védelmi rendszerei, a hatodik viszont lyukat robbantott az állomás testébe, a tábornok irodái mellett A légmentesen záró tűzszakaszajtók másodpercek alatt elszigetelték a sérült részt, de negyvennégyen így is meghaltak.

Mindez kevesebb mint két perc alatt játszódott le, mert a csatát valami elképesztő közelségből vívták. Szemben a szórakoztató műsorok űrcsatáival, egy valódi csatában az űrhajók hatalmas távolságból veszik fel a harcot egymás ellen. Ebben az esetben azonban az összes hajó az állomás körül keringett. Néhány csak pár kilométernyire volt a többitől. Nagyjából olyan volt, mintha a csillaghajók késpárbajt vívtak volna egymással.

Legalábbis nekem így mesélték. Csak azt tudom megismételni, amit nekem is mondtak, mert miközben a csata zajlott, engem Apacuka és Fundaluka hurcolt éppen kifelé a tábornok tanácsterméből. Az utolsó dolog, amit láttam, az volt, hogy a tábornok a földhöz szegezi Lernin Ilt, ugyanakkor próbálja megfékezni a többi tanácsadót, nehogy a szart is kirugdossák a ghlaghból. A hatalmas zajjal a tolmácsgépem már nem tudott megbirkózni, de gyanítom, a tábornok arról próbálta meggyőzni a többieket, hogy élve akarja Ilt. Mit mondhatnék? Senki sem rajong az árulókért.

Azt is mesélték, hogy az űrállomás melletti csata tovább is tartott volna, ha nem sokkal az első rakétasortűz után nem történik valami furcsa: egy obin cirkáló ugrott ki a térbe, hajmeresztő közelségben az állomástól. Ettől felvisítottak az ütközésjelző szirénák, és csatlakoztak a már bömbölő támadásjelző szirénákhoz. Már ez is meglehetősen szokatlan volt, de ami feltette az i-re a pontot, az a többi hajó volt, melyek körülbelül harminc másodperccel az obin cirkáló után érkeztek. Az állomás repülésirányítóinak beletelt pár percébe, mire azonosították őket.

Ez volt az a pont, amikor mindenki számára világossá vált, hogy most már valami jóval nagyobb dologgal állnak szemben, mint egy merénylet.

Abban a pillanatban azonban még semmit sem tudtam erről. Apacukáék egy tárgyalóba vezettek, amely nem a tanácsterem közvetlen szomszédságában volt. Őrizték a biztonságomat, amikor a szirénák hirtelen elhallgattak.

– Hát, végül is nem bizonyult haszontalannak a kiképzés – mondtam Apacukának. Még mindig pörögtem a merényletkísérlet okozta adrenalinrohamtól, fel és alá járkáltam a teremben. Apacuka nem válaszolt, csak a folyosót figyelte veszélyforrások után kutatva. Sóhajtottam, és vártam, hogy jelezze, biztonságos a továbbhaladás.

Tíz perccel később Apacuka kattogott valamit Fundalukának, aki az ajtóhoz ment. Apacuka erre kiment a folyosóra, és eltűnt a szemünk elől. Nem sokkal később úgy hallottuk, mintha Apacuka vitatkozna valakivel. Aztán Apacuka visszajött hat roppant marcona kinézetű testőrrel és Gau tábornokkal.

– Mi történt? – kérdeztem a tábornokot. – Nem sérült meg?

– Mi dolgod van a konszukkal? – kérdezett vissza a tábornok, elengedve a füle mellett a kérdéseimet. A támadás szemmel láthatóan előhozta a belőle a katonát, és nem nagyon foglalkozott a diplomáciai finomságokkal.

– A konszukkal? Semmi. Megkértem az obinokat, hogy vegyék fel a kapcsolatot velük a nevemben, és próbálják meg rá venni őket arra, hogy segítsenek nekünk a Roanoke megvédésében. Ez pár nappal ezelőtt történt. Azóta nincs hírem az obinoktól.

– Azt hiszem, megvan a válasz. Itt vannak. És veled akarnak beszélni.

– Érkezett egy konszu hajó?

– Igazából az obin hajón érkezett egy konszu. És konszu hajók jöttek az obin után.

– Hajók? Hány hajó?

– Eddig? Körülbelül hatszáz.

– Elnézést, mennyi? – Az adrenalinszintem újra a csúcson volt.

– És folyamatosan érkeznek – folytatta a tábornok. – Kérlek, ne értsd félre, Zoë, de ha valamivel felbosszantottad a konszukat, nagyon remélem, hogy veled akarják elrendezni a dolgot, és nem velünk.

Elfordultam, és hitetlenkedve Apacukára néztem.

– Azt mondtad, segítségre van szükséged – mondta Apacuka.

HUSZONNÉGY

Beléptem az obin hajó rakodóhangárjába.

– Szóval ez lenne az a humán, akinek egy egész faj lesi a parancsait – mondta a konszu, aki ott várt rám. Erősen gyanítottam, hogy nem volt más helyiség a hajón, ahová befért volna.

Akaratom ellenére elmosolyodtam.

– Te kinevetsz engem – állapította meg a konszu. Tökéletesen beszélte a nyelvemet, a hangja finom volt, és gyengéd, ami elég fura volt, ha hozzátesszük, hogy eközben úgy nézett ki, mint egy óriási és ádáz rovar.

– Az elnézését kérem. Csak ez már a második alkalom a mai nap, hogy valaki ezt mondja nekem.

– Nos – mondta a konszu, és széthajtogatta magát, amitől a legszívesebben sikítva szaladtam volna el az ellenkező irányba. A testéből egy vérfagyasztóan emberi kar nyúlt ki, és intett nekem. – Gyere, hadd nézzelek meg közelebbről.

Léptem egyet előre, ám a következő lépést már nagyon nehéznek éreztem.

– Te hívtál engem, humán – figyelmeztetett a konszu.

Ettől egyből rátaláltam a gerincemre, és odamentem a konszuhoz. A kisebbik karjával végigtapogatott, miközben hatalmas vágókarjait, melyekkel a konszuk harc közben ellenségeik fejét is képesek levenni, végig ott lebegtette a fülem mellett. Sikerült nem összecsinálni magam.

– Nos, igen – állapította meg a konszu, és valamiféle elégedetlenséget véltem kihallani a hangjából. – Semmi említésre méltóan különleges nincs benned, ugye? Fizikailag. Mentálisan lennél különleges?

– Nem – feleltem. – Én csak én vagyok.

– Mindannyian önmagunk vagyunk – értett egyet a konszu –, ez alapvető igazság. De mi van benned, hogy sok száz obin ölette meg magát csak azért, hogy velem beszélhessen, ezt szeretném én tudni.

Megint elfogott a rosszullét.

– Azt mondta, obinok százai pusztultak el, csak hogy magát elhozzák hozzám?

– Ó igen. A kis kedvenceid körbevették a hajómat, és megpróbáltak a fedélzetre lépni. A hajóm mindegyiket megölte, amelyik csak próbálkozott. De olyan kitartóak voltak, hogy végül felkeltették a kíváncsiságomat, és megengedtem az egyiküknek, hogy belépjen a hajómba. Elmondta nekem, hogy te küldted az obinokat, hogy győzzék meg a Konszut, segítsen neked. Én pedig kíváncsi lettem, és a saját szememmel akartam látni azt a teremtményt, aki ilyet mer kérni, és aki képes rávenni az Obint, hogy ilyen áron is teljesítse a kérését.

Érdeklődve nézett rám megint.

– Szomorúnak látszol.

– Azok az obinok járnak a fejemben, akik meghaltak.

– Azt tették, amit kértél tőlük – emlékeztetett unott hangon a konszu.

– Nem kellett volna annyit elpusztítanod belőlük.

– A kis kedvenceidnek nem kellett volna feláldozniuk magukat. De mégis megtették. Ostobának látszol, ezért elmagyarázom neked. A kis kedvenceid, már amennyire a lehetőségeik engedték, intelligensen cselekedtek. A Konszu nem fog szóba állni az Obinnal, ha a saját nevükben beszélnek. Már régen megválaszoltuk a kérdéseiket, és nem szándékozunk többet beszélni a tárgyról.

– De maga mégis szóba állt az obinokkal.

– Én haldoklom, humán – felelte a konszu. – Én a (itt a konszu olyan zajt keltett, mint amikor egy traktor legurul egy sziklás domboldalon) halálutamon járok, ahol a konszuk a következő életükre készülhetnek, feltéve hogy ez az életük érdemesíti őket a következőre. A halálúton járó konszuk tehetnek, amit akarnak, szóba állhatnak tilalmas lényekkel, és ha megfelelő módon folyamodnak hozzájuk, gyakorolhatnak egy utolsó jótéteményt. A kis kedvenceid már évtizedek óta kémkednek a konszuk után, tisztában is voltunk ezzel, de nem érdekelt minket. Tudják, hogy hol húzódik a halálút, és tudják, hogy mely hajók részei a ceremóniának. Ahogy azt is tudják, hogy ez az egyetlen módja annak, hogy szót válthassanak velünk. Azt pedig már elég régóta tudják, hogy fel kell kelteni az érdeklődésünket ahhoz, hogy meg is hallgassuk őket Ezt te is tudhattad volna, amikor megfogalmaztad nekik a kívánságodat.

– De nem tudtam.

– Akkor bolond vagy, humán. Ha hajlamos lennék sajnálatot érezni az obinok iránt, akkor most sajnálnám őket, mert olyasvalakire pocsékolták az életüket, és olyasvalakiért térítettek le engem az utamról, akit hidegen hagy az áldozatuk. De nem sajnálom őket. Ők legalább tisztában voltak az árral, és szándékukban állt megfizetni. Most pedig mondd el, hogy milyen segítséget vársz tőlem, vagy távozom, és akkor a kis kedvenceid halála tényleg teljesen értelmetlen lesz.

– Szükségem van a segítségére, hogy megmenthessem a kolóniámat – mondtam, és próbáltam koncentrálni. – A családomat és a barátaimat hamarosan megtámadják. Ez egy kis közösség, amely nem képes magát megvédeni. A Gyarmati Szövetség nem akar bennünket megvédeni, az Obinnak pedig nem szabad bennünket megvédenie. A Konszunak is birtokában van a technológia, amely segíthet rajtunk. A segítségét kérem.

– Azt mondod, „kérem”. A kedvenceid szerint „várod” a segítséget.

– Az obinoktól vártam a segítséget, mert tudtam, hogy megtehetem. Öntől viszont kérem.

– Nem érdekel sem a közösséged, sem te.

– Éppen azt imént mondta, hogy a halálútján tehet egy jótéteményt Ez lehetne az.

– Vagy lehet a jótéteményem az obinoké, mert a kedvükért szóba álltam veled.

Ettől összerezzentem.

– Már hogy beszélhet jótéteményről, ha meg sem fontolja, hogy segít nekem? Ez esetben ön az, aki semmibe veszi az áldozatukat.

– Ezt majd én eldöntöm – felelte a konszu. – Az obinok tisztában voltak azzal, hogy az áldozatukra érkezhet elutasító válasz. Ez is olyan dolog, amit ők megértettek, te viszont nem.

– Tudom, hogy sok olyan dolog van még, amit én nem értek, ezt belátom. Az elnézését kérem. De a családom és a barátaim attól még segítségre szorulnak.

– Hányan vannak?

– A közösségem kétezer-ötszáz lelket számlál.

– Nagyjából ennyi obin pusztult el, hogy engem idehozzon.

– Nem tudtam, hogy ez fog történni. Ha tudom, nem kértem volna ezt tőlük.

– Valóban? – kérdezte a konszu. Megmozdította a testét, és közelebb hajolt hozzám. Nem hátráltam el. – Nem hiszek neked, humán. Bolond vagy, és nemtörődöm, ez tisztán látszik. De mégsem hiszem, hogy ne tudtad volna, mit kérsz az obinoktól, amikor rávetted őket arra, hogy keressenek meg bennünket a nevedben. Elvártad az obinoktól a segítséget, mert megtehetted. És mert nem kérdezted meg, hogy ez mekkora áldozattal jár majd. De azt tudnod kellett, hogy az áldozat jelentős lesz.

Nem tudtam, erre mit mondhatnék.

A konszu elhúzódott, és úgy nézegetett, mintha egy érdekes rovar lennék.

– Az obinokkal kapcsolatos érzéketlenséged és szeszélyességed viszont felkeltette az érdeklődésemet. Csakúgy, mint az a tény, hogy az obinok milyen lelkesen áldozzák fel magukat a hóbortjaidért annak ellenére, hogy te menynyire nem törődsz velük.

Valami olyat mondtam, amiről tudtam, hogy meg fogom bánni, de nem bírtam magammal. Ez a konszu nagyon ráérzett arra, mivel lehet engem felbosszantani.

– Vicces dolog ezt hallani egy olyan faj képviselőjétől, amely képes volt intelligenciát adni az obinoknak, öntudatot viszont már nem. Ha már a szeszélyeknél és az érzéketlenségnél tartunk.

– Á, igen. Az obinok mondták ezt is. Hogy te annak a humánnak a gyermeke vagy, aki az öntudat-generátort készítette nekik, hogy az obinok elszórakozhassanak vele.

– Ők nem szórakoznak az öntudattal. Nekik van.

– És mennyire szomorú, hogy ez így alakult – felelte a konszu. – Az öntudat tragédia. Egyre távolabb vezeti a fajt a tökéletességtől, mert egyéni, haszontalan forgácsokra aprózza a faj erőfeszítéseit. Mi konszuként az egész életünket azzal töltjük, hogy megtanuljuk felszabadítani a fajunkat az egyén zsarnoksága alól, hogy túljussunk önmagunkon, és tökéletesítsük a fajt magát. Ezért is támogatunk benneteket, fejletlenebb fajokat, hogy idővel ti is felszabadíthassátok magatokat.

Ennél a résznél azért rá kellett harapnom a számra, hogy ne szóljak be a konszunak. A konszuk ugyanis időről időre lerohannak egy-egy gyarmatot, elpusztítják az ott élőkkel együtt, aztán várják a Gyarmati Véderőt, hogy összemérhessék az erejüket. Ahogy mi láttuk, ez egyfajta sport volt a konszuknak. Azt mondani, hogy ez a mi épülésünket szolgálja, minimum perverz ötlet.

De én segítséget kérni jöttem, nem erkölcsi vitákat folytatni. Egyszer már megvezetett, még egyszer nem fog.

A konszut szemlátomást nem érdekelte a személyes vívódásom, és folytatta.

– Ti, humánok csak megcsúfoltátok és tönkretettétek az obinokban rejlő potenciált. Azért teremtettük őket, hogy mindannyiunk közül ők legyenek a legkülönbek, az egyéni tudat béklyójától tökéletesen mentes faj, az egyetlen, amely az első lépéstől fogva képes követni fajszintű sorsát. Az obinoknak kellett volna azzá válniuk, amire mi csak vágyakozunk. Az, hogy ők egyéni tudatra vágytak, olyan, mint amikor valaki, aki képes a repülésre, mocsárban szeretne gázolni. Az apád nem tett jók az obinokkal, humán, amikor megbéklyózta őket az öntudattal.

Csak álltam ott csodálva, hogy ez a konszu olyan információkat oszt meg velem, amiért annak idején minden második obin az életét adta, mégsem hallhatták soha. A konszu türelmesen várt a válaszomra.

– Az obinok nem így látják a dolgot. És én sem.

– Hát persze hogy nem. Az öntudat iránti rajongásuktól megvakulva saját magukat teszik nevetségessé. Például azzal, hogy úgy döntöttek, téged is kitüntetnek ugyanazzal a megbecsüléssel, amely az apádnak járt, noha neked semmi közöd nem volt az ő munkájához. Ez a szűklátókörűség és ez a megbecsülés nagyon is kapóra jön neked. Arra veszed rá őket, amire csak akarod. Te nem azért értékeled az öntudatukat, mert attól többé válnak, hanem azért, mert hatalmat ad neked felettük.

– Ez nem igaz – ellenkeztem.

– Tényleg? – kérdezte a konszu, és kihallottam a hangjából a gúnyolódást. Megint megmozdította a testét. – Hát jó, humán. Arra kértél, segítsek neked. Talán segítek. Adhatok neked egy jótéteményt, olyat, amit a Konszu nem utasíthat vissza. De ennek a jótéteménynek ára van.

– Mi az ára?

– Először is szórakozni akarok. Ezért a következő az ajánlatom. Sok száz obin van most a társaságodban. Válassz ki közülük százat, tetszőleges módon. Én kapcsolatba lépek a Konszuval, hogy küldjenek ide százat az enyéimből. Elítélteket, bűnösöket és másokat, akik letértek az igaz ösvényről, de már készek a megváltásra. Összeeresztjük őket, hogy vívjanak élet-halál harcot.

– A végén az egyik oldal győzni fog. Ha ez a tiéd, segíteni fogok az ügyedben. Ha az enyém, akkor nem. És végül, miután kellőképpen kiszórakoztam magam, továbbállok, és folytatom az utam a halálom felé. Most hívom a Konszut. Kezdjük ezt a kis előadást, mondjuk, nyolc óra múlva a ti időtök szerint. Bízom abban, hogy ennyi idő elég lesz a kis kedvenceid felkészítésére.

*

– Gond nélkül találunk száz önkéntest az obinok között – mondta Kamanduka. Abban a tárgyalóban álltunk, amelyet Gau tábornok kölcsönzött nekem. Apacuka és Fundaluka az ajtón kívül várakozott, és gondoskodott arról, hogy zavartalanul beszélgethessünk. – Egy órán belül fel fognak sorakozni.

– Miért nem mondta el nekem, hogy az obinok kapcsolatba akarnak lépni a Konszuval? Az a konszu itt azt mondta, sok száz obin halt meg azért, hogy ő idejöjjön. Miért nem figyelmeztetett, hogy ez fog történni?

– Nem tudtam, hogyan hívjuk fel magunkra a konszuk figyelmét – felelte Kamanduka. – Én elküldtem a tanácsnak a kívánságodat a jóváhagyásommal együtt. Nem vettem részt a módszer kiválasztásában, sem a végrehajtásában.

– De tudta, hogy ez is bekövetkezhet!

– Mint a kormányzótanács tagja, tudomással bírtam arról, hogy megfigyelés alatt tartjuk a konszukat, és hogy vannak kidolgozott terveink arra nézve, hogy kapcsolatba lépjünk velük. Ez volt az egyik terv.

– Miért nem mondta el?

– Mondtam, hogy még a kísérlet is, hogy beszéljünk a konszukkal, nagy áldozattal járhat. Ez volt az áldozat. És nem tűnt túl magasnak az ár érted.

– Nem tudtam, hogy ez obinok százainak a halálát okozza majd. Vagy, hogy olyan harchoz vezet, ahol az obinokat addig mészárolják, ameddig a konszu kíváncsisága fel nem ébred, és le nem inti a mészárlást Ha tudtam volna, valami mást kértem volna.

– Ha azt nézzük, hogy mit kértél tőlünk, és mennyi időt hagytál rá, nem volt más választásunk.

Fundaluka közelebb lépett, és felemelte a kezét, mint aki valami fontosra akar rámutatni.

– Kérlek, Zoë, értsd ezt meg. Már régóta terveztük, hogy megpróbálunk egy halálútját járó konszu elé jutni a saját kérdéseinkkel. Ezért is tudtuk ilyen hamar teljesíteni a kívánságodat. Mert már minden elő volt készítve.

– De az én parancsom miatt meg kellett halniuk.

– Az nem a te hibád, hogy a konszuk annyi halált kívánnak. Az obinok, akik részt vettek a küldetésben, pontosan tudták, hogy mivel jár a konszu figyelmének felkeltése. Ők már elkötelezték magukat a küldetés mellett. A te kérésed csak az akciójuk időzítését és célját módosította. De akik részt vettek benne, a saját akaratukból tették, és megértették, hogy miért van rá szükség. Ez az ő szabad választásuk volt.

– De mégis azért haltak meg, mert nem gondoltam végig, mit kérek.

– Azért tették meg, mert a segítségünkre volt szükséged – felelte Kamanduka. – Kitüntetettnek érezték magukat, mert megtehették érted. Csakúgy, mint azok, akik nemsokára megküzdenek az ügyedért. Ők is kitüntetésnek tekintik a halált.

A kezemet bámultam. Túlságosan szégyelltem magam ahhoz, hogy Kamandukára nézzek.

– Azt mondta, már tervezték egy halálútját járó konszu megszólítását. Mit akartak kérni tőle?

– Magyarázatot felelte Kamanduka. – Meg akartuk tudni, hogy a konszuk miért nem adtak nekünk öntudatot is az intelligencia mellé. Miért döntöttek úgy, hogy az öntudat hiányával büntetnek minket.

Erre már felnéztem.

– Erre tudom a választ – derültem fel, és elmeséltem Kamandukának mindent, amit a konszutól hallottam az öntudatról, és hogy miért mérték az obinokra a tudatnélküliséget. – Nem tudom, ezt a választ kerestétek-e, de ez a konszu ezt mondta nekem.

Kamanduka néma maradt. Ahogy jobban megnéztem, láttam, hogy remeg.

– Hé! – mondtam, és felkeltem a székemből. – Nem akartam elszomorítani.

– Nem szomorú vagyok – mondta Kamanduka végül. – Hanem boldog. Olyan válaszokat adtál meg nekünk, melyek után a fajunk születése óta kutatunk. Olyan válaszokat, melyeket a Konszu talán soha nem adott volna meg nekünk. Olyan válaszokat, melyekért közülünk számosan az életüket adták volna.

– De hát sok obin tényleg az életét adta – mutattam rá.

– Nem – ellenkezett Kamanduka. – Ők azért áldozták fel magukat, hogy neked segíthessenek. Nem vártak semmi ellentételezést az áldozatukért. Azért tették, mert szükséged volt rá. Nem kellett adnod érte semmit cserébe. Te mégis elhoztad nekünk a válaszokat.

– Nagyon szívesen – biccentettem, és kezdtem magam kínosan érezni. – Nem nagy ügy. A konszu mondta. Én meg úgy gondoltam, maguknak is tudnia kellene róla.

– Gondold végig, Zoë. Ezeket a válaszokat, melyekről te egyszerűen úgy gondoltad, hogy tudnunk kellene róla, talán csak évezredek múlva mondták volna el nekünk. Vagy magas árat kértek volna érte. Vagy egyenesen megtagadták volna tőlünk. Te viszont magadtól nekünk adtad.

– Miután azt mondtam, szeretném, ha megtennének nekem valamit, és ezzel több száz obint küldtem a halálba – próbáltam lehűteni a kedélyeket. – Ne akarjon belőlem hőst csinálni, Kamanduka. Ebben a pillanatban abszolút nem érzem hősnek magam.

– Nagyon sajnálom, Zoë. De ha nem is leszel hős, annyit tudnod kell, hogy gazember sem vagy. Csak a barátunk.

– Köszönöm, Kamanduka. Ez nagyon jólesett.

Kamanduka bólintott.

– Most el kell mennem, hogy találjak száz önkéntest a számodra, és hogy tájékoztassam a Tanácsot mindarról, amit az imént elmondtál nekem. Egyet se aggódj, Zoë, nem fogunk cserbenhagyni.

*

– Ennyit tudok felajánlani ilyen rövid határidőre – mondta Gau tábornok, és körbemutatott az űrállomás epikus méretű rakodófedélzetén. – Az állomásnak ezt a részét nem olyan régen fejezték be. Igazából még nem használtuk rakodásra. Azt hiszem, meg fog felelni a céljainak. – Úgy festett, a feszültség elmúltával a tábornok visszatalált a diplomatastílushoz.

Belebámultam a hatalmas térbe.

– Én is azt hiszem. Köszönöm, tábornok.

– Ez a legkevesebb, amit tehettem, főleg ha számításba veszem, mennyit segített nekem mostanság.

– Köszönöm, hogy a konszu inváziót nem írja a rovásomra.

– Ó, ellenkezőleg, igencsak jól jöttek – felelte a tábornok. – Véget vetettek az űrállomás körüli csatának, mielőtt a dolgok nagyon véresre fordultak volna. A lázadó hajók legénysége azt hitte, hogy az én segélyhívásomra érkeztek a hajók, és gyorsan megadták magukat, mielőtt a tévedésükre rámutathattam volna. Segített nekem megfékezni a lázadást, mielőtt elkezdődött volna.

– Nagyon szívesen tettem.

– Köszönöm. Most már persze jobban szeretném, ha elmennének. De ha jól értem, azért vannak itt, hogy biztosak legyenek abban, nem tervezünk semmi csacsiságot, ameddig a konszu vendégünk itt van. Azok a hajók vadászdrónok, még csak személyzetük sincsen. De konszu technológia. Nem hinném, hogy sok esélyünk lenne, ha tüzet nyitnának ránk. Úgy is mondhatnánk, hogy ha akarjuk, ha nem, tűzszünet van. Mivel ez az én javamat szolgálja, egy szavam sem lehet.

– Vannak új információi Nerbros Eserről és a terveiről? – kérdeztem a tábornokot. Úgy éreztem, egy ideig nem akarok a konszukon rágódni.

– Ó, igen. Lernin barátunk igencsak készségessé vált most, hogy próbálja elkerülni az árulásért járó kivégzését. Mondhatnám, kifejezetten cserfes lett.

Vallomása szerint Eser egy kiscsoport katonával kívánja elfoglalni a Roanoke-ot. Az az elképzelése, hogy megmutatja a világnak: képes száz katonával diadalt aratni ott, ahol én négyszáz csatahajóval alulmaradtam. Bár az „elfoglalás” talán nem a legpontosabb kifejezés. Eser el akarja pusztítani a gyarmatot, az összes telepessel együtt.

– Ez volt a maga terve is – emlékeztettem a tábornokot.

Gau bólogatott a fejével, feltettem, az egyetértése jeléül.

– Nagyon remélem, mostanra már ön is tisztában van azzal, hogy sokkal jobban szeretem a telepesek életét megkímélni – mondta a tábornok. – Esernek azonban nincs szándékában felajánlani ezt a lehetőséget.

Valóban, efelett elsiklottam.

– Mikorra tervezi Eser a támadást? – érdeklődtem tovább.

– Hamarosan. Lernin szerint Eser még nem szedte össze a csapatait, de a sikertelen merényletkísérlet miatt inkább hamarabb fog próbálkozni, mint később.

– Hát ez csodás – állapítottam meg keserűen.

– Van még időnk – biztatott a tábornok. – Még ne adja fel a reményt.

– Nem adtam fel. Csak van más is, ami nyomaszt.

– Találtak elegendő önkéntest?

– Találtunk – mondtam, és elszorult a torkom, ahogy kimondtam.

– Mi a baj?

– Az egyik önkéntes... – kezdtem bele, de elakadtam. Még egyszer nekifutottam. – Az egyik önkéntes egy Fundaluka nevű obin. A barátom és a testőröm. Amikor jelentkezett, kértem, hogy ne tegye. Követeltem, hogy vonja vissza felajánlását De nem hallgatott rám.

– Az, hogy önként jelentkezett, hatalmas dolog. Valószínűleg sokakat bátorított a csatlakozásra.

Bólintottam.

– De Fundaluka attól még a barátom. A családom tagja. Talán nem kéne, hogy ez különbséget jelentsen, de bizony jelent.

– Természetes, hogy ez megváltoztatja a dolgokat. Maga is azért van itt, hogy megóvja a szeretteit a bajtól.

– Arra kérek számomra ismeretleneket, hogy áldozzák fel az életüket olyanokért, akiket csak én ismerek.

– Azért kér önként jelentkezőket. Bár nekem úgy tűnik, az önkéntesek fő oka a jelentkezésre maga.

Bólintottam, és a rakodóteret bámultam. Az obinokra váró küzdelem járt a fejemben.

*

– Van egy ajánlatom a számodra – közölte a konszu.

Mindketten a rakodótér vezérlőtermében voltunk, tízméternyire a rakodótér padlószintje felett. A rakodótérben két csoport látható. Az elsőben az a száz obin volt, akik önként jelentkeztek, hogy harcoljanak értem. A másik csoportban száz konszu bűnöző sorakozott, akiket arra kényszerítettek, hogy becsületük visszaszerzéséért küzdjenek meg az obinokkal. A konszuk ijesztően nagynak tűntek az obinok mellett. Módosított kézitusákat készültek vívni. Az obinok használhatták harci késeiket, a konszuk viszont puszta kézzel harcoltak. Már ha „puszta kéz”-nek nevezhetjük azt, amikor valaki két hatalmas és borotvaéles végtaggal van ellátva.

Kezdtem aggódni az obinok esélyeit illetően.

– Az ajánlatom – szólított meg újfent a konszu.

A lényre néztem, aki egyedül is szinte teljesen kitöltötte a vezérlőt. Már itt várt, amikor beléptem, őszintén szólva fogalmam sem volt arról, hogyan préselte át magát az ajtón. Rajtunk kívül még hárman voltak a helyiségben, Apacuka, Kamanduka és Gau tábornok, aki magára vállalta, hogy a küzdelem hivatalos bírája lesz.

Fundaluka lent állt a raktérben. Készült az összecsapásra.

– Nem akarod meghallgatni? – kérdezte a konszu.

– Mindjárt kezdődik – mutattam a küzdőtérre.

– Éppen a viadalról szól az ajánlatom. Van egy módja annak, hogy megkapd, amit szeretnél, anélkül hogy szükség lenne bármilyen összecsapásra.

Behunytam a szemem.

– Meséljen erről – kértem.

– A rendelkezésedre bocsátok egy konszu technológiát, amellyel megóvhatod a gyarmatodat. Egy berendezést, amely az energiamezejével megfosztja a lövedékeket az energiájuktól. Egy lecsapolómező. Lehullnak tőle a puskagolyók, és kiszívja az energiát a rakétákból, mielőtt becsapódhatnának. Ennek a berendezésnek a segítségével a közösséged megvédheti magát, és legyőzheti támadóit. Ezt ajánlom fel neked.

– És mit kér érte cserébe?

– Egy egyszerű bemutatót – felelte a konszu, majd széthajtogatta magát, és a rakodótérben álldogáló obinokra mutatott – Egyetlen kérésed elég volt több száz obinnak ahhoz, hogy feláldozza magát. Ez a hatalom érdekel engem. Látni akarom a saját szememmel. Parancsold meg annak a száznak odalent, hogy áldozza fel magát itt és most, én pedig felajánlom neked a berendezést, amellyel megmentheted a kolóniádat.

– Erre képtelen vagyok.

– Nem az a kérdés, hogy lehetséges-e, vagy sem. – A konszu Kamanduka felé mozdította tömegét. – Megölnék magukat az obinok, ha ez a humán kérné őket rá?

– Késégtelenül – felelte Kamanduka.

– Nem is haboznának?

– Egy másodpercig sem.

– Látod – fordult újra felém a konszu –, csak annyi kell, hogy kiadd a parancsot.

– Nem teszem.

– Ne légy ostoba, humán – próbált meggyőzni a konszu. – Az előbb biztosítottalak a segítségemről. Ez az obin meg arról biztosított, hogy a kis kedvenceid boldogan feláldoznák magukat a kedvedért, ellenvetés és habozás nélkül. Garantálták neked a segítséget ahhoz, hogy a családod és a barátaid túléljék a hamarosan bekövetkező támadást. Különben is, megtetted ezt már korábban is. Gondolkodás nélkül a halálba küldtél több száz obint csak azért, hogy velem beszélhess. Igazán nem lehet nehéz ez a mostani döntés sem.

A konszu megint a rakodótér felé intett.

– Válaszolj őszintén, humán! Nézz végig a kedvenceiden, és vess egy pillantást a konszukra. Komolyan gondolod, hogy a tieid maradnak győztesen a porondon? Kockára teszed a családod és a barátaid biztonságát miattuk?

– Egy alternatívát ajánlottam. Nincs benne semmi kockázat Nem kell hozzá más, csak a beleegyezésed. A kis kedvenceid nem fognak ellenkezni. Boldogan megteszik érted. Csak mondd nekik azt, hogy ezt várod tőlük. Hogy ezt szeretnéd. És ha attól jobban érzed magad, kapcsoltasd ki velük a tudatgépeiket előtte. Akkor még csak félni sem fognak az áldozattól. Egyszerűen csak végrehajtják. Megteszik érted. Megteszik azért, amit jelentesz nekik.

Végiggondoltam, amit a konszu mondott.

Kamandukához fordultam.

– Biztos vagy abban, hogy azok az obinok megtennék ezt értem?

– Nincs kétségem felőle – felelte Kamanduka. – Azért vannak itt, hogy küzdjenek érted. Tudják, hogy akár meg is halhatnak. Elfogadták ezt a lehetőséget is, csakúgy, mint azok a társaink, akik a konszu látogatásáért áldozták fel magukat. Tudták, hogy mit várnak tőlük.

– És te? – kérdeztem Apacukától. – A barátod és a társad van odalent, Apacuka. Legalább tíz évet töltöttetek együtt Fundalukával. Te hogy látod ezt a kérdést?

Apacuka olyan finoman reszketett, hogy alig lehetett észrevenni.

– Fundaluka megteszi, amit kérsz tőle. De ezt te tudod – mondta Apacuka, és elfordult.

Gau tábornokra néztem.

– Nem adhatok tanácsot – felelt a ki nem mondott kérdésemre. – De nagyon kíváncsi vagyok, hogyan fogsz dönteni.

Behunytam a szemem, és a családomra gondoltam. Johnra és Jane-re. Savitrire, aki egy új világra utazott velünk. Gretchenre és Magdyra gondoltam, hogy milyen jövőjük lehet együtt. Enzóra és a családjára gondoltam, és hogy mi mindent veszítettek. A Roanoke-ra gondoltam. Az otthonomra.

És már tudtam, hogy mit kell tennem.

Kinyitottam a szemem.

– A választás magától értetődő – mondta a konszu.

Ránéztem és bólintottam.

– Azt hiszem, igaza van. Le kell mennem, és el kell mondanom nekik.

A vezérlő ajtajához mentem. Útközben a tábornok finoman megfogta a karom.

– Gondold végig, mit csinálsz, Zoë. A döntésednek súlya van.

Felnéztem a tábornokra.

– Igen, tudom. És ezt a döntést nekem kell meghozni.

A tábornok elengedte a karom.

– Tedd, amit tenned kell.

– Köszönöm. Azt fogom tenni.

Kiléptem a helyiségből, és a következő percben nagyon erősen koncentráltam, hogy ne zuhanjak le a lépcsőn, ahogy lefelé haladtam. Boldog voltam, hogy egészben leértem, bár nagyon kevésen múlt.

Az obinokhoz mentem, akik ácsorogtak, néhányan melegítettek, és voltak, akik beszélgettek egymással. Ahogy közelebb értem, Fundalukát kerestem a szememmel, de nem találtam. Túl sok obin volt ott, és Fundaluka beleolvadt a tömegbe.

Végül az obinok észrevették, hogy közeledem feléjük. Elcsendesedtek, és ebben a csendben alakzatba álltak.

Megálltam előttük, és néztem őket egy pár másodpercig, igyekezvén minden egyes obint önmagának látni, nem pedig egynek a százból. Beszédre nyitottam a számat. De egy hang sem jött ki rajta. Olyan száraz volt a torkom, hogy meg sem tudtam szólalni. Becsuktam hát a szám, nyeltem egyet-kettőt, és nekifutottam még egyszer.

– Tudjátok, ki vagyok. Ebben biztos vagyok. Én csak az egyikőtöket ismerem személyesen, és ezt nagyon sajnálom. Azt kívánom, bárcsak mindannyiótokat megismerhettem volna, mielőtt arra kértek benneteket... mielőtt én arra kértelek benneteket...

Abbahagytam. Hülyeségeket beszéltem. Pedig nem ezt akartam. Most nem.

– Nézzétek, el akarok nektek mesélni valamit, és nem ígérhetem, hogy lesz bármiféle értelme. De mindenképpen el kell mesélnem nektek, mielőtt... – a rakodótér felé intettem – ez az egész elkezdődik.

Az összes obin engem nézett, hogy udvariasan-e, vagy türelmesen, meg nem tudnám mondani.

– Tudjátok, miért vagytok itt. Azért jöttetek, hogy megküzdjetek azokkal a konszukkal ott, mert én meg szeretném védeni a családomat és a barátaimat a Roanoke-on. Azt mondták nektek, hogy ha legyőzitek a konszukat, akkor én megkapom a segítséget, amire szükségem van. De valami megváltozott közben.

Felmutattam a vezérlőterem felé.

– Van ott fent egy konszu, aki azt mondta nekem, hogy megadja a segítséget a Roanoke megmentéséhez, és még csak harcolnotok sem kell. Nekem meg csak annyi a dolgom, hogy azt mondom nektek: vegyétek késeiteket, és fordítsátok önmagatok ellen. Öljétek meg magatokat. Azt mondják, habozás nélkül meg is tennétek a kedvemért.

– És igazuk van. Mert ebben én is teljesen biztos vagyok. Meg vagyok győződve arról, hogy ha azt kérem, öljétek meg magatokat, akkor ti megteszitek. Mert én vagyok a ti Zoëtok. Mert egész életetekben azokat a felvételeket néztétek, amiket Apacuka és Fundaluka készített. Mert most itt állok előttetek, és személyesen kérlek titeket.

– Tudom, hogy megtennétek értem. Bizonyosan.

Megálltam egy kicsit, próbáltam koncentrálni.

Aztán szembenéztem azzal, ami elől sokáig menekültem.

A múltammal.

– Amikor ötéves voltam, egy űrállomáson éltem. A Covellen. Az apámmal laktam ott. Egy napon, amikor az apám szolgálati úton volt, az állomást megtámadták. Először a rraeyek. Miután a támadás sikerrel járt, bejöttek, összeszedték az állomás túlélőit, és elkezdték módszeresen legyilkolni őket. Emlékszem...

Megint lehunytam a szemem.

– Emlékszem férjekre, akiket elragadtak a feleségük mellől, és a folyosón lőtték le őket, hogy mindenki hallhassa. Emlékszem szülőkre, akik könyörögtek a rraeyeknek, hogy kíméljék meg gyermekeik életét. Emlékszem, ahogy egy idegen mögé löktek, mert a nőt, aki rám vigyázott, egy barátnőm édesanyját, elhurcolták. A lányát is megpróbálta elrejteni, de az annyira kapaszkodott beléje, hogy mindkettőjüket elvitték. Ha a rraeyek folytathatták volna, előbb-utóbb engem is megtalálnak és megölnek.

Kinyitottam a szemem.

– De akkor az obinok megtámadták az állomást, hogy visszaszerezzék a rraeyektől, akik nem voltak felkészülve egy második összecsapásra. Megtisztították az állomást a rraeyektől, és bennünket, túlélőket összetereltek az egyik társalgóba. Emlékszem, teljesen egyedül voltam, senki sem vigyázott rám. Az apám távol volt A barátnőmet és az édesanyját megölték. Egyedül voltam.

– Az űrállomás egy tudományos kutatóbázis volt, ezért az obinok átfésülték, és megtalálták apám kutatását. A tudattal kísérletezett És az obinok azt akarták, hogy nekik dolgozzon. Ezért visszajöttek a társalgóba, és apám nevét kiáltották. De nem volt az állomáson. Amikor megint a nevét kiáltották, én válaszoltam. Azt mondtam, a lánya vagyok, és hogy hamarosan értem jön.

– Emlékszem, ahogy az obinok tanácskoztak, majd azt mondták nekem, hogy menjek velük. Emlékszem, hogy nemet mondtam, mert nem akartam otthagyni a többieket. Mire az egyik obin azt mondta: „Velünk kell jönnöd. Kiválasztott vagy, és biztonságban leszel.”

– Mindenre emlékszem, ami akkor történt Azt hiszem, még ötéves fejjel is sejtettem, hogy mi vár a többi emberre a Covellen. Az obinok viszont azt mondták, hogy én biztonságban leszek. Mert kiválasztottak. Emlékszem, hogy megfogtam az obin kezét, és hagytam, hogy elvezessen. Visszanéztem a többiekre. Aztán eltűntek. Soha többé nem láttam őket.

– De én túléltem. Nem azért, aki voltam. Csak egy kislány voltam. Hanem azért, ami voltam: annak a férfinak a lánya, aki öntudatot adott nektek. Ez volt az első alkalom, hogy többet nyomott a latban a jelentőségem, mint a személyiségem. De nem ez volt az utolsó.

Felnéztem a vezérlőteremre, és próbáltam kitalálni, vajon hallják-e, amit mondok, és ha igen, vajon mire gondolnak. Vajon mit gondol Apacuka? És Gau tábornok? Visszafordultam az obinokhoz.

– Annak, ami vagyok, még mindig nagyobb a jelentősége, mint annak, aki vagyok. Még most is. Még ebben a konkrét pillanatban is. Azért, ami vagyok, közületek több százan az életüket adták, hogy egy konszut elém hozzatok.

Azért, ami vagyok, most előhúznátok a késeiteket, és gondolkodás nélkül magatokba döfnétek. Azért, ami vagyok. Azért, amit jelentek a számotokra.

Megráztam a fejem, és a földre néztem.

– Egész életemben elfogadtam, hogy jelentősége van annak, ami vagyok. Hogy ezzel együtt kell élnem, hogy ennek helyet kell adnom az életemben. Néha azt gondoltam, talán ki is tudnám használni, de most már tudom, hogy ennek bizony ára van. Néha még küzdöttem is ellene. De egyetlenegyszer sem gondoltam, hogy egyszerűen magam mögött hagyhatom. Mert mindig eszembe jutott, hogy mit adott nekem, hogy megmentett. Soha eszembe nem jutott, hogy feladjam.

Felmutattam a vezérlőteremre.

– Van ott abban a vezérlőben egy konszu, aki azt szeretné, hogy öljelek meg benneteket mind egy szálig, csak hogy láthassa, képes vagyok rá. Azért akarja, hogy ezt tegyem, hogy bebizonyítsa: hajlandó vagyok feláldozni mindannyiótokat, hogy megkapjam, amit akarok. Mert a legvégén ti nem számítotok. Csak annyi a jelentőségetek, hogy felhasznállak benneteket, mert eszközök vagytok a célom eléréséhez. Azért akarja, hogy öljelek meg benneteket, hogy az arcomba dörgölhesse, mennyire nem érdekeltek.

– És igaza van.

Az obinok szemébe néztem.

– Benneteket egy kivételével nem is ismerlek. Pár nap múlva arra sem fogok emlékezni, hogyan néztetek ki, függetlenül attól, hogy mi fog történni. Másfelől viszont mihelyt lehunyom a szemem, látom azokat az embereket, akiket szeretek, és akikkel törődöm. Előttem van az arcuk. Mintha itt lennének velem. Mert itt is vannak. Itt hordozom őket magamban. Mint ahogy ti is ott hordozzátok magatokban azokat, akik fontosak nektek.

– A konszunak igaza van, könnyű lenne arra kérni titeket, hogy áldozzátok fel magatokat értem. Hogy megmenthessem a családomat és a barátaimat. Igaza van, mert tudom, hogy habozás nélkül megtennétek. Boldogan tennétek meg, mert boldoggá tennétek engem – hiszen az vagyok nektek, ami. A konszu tudja, hogy ettől a tudástól még kevésbé lesz bűntudatom a kérésem miatt.

– És már megint igaza van. Igaza van velem kapcsolatban. Beismerem. És nagyon sajnálom.

Megint elhallgattam, kellett pár másodperc, hogy összeszedjem magam. Megtöröltem az arcom.

Most jön a neheze.

– A konszunak igaza van. De van valami, amit nem tud rólam, valami, aminek igencsak nagy jelentősége van jelen pillanatban. Belefáradtam abba, hogy az legyek, ami vagyok. Belefáradtam abba, hogy kiválasztott legyek. Nem akarok az lenni, akiért feláldozzátok magatokat, csak azért, mert valakinek a lánya vagyok, vagy, mert elfogadjátok, hogy igényeket támaszthatok veletek szemben. Ezt nem várom el tőletek. És nem akarom, hogy meghaljatok értem.

– Szóval felejtsétek el. Felejtsétek el az egészet. Felmentelek benneteket az irántam való kötelezettségeitek alól. Minden kötelezettségetek alól. Nagyon köszönöm, hogy önként jelentkeztetek, de nem kell harcolnotok értem. Nem is kellett volna kérnem.

– Már így is annyi mindent megtettetek nekem. Elhoztatok ide, és átadhattam az üzenetemet Gau tábornoknak, aki tájékoztatott a Roanoke elleni tervekről. Ennek elégnek kell lennie ahhoz, hogy megvédhessük magunkat. Nem kérhetek ennél többet tőletek. És főleg nem várhatom el, hogy megküzdjetek ezekkel a konszukkal, és esetleg meghaljatok. Azt szeretném, hogy inkább éljetek.

– Végeztem azzal, ami vagyok. Mostantól csak az számít, aki vagyok. És aki vagyok, az Zoë. Csak Zoë. Valaki, akinek nincsenek kívánságai felétek. Aki nem vár el és nem követel semmit. Aki csak azt szeretné, hogy képesek legyetek meghozni a saját döntéseiteket, ne másokkal hozassátok meg azokat. Különösen ne velem.

– Csak ennyit akartam mondani.

Az obinok csendben álltak ott, szemben velem, és egy perc után esett le, hogy nem is tudom, miért várok bármiféle visszajelzésre. Aztán egy őrült pillanatig arra gondoltam, talán meg sem értették, amit nekik mondtam. Apacuka és Fundaluka beszélte a nyelvemet, és én abban a hitben voltam, hogy az összes többi obin is beszéli. Ami, így jobban belegondolva, meglehetősen arrogáns feltételezés volt.

Ezért aztán biccentettem egyet, és megfordultam, hogy visszamenjek a vezérlőterembe, ahol csak a jóisten tudja, mit fogok majd mondani annak a konszunak.

És akkor meghallottam az éneklést.

Először egyetlen hang volt csupán, és valahonnan az obin csoport közepéből szólt A Delhi Morning első szavai. És bár ezt a részt én szoktam énekelni, gond nélkül felismertem a hang tulajdonosát.

Fundaluka volt az.

Visszafordultam az obinokhoz, amikor egy második hang is belépett a másik szólammal, aztán egy újabb hang érkezett, meg még egy, és megint egy, és hamarosan mind a száz obin énekelt, olyan változatát szólaltatva meg a dalnak, amely semmihez sem volt fogható. Annyira csodálatos volt, hogy csak álltam ott, és hagytam, hogy a dal elárasszon, kimosson belőlem minden keserűséget, és betöltsön teljesen.

Egyike volt azoknak a pillanatoknak, amiket egyszerűen nem lehet leírni. Úgyhogy meg sem próbálom.

De annyit mondhatok, hogy teljesen lenyűgözött. Ezek az obinok csak pár hete ismerhették a Delhi Morningot. Nem csak ismerték a dalt, de hogy még így, hiba nélkül elő is tudták adni, az egészen elképesztő volt.

El kell vinnem őket a következő hútenánira, ugrott be hirtelen.

Amikor befejezték, csak álltam, kezemet az arcomra szorítva, és annyit tudtam mondani az obinoknak: köszönöm. Aztán Fundaluka keresztülvágta magát a sorokon, és megállt előttem.

– Szia – szólítottam meg.

– Zoë Boutin-Perry – szólított meg Fundaluka. – A nevem Fundaluka.

Majdnem rávágtam, hogy tudom, de Fundaluka folytatta.

– Ismerlek gyerekkorod óta. Figyeltem, ahogy növekszel, ahogy tanulsz, és ahogy megtapasztalod az életet. És rajtad keresztül én magam is megtanultam érezni az életet. Mindig tudtam, hogy mit jelentesz az obinoknak. De igazából nekem mindig is az számított, aki vagy.

– Te vagy az, Zoë Boutin-Perry, akinek felajánlom ezt a harcot, a családodért és a Roanoke-ért. Nem azért teszem, mert elvárod tőlem, vagy, mert megkértél rá, hanem mert fontos vagy a számomra, és mindig is az voltál. Kitüntetnél, ha elfogadnád a segítségemet. – Fundaluka meghajolt, ami nagyon érdekes mozdulat, ha egy obin csinálja.

Mélyen ironikus, de ez volt a leghosszabb beszéd, amit Fundalukától valaha hallottam, és fogalmam sem volt, mit is válaszolhatnék.

– Köszönöm, Fundaluka. Elfogadom a segítségedet. – Fundaluka ismét meghajolt, és visszatért a helyére.

Egy másik obin lépett ki az alakzatból, és állt meg előttem.

– A nevem Cuk – mutatkozott be. – Még nem találkoztunk. Figyeltem, ahogy fejlődsz, mindazon keresztül, amit Apacuka és Fundaluka osztott meg minden obinnal. Én is tudtam mindig, hogy mit jelentesz az obinoknak. Mindazonáltal minden, amit az életről tanultam, attól jön, aki vagy. Megtiszteltetés, hogy találkozhattam veled. Megtiszteltetés lesz harcolni érted, a családodért és a Roanoke-ért Felajánlom neked a segítségem, Zoë Boutin-Perry, szabadon és fenntartások nélkül. – Cuk meghajolt.

– Köszönöm, Cuk – mondtam. – Elfogadom a segítségedet. – Hirtelen ötlettől vezérelve odaléptem Cukhoz, és megöleltem. A meglepetéstől Cuk nyikkant egyet. Amikor szétváltunk, Cuk megint meghajolt, és visszatért az alakzatba, ahonnan egy másik obin lépett elő.

Aztán megint egy. És megint egy. És sorban az összes.

Nem kevés időbe telt, mire végighallgattam a köszöntéseket és a felajánlásokat, és mire elfogadtam mindegyiket. De őszintén mondom, soha hasznosabban időt még nem töltöttem el. Amikor vége lett, végigtekintettem a száz obinon, és már mindegyiket a barátomnak nevezhettem. Meghajoltam feléjük, a legjobbakat kívántam nekik, és a lelkükre kötöttem, hogy utána találkozunk.

Aztán visszaindultam a vezérlőterem felé. Gau tábornok a lépcső aljában várt.

– Van egy helyem a számodra a stábomban, Zoë, ha egyszer munkát keresnél – mondta személyesebb hangvételre váltva.

Csak nevettem.

– Csak haza szeretnék jutni, tábornok. De azért köszönöm.

– Akkor talán majd máskor – felelte a tábornok. – Most mennem kell felügyelni az összecsapások tisztaságát. Ígérem, semleges leszek. De azt szeretném, hogy tudd, magamban az obinoknak fogok szurkolni. Ez az a mondat, amelyről soha nem gondoltam volna, hogy valaha ki fogom mondani.

– Igazán nagyra értékelem – mosolyogtam, és elindultam felfelé a lépcsőn.

Apacuka az ajtóban várt.

– Azt tetted, amiben reménykedtem, hogy tenni fogod – sugárzott – Sajnálom, hogy nem jelentkeztem én is.

– Én ugyan nem – feleltem Apacukának, és megöleltem. Kamanduka meghajolt felém, én pedig visszabiccentettem. Aztán odamentem a konszuhoz.

– Megvan a válaszom.

– Bizony meg – nyugtázta a konszu. – És meg is leptél, humán.

– Az jó. A nevem pedig Zoë. Zoë Boutin-Perry.

– Valóban – A konszut szemmel láthatóan jól szórakoztatta a tiszteletlenségem. – Emlékezni fogok erre a névre. Ahogyan mások is. Bár ha az obinjaid nem nyerik meg ezt a kis vetélkedőt, kötve hiszem, hogy sokáig emlékeznek majd a nevedre.

– Sokáig fognak emlékezni rá, ne aggódjon. Mert a barátaim odalent hamarosan a fajtársaival törlik fel a padlót.

És így is történt.

A konszuknak esélye sem volt.

HUSZONÖT

Így aztán hazamentem, a csomagtartóban egy konszu ajándékkal.

Apu és anyu már vártak, amikor kiugrottam az obin siklóból. Pillanatok alatt egy nagy rakás lett belőlünk, miután teljes sebességgel belerohantam anyuba, aztán meg magunkkal rántottuk aput is. Utána megmutattam az új játékomat, a csapolómező-generátort, amit a konszuk külön azért terveztek, hogy taktikai előnyhöz juttassanak bennünket, ha egyszer Nerbros Eser és a barátai befutnak. Anyu azonnal lecsapott rá, és tanulmányozni kezdte: ez az ő területe volt.

Apacukával és Fundalukával úgy döntöttünk, sem anyunak, sem apunak nem kell megtudnia, hogyan tettünk szert a szerkezetre. Minél kevesebbet tudnak, annál kevesebbet tud rajtuk a Gyarmati Szövetség számon kérni egy esetleges hazaárulási perben. Bár ez nem úgy nézett ki, mint ami egyhamar bekövetkezne. A Roanoke-i Gyarmati Tanács azonnal elmozdította aput és anyut a tisztségéből, amikor közölték velük, hogy hová küldtek engem, és hogy kivel kell tárgyalnom. Gretchen apját, Manfredot nevezték ki a helyükre. De adtak tíz napot a szüleimnek, hogy halljanak felőlem, és csak utána akarták értesíteni a Gyarmati Szövetséget mindarról, amit apuék tettek. Pont a határidő letelte előtt értem vissza, és amikor a tanács meglátta, hogy mit hoztam magammal, már nem voltak annyira vehemensek, hogy a szüleimet a GYSZ igazságszolgáltatására bízzák. Ez ellen nekem sem volt kifogásom.

Miután bemutattam apuéknak a csapolómező-generátort, gyorsan leléptem, és Gretchent a verandájukon találtam, éppen egy könyvet olvasott.

– Visszajöttem – szólítottam meg.

– Ó – mondta, és komótosan lapozott egyet – Távol voltál?

Én elvigyorodtam, ő hozzám vágta a könyvét, és megfenyegetett, hogy ha még egyszer ilyet csinálok, akkor meg fog fojtani, és vigyázzak, mert képes rá, mindig is ő volt az ügyesebb a kiképzéseinken. Ez éppenséggel igaz volt.

Tényleg ő volt az ügyesebb. Aztán megöleltük egymást, összeszedtük magunkat, és felkerekedtünk, hogy megtaláljuk Magdyt, és sztereóban szekálhassuk.

Tíz nappal később a Roanoke-ot lerohanta Nerbros Eser és nagyjából száz arrisi harcos, lévén Eser maga is arrisi is volt. Eser és a katonái egyenesen Croatoan főterére masíroztak, és a vezetőséggel akartak tárgyalni. A vezetők helyett azonban Savitri tárgyalt velük, az adminisztratív asszisztens. Azt javasolta az arrisiaknak, hogy sebtiben térjenek vissza a hajójukra, és tegyenek úgy, mintha ez a megszállás meg sem történt volna. Eser erre parancsot adott a katonáinak, hogy lőjék le Savitrit. Ekkor jöttek rá, hogy a csapolómező csúnyán hazavágta a fegyvereiket. Anyu úgy állította be, hogy a mező lelassítsa a puskagolyókat, a lassabb lövedékeket viszont ne. Ezért aztán az arrisi rohampuskák nem működtek, anyu lángszórója viszont igen. Meg apu vadászíja is. Meg Apacuka és Fundaluka kései. És Manfred Trujillo nyerges vontatója. És így tovább.

A végére aztán Nerbros Esernek nem maradt egyetlen katonája sem, és ugyancsak meglepődött, amikor rájött, hogy időközben a magaspályán hagyott csatahajójának is befellegzett. Az igazat megvallva, a csapolómező hatósugara nem terjedt ki az űrbe, a csatahajót illetően kaptunk egy kis segítséget egy jótevőnktől, aki viszont a névtelenséget választotta. De akárhonnan is nézzük, Nerbros Eser játszmája a Konklávé vezetéséért szomorú és igen kínos véget ért.

Hogy hol voltam én ez idő alatt? Biztonságban dekkoltam egy óvóhelyen Gretchennel, Magdyval és egy csapat kamasszal, na, ott voltam. Az előző hónap eseményei ellenére, vagy éppen azok miatt a vezetőség úgy döntött, volt már elég izgalom az életemben. Ezzel nem tudtam vitatkozni. Az igazat megvallva csak arra vágytam, hogy visszazökkenjen az élet normális roanoke-i kerékvágásába, ahol a barátaimmal együtt csak azzal kell törődnünk, hogy jól menjen a suli, és hogy felkészüljünk a következő hútenánira. Ez fekszik nekem a legjobban.

De aztán megérkezett Gau tábornok.

Azért jött, hogy átvegye a foglyul ejtett Nerbros Esert, amit nem kevés személyes elégedettséggel meg is tett. De a látogatásának volt még két másik oka is.

Az egyik, hogy közölje a Roanoke telepeseivel, nyílt parancsban tiltotta meg a Konklávé minden fajának, hogy támadást intézzen a gyarmatunk ellen, a Konklávén kívüli fajok számára pedig világossá tette, személyes sértésnek tekintené, ha valaki a fejébe venné a mi kis bolygónkkal való szórakozást. Hogy pontosan milyen megtorlással is járna ez a „személyes sértés”, azt nem fejtette ki részletesen. Így sokkal hatásosabb volt.

A telepesek ebből persze levonták saját következtetéseiket. Egyrészt a Roanoke gyakorlatilag teljes biztonságban volt a külső támadásoktól. Másrészt a tábornok deklarációja rávilágított a tényre, hogy a Gyarmati Szövetség maga milyen keveset is tett a Roanoke-ért, nem csak a közelmúltban, de úgy egyáltalán. Az általános vélekedés szerint a Gyarmati Szövetségnek nagyon sok kérdésre kell felelnie, és ameddig ezek a válaszok nem érkeznek meg, a telepesek tökéletesen helyénvalónak érezték, hogy nem igazán törődnek a Gyarmati Szövetség diktátumaival. Például azokkal, amelyek szerint Manfred Trujillónak le kellett volna tartóztatnia a szüleimet árulás vádjával. Trujillónak szemmel láthatóan túl nagy kihívást jelentett megtalálni akár Johnt, akár Jane-t, ami nem kis fegyvertény volt, ha azt nézzük, milyen sűrűn beszélgettek személyesen.

És ezzel el is érkeztünk Gau tábornok látogatásának harmadik céljához.

– A tábornok menedéket ajánl nekünk – mondta apu. – Tudja, hogy anyádat és engem árulással fognak vádolni, valószínűleg többrendbelivel, és azt sem lehet teljesen kizárni, hogy téged is vád alá helyeznek.

– Hát, ha szigorúan vesszük, én követtem el árulást azzal, hogy a Konklávé vezetőjével egyezkedtem, meg minden.

Apu elengedte a megjegyzésemet a füle mellett.

– Az a lényeg, hogy bár a helyiek nem törik össze magukat, hogy bennünket a szövetség kezére adjanak, csak idő kérdése, hogy a GYSZ komoly erőket küldjön a begyűjtésünkre. Nem kérhetjük a telepeseket, hogy még több bajt vállaljanak a kedvünkért. El kell mennünk, Zoë.

– Mikor?

– Holnap. Gau hajója itt vár, és nem valószínű, hogy a GYSZ sokáig nézné ölbe tett kézzel.

– Szóval Konklávé-polgárok leszünk? – kérdeztem.

– Látod, ezt nem hiszem. Közöttük élünk majd egy ideig, igen. De van egy tervem, amivel még te is elégedett leszel.

– Hová megyünk?

– Hát – somolygott apu – hallottál már arról a jó kis helyről, amit úgy hívnak: Föld?

Kicsit beszélgettünk még apuval, aztán átmentem Gretchenékhez, ahol még sikerült rendesen köszönnöm, mielőtt elkapott volna a zokogás. Gretchen megölelt, és azt mondta, minden rendben van.

– Tudtam, hogy ez lesz – fejtegette. – Az nem működik, hogy végigcsinálod, amit csináltál, aztán visszajössz, és úgy teszel, mintha semmi sem történt volna.

– Azt gondoltam, egy próbát legalább megér.

– Mert egy hülye vagy – közölte Gretchen. Nevettem. – Egy hülye vagy, és a húgom, és én szeretlek téged, Zoë.

Ölelgettük egymást még egy darabig. Aztán átjött hozzánk, és segített összepakolni az életünket.

A dolognak híre ment, amint az a kis kolóniákon szokás. Barátok állítottak be, az enyéim és a szüleimé, egyesével, párosával és hármasával. Ölelgettük egymást, és nevettünk és sírtunk, elmondtuk a búcsúszavainkat, és próbáltunk rendesen elválni egymástól. Ahogy a nap elkezdett a látóhatár mögé bukni, megérkezett Magdy, és vele meg Gretchennel kimentünk a Gugino-tanyára. Ott letérdeltem, és megcsókoltam Enzo sírkövét, és utoljára búcsút vettem tőle, noha még mindig a szívemben hordoztam. Azután hazamentünk, és Magdy is elköszönt. Olyan szorosan ölelt meg, hogy azt hittem, eltöri a bordáimat. Végül olyat csinált, amit még soha, adott egy puszit az arcomra.

– Isten veled, Zoë.

– Isten veled, Magdy. Vigyázz Gretchenre helyettem is.

– Megpróbálom. De tudod, milyen. – Erre elmosolyodtam. Aztán odament Gretchenhez, megölelte, megcsókolta, és elbaktatott.

Már csak ketten maradtunk Gretchennel, csomagoltunk, beszélgettünk, és egymást ugrattuk egész éjjel. Anyu és apu valamikor elmentek aludni, és láthatóan nem zavarta őket, hogy Gretchennel az egész éjszakát ébren töltöttük.

Másnap reggel néhány barátunk érkezett egy mennonita lovas kocsival, hogy segítsenek kivinni a cuccainkat a tábornok siklójához. Nevetgélve indultunk el, de hamar elcsendesedtünk, ahogy megpillantottuk a siklót Nem szomorú csend volt ez, hanem olyan, amilyen akkor áll be, amikor már elmondtál a másiknak mindent, amit akartál.

A barátaink segítettek bepakolni a siklóba. Sok holmit hátrahagytunk, mert túl nagyok voltak ahhoz, hogy magunkkal vigyük, azokat a barátainknak adtuk. Egymás után öleltek meg minket, elbúcsúztak, és elmentek, és a végén megint kettesben maradtunk Gretchennel.

– Nem akarsz velem jönni? – kérdeztem. Gretchen csak nevetett.

– Valakinek vigyáznia kell Magdyra – felelte. – Meg apura. Meg a Roanoke-ra.

– Mindig is te voltál a szervezettebb – állapítottam meg.

– Te meg mindig te voltál – vigyorgott Gretchen.

– Valakinek annak is lennie kellett. Bárki más csak összekavarná a dolgokat.

Gretchen megölelt Aztán hátralépett.

– Csak semmi istenhozzád. Itt vagy a szívemben. Ami azt jelenti, hogy nem lehetsz távol tőlem soha.

– Rendben – értettem egyet – Csak semmi istenhozzád. Szeretlek, Gretchen.

– Én is szeretlek – mondta, azzal megfordult, és elballagott. Nem nézett többé vissza, csak lehajolt, hogy megölelje Babart. Aki nem habozott őt alaposan összenyálazni.

Aztán a kutyám odajött hozzám, én pedig bevezettem az utastérbe. Lassan a többiek is beszálltak. Apu. Anyu. Savitri. Apacuka. Fundaluka.

A családom.

Kinéztem a sikló ablakán a Roanoke-ra, a világomra, az otthonomra. A mi otthonunkra. Ami már nem a mi otthonunk többé. Néztem, és azok az emberek jártak a fejemben, akiket szerettem, és akiket elveszítettem. Próbáltam magamba szívni az egészet, hogy örökre a részeim legyenek, hogy részei legyenek a történetemnek. A mesémnek. Hogy emlékezhessek rájuk, és elmesélhessem a történetemet a Roanoke-ról, nem nyíltan, de őszintén, hogy bárki, aki megkérdezi, milyen is volt, átérezhesse, amit én éreztem az én időmben, az én világomon.

Ültem, néztem, és emlékeztem.

És amikor már biztos voltam abban, hogy nem fogom elfelejteni, megcsókoltam az ablakot, és lehúztam az elsötétítőt.

A sikló hajtóművei életre keltek.

– Indulunk – jelentette be apu.

Én pedig mosolyogtam, lehunytam a szemem, és számoltam a másodperceket a felszállásig.

Öt. Négy. Három. Kettő.

Egy.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Az utolsó gyarmat című könyvem végén említettem, hogy jó eséllyel ki fogok lépni a „Vének háborúja” világából egy időre, és John Perryt és Jane Sagant a sorsukra bízom, hogy meglehessen nekik a „boldogan éltek, amíg meg nem haltak” élmény. Ezért aztán kézenfekvő a kérdés: mit keres most itt a Zoë története?

Van számos oka, de ezek közül két jelentős az olvasói visszajelzéseken alapul. Az egyik ok, hogy kaptam egy csomó levelet, körülbelül ilyen tartalommal: „Hé, Az utolsó gyarmat tök csúcs volt. Írj még egyet Ami Zoëról szól. És kérek egy pónit is.” Hát, póniügyben nem tudok segíteni (bocs), de minél többet gondolkodtam rajta, annál világosabbá vált a számomra, hogy én is szeretnék többet megtudni Zoëról. Zoë kulcsszerepet játszott a Szellemhadtest és Az utolsó gyarmat cselekményében, és elég dolog történt vele a könyvek során, amiről azt gondoltam, elég egy saját történethez, főleg ha az érdekesre sikerül. Azt már neked kell eldöntened, hogy igazam volt-e, de annyit mondhatok, nagyon boldog vagyok.

A másik ok Az utolsó gyarmat olvasói visszajelzéseiben rendszeresen felbukkanó két kritika következménye. Abban a könyvben a „farkasembereknek”, a Roanoke bennszülött, értelmes fajának kritikus szerepe volt a cselekmény egy pontján, utána azonban teljesen eltűntek a történetből. Azt gondoltam, kellőképpen megmagyaráztam az eltűnésüket, de sok olvasó kevesellte a magyarázatot, vagy észre sem vette, ezért aztán egy csomó levélben megkérdezték: „Hová lettek a farkasemberek?” Ez eléggé bosszantott, na, nem azért, mert az olvasók panaszkodtak, hanem mert nyilvánvalóvá vált, hogy nem voltam annyira ügyes a farkasemberek eltüntetésében, mint amennyire szerettem volna.

Ezzel együtt jött az (amúgy teljesen jogos) észrevétel, hogy Zoë elutazik, és egy „csapolómező-generátorral” tér haza, amely meglepő módon éppen az, amire a Roanoake védőinek szüksége van a támadók legyőzésére. A lusta író tipikus deus ex machinája. Hát igen. Ez van akkor, ha szerzőként többet tudsz a háttértörténetről az olvasóidnál. Az én fejemben ott volt az egész, de lehetetlen lett volna belepréselni a könyvbe anélkül, hogy rá ne feszegessem egy harmicezer szavas kitérőre a cselekményt. Ezért aztán csináltam egy kis hókuszpókuszt, és reménykedtem, hogy nem bukom le. Meglepetés! A jelek szerint éles szemű olvasóim vannak.

Ezért aztán hallgatva az olvasói megjegyzésekre, a Zoë történetével nekifuthattam még egyszer ugyanannak a távnak, és ez a folyamat hozzásegített a Vének háborúja univerzumában bekövetkező események következetesebb és könnyebben értelmezhető ábrázolásához. Mi ebből a tanulság? Leginkább az, hogy igenis hallgatok az olvasói visszajelzésekre, akkor is, ha pozitív („írj még ilyet!”), és akkor is, ha negatív („javítsd ki!”). Mindkettőért hálás vagyok.

Mivel válaszolni akartam az olvasók felvetéseire, és mert azt gondoltam, érdekes és szórakoztató lesz, a Zoë történetének cselekménye párhuzamosan zajlik Az utolsó gyarmatéval, csak éppen a nézőpont lett más. Természetesen nem én vagyok az első, aki ezt a remek trükköt bemutatja (itt emelem meg a kalapom Orson Scott Cardnak az Ender árnyékáért és Tom Stoppardnak a Rosencrantz és Guildenstern halottért), de én, hülye, valamiért azt hittem, hogy ez könnyű lesz.

Valóban, még emlékszem arra, amikor ezt mondtam Patrick Nielsen Haydennek, a szerkesztőmnek: „Már megvan a cselekmény meg a szereplők, mi lenne nehéz benne?” Patrick nem azt tette, amit tennie kellett volna, nevezetesen, hogy megfogja a vállam, és megráz, mint Krisztus a vargát, miközben azt mondja: „Te jó ég, neked elment az eszed?? Pedig van itt egy kis titok: írni egy párhuzamos regényt, ami nem a történet laza újramesélése, na, az nehéz. Nagyjából a legnehezebb dolog, amit eddig íróként véghezvittem. És a fenébe is, Patrick munkája szerkesztőként az lenne, hogy megkönnyítse a munkámat. Szóval azt hiszem, neki is van némi felelőssége abban, hogy hónapokig csak tocsolyáztam a regény írása közben (igen, tocsolyáztam: pocsolyában totojáztam, azaz tocsolyáztam. Nézz utána). Így van, Patrick a hibás. Mindenért. Tessék, máris jobban érzem magam.

(Megjegyzés: Az előbbi bekezdés teljes hazugság, Patrick türelme, megértése és tanácsai az írás folyamata során egyszerűen felbecsülhetetlenek voltak. De el ne mondjátok neki! Maradjon ez a mi kis titkunk.)

A Zoë történetének a másik nehézsége abból a tényből fakadt, hogy egy kamasz lány szemszögéből írtam. Márpedig én személyesen soha nem voltam kamasz lány, ráadásul olyan teremtményeknek tartom őket, akiket már akkor sem értettem, amikor kamasz fiú voltam. (Ami, attól tartok, nem lepi meg a nőnemű kortársaimat a középiskolánkból.)

Ezért aztán nagyon sokáig csak kétségbeesetten keresgéltem azt a szövegstílust, amely legalább megközelíti egy valódi tinédzser lányét, és erre nézve persze nem kaptam sok használható tanácsot a hímnemű barátaimtól. Isten az atyám, még a „lógj együtt kamasz csajokkal!”-duma is konkrétan elhangzott egy társadalmi és büntetőjogi következményekre teljességgel érzéketlen barátom szájából, aki nem gondolta végig, mivel jár az, ha egy harmincnyolc éves, Brad Pitt-szerűnek még csak jóindulattal sem nevezhető pasi gimnazista lányok körül ólálkodik.

Ezért aztán olyan utat választottam, amely szerintem okosabb, és kevésbé hordozza magában egy távoltartási végzés esélyét: megmutattam a nyersanyagaim egy részét olyan nőknek, akikben megbízom, és akik – nekem legalábbis ezt mondták – életük bizonyos szakaszát maguk is kamasz lányként töltötték. Ezek a nők – Karen Meisner, Regan Avery, Mary Robinette Kowal és különösen a feleségem, Kristine Blauser Scalzi – alapvető segítséget nyújtottak abban, hogy megtaláljam Zoë hangját, és ugyancsak könyörtelenek voltak, amikor túlságosan belebonyolódtam a karakter kapcsán a saját elképzelt ügyességembe. Ezért aztán mindenért, ami működik Zoë karakterében, az ő befolyásukat lehet dicsérni, ami viszont nem működik, az az én hibám.

Már említettem Patrick Nielsen Haydent, a szerkesztőmet, de vannak még mások is a Tor Booksnál, akik szintén dolgoztak a könyvön, ezért szeretném nekik is nyilvánosan megköszönni a munkájukat. Közöttük van John Harris, akinek a könyv a kiváló borítóját köszönheti, Irene Gallo, a világ legjobb művészeti vezetője, Nancy Wiesenfeld, az olvasószerkesztő, akit sajnálok, amiért annyi hibámat kell eltakarítania, és Dot Lin, aki a sajtóreferensem volt a Tornál. Köszönet illeti továbbá az ügynökömet, Ethan Ellenberget, valamint Tom Dohertyt.

Barátok! Ilyenek is vannak nekem, még fizetni sem kell érte, és sokat tettek azért, hogy egyben maradjak, akkor is, amikor már kezdtem nagyon szétesni. Külön köszönet Anne KG Murphynek, Bill Schafernek, Yanni Kuzniának és Justine Larbalestiernek, akikkel sokkal több időt chateltem, mint amennyit kellett volna, de hát ez van. Devin Desai rendszeresen felhívott, ami sokat segített abban, hogy le ne pattanjak azokról a bizonyos falakról. Köszönet és hála Scott Westerfeldnek, Doselle Youngnak, Kevin Stampflnek, Shara Zolinak, Daniel Mainznak, Mykal Burnsnek, Wil Wheatonnak, Tobias Buckellnek, Jay Lake-nek, Elizabeth Bearnek, Sarah Monette-nek, Nick Sagannek, Charlie Strossnak, Teresa Nielsen Haydennek, Liz Gorinskynek, Karl Schroedemek, Cory Doctorownak, Joe Hillnek, a húgomnak, Heather Doannak, és még sokan másoknak, akiknek most nem jut eszembe a neve, mert mindig begörcsölök, amikor névlistákat kell összerakni.

És extrakülönleges köszönet jár az olvasóimnak a Whatever blogon, amiért elviseltek jó pár szünetet az idén, amikor a könyvet próbáltam tető alá hozni. Szerencsére nagyon jól elszórakoztatják magukat, miközben én a billentyűzetet csépelem. És sok szeretettel búcsúzom a By the Way és a Ficlets olvasóitól.

Bizonyos neveket a könyvben olyanoktól kölcsönöztem, akiket személyesen is ismerek, mert sajnos nekem nagyon rosszul megy a nevek kitalálása. Ezért aztán kalapot kell emelnem Gretchen Schafer, Magdy Tawadrous, Joe Rybicki, Jeff Hentosz és Joe Loong előtt. Joe-nak az a különleges megkülönböztetés is kijár, hogy immár másodjára mészároltam le egy könyvemben. Ebből nem lesz rendszer, Joe. Becsszóra.

Végül pedig azért is akartam megírni a Zoë történetét, mert nekem is van egy lányom, Athena, és szerettem volna olyan karaktert alkotni, akivel ő is rokonságot tud érezni. Amikor ezt írom, a lányom kilencéves, ami azért jóval fiatalabb, mint Zoë ebben könyvben, ezért nem is teljesen helyénvaló azt mondani, hogy a karakter Athenán alapulna. Ezzel együtt Athena számos erénye felbukkant Zoëban, például a humorérzéke, vagy az, hogy milyen tudatosan éli meg a saját szerepét a világban. Ezért küldöm hálám és szeretetem Athenának, amiért megihlette ezt a könyvet, és amiért ihletet jelent az egész életemben. Ez az ő könyve.

John Scalzi az ezredforduló után feltűnt sci-fi írók nemzedékének termékeny és invenciózus tagja. Több stílusban és médiában kipróbálta magát, ír filmrecenziókat, ismeretterjesztő könyveket és esszéket. Dolgozott kreatív tanácsadóként a Csillagkapu Univerzum tévésorozatban; népszerű blogja, a Whatever pedig az egyik legrégibb a maga nemében. A Vének háborúja az első műve, mára kultkönyvvé vált, és várhatóan 2014-ben érkezik a ciklus hatodik kötete. Scalzi szakmai elismerését jelzi, hogy 2010-ben megválasztották az Amerikai Science-Fiction és Fantasy írószövetség elnökévé.

Jelenleg az ohiói Bradfordban él feleségével és lányával.

JEGYZETEK

[1] William Shakespeare: A vihar (Fábri Péter fordítása)

[2] Whitman-parafrázis. V.ö.: „Én nagy vagyok, sokaságok vannak bennem.” – Walt Whitman: Ének magamról, 51. (Gáspár Endre fordítása)

[3] Alfred Bester: Tigris! Tigris! – Nemes István és F. Nagy Piroska fordítása

[4] William Shakespeare: Hamlet (Arany János fordítása)

TARTALOM

- ELŐHANG

- I. RÉSZ

- EGY

- KETTŐ

- HÁROM

- NÉGY

- ÖT

- HAT

- HÉT

- NYOLC

- KILENC

- TÍZ

- TIZENEGY

- II. RÉSZ

- TIZENKETTŐ

- TIZENHÁROM

- TIZENNÉGY

- TIZENÖT

- TIZENHAT

- TIZENHÉT

- TIZENNYOLC

- TIZENKILENC

- III. RÉSZ

- HÚSZ

- HUSZONEGY

- HUSZONKETTŐ

- HUSZONHÁROM

- HUSZONNÉGY

- HUSZONÖT

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

- JEGYZETEK

Tartalom

ELŐHANG

I. RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

II. RÉSZ

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

III. RÉSZ

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK

Table of Contents

ELŐHANG

I. RÉSZ

EGY

KETTŐ

HÁROM

NÉGY

ÖT

HAT

HÉT

NYOLC

KILENC

TÍZ

TIZENEGY

II. RÉSZ

TIZENKETTŐ

TIZENHÁROM

TIZENNÉGY

TIZENÖT

TIZENHAT

TIZENHÉT

TIZENNYOLC

TIZENKILENC

III. RÉSZ

HÚSZ

HUSZONEGY

HUSZONKETTŐ

HUSZONHÁROM

HUSZONNÉGY

HUSZONÖT

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

JEGYZETEK