A lázadás hangjai (V)
Author: John Scalzi
Date: 0101-01-01T00:00:00+00:00
Publisher: szs

John Scalzi: The Human Division

Copyright © 2013 by John Scalzi

„After the Coup” © by John Scalzi

Fordította: Pék Zoltán, Farkas István

ELSŐ EPIZÓD
A B csapat

ELSŐ RÉSZ

I.

Amikor a Polk kapitánya meghívta a hajóhídra, ahol végignézheti az ugrást a Danavar-rendszerbe, Sara Bair nagykövet tisztában volt azzal, hogy a protokoll értelmében nemet illene mondania a meghívásra. A kapitánynak lesz éppen elég dolga, ő csak útban lenne, és az ugrás különben sem egy nagy látvány. Amikor a Polk átugrik több tucat fényévet a galaxisnak ebben a karjában, az ember csupán annyit észlel, hogy a csillagok kissé elmozdultak. A hídon amúgy is csak képernyőn lehet követni, nem az ablakon keresztül. Basta kapitány puszta formalitásból hívta meg, és olyan biztos volt a nemleges válaszban, hogy már elő is készített egy kis fogadást a nagykövetnek és kíséretének az ugrás alkalmából a hajó apró és általában üres megfigyelőfedélzetén, amelyet a raktér fölé szorítottak be.

Bair nagykövet tisztában volt azzal, hogy a protokoll értelmében nem kellene elfogadnia a meghívást, de nem érdekelte. A Gyarmati Szövetség diplomáciai testületében töltött huszonöt év alatt még soha nem lépett csillaghajó hídjára, és nem tudta, mikor kap legközelebb ilyen meghívást, és a protokolltól függetlenül azon a véleményen volt, hogy ha az ember meghív valakit valahová, készüljön fel arra, hogy a meghívást elfogadják. Ha az utchékkel való tárgyalása jól megy, márpedig a dolgok jelen állása szerint nincs ok az ellenkezőjére gyanakodni, senkit sem fog érdekelni a hagyományoknak ez az apró semmibevétele.

Úgyhogy le van ejtve, elmegy a hídra.

Ha Basta kapitányt bosszantotta is, hogy Bair elfogadta a meghívást, nem mutatta. Öt perccel az ugrás előtt Evans hadnagy felvezette a nagykövetet és az asszisztensét, Brad Robertset a hídra; a kapitány pár pillanatra elhagyta posztját, és röviden, de udvariasan üdvözölte őket a hídon. Miután ezt a kötelességét teljesítette, újra az ugrás előkészületeire koncentrált. Evans hadnagy ismerte a végszavát, és egy sarokba terelte Bairt és Robertset, ahol anélkül szemlélődhettek, hogy zavartak volna.

– Ismeri az ugrás elvét, nagykövet asszony? – érdeklődött. A küldetés időtartamára Evans lett a Polk protokolltisztje, kapcsolattartó a diplomaták és a hajó legénysége között.

– Annyit értek belőle – felelte Bair –, hogy vagyunk valahol az űrben, aztán bekapcsolják a hajtóművet, és csodával határos módon máris máshol vagyunk.

Evans mosolygott.

– Nem csoda ez, asszonyom, hanem fizika. Olyan komoly fizika, hogy kívülről már mágiának látszik. Úgy viszonyul a relativisztikus fizikához, mint a relativisztikus fizika a newtoni fizikához. Vagyis két lépéssel túl van a mindennapi emberi tapasztalaton.

– Vagyis igazából nem szegjük meg a fizika törvényeit? – kérdezte Roberts. – Mert én akárhányszor egy galaxist átugró hajóra gondolok, szinte magam előtt látom, ahogy Albert Einstein rendőregyenruhában megbírságolja.

– Nem szegünk meg semmilyen törvényt. Az történik, hogy szó szerint kihasználunk egy kiskaput – mondta Evans, majd belevágott az ugrás részletesebb fizikai magyarázatába. Roberts bólogatott, és le nem vette a szemét Evansról, de az arcán halvány mosoly játszott, és Bair pontosan tudta, hogy neki jelez. Azt üzente vele, hogy éppen a főfeladatát végzi, vagyis elvonja Bairtől azokat az embereket, akik értelmetlen csevegést akarnak folytatni vele, hogy Bair arra koncentrálhasson, amiben jó: odafigyelhessen a környezetére.

Ez a környezet most egyáltalán nem volt imponáló. A Polk egy fregatt volt – Bair biztos volt abban, hogy Evans meg tudná mondani, pontosan milyen, de még nem akarta a férfi figyelmét magára vonni –, ennek megfelelően a hajóhídja szerény: két asztalsor monitorokkal; egy kissé emelt dobogó a kapitánynak és a műveleti tisztnek; valamint két nagy monitor, amelyre információkat hívhattak elő, vagy ha úgy akarták, a kinti látképet. Jelenleg egyik monitor sem élt, a híd személyzete a saját képernyőire összpontosított, miközben Basta kapitány és a műveleti tisztje mormolva járkált közöttük.

Körülbelül annyira volt izgalmas látvány, mint a száradó festék. Pontosabban annyira volt izgalmas, mint egy magasan képzett csoportot figyelni, akik olyasmit csinálnak, amit több százszor végrehajtottak már minden dráma vagy incidens nélkül. És noha Bair a diplomáciában töltött éveknek köszönhetően tisztában volt azzal, hogy ritkán lenyűgöző látvány, amikor profik végzik a munkájukat, mégis kissé csalódott arcot vágott. A dramatizált filmek ennél azért akciódúsabb jelenetre készítették fel. Észre sem vette, hogy felsóhajt.

– Nem erre számított, asszonyom? – fordult a nagykövet felé Evans.

– Nem tudtam, mire számítsak – felelte Bair. Bosszús volt magára, amiért hangosan sóhajtott, és igyekezett palástolni a bosszúságát. – A híd csendesebb, mint gondoltam.

– A hajóhíd legénysége régóta együtt dolgozik. És ne feledje el, hogy belül áramlanak az információk. – Bair erre felvont szemöldökkel nézett Evansra, aki elmosolyodott, és egyik ujjával a homlokára koppintott.

Ja, tényleg, gondolta Bair. Basta kapitány és a híd legénysége mind a Gyarmati Véderő kötelékének tagjai. Ez pedig azt jelentette, hogy feltűnő, genetikailag előidézett zöld bőrszín és fiatalos külső mellett mindegyikük agyában egy AgyGép lapult. A GYV tagjai az AgyGép révén tudnak beszélni és adatokat megosztani egymással, nem kell hozzá használni a szájukat. A mormolás azonban azt jelezte, hogy ennek ellenére használták, legalábbis időnként. A GYV tagjai valaha hétköznapi emberek voltak, zöld bőr és beültetett számítógép nélkül, márpedig a megszokás nagy úr.

Bairnek, aki az Erie bolygón született, és az utóbbi húsz évet a Gyarmati Szövetség anyabolygójától, a Főnixtől távol állomásozva töltötte, nem volt se zöld bőre, se számítógép a fejében. Diplomáciai utazásai alatt azonban sok időt töltött GYV-katonákkal, az ő szemében ezért nem lógtak ki különösebben azok közül, akikkel dolga akadt. Néha el is felejtette, hogy genetikailag tulajdonképpen egy lépéssel előrébb járnak.

– Egy perc az ugrásig – mondta hangosan a Polk műveleti tisztje. Bairnek beugrott egy név: Everett Roman. Roman elsőtiszt bejelentésétől eltekintve a hídon semmi nem változott; Bair gyanította, hogy a bejelentés az ő kedvükért történt. Bair tekintete a terem elején lévő nagy monitorokra ugrott. Sötétek maradtak.

– Roman elsőtiszt – mondta Evans, majd amikor a tiszt ránézett, a monitorok felé biccentett. A műveleti tiszt bólintott. A monitorok életre keltek, az egyiken egy csillagmező jelent meg, a másikon a Polk sematikus rajza.

– Köszönjük, Evans hadnagy – mondta halkan Bair. Evans elmosolyodott.

Roman elsőtiszt az ugrás előtti utolsó tíz másodpercet hangosan számolta vissza. Bair szeme a csillagokat mutató monitorra tapadt. Amikor Roman a nullához ért, a csillagok szabálytalanul elmozdultak. Bair tudta, hogy valójában nem mozdultak el, hogy ezek teljesen más csillagok. A Polk minden hűhó és zaj nélkül egyetlen pillanat alatt fényéveket tett meg.

Bair frusztráltan pislogott. Ha az ember fizikai eredményként gondol az imént történtekre, szédítő. Viszont élménynek...

– Akkor ennyi? – kérdezte Roberts rezignáltan.

– Ennyi – mondta Evans.

– Nem túl izgalmas.

– A nem túl izgalmas azt jelenti, hogy jól csináltuk – magyarázta Evans.

– És hol abban a móka? – viccelt Roberts.

– A móka mások dolga. A miénk a precizitás. Mi időben elvisszük oda, ahová menni akar. Vagy, mint ebben az esetben, idő előtt. Arra kértek bennünket, hogy hozzuk el magukat ide három nappal az utchék érkezése előtt. Itt vagyunk, kétszer olyan korán.

– Ha már itt tartunk – szólalt meg Bair. Evans feléje fordult.

A híd fedélzete vadul a három ember felé lendült.

Mindenki egyszerre kiabált a hídon, a hajóban esett kárt részletezték. Sérülés a hajótesten, áramkimaradás, áldozatok. Valami nagyon nem volt rendben a hajóval.

Bair felnézett, és látta, hogy a monitorokon megváltozott a kép. A hajó sematikus rajzán vörössel jelölt részek villogtak. A csillagok helyét a Polk háromdimenziós modellje vette át. Ez volt középen, a szélén pedig egy tárgy közeledett feléjük.

– Az mi? – kérdezte Bair Evanstól, aki éppen feltápászkodott.

Evans a képernyőre pillantott, és egy pillanatig nem válaszolt. Bair tudta, hogy az AgyGépétől szerez éppen információkat.

– Egy űrhajó.

– Utche? – kérdezte Roberts. – Kérjünk tőlük segítséget.

Evans a fejét rázta.

– Nem utche hajó.

– Akkor kicsodák? – kérdezte Bair.

– Nem tudjuk.

A monitorok felcsipogtak, aztán még egy rakás tárgy jelent meg a képernyőn, mind sebesen a Polk felé tartottak.

– Istenem – mondta Bair, és felállt. A legénység közeledő rakétákat jelentett.

Basta kapitány parancsot adott, hogy a rakétákat lőjék ki, majd Bair, pontosabban Evans felé fordult.

– Ezt a kettőt mentőkapszulába. Most azonnal.

– Várjon... – kezdte Bair.

– Nincs idő, nagykövet asszony – fojtotta bele a szót Basta. – Túl sok rakéta közeledik. Két percem van, hogy élve kijuttassam magukat a hajóról. Ne vesztegesse. – Visszafordult a legénységhez, és megparancsolta, hogy készítsék elő a fekete dobozt.

Evans megragadta Bair karját.

– Jöjjön, nagykövet asszony – mondta, és már húzta is le a hídról. Roberts követte őket.

Negyven másodperc múlva Evans belökte Bairt és Robertset egy kis dobozba, amelyben két apró ülés volt.

– Szíjazzák be magukat – kiabálta, hogy hallják. Az egyik ülés alá mutatott. – Vésztartalék élelem és víz. – Majd a másik ülés alá. – Újrahasznosító modul. Egyheti levegőjük van. Nem lesz baj.

– A stábom... – kezdte volna Bair.

– Most ültetik őket is kapszulákba – hadarta Evans. – A kapitány ugrószondát küld ki, hogy a GYV tudja, mi történt velünk. Mentőhajókat tartanak ugrótávolságban kifejezetten ilyen esetekre. Ne aggódjon. Szíjazzák be magukat. A kilövés elég durva lesz. – Kihátrált a kapszulából.

– Sok szerencsét, Evans! – mondta neki Roberts. Evans fintorgott, ahogy a kapszula lezáródott. Öt másodperc múlva a kapszula kilőtte magát a Polkról. Bair úgy érezte, mintha gerincen rúgták volna, aztán beállt a súlytalanság. A kapszula túlságosan kicsi volt a mesterséges gravitációhoz.

– Mi az isten történt? – fakadt ki Roberts egy perc múlva. – A Polkot eltalálták, amint odaugrott.

– Valaki tudta, hogy jövünk.

– Bizalmas küldetés volt.

– Használd a fejed, Brad! – csattant fel Bair. – A mi részünkről bizalmas volt. De kiszivároghatott. A másik oldalon.

– Úgy gondolja, hogy az utchék csapdába csaltak?

– Nem tudom. Ugyanolyan helyzetben vannak, mint mi. Ugyanannyira szükségük van erre a szövetségre, mint nekünk. Semmi értelme, hogy elhúzzák a mézesmadzagot a Gyarmati Szövetség orra előtt egy ilyen húzásért. Semmit nem nyernek azzal, ha megtámadják aPolkot. Egy GYV-hajó megsemmisítése ellenséges cselekménynek számít.

– A Polk talán visszaveri őket – vélte Roberts.

– Te is hallottad Basta kapitányt. Túl sok a rakéta. És a Polk is sérült.

– Akkor reméljük, hogy legalább a mieink eljutottak a kapszulákig.

– Nem hiszem, hogy a kapszulákhoz vitték őket.

– De Evans azt mondta...

– Evans azt mondta, amit hallani akartunk. El kellett küldenie minket a hajóról.

Roberts elhallgatott.

Percek múltán megszólalt:

– Ha a Polk ugrószondát küldött ki, az mikor éri el az ugrási távolságot? Egy nap?

– Nagyjából.

– Egy nap, hogy a hír megérkezzen, pár óra a felkészülésre, még pár óra, mire megtalálnak minket – számolgatott Roberts. – Vagyis két nap ebben a bádogdobozban. A legjobb esetben.

– Igen – értett egyet Bair.

– Aztán kikérdeznek bennünket. Nem mintha tudnánk bármit is arról, hogy ki és miért támadta meg a hajót.

– Amikor bennünket keresnek, egyúttal a Polk fekete dobozát is keresik majd. Abban benne lesz az összes adat a hajóról egész a pusztulása pillanatáig. Ha valamiből azonosítani tudják a támadó hajókat, akkor abból.

– Már ha a fekete doboz túléli a Polkot.

– Hallottam, ahogy Basta kapitány utasítja a legénységet a fekete doboz előkészítésére. Gondolom, ez azt jelenti, hogy mindent megtettek azért, hogy túlélje a hajót.

– Szóval a Polkból csak maga, én és a fekete doboz maradt.

– Azt hiszem.

– Jézusom – hüledezett Roberts. – Történt már hasonló magával?

– Volt már, hogy rosszul sült el egy küldetés – nézett körül a mentőkapszulában Bair –, de ilyen még nem. Ez az első.

– Reménykedjünk a legjobb változatban. Különben egy hét múlva rémes napok elé nézünk.

– A negyedik nap után majd felváltva lélegzünk.

Roberts erőtlenül nevetett, majd elhallgatott.

– Ne csinálja. Csak pocsékoljuk az oxigént.

Erre Bair is nevetni kezdett, majd meglepődött, ahogy a levegő hirtelen kifelé süvített a tüdejéből, kiszippantotta az űr vákuumja, amely beszökött a széthasadó kapszulába. Bair egy pillanatra látta asszisztense arckifejezését, majd a robbanás, amely széttépte a kapszulát, szilánkjaival őket is megölte. Nem volt utolsó gondolata, csak érezte, ahogy a levegő kiáramlik ajkai közül, és aztán a rövid, fájdalommentes nyomást, ahogy a nagyobb fémdarab átvág a testén. Utána még érzett egy kis hideget, majd meleget, aztán már semmit.

II.

Hatvankét fényévnyire a Polktól Harry Wilson hadnagy mereven állt egy tengerparti szirten, a Farnut bolygón, a Gyarmati Szövetség diplomáciai futárhajója, a Clarke több tagjával egyetemben. Gyönyörű verőfényes nap volt, meleg, de nem annyira, hogy az emberek izzadjanak hivatalos öltözetükben. A gyarmati diplomaták sorban álltak, velük szemben a farnuti diplomaták sora húzódott, végtagjaikon hivatali ékszerek pompáztak. Minden ember egy barokkosan díszített kancsót tartott, benne a Clarke-ról hozott vízzel. A sor elején mindkét faj tárgyalásokra delegált fődiplomatája állt: farnuti részről Ckar Cnutdin, és Ode Abumwe a gyarmatiaktól. Cnutdin éppen a pódiumon állt, és torokhangú farnuti nyelven beszédet mondott. Abumwe nagykövet oldalt állva feszült figyelemmel hallgatta, időnként bólogatott.

– Mit mond? – kérdezte a lehető leghalkabban a Wilson mellett álló Hart Schmidt.

– A szokásos duma a nemzetek és fajok közti barátságról – mondta Wilson. A Gyarmati Véderő egyedüli tagjaként a diplomaták között, AgyGépe révén csak ő tudta kapásból lefordítani a farnuti beszédét; a többieknek meg kellett elégedniük a farnuti fordítókkal. Az ünnepségen azonban csak egy volt jelen, aki Abumwe nagykövet mögött állt, és diszkréten a fülébe suttogott.

– A vége felé jár már? – kérdezte Schmidt.

– Miért kérded, Hart? – sandított a barátjára Wilson. – Annyira várod a következő részt?

Schmidt a vele szemben álló farnutira pillantott, és nem szólt semmit.

Cnutdin valóban a vége felé járt. A végtagjaival olyan mozdulatot végzett, ami a meghajlás farnuti megfelelője volt, és lelépett a pódiumról. Abumwe nagykövet meghajolt, és fellépett a pódiumra, hogy megkezdje beszédét. A fordító most odaállt Cnutdin mögé.

– Szeretném megköszönni Cnutdin kereskedelmi képviselőnek megindító szavait a nagyszerű nemzeteink között bimbózó barátságról – kezdte Abumwe, majd belevágott a saját megírt beszédébe. Akcentusa elárulta, hogy a gyarmatosítók első nemzedékéhez tartozik. A szülei Nigériából emigráltak a New Albion bolygóra, amikor ő még csecsemő volt; szülőhazája beszédének nyoma a New Albion-i kiejtéssel keveredve az amerikai Középnyugatra emlékeztette Wilsont, ahol ő felnőtt.

Nem olyan rég, hogy kicsit közelebb kerüljön a nagykövethez, megjegyezte Abumwénak, hogy a Clarke legénységéből csak ők ketten születtek a Földön, a többiek egész életüket a gyarmatokon töltötték. Abumwe erre összehúzta a szemét, és megkérdezte, ezzel mire céloz, majd dühösen faképnél hagyta. Wilson Schmidt barátjához fordult, aki megdöbbenve nézte végig a szóváltást, és megkérdezte tőle, mit csinált rosszul. Schmidt annyit mondott, hogy nézze meg a híreket.

Wilson így tudta meg, hogy a Föld és a Gyarmati Szövetség bizonytalan időre szétmegy, és valószínűleg a végleges válás felé tart. És így tudta meg, ki az oka a szakításnak.

Na, mindegy, gondolta Wilson, ahogy Abumwe a beszéde végére ért. Abumwe nem kedvelte meg őt, sőt, Wilson biztos volt abban, hogy a nagykövetnek nincs ínyére, hogy egy GYV-s van jelen a hajóján, még ha a műszaki tanácsadó viszonylag ártalmatlan formájában is. Schmidt viszont előszeretettel mutatott rá a tényre, hogy ebben nincs semmi személyes. Abumwe a jelek szerint senkit sem kedvelt. Vannak, akik egyszerűen nem szeretik az embereket.

Egy diplomatánál nem a legjobb vonás, gondolta Wilson, már nem először.

Abumwe lelépett a pódiumról, mélyen meghajolt Ckar Cnutdin felé, majd elvette a kancsóját, és bólintott a többi diplomatának. Cnutdin is jelzett az övéinek.

– Hajrá – morogta Schmidt Wilsonnak, majd előreléptek a farnutiak felé, azok pedig feléjük siklottak. Fél méterre egymástól mindkét sor megállt.

Az emberek, beleértve Abumwe nagykövet asszonyt is, ahogy begyakorolták, előrenyújtották a korsójukat.

– Vizet cserélünk – mondták, majd ünnepélyesen felfordították a kancsót, és a vizet a farnutiak lábához öntötték.

A farnutiak hörrenő hanggal feleltek, amit Wilson AgyGépe úgy fordított, hogy Vizet cserélünk, és a testük ballaszthólyagjában tárolt tengervizet az emberek arcába köpték. Minden embert sós, farnuti testhőmérsékletű víz borított be.

– Köszi – mondta Wilson a vele szemközt álló farnutinak. Az azonban már elfordult, és csukló hangot adott egy társának, miközben a sor feloszlott. Wilson AgyGépe lefordította.

Hála istennek, hogy vége. Mikor ebédelünk?

* * *

– Szokatlanul hallgatag vagy – jegyezte meg Schmidt, amikor a siklón visszafelé tartottak a Clarke-ra.

– Az életemen és a karmán elmélkedem – felelte Wilson. – Hogy mivel érdemeltem ki előző életemben, hogy egy idegen lény diplomáciai szertartás közben leköpjön.

– Azért van, mert a farnuti kultúra szorosan kötődik a tengerhez – magyarázta Shcmidt. – Szülőföldjük vizének kicserélésével jelképesen azt közlik, hogy a sorsunk immár össze van kötve.

– Emellett remek módja, hogy elterjesszék a himlőfarnuti megfelelőjét.

– Ezért kaptunk oltást – bólintott Schmidt.

– Legalább a fejére önthettem volna azt a kancsó vizet.

– Az nem lett volna túl diplomatikus.

– És hogy a képünkbe köptek, az igen? – emelkedett meg kissé Wilson hangja.

– Igen, mert ők így kötnek üzletet. Ahogy azt is tudják, hogy mi a különbség a között, hogy az ember beleköp a másik arcába, vagy vizet önt a fejére. Ezért találtuk ki ezt a megoldást, és mindenki egyetértett, hogy jelképesen elfogadható. A felderítőknek három hetükbe került megegyezni.

– Ennyi erővel abban is megegyezhettek volna, hogy a farnutiak kezet ráznak – vélte Wilson.

– Elvileg – értett egyet Schmidt. – Eltekintve attól az apróságtól, hogy nekünk nagyobb szükségünk van erre a kereskedelmi megállapodásra, mint nekik, vagyis mi vagyunk kénytelenek az ő szabályaik szerint játszani. Ezért tárgyalunk a Farnuton. Ezért fogadott el Abumwe nagykövet egy megállapodást, amely rövid távon kifejezetten veszteséges számunkra. Ezért álltunk ott, köptek le minket, és köszöntük meg.

Wilson a sikló eleje felé pillantott, ahol a nagykövet ült bizalmas tanácsadói körében. Schmidt ebbe a körbe nem tartozott bele, Wilson meg pláne. Hátul ültek, turistaosztályon.

– Szóval rossz alkut kötött?

– Arra kérték, hogy rossz alkut kössön – nézett a nagykövet felé Schmidt is. – A védőpajzsért cserébe, amelynek használtára mi tanítottuk meg őket, mezőgazdasági termékeket kaptunk. Gyümölcsöt. Nincs szükségünk a gyümölcseikre. Nem is tudjuk megenni a gyümölcseiket. Valószínűleg az egészből, amit adnak, etanolt csinálunk, vagy valami hasonló.

– Akkor minek fogadta el?

– Azt mondták, tekintsük mézesmadzagnak. Elhúzzuk a farnutiak előtt, hogy később jobb üzletet köthessünk velük.

– Fantasztikus. Alig várom, hogy megint leköpjenek.

– Nem fognak – dőlt hátra Schmidt. – Mert nem mi jövünk vissza.

– Ja, persze. Ti kapjátok a szar diplomáciai feladatot, és ha elvégeztétek az aljamunkát, valaki más aratja le a dicsőséget.

– Kissé szkeptikusan hangzik. Ugyan már, Harry. Elég régóta vagy már velünk. Láttad, mi történik. Olyan feladatokat kapunk, amik eleve nem fontosak, vagy ha mégis azok, és elcsesszük őket, minket lehet okolni, nem a parancsainkat.

– Ez melyik fajta volt? – kérdezett rá Wilson.

– Mindkettő. És a következő is ilyen lesz.

– Ezzel vissza is kanyarodtunk a karmámhoz.

– Biztos kiscicákat gyújtottál fel. Mi meg biztos ott voltunk veled, nyárssal a kezünkben.

– Annak idején, amikor beálltam a GYV-be, addig lőttük volna a farnutiakat, amíg meg nem adják, amit akarunk.

– Á, a régi szép idők – mondta szarkasztikusan Schmidt, majd vállat vont. – Az akkor volt. Most meg most van. Elvesztettük a Földet, Harry. Meg kell tanulnunk ezzel együtt élni.

Wilson hallgatott egy sort.

– Pokoli egy lecke lesz.

– Igazad van. Örülj, hogy nem te vagy a tanár.

III.

~ Beszélnünk kell ~ üzente Abel Rigney ezredes Liz Egan ezredesnek, a külügyminiszter GYV-összekötőjének. A nő irodája felé tartott a Főnix Állomáson.

~ Most nem nagyon érek rá ~ üzente vissza Egan.

~ Fontos ~ üzente Rigney.

~ Amit most csinálok, az is fontos ~ felelte Egan.

~ Ez még fontosabb ~ küldte Rigney.

~ Miért nem ezzel kezdted? ~ felelte Egan.

Rigney elmosolyodott.

~ Két perc múlva az irodádban vagyok.

~ Én viszont nem ott vagyok ~ küldte Egan. ~ Gyere a Külügyminisztérium konferencia-központjába. A hetes előadóba.

~ Mit csinálsz ott? ~ üzente Rigney.

~ Gyerekeket ijesztgetek ~ felelte Egan.

Három perc múlva Rigney besurrant a hetes előadó hátsó ajtaján. Az elsötétített termet a Gyarmati Szövetség közepes beosztású diplomatái töltötték meg. Rigney leült az egyik hátsó sorba, és végigpásztázta az arcokat. Mindenki komornak látszott. Lent, az előadóterem elején Egan ezredes állt, mögötte egy kivilágítatlan, háromdimenziós képernyő.

~ Itt vagyok ~ üzente Rigney.

~ Akkor látod, hogy dolgozom ~ válaszolt a nő. ~ Fogd be, és adj egy percet.

Egan éppen az egyik diplomatát hallgatta, aki kissé leereszkedő hangvételben mondta a magáét, ahogy a közepes beosztású diplomaták csinálják, amikor olyasvalakivel van dolguk, akit maguk alatt állónak vélnek. Rigney tudta, hogy Egan annak idején egy jelentős médiabirodalom vezérigazgatója volt, ezért hátradőlt, hogy élvezze a műsort.

– Nem vitatom, hogy megváltozott helyzetünk kihívást jelent – mondta a diplomata –, de nem vagyok meggyőződve arról, hogy olyan megoldhatatlan a helyzet, mint azt ön felvázolta.

– Valóban, Mr. DiNovo? – mondta Egan.

– Valóban – mondta a DiNovo nevű diplomata. – Az emberi faj mindig is kisebbségben volt idekint, mégis sikerült nagyjából megőrizni a pozíciónkat. Apró, bár fontos részletek változtak meg ezúttal, de a döntő tényezők jobbára ugyanazok maradtak.

– Igazán? – Egan mögött életre kelt a monitor, és egy lassan forgó csillagmezőt mutatott, amelyben Rigney a helyi csillagközi környezetet ismerte fel. Több csillag kéken villogott. – Csak az ismétlés kedvéért: itt vagyunk. Ez azoknak a csillagrendszereknek a halmaza, ahol emberlakta bolygó található. A Gyarmati Szövetség. Az összes többi olyan csillagrendszer, ahol más intelligens, űrjáró faj él. – A csillagmező vörösen kezdett vibrálni, ahogy több ezer csillag átszíneződött.

– Ez a helyzet nem különbözik attól, amivel eddig is dolgunk volt – mondta a DiNovo nevű diplomata.

– Téved. Ez a térkép félrevezető, és maga, Mr. DiNovo, a jelek szerint nincsen ennek tudatában. A vörös csillagok régebben több száz különálló fajt jelképeztek, akik az emberhez hasonlóan vagy harcoltak, vagy megegyeztek azokkal a fajokkal, akikkel találkoztak. Voltak erősebb fajok, voltak gyengébbek, de egyik sem bírt jelentős erőbéli vagy taktikai fölénnyel a többi felett. Túl sok civilizáció állt közel egymáshoz a fejlettségi szintet tekintve ahhoz, hogy a hatalomért való küzdelemben bármelyik is hosszú távú előnyre tegyen szert.

– Ez pedig kapóra jött nekünk – folytatta Egan –, mert volt egy előnyünk, amivel mások nem rendelkeztek. – Mögötte élesebben felizzott az egyik kék rendszer, amely kissé el volt szigetelve a többi emberlakta rendszertől. – Ott volt nekünk a Föld, amely két alapvető dologgal látta el a Gyarmati Szövetséget: gyarmatosítókkal, akikkel gyorsan be tudtuk népesíteni az elfoglalt bolygókat, és katonákkal, akikkel megvédhettük az elfoglalt bolygókat, és további világokat hódíthattunk meg. A Föld mindkettővel ellátta a Gyarmati Szövetséget, méghozzá erején felül. Ez tette lehetővé, hogy a Gyarmati Szövetség stratégiai és taktikai előnyhöz jusson, és az emberiség így került közel ahhoz, hogy felforgassa az űrnek ebben a régiójában uralkodó politikai rendet.

– Ezeket az előnyöket továbbra is kiaknázhatjuk... – kezdte volna DiNovo.

– Ismét téved – fojtotta bele a szót Egan. – Ugyanis két lényeges dolog megváltozott. Először is ott a Konklávé. – A vörös csillagok kétharmada sárgára változott. – A Konklávét négyszáz olyan faj alapította, akik előtte harcban álltak egymással, de most már egyetlen nagy politikai entitásként működnek, miáltal a Konklávé képes a politikáját a puszta tömegével érvényre juttatni. A Konklávé nem engedi a tagjai közé nem lépett fajoknak, hogy további gyarmatosítást végezzenek, azt viszont nem akadályozza meg, hogy ezek a fajok egymásra támadjanak erőforrásokért, biztonsági célzattal vagy csak egy régi adósság törlesztéseképpen. Vagyis a Gyarmati Szövetség világaira és hajóira továbbra is kétszáz idegen faj pályázik.

– A második dolog a Föld. A Roanoke gyarmat korábbi vezetőinek, John Perrynek és Jane Sagannak köszönhetően a Föld egy időre biztosan felfüggesztette kapcsolatait a Gyarmati Szövetséggel. Az ott lakók immár azt hiszik, hogy évtizedekig visszatartottuk a bolygó politikai és technológiai fejlődését csak azért, hogy telepeseket és katonákat kaphassunk. A valóság ennél sokkal összetettebb, de mint a legtöbb ember, a földiek is az egyszerű választ preferálják. A legegyszerűbb válasz pedig az, hogy a Gyarmati Szövetség átcseszte őket. Nem bíznak bennünk. Nem akarnak közösködni velünk. Talán még évekig nem.

– Éppen arra célzok, hogy még a Föld nélkül is megvannak az előnyeink – mondta nyomatékosan DiNovo. – A Gyarmati Szövetség népessége több milliárdra rúg, akik többtucatnyi, erőforrásokban gazdag bolygón élnek.

– És maga szerint ezek a gyarmatok adják majd azokat a telepeseket és katonákat a Gyarmati Szövetségnek, akiket eddig a Földről kapott? – kérdezte Egan.

– Nem mondom, hogy önként és dalolva, de igen.

– Rigney ezredes – szólította meg bajtársát Egan, miközben a szemét le nem vette DiNovóról.

– Igen – válaszolt Rigney meglepődve. Az egész teremben feléje fordultak a fejek.

– Minket annak idején együtt toboroztak.

– Úgy van – bólintott Rigney. – Az Amerigo Vespuccin találkoztunk. Az vitt bennünket a Földről a Főnixre. Tizennégy éve.

– Emlékszik, hány újonc volt a Vespuccin? – kérdezte Egan.

– Emlékszem, hogy a GYV képviselője azt mondta, ezertizenöten vagyunk – felelte Rigney.

– Hányan vagyunk még életben?

– Nyolcvankilencen – vágta rá Rigney. – Azért tudom ilyen pontosan, mert a múlt héten egyikünk meghalt, és értesítést kaptam róla. Darren Reith őrnagy.

– Az kilencvenegy százalékos halálozási arány tizennégy év alatt – fordította le számokra Egan.

– Azt hiszem. A GYV azt a hivatalos statisztikát mondja az újoncoknak, hogy tíz év alatt a halálozási arány hetvenöt százalék. Tapasztalatom szerint ez a becslés alacsony. Tíz év szolgálat után az ember kiléphet, de sokan maradunk. – Mert ki akar megint megöregedni, gondolta Rigney, de nem mondta ki.

– Mr. DiNovo – fordult újra a diplomata felé Egan –, ha jól tudom, maga a Rus gyarmatról való. Így van?

– Igen – felelte DiNovo.

– A Rust a teljes százhúsz éves történelme folyamán még sosem kérték meg arra, hogy katonákat adjon a Gyarmati Szövetségnek. Maga szerint mit szól majd a szülőhazája, ha a Gyarmati Szövetség közli vele, hangsúlyozom, nem kéri, hanem közli, hogy évente százezer lakosnak be kell állni a Gyarmati Véderőkbe, és hogy a tízévnyi szolgálat végére hetvenöt százalékuk halott lesz? Mondja el nekem, mit szólnak a Rus polgárai, ha megtudják, hogy a katonák egyik feladata elnyomni a lázadókat a gyarmaton, és hogy ez gyakrabban megtörténik, mint azt a Gyarmati Szövetség elismeri? Hogyan fognak a Rusról toborzottak a saját népükre lőni? Megteszik? Maga megtenné, Mr. DiNovo? Az ötvenes évei elején jár, uram. Nincs messze a GYV szolgálati korhatárától. Kész harcolni és meghalni a Gyarmati Szövetségért? Mert az a bizonyos előny, amiről beszélt, az maga, uram.

DiNovo erre nem tudott mit felelni.

– Egy hónapja tartom ezt az előadást diplomatáknak – fordult a hallgatósága felé Egan. – Minden előadáson akad olyasvalaki, mint Mr. DiNovo, aki azt mondja, hogy a helyzet nem is olyan rémes. Pedig tévednek. A Gyarmati Véderő elképesztő számú katonát veszít évente, idestova több mint kétszáz éve. Fejlődő gyarmataink nem tudnak maguktól elég gyorsan nőni ahhoz, hogy pusztán a méretük alapján elkerüljék a kihalást. A Konklávé létrejötte annyira megváltoztatta az emberiség életben maradásának esélyeit, hogy azt el sem tudják képzelni. A Gyarmati Szövetség azért maradt fenn, és azért virágzott, mert kiaknázta a Föld kínálta emberanyag-utánpótlást. Ez többé nem áll rendelkezésünkre, és nincs időnk a Gyarmati Szövetség rendszerén és népességén belül kitermelni.

– Akkor mennyire rossz a helyzet? – szaladt ki Rigney száján a kérdés, amivel még magát is meglepte.

Egan rápillantott, majd újra a hallgatóságra nézett.

– Ha a dolgok így folytatódnak, a GYV halálozási arányát alapul véve három év múlva már nem lesz elég emberünk megvédeni a gyarmatokat más fajok támadásától és fajirtó agressziójától. Becsléseink szerint utána öt-nyolc éven belül a Gyarmati Szövetség mint politikai entitás összeomlik. A Gyarmati Szövetség védelmező struktúrája nélkül az összes megmaradt emberlakta bolygót húsz éven belül megtámadják és megsemmisítik. Vagyis, hölgyeim és uraim, ettől a pillanattól számítva az emberi faj harminc évre van a kihalástól.

A teremre halotti csend telepedett.

– Nem azért mondom ezt, hogy most hazarohanjanak és megöleljék a gyerekeiket – folytatta Egan. – Azért mondom ezt, mert majdnem kétszáz éven át a Külügyminisztérium a Gyarmati Szövetség féregnyúlványa volt, az agresszív védelmi és terjeszkedési stratégia toldaléka. – DiNovóra bámult. – Egy zsíros állás, ahová a középszert be lehet nyomni, mert nem tehet különösebb kárt. Nos, ez mostantól megváltozik. A Gyarmati Szövetség nem élhet tovább úgy, ahogy eddig. Nincsenek meg a forrásaink, és nincsen emberanyagunk. Ettől a pillanattól kezdve a Külügyminisztériumnak két célja van. Egy: visszaterelni a Földet az akolba, mindkettőnk javára. Kettő: amikor csak lehet, kerülni a konfliktust a Konklávéval és a tagságán kívül álló idegen fajokkal. Erre a legjobb mód a diplomácia.

– Ez pedig azt jelenti, hölgyeim és uraim, hogy mostantól a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériuma kulcsfontosságú intézménnyé lép elő. És maguknak, barátaim, mostantól kezdve alaposan meg kell dolgozniuk a pénzükért.

* * *

– Mindig úgy lealázod a nagyhangúakat, ahogy DiNovót? – kérdezte Rigney. A hetes előadó kiürült, miután a diplomaták egymás közt dörmögve kicsoszogtak. Egannal a monitor közelében álltak, amely magától kikapcsolt.

– Általában – vont vállat a nő. – DiNovo igazából szívességet tett nekem. Minden ilyenre, aki van olyan hülye, hogy kinyitja a száját, ötven másik jut, aki tartja a bagólesőjét, és elereszti a füle mellett, amit mondok. Így legalább mindegyik veszi az üzenetet. Talán kicsivel többen fel is fogják, amit mondok.

– Szerinted tényleg ilyen középszerűek?

– Nem mind, csak a legtöbbjük. Azok biztos, akikkel nekem van dolgom. – Egan az üres előadóra intett. – Ezek az emberek fogaskerekek. Csak állomásoznak itt, tologatják az aktákat. Ha csak kicsit is jól csinálnák, amit csinálnak, már kint lennének a világban. A kintiek az A csapat. Sőt, még a B csapat is kint van. Ezek itt a C-től a K-ig tartó csapatok.

– Akkor nem fogsz örülni annak, amit mondani akarok. Az egyik A csapatod eltűnt.

Egan összeráncolta a homlokát.

– Melyik?

– Bair nagykövet stábja – felelte Rigney, majd hozzátette: – Plusz az egyik fregattunk, a Polk.

Egan hallgatott egy pillanatig, amíg a hírt emésztette.

– Mikor történt? – kérdezte végül.

– Két napja nem indítottak ugrószondát a Polkról.

– És csak most mondod?! – csattant fel Egan.

– Hamarabb mondtam volna, de te gyerekeket akartál ijesztgetni. Különben meg a két nap szondacsend bevett kivárási időriasztás előtt. Főleg ilyen küldetésnél, ami elvileg titkos. Amint meggyőződtünk arról, hogy letelt a két nap adásszünet, már jöttem is.

– Mit talált a mentőcsapat?

– Nem ment mentőcsapat – mondta Rigney, és olvasott Egan arckifejezéséből. – Már azt is nehéz volt elérni, hogy katonai fregatt menjen ki a feladatra. Ha az utche küldöttség arra érkezik, hogy több hadihajó van a térségben, de egyiken sincs diplomata, lőttek az egésznek.

– Akkor felderítőszondák mentek?

– Azok. Minden eredmény előzetes, mert csak most értek oda, de egyelőre nem találnak semmit.

– Jó rendszerbe küldtétek őket?

– Ne már, Liz.

– Nem árt megkérdezni.

– Jó rendszerbe küldtük őket – mondta Rigney. – A Polkot is jó rendszerbe küldtük. Az utchék a Danavar-rendszerben akartak találkozni.

Egan bólintott.

– Ahol csak gázóriások és légkör nélküli holdak vannak. Ott senki nem keresné őket. Tökéletes hely titkos tárgyalásra.

– A jelek szerint nem volt elég titkos – jegyezte meg Rigney.

– Feltételezitek, hogy a Polk szerencsétlenül járt?

– A fregattjaink nem szoktak csak úgy elpárologni. De akármi vagy akárki tette, már nincs a Danavar-rendszerben. Nincs ott más, csak bolygók, holdak meg egy nagy sárga csillag.

– Elmondtuk az utchéknak? – kérdezte Egan.

– Senkinek nem mondtunk semmit. A parancsnokságon kívül te tudtad meg először. Még a főnöködnek sem árultuk el, hogy eltűnt a csapata. Gondoltuk, majd te elmondod neki.

– Kösz – fintorgott Egan. – De az utchéknak csak feltűnt, hogy senki nem tárgyal velük fegyverszünetről?

– A Polk három nappal korábban ért oda.

– Miért?

– Állítólag azért, hogy Bair stábjának legyen ideje felkészülni, távol a Főnix Állomás nyüzsgésétől.

– És valójában? – kérdezett rá Egan.

– Valójában azért, hogy katonailag készen álljunk egy azonnali kivonulásra, ha szükséges.

– Ez elég drasztikus feltételezés – jegyezte meg Egan.

– Ha emlékszel, az utchék az elmúlt öt ütközetből háromszor vertek ronggyá bennünket. Csak mert ők kerestek bennünket a fegyverszünettel, még nem jelenti, hogy bízhatunk is bennük.

– És szerintetek az utchék nem jöttek rá, hogy a GYSZ nem bízik bennük?

– Biztos, hogy rájöttek – hagyta rá Rigney. – Részben, mert tudattuk velük, hogy korábban érkezünk. A főnököd írta alá a fedősztorit, de azért nem tartjuk hülyének az utchékat. Azzal, hogy taktikai előnyt adtak nekünk, azt jelezték, hogy akarják az egyezséget.

– Megfontoltátok a lehetőséget, hogy a Polkot az utchék szedték le? – kérdezte Egan.

– Hogyne fontoltuk volna. De ugyanolyan nyíltak velünk, mint mi velük, és amiben meg nem nyíltak, arra ott vannak a kémeink. Ilyesmiről tudtunk volna. Nem tettek semmi olyat, ami arról árulkodna, hogy szerintük rendkívüli dolog történt. A diplomataegységük aKaligm nevű hajón van, egy napra az ugrási távolságtól.

Egan erre nem mondott semmit, csak bekapcsolta a képernyőt. A Főnix Állomás lebegett rajta, az alatta lévő Főnix bolygó nyúlványaként. Az állomástól távolabb GYV- és kereskedelmi hajók lebegtek, a nevük kis buborékban látszott a monitoron. A kép ekkor távolodni kezdett, a Főnix Állomás és bolygó egyetlen pöttyé olvadt össze, ahogy az a több ezer hajó is, amely a Gyarmati Szövetség fővárosába érkezett, vagy onnét indult útjára. A kép megint távolított, és tucatnyi hajó bukkant fel rajta, amelyek a tér-idő egy megfelelően lapos pontjához tartottak éppen ugrásra. Egan néhányról információkat hívott le, legénységi listák futottak a képernyőn.

– Oké, feladom – mondta percek múlva Rigney. – Áruld el, mit csinálsz.

– Bair nagykövet nincs az A listánkon – mondta Egan a neveket nézve. – Az A plusz listánkon van. Ha őt szemelték ki a tárgyalásra, akkor ez a küldetés tényleg fontos, nem csak egy szigorúan titkos diplomáciai hereverés.

– Oké. És?

– És te nem ismered Galeano külügyminisztert úgy, ahogy én. Ha azzal megyek be az irodájába, hogy az egyik legjobb diplomatája és annak egész stábja nagy valószínűséggel halott, és ennek megfelelően a küldetés kudarcot vallott, ráadásul kivitelezhető tartalék terv sincs, akkor nagyon csúnya világ lesz. Én mindenképpen elveszítem az állásomat, de te is elveszíted, mert hírnök voltál, és a külügyminiszter mindent el fog követni azért, hogy olyan helyre küldjenek bennünket, ahol a várható élethosszunkat homokórával lehet mérni.

– Kellemes ember – mondta Rigney.

– Csodálatos ember, amíg ki nem akasztod. – A képernyőn sorjázó hajók és legénységi listák megtorpantak az egyik hajónál. – Tessék.

Rigney odanézett.

– Ez mi?

– Ez a B csapat.

– A Clarke? Nem ismerem ezt a hajót.

– Nem kiemelt diplomáciai feladatokra használják. A fődiplomata egy Abumwe nevű nő. – A képernyőn egy sötét bőrű, komoly női arc képe jelent meg. – A legjelentősebb tárgyalása a Korbákkal volt pár hónapja. Lenyűgözte őket azzal, hogy a hajón állomásozó GYV-katona megverekedett az egyik katonájukkal, és diplomáciailag jelentős vereséget szenvedett.

– Ez érdekes.

– Az, bár nem kizárólag az ő érdeme. – Egan két ember képét hívta még elő. Az egyikük zöld volt. – A harcot a helyettese szervezte, Hart Schmidt. Küzdeni Harry Wilson hadnagy küzdött.

– Miért éppen ők? Miért ezek a megfelelő emberek arra, hogy átvegyék a küldetést?

– Két okból. Egy: Abumwe már járt az utchéknál egy másik misszióban három éve. Akkor semmi nem lett a dologból, de van velük tapasztalata. Vagyis gyorsan meg lehet vele értetni a helyzetet. Kettő – mutatta meg a Clarke-ot az űrben. – A Clarke tizennyolc órára van az ugrási ponttól. Abumwe és az emberei még az utchék előtt odaérhetnek a Danavar-rendszerbe, aztán lebonyolíthatják a tárgyalást, vagy előkészíthetnek egy új megbeszélést. Nincs más diplomatacsapat, ami időben odaérne.

– Azért küldjük a B csapatot, mert az mégis több, mint a semmi – foglalta össze Rigney.

– Abumwéék nem ügyetlenek, csak első körben nem őket választanánk – pontosított Egan. – Most viszont nincs választásunk.

– Értem. Szóval akkor tényleg ezt akarod beadni a főnöködnek.

– Hacsak nincs jobb ötleted.

– Nem igazán – mondta Rigney, majd a homlokát ráncolta. – Habár...

– Mi az?

– Mutasd meg azt a katonát megint.

Egan visszahívta a képernyőre Harry Wilson hadnagy képét.

– Mi van vele?

– Még mindig a Clarke-on van?

– Ott. Műszaki tanácsadó. Volt a Clarke-nak néhány útja, ahol a katonai technológia és a fegyverzettechnika is szerepet kapott a tárgyalásban. Azért van ott, hogy kiképezze az embereket az eszközök kezelésére. Miért?

– Azt hiszem, tudom már, hogyan tudjuk beadni a B csapatot Galeano külügyminiszternek – mondta Rigney. – Nem mellesleg az én főnökeimnek is.

IV.

Wilson jól látta, milyen képet vágott Schmidt, amikor észrevette őt Abumwe nagykövet tárgyalójának ajtajában.

– Ennyire azért ne lepődj meg – mondta neki szárazon.

– Bocs. – Schmidt félreállt, hogy beengedje a Clarke diplomáciai kontingensének tagjait.

Wilson legyintett.

– Semmi gond, ilyen korán általában tényleg nem vonnak be a dologba.

– Tudod, miről van szó?

– Hadd ismételjem meg: ilyen korán általában nem vonnak be a dologba.

– Értem. Mehetünk?

Mindketten beléptek.

A tárgyaló apró helyiség volt, ahogy minden a Clarke-on. Az asztalnál lévő nyolc hely már elkelt, Abumwe nagykövet rövidlátón pislogott a belépő Schmidtre és Wilsonra. Vele szemben a falnál álltak meg.

– Most, hogy mind itt vagyunk – kezdte a nő, nyomatékosan a két férfira pillantva –, akár kezdhetjük is. A Külügyminisztérium a maga végtelen bölcsességében úgy döntött, hogy Vinnedorgban nincs ránk tovább szükség.

Az asztal körül felnyögtek.

– Ezúttal kinek adják a munkánkat? – kérdezte Rae Sales.

– Senkinek. A feletteseink láthatólag abban a hitben élnek, hogy a tárgyalások Gyarmati jelenlét nélkül, maguktól is lebonyolódnak.

– Ennek semmi értelme – mondta Hugh Fucci.

– Köszönöm, hogy felvilágosított, Hugh – nézett rá Abumwe. – Magamtól nem jöttem volna rá.

– Elnézést, nagykövet asszony – visszakozott Fucci. – Úgy értettem, hogy majdnem egy éve dolgozunk már ezen. Nem értem, miért zökkentenek ki bennünket, és akasztják meg a tárgyalások lendületét.

– Ezért van ez a kis megbeszélés – mondta Abumwe, majd bólintott Hillary Drolet-nek, aki megnyomta a kommunikátorát. – Ha megnézik a postájukat, információt találnak benne az új megbízásunkról.

Az asztal körül ülők és Schmidt a kommunikátorukra néztek; Wilson az AgyGépével konzultált, majd miután megtalálta a dokumentumot a bejövő üzenetek között, letöltötte a látómezeje alsó részébe.

– Az utchék? – szólalt meg egy perc múlva Nelson Kwok. – Tárgyalt már velük valaha is a GYSZ?

– Én jártam náluk egy csapattal három éve, mielőtt ide küldtek – mondta Abumwe. – Akkor nem jutottunk semmire. De ezek szerint szép csendben majd’ egy éve tárgyalunk már velük.

– Ki vezette a tárgyalásokat? – kérdezte Kwok.

– Sara Bair – felelte Abumwe.

Wilsonnak feltűnt, hogy a név hallatán mindenki a nagykövetre néz. Akárki is ez a Sara Bair, igazi sztár lehet.

– Miért száll ki a tárgyalásból? – kérdezte Sales.

– Meg nem tudnám mondani, de az embereivel együtt kiszáll, mi meg beszállunk.

– Úgy kell neki – mondta Fucci, és Wilson látta, hogy a többiek mosolyognak az asztal körül. Ezek szerint Bair csapnivaló helyettesének lenni is jobb, mint a Clarke eredeti feladatát teljesíteni. Wilson nem először gondolkodott el azon, milyen sors hozta őt a Clarke nem igazán szerethető lúzerei közé. Észrevette viszont, hogy az egyetlen, aki nem mosolyog azon, hogy át kell venni az utche tárgyalásokat, az maga Abumwe.

– Sok információ van ebben a csomagban – jegyezte meg Schmidt. A kommunikátor képernyőjén pörgette a szöveget. – Hány nap múlva kezdjük a tárgyalásokat?

Abumwe csak ekkor mosolyodott el, habár igencsak halovány és humortalan mosolya volt.

– Húsz óra múlva.

Néma csend lett.

– Viccel – mondta Fucci. Abumwe tekintete világosan a tudtára adta, hogy mára elege volt belőle. Fucci bölcsen befogta a száját.

– Mire a nagy rohanás? – kérdezte Wilson. Tudta, hogy Abumwe nem kedveli; neki már úgysem árt, ha felteszi azt a kérdést, amit mindenki szeretne, de senki sem meri.

– Nem tudnám megmondani – mondta Abumwe higgadtan, kurtán ránézve, majd újra az embereihez fordult. – És még ha tudnám is, az ok nem változtatna azon, amit tennünk kell. Tizenhat óránk van az ugrás előtt, aztán négy óránk utána az utchék érkezéséig. Utána az ő menetrendjük szerint zajlanak a dolgok. Talán azonnal akarnak találkozni, talán csak egy nap múlva. Azt kell feltételeznünk, hogy azonnal. Ami viszont azt jelenti, hogy a következő tizenkét órában mindenki önállóan készül fel. Majd pedig összeülünk az ugrás előtt és után is. Remélem, eleget aludtak az elmúlt két napban, mert egy ideig nem fognak. Kérdés?

Nem volt kérdés.

– Helyes. Azt hiszem, nem kell mondanom senkinek, hogy ha ezek a tárgyalások jól mennek, az nekünk is jó. Mindnyájunknak. Ha nem mennek jól, az mindnyájunknak rossz. De biztosan rosszul megy, ha valaki nincs teljesen képben, és a csapatot is magával rántja. Ez mindenki előtt legyen világos.

Az volt.

– Wilson hadnagy, egy szóra – mondta Abumwe, ahogy a tárgyaló kezdett kiürülni. – Maga is maradjon, Schmidt. – Csak a nagykövet, Hillary Drolet, Schmidt és Wilson maradtak a szobában.

– Miért kérdezte, hogy sietünk-e? – kérdezte a nagykövet.

Wilson erőt vett magán, nehogy kiüljön az arcára a Most ezért fog lebaszni? kifejezés.

– Mert mindenki tudni akarta, de senki nem akarta megkérdezni, asszonyom.

– Mert van annyi eszük – mondta Abumwe.

– Kivéve talán Fuccit, asszonyom.

– De magának nincs?

– Van, de akkor is azt gondoltam, hogy valakinek meg kell kérdeznie.

– Hm. Hadnagy, mit mond magának az, hogy húsz óránk van felkészülni erre a tárgyalásra? – kérdezte Abumwe.

– Arra kér, hogy spekuláljak, asszonyom?

– Világos, hogy mire kérem. Maga a Gyarmati Véderő katonája. Nyilván van erről katonai véleménye.

– Évek óta nem voltam harc közelében, asszonyom – mondta Wilson. – Évekig a GYV kutatási és fejlesztési osztályán dolgoztam, már azelőtt is, hogy műszaki konzultánsként kölcsönadtak magának és a Clarke-nak.

– De attól még mindig a GYV tagja, nem? Még mindig zöld a bőre, és számítógép van a fejében. Úgy gondolom, ha elég mélyre ás, talán még az a képessége is megvan, hogy katonai szempontból értékelje a dolgokat.

– Igen, asszonyom.

– Akkor elemezze nekem a helyzetet.

– Valaki elbaszta – vágta rá Wilson.

– Tessék? – mondta Abumwe. Észrevette, hogy Schmidt hirtelen még a szokásosnál is sápadtabb lesz.

– Valaki elbaszta, elkúrta, elcseszte. Helyettesítse be a kedvenc szavát arra, amikor valami rosszul sül el. Ehhez nem kell katonai tapasztalat, a szobában mindenki ezt gondolta. Akármi volt is ennek a Sara Bairnek és a stábjának a feladata, elszúrták, és valami okból a Gyarmati Szövetség menteni akarja a menthetőt, ezért magát és a csapatát vetik be az utolsó pillanatban, utolsó esélyként.

– De miért éppen minket?

– Mert maga jó abban, amit csinál.

Abumwe halvány mosolya ismét megmutatkozott.

– Ha azt akarom, hogy hízelegjenek, hadnagy, arra itt a barátja – biccentett Schmidt felé.

– Értem, asszonyom. Ebben az esetben arra tippelnék, hogy azért, mert közel vagyunk az ugrási ponthoz, azaz könnyű bennünket átvezényelni, és mert magának van már tapasztalata az utchékkal, és ha kudarcot vall, ami valószínű, mert csak az utolsó pillanatban dobták be, elég alacsonyan van a diplomáciai totemoszlopon ahhoz, hogy a hozzá nem értése rovására írják. – Wilson Schmidtre nézett, akin látszott, hogy mindjárt felrobban. – Nyugi, Hart, ő kérdezte.

– Én bizony – mondta Abumwe. – És igaza van, hadnagy, bár csak félig. A másik ok, amiért minket választottak, az maga.

Wilson erre teljesen összezavarodott.

– Elnézést, nem értem.

– Sara Bair nem vallott kudarcot, hanem eltűnt – magyarázta Abumwe. – Vele együtt az egész diplomáciai követség és a Polk nevű GYV-fregatt. Az egész bagázs eltűnt. Nyom nélkül.

– Az nem jó – ingatta a fejét Wilson.

– Ezzel nem mond újat.

– És hogy jövök én a képbe, asszonyom?

– Úgy gondolják, hogy a Polkot megsemmisítették. És magának kell megkeresnie a fekete dobozt.

– A fekete dobozt? – szólt közbe Schmidt.

– A hajó adatrögzítőjét – magyarázta neki Wilson. – Ha a Polkot megsemmisítették, és a fekete doboza megmaradt, az elárulhatja nekünk, hogy mi történt a hajóval, és ki lőtte le.

– Nélküled nem tudnánk megkeresni? – kérdezte Schmidt.

Wilson a fejét rázta.

– A fekete doboz kicsi, és nem bocsát ki semmilyen követhető jelet, ameddig meg nem pingelik azzal az üzenettel, amelyet kifejezetten a hajóra kódoltak. Ez katonai kódolás. Nagyon magas biztonsági besorolás kell hozzá. Azt pedig nem osztogatják csak úgy, a GYV-n kívül például senkinek sem. – Abumwe felé fordult. – De mindenféle hadnagyoknak sem.

– Akkor szerencsénk van, hogy maga nem egy mindenféle hadnagy – mondta a nő. – Úgy tudom, hogy annak idején igen magas biztonsági besorolása volt.

– Annak a csoportnak a tagja voltam, amelyik az AgyGép biztonsági rendszerét vizsgálta. De az is évekkel ezelőtt volt. Már nincs meg a biztonsági besorolásom.

– Várjon – mondta kurtán Abumwe, és bólintott az asszisztensének, aki újra megnyomta a kommunikátorát. Wilson azonnal meglátta az érkezett üzenetet jelző fényt a periferiális látómezejében. – Most már megint van.

– Értem – mondta Wilson lassan, és végigfutotta a biztonsági besorolás részleteit. Aztán újra megszólalt. – Nagykövet asszony, ha jól értem, ez a biztonsági besorolás olyan parancsnoki felhatalmazással jár, ami lényegében azt jelenti, hogy utasításokat adhatok a Clarkelegénységének a feladatom végrehajtása érdekében.

– Én azt javasolnám, Coloma kapitánnyal szemben ne éljen ezzel a jogával. Eddig még senkit nem juttatott a zsilip boldogtalanabbik felére, de ha parancsolni próbál neki, magával biztos kivételt tesz.

– Majd észben tartom.

– Tegye azt. Tehát ahogy bizonyára már elolvasta, a parancsa egyelőre úgy szól, hogy keresse meg a fekete dobozt, dekódolja, és derítse ki, hogy mi történt a Polkkal.

– Értem, asszonyom.

– Saját feletteseim azt sugallták, hogy a fekete doboz megtalálása legalább olyan fontos, ha nem fontosabb, mint az utchékkal való tárgyalások sikeres lezárása. Ennek érdekében pedig egy segédet rendelek ki maga mellé a küldetés időtartamára. – Schmidt felé bólintott. – Nincs rá szükségem, a magáé lehet.

– Köszönöm – mondta Wilson. Feltűnt neki, hogy még sosem látta Hartot ilyen sértett képet vágni, mint akkor, amikor a főnöke lényegtelennek titulálta. – Hasznát veszem.

– Nagyon remélem. Ugyanis a figyelmeztetés, amit a csapatomnak adtam, magára duplán érvényes, Wilson hadnagy. Ha maga felsül, az egész küldetés csődöt mond, még ha én el is végzem a részem. Vagyis maga miatt én is elbukom. És talán nem állok magasan a politikai létrán, de ahhoz azért elég magasan, hogy ha onnét lelököm magát, abba belehal. – Schmidtre nézett. – És magát is agyonzúzza.

– Értettem, asszonyom – mondta Wilson.

– Helyes. Még valami, hadnagy. Próbálja megtalálni a fekete dobozt, mielőtt az utchék ideérnek. Ha valakinek az a terve, hogy mindnyájunkat meg akar ölni, arról tudni akarok, mielőtt a tárgyalópartnerünk megjelenik.

– Mindent megteszek – ígérte Wilson.

– Ezért került a Clarke-ra. Ennél most többre lesz szükség.

V.

– Hagyd abba, légy szíves – mondta Wilson Schmidtnek, miközben a Clarke társalgójában ültek és az anyagokat nézték át.

Schmidt felnézett a kommunikátorából.

– Nem csinálok semmit.

– Zihálsz – mondta Wilson csukott szemmel, hogy jobban koncentrálhasson az AgyGépén áramló adatokra.

– Teljesen normálisan lélegzem – méltatlankodott Schmidt.

– Az utóbbi pár percben úgy vetted a levegőt, akár egy vajúdó elefánt – mondta Wilson, még mindig csukott szemmel. – Ha így folytatod, elővehetsz egy papírzacskót, hogy abba fújtass.

– Jó, hát majd ha neked mondja a főnököd, hogy nem kellesz neki, meglátjuk, te hogy érzed magad.

– Az emberekkel nem tud bánni – ismerte el Wilson –, de ezt eddig is tudtad. Viszont most az én asszisztensem vagy, és a segítségedre van szükségem. Szóval verd ki a fejedből a főnöködet, és a mi helyzetünkön töprengj inkább.

– Bocs. De ezzel az asszisztensdologgal se vagyok teljesen kibékülve.

– Megígérem, hogy nem kell kávét hoznod nekem – mondta Wilson. – Túl sokszor.

– Kösz – mondta Schmidt fanyarul. Wilson morgott valamit, és újra az adatokra koncentrált.

– Ez a fekete doboz – szólalt meg pár perc múlva Schmidt.

– Mi van vele?

– Meg fogod találni?

Erre már Wilson is kinyitotta a szemét.

– A válasz attól függ, hogy mit akarsz tőlem: optimista legyek, vagy őszinte?

– Őszinte, ha lehet.

– Akkor valószínűleg nem.

– Hazudtam. Az optimista verziót szeretném hallani.

– Már késő. – Wilson kinyújtotta a tenyerét, mintha képzeletbeli labdát fogna. – Nézd, Hart, a szóban forgó fekete doboz egy kis fekete gömb, nagyságra akkora, mint egy grépfrút. Azon belül a memória körülbelül körömnyi. A többi a helyzetjelző jeladó, a tehetetlenségimező-generátor, hogy ne sodródjon bele egy gravitációs kútba, és egy telep, ami mindkettőt táplálja.

– Aha. És?

– És direkt kicsi és fekete, hogy csak a GYV találhassa meg.

– Jó, de nem szabad szemmel keresed, hanem megpingeled – mondta Schmidt. – A megfelelő jelre válaszolni fog.

– Ha még él a telep. Ami nem biztos. Abból indulunk ki, hogy a Polkot megtámadták. Ha megtámadták, valószínűleg csata volt. Ha csata volt, akkor a Polk valószínűleg darabokra robbant, és a darabok jó messze repültek a robbanás erejétől. Valószínű, hogy a fekete doboz összes energiája ráment arra, hogy egy helyben maradjon. Ha pedig így volt, hiába jelzünk neki, nem fog válaszolni.

– Ha pedig így lesz, akkor szabad szemmel kell keresned – értette meg Schmidt.

– Úgy van. Egy kis fekete grépfrútot a térnek egy akkora kockájában, aminek egy éle több tízezer kilométeres. És a főnököd azt akarja, hogy megtaláljam és megvizsgáljam, mielőtt az utchék ideérnek. Tehát ha az ugrás utáni fél órában nem találjuk meg, cseszhetjük. – Hátradőlt, és ismét lehunyta a szemét.

– Nem látom, hogy aggasztana a biztos kudarc – jegyezte meg Schmidt.

– Nincs értelme előre parázni. Különben sem azt mondtam, hogy biztos a kudarc. Csak valószínűbb, mint az ellentéte. Az én feladatom a sikerünk esélyének növelése, és ezt csináltam, amikor a zihálásod megzavart.

– És mi az én feladatom?

– A te feladatod, hogy elmenj Coloma kapitányhoz, és megmondd neki, hogy mire van szükségem. A listát most küldtem át a kommunikátorodra. Okosan csináld, hogy a kapitányunk úgy érezze, fontos szerepet játszik a dologban, ne pedig azt, hogy a GYV egyik senkiházi technikusa utasítgatja.

– Aha, értem. Az enyém a neheze.

– Nem, a tiéd a diplomáciai része – nyitotta kis résnyire egyik szemét Wilson. – Azt beszélik, hogy téged diplomáciára képeztek. Hacsak nem akarod, hogy én beszéljek vele, te meg közben kitalálod, hogyan fésüljünk át pár millió köbkilométer űrt egy gyerekjáték méretű tárgyért.

– Megyek és beszélek a kapitánnyal – fogta a kommunikátorát Schmidt.

– Zseniális ötlet – mondta Wilson –, csak támogatni tudom.

Schmidt elmosolyodott és kiment.

Wilson lehunyta a szemét, és újra a problémára koncentrált.

Nyugodtabb volt, mint Schmidt, részben azért is, mert a barátját hasznossá akarta tenni, márpedig a stressz Hartot könnyen idegessé tette.

Valójában a probléma jobban zavarta Wilsont, mint mutatta. Az egyik lehetőség, amit nem is említett Hartnak, hogy a fekete doboz nem is létezik már. A kapott szigorúan titkos információk között voltak előzetes radarfelvételek az űrnek arról a részéről, ahol a Polkfeltehetőleg utoljára tartózkodott; törmelék alig maradt, ami vagy azt jelentette, hogy a hajót olyan erővel támadták meg, hogy elpárolgott, vagy azt, hogy aki megtámadta, külön megsemmisített minden méteresnél nagyobb törmeléket. Egyik lehetőség sem kecsegtetett sok jóval.

Ha a fekete doboz mégis megmaradt, abból a feltételezésből kellett kiindulnia, hogy a telep teljesen lemerült, és a fekete doboz némán, feketén lebeg a vákuumban. Ha a Polk közelebb lett volna a Danavar-rendszer valamelyik bolygójához, talán lenne minimális esélye arra, hogy kiszúrja a bolygó légkörének hátterében, de a hajó a rendszer gázóriásaitól messze ért ki az ugrásból.

Szóval a feladat: megtalálni egy sötét, néma tárgyat, ami talán nem is létezik, egy törmelékmezőben, ami szinte nem is létezik, egy akkora területen, mint a legtöbb földiesített bolygó.

Fogós probléma.

Wilson magának sem vallotta be, mennyire élvezi. Két élete során akadt már sokféle munkája – nagyvállalati laboros, gimnáziumi fizikatanár, katona, katonai kutató és most műszaki tanácsadó –, és mindegyikben az volt a kedvence, amikor órákon át egy megoldhatatlan problémát farigcsálhatott. Szóval elemében volt, attól az apróságtól eltekintve, hogy most jóval kevesebb ideje jutott a problémára, mint szerette volna.

Az igazi gond itt maga a fekete doboz, gondolta, és előhívta a tárgyról az összes információt. Az utazási adatrögzítő elve évszázadokra nyúlt vissza, és a „fekete doboz” név összefonódott a légi utazással. Ironikus módon akkoriban szinte egyetlen fekete doboz sem volt fekete; általában élénk színűek voltak, hogy könnyebb legyen megtalálni őket. A GYV is azt akarta, hogy meg lehessen találni, de csak a megfelelő embernek. Olyan feketére festették, amilyen feketére csak tudták.

– Fekete doboz, fekete lyuk, fekete test – mondta Wilson magában.

Hé.

Wilson kinyitotta a szemét, és felült.

Az AgyGépe jelzett; Schmidt kereste. Wilson megnyitotta a kapcsolatot.

~ Hogy megy a diplomácia?

~ Ööö...

~ Megyek.

* * *

Sophia Coloma kapitányról lerítt, milyen ember: olyan ember, aki nem azért van itt, hogy szórakozzanak vele. Impozánsan állt a hajóhídon, tekintetét arra az ajtóra szegezve, amelyen át Wilson belépett. Neva Balla, a műveleti tisztje ugyanolyan bosszús képpel állt mellette. A kapitány másik oldalán Schmidt toporgott, akinek gondosan semleges arca a diplomáciai oktatás becsületére vált.

– Kapitány – tisztelgett Wilson.

– Egy siklót akar – mondta Coloma, fittyet hányva a tisztelgésre. – Siklót akar, meg pilótát és hozzáférést a megfigyelőrendszereinkhez.

– Igen, asszonyom.

– Tisztában van azzal, hogy akkor akarja mindezt, amikor ugrani készülünk egy minden bizonnyal ellenséges helyzetbe, közvetlen egy idegen fajjal való kényes tárgyalások előtt?

– Igen.

– Akkor magyarázza el nekem, miért helyezzem az ön igényét mindenki másé elé ezen a hajón. Amint odaugrunk, fel kell derítenem a környéket ellenséges erők után. Alaposan fel kell derítenem. Nem engedem ki a Clarke egyetlen siklóját sem a hajóról addig, amíg teljes bizonyossággal meg nem győződtem arról, hogy nem lőnek darabokra bennünket.

– Gondolom, Mr. Schmidt elmondta magának a jelenlegi biztonsági besorolásomat – mondta Wilson.

– Igen. Abumwe nagykövettől azt is tudom, hogy kiemelt fontosságú feladatot kapott. De ez akkor is az én hajóm.

– Azt akarja mondani, asszonyom, hogy ellenszegül feljebbvalói parancsának? – kérdezte Wilson, és látta, hogy Coloma ajka elkeskenyedik. – Nem magamra értem, a parancsok jóval magasabbról érkeztek.

– Szándékomban áll végrehajtani a parancsokat – felelte Coloma –, méghozzá akkor, amikor értelme van. Vagyis amikor meggyőződtem arról, hogy biztonságban vagyunk, és a nagykövet a stábjával előkészült.

– Ami a terepszemlét illeti, a kettőnk érdeke egybevág – mondta Wilson. – Ossza meg velem az adatokat, végezzen el pár ellenőrzést, amire szükségem van, és részemről rendben. Azok a pluszvizsgálatok csak fokozzák a biztonságot.

– Lefuttatom őket a mieink után – mondta Coloma.

– Nekem az is jó. Na mármost, ami a siklót illeti...

– Se sikló, se pilóta, amíg Abumwét el nem küldtem az utchékhoz.

Wilson megrázta a fejét.

– Nekem még azelőtt szükségem van a kompra. A nagykövet arra utasított, hogy még azelőtt találjam meg a fekete dobozt, mielőtt az utchékkal találkozik. Tudni akarja, nem fenyegeti-e őket is veszély.

– Nincs hozzá felhatalmazása – jelentette ki Coloma.

– De nekem van, asszonyom, és én egyetértek a nagykövettel. Tudnunk kell, mielőtt az utchék megérkeznek. Nem használ a tárgyalásnak, ha az egyikünk felrobban. Főleg, ha ez elkerülhető lett volna. Asszonyom.

Coloma hallgatott.

– Lenne egy javaslatom – szólalt meg Schmidt kisvártatva.

Coloma úgy nézett rá, mintha elfelejtette volna, hogy ő is ott van.

– Mi az?

– Azért kell a sikló, hogy behozzuk a fekete dobozt. Még nem tudjuk, hogy egyáltalán megtaláljuk-e. Ha nem találjuk meg, nem kell a sikló. Ha nem találjuk meg az első órában, akkor utána hiába, nem tudjuk behozni azelőtt, hogy az utchék megjelennek, és akkor a sikló Abumwe nagykövetnek kell. Szóval mondjuk, hogy az első órában a sikló készenlétben áll. Ha addig megtaláljuk a fekete dobozt, és ön biztos abban, hogy biztonságban vagyunk, elmegyünk érte. Ha későn találjuk meg, megvárjuk, amíg a sikló elviszi a nagykövet stábját az utchékhoz.

– Nekem elfogadható kompromisszum – vágta rá Wilson. – Már ha az általam kért radarellenőrzést végzi el előbb.

– És ha nem találom biztonságosnak a térséget? – kérdezte Coloma.

– Akkor is el kell mennem érte, de ha tudom, hogy hol van, a robotpilótával és az AgyGépemmel magam is el tudom hozni. Nem kell kockáztatnia a pilótáját.

– Csak a siklót. Merthogy az egyáltalán nem fontos.

– Sajnálom, asszonyom – mondta Wilson, és várt.

Coloma a műveleti tisztjére nézett.

– Mr. Schmidt adja át Nevának az információkat. Négy óránk van az ugrásig. A következő fél órában küldjék át.

– Igen, kapitány. Köszönöm, asszonyom. – Wilson megint tisztelgett. Coloma ezúttal viszonozta. Wilson sarkon fordult, Schmidt pedig elsurrant a kapitány mellett, hogy utolérje.

– Még valami, hadnagy – szólt utána Coloma.

Wilson visszafordult felé.

– Igen, asszonyom?

– Csak hogy tudja. Ha kiviszi a siklót, és annak bármi baja esik, magán verem le.

– Úgy bánok vele, mintha a saját autóm lenne.

– Ajánlom is. – Colona elfordult. Wilson vette a célzást, és lelépett.

– Az autós megjegyzés ügyes húzás volt – jegyezte meg Schmidt, amint leértek a hídról.

– Fogalmad sincs, mi történt az utolsó kocsimmal.

Schmidt megtorpant.

– Nyugi, Hart. Vicceltem. Menjünk, sok a dolgunk – ment tovább Wilson.

Egy pillanat múltán Schmidt követte.

MÁSODIK RÉSZ

VI.

– Ez Balla műveleti tiszt volt – mondta Schmidt. Wilsonnal egy nem használt raktárban voltak, ahol Wilson felállított egy háromdimenziós monitort. Itt várták ki az ugrást a Danavar-rendszerbe. – A Clarke a Polk kódolt jelével kiküldött egy pinget. Semmi válasz nem érkezett rá.

– Persze hogy nem – mondta Wilson. – Miért könnyítené meg a dolgunkat az univerzum?

– Most mit csinálunk? – tette fel a kérdést Schmidt.

– Hadd válaszoljak a kérdésre kérdéssel. Hogyan keres az ember egy fekete dobozt?

– Ez most komoly? – fakadt ki Schmidt. – Kifutunk az időből, és te szókratészi dialógust akarsz velem folytatni?

– Nem tenném a beszélgetésünket Szókratész szintjére, de amúgy igen. A gimnáziumi fizikatanár beszél belőlem. És nevezz őrültnek, de szerintem többet segítesz azzal, ha hagyod, hogy értelmes emberként bánjak veled. Abból indulok ki, hogy van agyad.

– Kösz.

– Szóval hogyan keres az ember egy fekete dobozt? Főleg olyan fekete dobozt, ami nem akarja, hogy megtalálják?

– Szorgalmasan imádkozik – mondta Schmidt.

– Csak kicsit erőltesd meg magad – rótta meg Wilson.

– Ez új nekem. Segíts.

– Jó. Azt kezded el keresni, amihez a fekete doboz tartozott.

– A Polkot – bólintott Schmidt. – Vagyis ami maradt belőle.

– Nagyon jó, ifjú tanítványom.

Schmidt savanyúan ránézett, majd folytatta:

– De azt mondtad, az automata szondák által készített képeken semmi sincs.

– Így van. De azokat sebtében csinálták. A Clarke érzékelői finomabbak. – Letompította a fényt a raktárban, és bekapcsolta a monitort, amelyen nem látszott más, mint egyetlen pötty a közepén.

– Az nem a Polk, ugye?

– Az a Clarke. – Három tengelyen elhelyezkedő koncentrikus körök jelentek meg. – És ez az a térség, amit a Clarke intenzíven vizsgál, a távolságot logaritmikusan megjelenítve. Egy fényperccel kifelé.

– Ha te mondod – mondta Schmidt.

Wilson nem kapta be a csalit, hanem egy másik pöttyöt jelenített meg, közel a Clarke-hoz.

– Itt kellett lennie a Polknak az ugrás után. Tételezzük fel, hogy a megérkezéskor robbant fel. Mit kéne látnunk?

– A hajó maradványait közel ahhoz a ponthoz, ahol a hajónak is lennie kéne. De hogy ismételjem magam: a szondák nem találtak semmit.

– Nem. Úgyhogy most a Clarke szenzorait használjuk, és meglátjuk, mire jutunk. Ezt kapjuk a Clarke standard lézerradarjaival.

Több sárga gömb jelent meg, egy a Polk belépési pontja közelében is.

– Törmelék – mutatott az utóbbira Schmidt.

– Nem perdöntő.

– Ne már. Az egybeesés túl nagy.

Wilson a többi gömbre mutatott.

– A Clarke azt észleli, ahol elég sűrű az anyag ahhoz, hogy visszaverje a jelet. Ez nem lehet mind a hajó törmeléke. Talán egy sem az. Talán egy üstökös járt erre, arról szakadtak le.

– Nem tudunk közelebb menni? Mármint ahhoz, ahol a Polk volt.

– Dehogynem. – Wilson kinagyította a képet. A sárga törmelékgömb megnőtt, majd eltűnt, apró fénypontokra esett szét. – Ezek mind lézervisszaverő tárgyak.

– Jó sok van belőlük – hümmögött Schmidt. – Ami szerintem arra utal, hogy valaha egy hajó részei voltak.

– Jó – bólintott Wilson –, de van itt egy kis gond. Az adatok alapján egyik sem sokkal nagyobb, mint a fejed. A legtöbb csak kavics méretű. Még ha mind össze is adod, akkor is messze elmaradnak egy GYV-fregatt tömegétől.

– Talán aki ezt tette a Polkkal, nem akart bizonyítékot hagyni.

– A paranoia beszél belőled.

– Hé!

– Oké, bóknak szántam – emelte fel a kezét békítőleg Wilson. – És szerintem igazad van. Aki ezt tette a Polkkal, minden bizonnyal meg akarta nehezíteni, hogy kiderítsük, mi történt.

– Ha odamennénk a törmelékmezőbe, vehetnénk mintát.

– Nincs rá idő. És annak a kiderítése, hogy mi lett a Polkkal, csak egy lépés. Ennek ellenére meg kell bizonyosodnunk arról, hogy ezek a Polk darabjai. Hogyan csináljuk?

– Halvány fogalmam sincs.

– Gondolkodj, Hart. – Wilson a monitoron lévő képre mutatott. – Mi történt a Polk többi részével?

– Valószínűleg megsemmisült – vont vállat Schmidt.

– Igen – bólintott Wilson, és várt.

– Oké. És?

Wilson sóhajtott.

– Majmok neveltek fel, Hart?

– Nem tudtam, hogy ma tudományos vizsgát teszek, Harry – bosszankodott Schmidt.

– Már kimondtad. A hajó valószínűleg megsemmisült. Akárki csinálta ezt a Polkkal, időt fordított arra, hogy a zömét molekulákká robbantsa. De az atomokat csak nem hordták el?

Schmidt szeme nagyra tágult.

– A Polk atomizált felhője!

– Ez az. – A képernyőn egy nagy, amorf buborék jelent meg, amelyből csápok nyúltak ki.

– Az a hajó? – bámulta Schmidt.

– Szerintem az. Az egyik felvétel, amit Coloma kapitánytól kértem, a környezet spektrográfiai elemzése. Ezt általában nem végezzük el.

– Miért nem?

– Minek? A közvetlen környezet vizsgálata molekula méretű fregattmaradványok után nem bevett eljárás. A spektrográfiai elemzést általában tudományos feladatok során végzik, amikor atmoszferikus gázokból vesznek mintát. Az űrhajók jellemzően nem zavartatják magukat a gázok miatt, hacsak nem vagyunk bolygó közelében, és azt kell kiderítenünk, milyen messzire nyúlik a légkör. A már feltérképezett rendszereknél az összes ilyen információ az adatbankokban van. Gondolom, aki ezt csinálta, az tisztában volt vele. Nem aggódott amiatt, hogy egy láthatatlan fémes atomfelhő elárulja őket.

– Nem gondolta, hogy észrevesszük.

– És általában igaza lenne. – Wilson csökkentette a kép méretét, hogy a többi törmelékmező is beleférjen. – A többi törmelékmező nem mutatja ezt a molekuláris sűrűséget, és az ottani részecskék nem azok a fémek, amiket a hajóknál használunk. – Megint kinagyította az előző mezőt. – Vagyis ez itt szinte biztosan az, ami a Polkból maradt, vagyis a hajót szinte biztosan szándékosan támadták és módszeresen semmisítették meg.

– Ami pedig azt jelenti – fűzte tovább Schmidt –, hogy valaki információt szivárogtatott ki. Merthogy titkos küldetésről volt szó.

Wilson bólintott.

– Igen, de emiatt nekünk most nem kell aggódnunk. Mi még mindig a fekete dobozt keressük. A jó hír, már ha ennek nevezhetjük, hogy az eredmény jelentősen leszűkíti az átfésülendő teret.

– Akkor visszatérünk az első felvételhez, és elkezdjük átrostálni a Polk maradványait.

– Megtehetnénk – bólintott Wilson. – Ha lenne egy hónapunk.

– Most fogsz megint hülyét csinálni belőlem, ugye?

– Nem, ezúttal megkíméllek, mert a válasz egyáltalán nem nyilvánvaló.

– Hála istennek.

– Visszatérve a javaslatodra: még ha végig is mennénk a korábbi felvételeken, nem valószínű, hogy találnánk bármit is. Ne feledd, a GYV azt akarja, hogy a fekete dobozait a saját emberei találják meg.

– Ezért fekete a fekete doboz.

– Nemcsak hogy fekete, de agresszíven elnyelő is. Fraktális bevonata elnyeli a legtöbb sugárzást, a többit meg szétszórja. Keresheted bármilyen érzékelővel, bármilyen szélessávú radarral, semmit nem ver vissza. Az érzékelők szemszögéből nem létezik.

– Jól van, Harry Wilson szuperzseni – sóhajtott Schmidt. – Ha nem lehet látni, és nem lehet kitapogatni, akkor hogyan lehet megtalálni?

– Örülök, hogy megkérdezted. Amikor a fekete dobozon töprengtem, az agyamban a „fekete test” kifejezés bukkant fel. Egy ideális fizikai tárgy, ami elnyel minden feléje irányuló sugárzást.

– Mint ahogy ez.

– Kábé. A fekete doboz nem tökéletes fekete test. Tökéletes fekete test nem létezik. Viszont eszembe juttatta, hogy a való világban az a tárgy, ami elnyel minden sugárzást, felhevül. És aztán eszembe jutott, hogy a fekete dobozban van egy telep, ami a processzort és a tehetetlenségi csillapítót hajtja. És hogy ez a telep nem száz százalékig hatékony.

Schmidt értetlenül nézett rá.

– Meleg, Hart, meleg. A fekete doboznak volt egy energiaforrása. Ez az energiaforrás hőt adott le. Az a hő viszonylag melegen tartotta jóval azután is, hogy körülötte minden más nyugvópontra entropizált.

– De a telep lemerült – érvelt Schmidt. – Még ha meleg is volt, már nem az.

– Ez a „meleg” definíciójától függ. A kialakítása révén a fekete doboznak vannak olyan részei, amelyek szigetelő szerepet játszanak. Még ha a telep le is merült, a fekete doboznak tovább tart az űr hőmérsékletéhez hűlni, mintha tömör fémdarab lenne. Nem kell, hogy olyan meleg legyen, mint ez a szoba, Hart, csak egy ezredfokkal melegebb, mint körülötte minden más.

A képernyő villódzott, és a Polk molekuláinak szellemképét felváltotta egy kék-fekete hőtérkép. Wilson figyelmesen tanulmányozta.

– Szóval olyasmit keresel, ami icipicivel abszolút nulla fok fölött van? – kérdezte Schmidt.

– Az űr igazából pár fokkal abszolút zéró fölött van. Főleg egy bolygórendszerben.

– Szerintem ez felesleges kukacoskodás.

– És még te nevezed magad tudósnak?

– Én aztán nem.

– Ja, akkor jó.

– És ha az entrópia végbement? Ha ugyanolyan hőmérsékletű, mint körülötte minden más?

– Akkor megszívtuk.

– Nem vagyok oda ezért a nyers őszinteségért.

– Aha! – kiáltott fel Wilson, és a kép hirtelen befelé dőlt, függőlegesen zuhanni kezdett egy pont felé, amely az utolsó pillanatig láthatatlan maradt, és még akkor is épp csak valamivel volt világosabb, mint minden más körülötte a kék-fekete képen.

– Ez az?

– Megváltoztatom a színskálát. – A tárgy hirtelen zölden izzott fel. Így már látszott, hogy gömb alakú.

– Az a fekete doboz? – nézte Schmidt.

– A mérete és az alakja stimmel – mondta Wilson. – Ha nem a fekete doboz, akkor a világegyetem szórakozik velünk. Van még pár melegebb tárgy odakint, de méretben nem stimmelnek.

– Akkor azok mik?

Wilson vállat vont.

– Valószínűleg a Polk olyan darabjai, amelyekben megrekedt egy kis levegő. Nem tudom, és most nem is érdekel. – A gömbre mutatott. – Ezért jöttünk.

Schmidt alaposan megnézte.

– Mennyivel melegebb a környezeténél?

– Nulla egész három ezred Kelvin-fokkal – mondta Wilson. – Még egy-két óra, és sosem találjuk meg.

– Ne mondj ilyet, mert visszamenőleg is ideges leszek.

– A tudomány az apró változásokra épül, barátom.

– És most? – kérdezte Schmidt.

– Most meg kell mondanom Coloma kapitánynak, hogy izzítsa be a siklót, neked meg szólnod kell a főnöködnek, hogy ha ez a küldetés kudarcot vall, az miatta lesz, nem miattunk.

– Azt hiszem, nem így fogalmazok majd – húzta el a száját Schmidt.

– Hát ezért vagy te a diplomata.

VII.

A Coloma kapitánnyal folytatott beszélgetés nem alakult kellemesen. A nő részletes beszámolót követelt a fekete doboz kereséséről, amit Wilson el is hadart, szemét le nem véve az óráról. Wilson gyanította, hogy a kapitány nem várta tőle, hogy a rendelkezésére álló időn belül megtalálja a fekete dobozt, és amikor megtörtént, elképedt, most pedig ürügyet próbált találni arra, hogy ne kelljen a rendelkezésére bocsátani a siklót. Végül azonban nem tudott semmivel sem előrukkolni, bár a pilótát biztonsági okokra hivatkozva nem engedte el. Wilsonban felmerült, hogy ha valami történik a siklóval odakint, nem sok mindent tud csinálni, ha a pilóta a Clarke-on van, de mint sok mindent, ezt is annyiban hagyta, mosolyogva tisztelgett, aztán megköszönte a kapitánynak az együttműködést.

A sikló szállításra lett tervezve, nem mentésre, azaz Wilsonnak rögtönöznie kellett. Az egyik ilyen rögtönzés az lesz, hogy a sikló utasterébe beengedi az űrbéli vákuumot, amely kilátás több okból sem töltötte el örömmel. Átböngészte a sikló specifikációit arra nézve, hogy a jármű egyáltalán kibír-e ilyesmit; a Clarke diplomáciai hajó volt, nem hadihajó, ami azt jelentette, hogy minden porcikáját civil műhelyben építették, valószínűleg más tervek alapján, mint a katonai hajókat és siklókat, melyekhez Wilson szokott. Szerencsére felfedezte, hogy a diplomáciai sikló belsejét ugyan civil igényeknek megfelelően tervezték, a váza és a felépítése ugyanolyan volt, mint a katonai siklóké. Azaz egy kis vákuumtól még nem krepál be.

Wilsonról ezt már nem lehetett elmondani. A vákuumtól nagyon is bekrepál, bár lassabban, mint bármi más a Clarke-on. Évek óta nem vett részt harci bevetésben, de még mindig a Gyarmati Véderő tagja volt, vagyis rendelkezett azokkal a genetikai és egyéb fejlesztésekkel, mint a többi katona, köztük az IntelliVérrel, a mesterséges vérrel, amely több oxigént szállít, és lehetővé teszi, hogy a teste légzés nélkül is jóval tovább bírja, mint a módosítatlan emberek. Amikor annak idején a Clarke-ra vezényelték, úgy próbált összemelegedni a diplomatákkal, hogy kunsztokat mutatott nekik: visszatartotta a lélegzetét, azok meg mérték az időt; öt perc után szinte mindig megunták.

Mindazonáltal jelentős különbség van aközött, hogy valaki a Clarke társalgójában nem vesz levegőt, vagy tudatánál marad, miközben hideg vákuum veszi körül, és a testéből a levegő ki akar robbanni. Elkél egy kis védelem.

Így történt, hogy több mint tíz év óta először felvette a Gyarmati Véderő harci testruháját.

– Nagyon menő – vigyorgott Schmidt, ahogy Wilson a sikló felé tartott.

– Ezt most hagyd abba – morrant rá Wilson.

– Nem hiszem, hogy valaha láttalak ilyenben. Nem is tudtam, hogy van ilyened.

– A szabályzat előírja, hogy aktív szolgálatot teljesítő GYV-katona nem harci bevetésre is magával vigye a harci testruhát, azon az alapon, hogy ez egy ellenséges univerzum, azaz mindig késznek kell lennünk arra, hogy megöljük azt, akivel találkozunk.

– Érdekes filozófia – jegyezte meg Schmidt. – Hol a stukkered?

– Az nem stukker, az egy MP-35. És a szekrényemben hagytam. Nem hinném, hogy lőnöm kell majd a fekete dobozra.

– Kockázatos – vélte Schmidt.

– Ha katonai helyzetértékelésre lesz szükségem tőled, Hart, szólni fogok.

Schmidt megint elmosolyodott, majd felmutatta a kezében tartott holmit.

– Ez talán tetszeni fog. Egy GYV által kibocsátott telep, csatlakozóval.

– Kösz. – A fekete doboz lemerült, fel kell töltenie ahhoz, hogy felébredjen a jeladó.

– Tudsz repülni ezzel? – biccentett Schmidt a sikló felé.

– Már feltöltöttem az útvonalat a fekete dobozhoz. Az indulási rutin meg adott. Hozzákapcsoltam a röppályát. Visszafelé egyszerűen megfordítom az egészet. Amíg nem nekem kell vezetnem, nem lesz gond.

* * *

Ez meg mi a franc?, gondolta Wilson. A sikló monitorján, amelyen felerősítette a megjelenített fényforrásokat, hogy a csillagképeket a műszerfal fénye mellett is lássa, egy újabb csillag tűnt el. A második harminc másodpercen belül. Valami van közte és a fekete doboz között.

A homlokát ráncolva megállította a siklót, és előhívta a Clarke-on végzett felmérés eredményeit.

Megtalálta a tárgyat: ez is egy törmelékdarab volt, valamivel melegebb a környező űrnél, és elég nagy ahhoz, hogy ha a sikló nekimegy, kárt okozzon benne.

Ezek szerint mégiscsak kormányoznom kell. Mérges volt magára, amiért a felmérés adatait nem vette figyelembe a röppálya tervezésekor. Most kénytelen lesz időt pocsékolni a pálya átírására.

– Gond van? – érkezett Schmidt hangja a műszerfalból.

– Minden rendben. Valami útban van. Megkerülöm. – A hőtérkép szerint a tárgy egy oldala három-négy méter között lehet, vagyis jóval nagyobb azoknál, amiket a hagyományos érzékelők láttak, de annyira azért nem nagy, hogy jelentősen módosítania kelljen a pályát. Wilson új pályát írt, amely 250 méterrel a tárgy alatt vezetett, majd tovább a fekete dobozhoz, és ezt nyomta be a navigációs számítógépbe, amely zokszó nélkül elfogadta. Wilson folytatta az utazást, és a monitoron figyelte, ahogy a tárgy eltakar még előle pár csillagot manőverezés közben.

Pár pillanat múlva megérkezett a fekete dobozhoz. Szabad szemmel nem látta, de miután megtalálta, kiegészítő rétegfelvételeket készített, amelyek révén tíz centi pontossággal meghatározta a helyét, és ez elég volt ahhoz, amit tenni szándékozott. Elindította az utolsó navigációs szekvenciát, amely több apró manővert végzett. Ez még egy percet vett igénybe.

– Akkor hajrá – mondta Wilson, és utasította a testruhát, hogy fedje be az arcát a maszkkal, amely csattanva a helyére is ugrott. Wilson rühellte a maszkot; olyan érzés volt, mintha valaki az egész fejére ragasztószalagot tekert volna. De hát még ez is jobb, mint a másik lehetőség. A maszk teljesen elzárta a kilátást, amit az AgyGép vizuális adással pótolt.

Wilson ekkor parancsot adott a siklónak a levegő kiszippantására. A kompresszor életre kelt, és a levegőt visszaszívta a tartályokba. Három perc múlva a siklóban olyan kevés levegő maradt, mint a siklót körülvevő űrben.

Wilson ekkor kikapcsolta a sikló gravitációját, kioldozta magát a pilótaülésből, és óvatosan a sikló ajtaja felé lebegett. Pont előtte volt, amikor megragadta az ajtó két oldalán a fogantyút, hogy ne sodródjon tovább. Megnyomta az ajtónyitót, mire az ajtó besiklott a falba. Az emberbarát légkör megmaradt pár molekulája alig hallható suttogással kiszökkent az űrbe.

Az egyik fogantyút markolva Wilson kinyúlt az űrbe – finoman! –, és egy másodperc tapogatózás után ujjai egy tárgyra záródtak. Behúzta.

A fekete doboz volt.

Remek, gondolta, majd elengedte a fogantyút, megnyomta a gombot, és ismét lezárta a hajó belsejét. Visszaengedte a levegőt, felkapcsolta a gravitációt... és majdnem elejtette a fekete dobozt. Jóval nehezebb volt, mint várta.

Egy perc múlva Wilson visszabújtatta a maszkot a ruhájába, és nagy levegőt vett, amit fizikailag ugyan semmi sem indokolt, viszont pszichológiailag nagyon is jólesett. Visszament a pilótaülésbe, fogta az energiatöltőt, aztán percekig vizsgálta a doboz felszínét, kereste az apró lyukat, ahová bedughatja. Végre megtalálta, rákapcsolta a töltőt, érezte, hogy a helyére kattan, majd kivárta az előírt harminc másodpercet, hogy elég energia menjen át, és feltöltse a fekete doboz jeladóját.

Akkor az AgyGépével elküldte a kódolt jelet a fekete doboznak. Rövid szünet következett, aztán úgy áramlott az információ Wilson AgyGépébe, hogy fizikailag érezte.

A Polk utolsó pillanatai.

Amint meg tudta nyitni a fájlt, Wilson elkezdte az AgyGépével átböngészni az adatokat.

Egy perc sem kellett ahhoz, hogy megbizonyosodjon arról, amit már sejtettek: hogy a Polkot megtámadták és megsemmisítették.

Még egy perc múlva megtudta, hogy egy mentőkapszulát ugyan kilőttek a Polkról, de a jelek szerint azt is megsemmisítették alig tíz másodperccel azelőtt, hogy a fekete dobozt is kilőtték, és ezzel megszűnt az adatrögzítés. Wilson sejtette, hogy a mentőkapszulában a nagykövet utazott.

Újabb három perc múlva még valamit megtudott.

– Bassza meg – csúszott ki a száján.

– Egy „bassza meg”-et hallottam – szólalt meg Schmidt a műszerfalból.

– Hart, most azonnal beszélnem kell Abumwéval és Colomával.

– A nagykövet már az előkészítő tájékoztatást tartja. Nem lehet zavarni.

– Sokkal mérgesebb lesz, ha nem zavarod, hidd el nekem.

* * *

– Hogy mi támadta meg a Polkot? – kérdezte Abumwe. Videokonferenciát tartottak, Coloma a pihenőjéből, Abumwe egy üres tárgyalóból, ahová Schmidtnek úgy kellett berángatnia.

– Minimum tizenöt Melierax Hetes sorozatú rakéta – mondta Wilson a műszerfalban elhelyezett kamerának. – Talán több is, mert az adatok egyre hiányosabbak, ahogy a rendszerek sorban felmondták a szolgálatot. De minimum tizenöt.

– Mit számít, hogy milyen rakéta semmisítette meg a Polkot? – kérdezte bosszúsan Abumwe.

Wilson Coloma kapitányra sandított, akinek az arca hamuszínre vált. Ő legalább értette.

– A Melierax Hetes sorozatot a Gyarmati Szövetség gyártja – mondta Wilson a nagykövetnek. – A Polkot a saját rakétáinkkal támadták meg.

– Az lehetetlen – mondta Abumwe kis szünet után.

– Az adatok mást mondanak. – Wilson úgy döntött, nem taglalja, mekkora baromság az „az lehetetlen” frázis, mert igencsak hátráltatta volna a dolgokat.

– Az adatok lehetnek helytelenek – okvetetlenkedett Abumwe.

– Tisztelettel, nagykövet asszony, a GYV elég jó abban, hogy kiderítse, mivel lövik. Ha a Polk megbizonyosodott arról, hogy a rakéták Melierax típusúak, akkor azért történt, mert azonosította őket több meghatározó jellemző alapján, úgy mint alak, méret, radarprofil, tolóerő és a többi. Kicsi az esély, hogy nem Melierax Hetesek voltak.

– Mit tudunk a hajóról? – kérdezte Coloma. – Arról, ami a Polkra lőtt.

– Nem sokat – felelte Wilson. – Nem azonosította magát, és a Polknak nem volt ideje többre egy pillanatfelvételnél. Nagyjából akkora volt, mint a Polk, ezt látni a radarképből. Ezenkívül nem sok mindent.

– A Polk viszonozta a tüzet?

– Minimum négy rakétát kilőtt. Ezek is Melierax Hetesek voltak. Arról nincs adat, hogy célba találtak-e.

– Nem értem – szólalt meg Abumwe. – Miért támadnánk és semmisítenénk meg a saját hajónkat?

– Nem tudjuk, hogy a mi hajónk volt-e a támadó – emlékeztette Coloma –, csak azt, hogy a mi rakétánkkal támadtak.

– Úgy van – emelte fel az ujját Wilson figyelmeztetőn.

– Talán eladtunk a rakétákból egy másik fajnak, akik aztán megtámadtak vele minket – vélte Coloma.

– Lehetséges – bólintott Wilson –, de két dolgot figyelembe kell vennünk. Az első, hogy a legtöbbször csúcstechnikáért cserébe adunk csak fegyvert. Az a faj, amely űrhajót képes készíteni, rakétát is tud. A Melierax Hetes pedig hétköznapi rakéta. Minden második fajnak van hasonló. A második dolog, hogy ez elvileg titkos tárgyalás volt. Ahhoz, hogy rajtunk üthessenek, tudniuk kellett, hogy itt leszünk. – Coloma nyitotta a száját. – Hogy megelőzzem a kérdését, az utchéknak nem adtunk el Melierax rakétát. – Coloma becsukta a száját, és fagyosan nézett Wilsonra.

– Tehát van egy titokzatos hajó, amely a saját rakétáival támadja a Gyarmati Szövetséget – foglalta össze Abumwe.

– Igen.

– Akkor most hol vannak? Minket miért nem támadnak?

– Mert nem tudták, hogy mi is jövünk – mutatott rá Wilson. – Az utolsó pillanatban vezényeltek ide bennünket. A Gyarmati Szövetségnek általában napok kellenek egy küldetés megszervezéséhez. Addigra ez a tárgyalás kudarcot vallott volna, mert nem ért volna ide új hajónk.

– Valaki megsemmisített egy egész hajót, csak hogy csődöt mondjon egy diplomáciai tárgyalás? – kérdezte Coloma. – Ez az elmélete?

– Csak egy tipp – ismerte el Wilson. – Nem mondom, hogy eleget tudok a helyzetről. Ettől függetlenül a lehető leggyorsabban értesíteni kell a Gyarmati Szövetséget a történtekről. Az adatokat már elküldtem a Clarke számítógépeire, kapitány. Javaslom, hogy azonnal küldjünk egy ugrószondát a Főnixre az adatokkal és az előzetes elemzésemmel.

– Egyetértek – támogatta Abumwe.

– Meglesz, amint itt végeztünk – mondta Coloma. – Hadnagy, azonnal jöjjön vissza a siklóval a Clarke-ra. Abumwe nagykövet asszony, tisztelettel, továbbra sem vagyok meggyőződve arról, hogy nem fenyeget minket veszély. Jöjjenek vissza. Amint itt vannak, indulunk.

– Tessék? – hördült fel Abumwe. – Küldetésünk van. Küldetésem van. Az utchékkal kell tárgyalnunk.

– A Clarke diplomáciai hajó, nagykövet asszony. Nincsenek támadófegyvereink, és csak minimális a védelmi kapacitásunk. Megbizonyosodtunk arról, hogy a Polkot megtámadták. Lehetséges, hogy aki ezt tette, még odakint van. Visszaküldjük az adatokat a Főnixre. Ők majd értesítik az utchékat a helyzetről, akik szinte biztosan visszahívják a hajójukat. Nem lesznek tárgyalások.

– Ezt maga nem tudhatja – vitatkozott Abumwe. – Talán órákig tart az információ feldolgozása. Három óránk sincs az utchék érkezéséig. Ha el is indulunk, még a rendszerben leszünk, amikor ideérnek, vagyis az első, amit látnak, az az, hogy menekülünk.

– Nem menekülünk – mondta Coloma élesen. – És ez nem a maga döntése, nagykövet. Én vagyok a hajó kapitánya.

– Egy diplomáciai hajó, amin én vagyok a fődiplomata – replikázott Abumwe.

– Nagykövet asszony, kapitány – szólt közbe Wilson –, szükség van rám ehhez?

Wilson látta, hogy mindketten egyszerre nyúlnak a képernyő felé. A két kép eltűnt.

– Akkor ezt nemnek veszem – dörmögte Wilson magának.

VIII.

Valami nem hagyta nyugodni Wilsont, ahogy beütötte a Clarke-ra való visszatérőpályát. A Polkot minimum tizenöt rakéta eltalálta, de még mielőtt azok becsapódtak volna, egy robbanás rázta meg a hajót. Az adatokban viszont nem talált semmit, ami előidézhette volna ezt a robbanást: a hajó végrehajtotta az ugrást, feltérképezte a közvetlen környezetét, majd minden abszolút normális volt az első robbanásig. Aztán minden a feje tetejére állt. De előtte semmi. Semmi rendkívülit nem észleltek.

Az útvonaltervezője elfogadta a röppályát, és a sikló megindult. Wilson beszíjazta magát, és lazított. Nemsokára a Clarke-on lesz, addigra eldől, hogy Coloma vagy Abumwe kerül ki győztesen a hatalmi harcból. Neki mindegy volt, ki nyer, mindkét nézőpontnak látta az előnyét, plusz mindkét nő egyformán rühellte őt.

Megcsináltam, amit kellett, gondolta, és az utasülésen heverő fekete dobozra pillantott, amely úgy nézett ki, mint egy sötét, matt, fényelnyelő lyuk az ülésen.

Wilson fejében valami kattant.

– Ó, bassza meg – horkant fel, és rácsapott egy gombra, mozdulatlanná dermesztve a siklót.

– Megint basszamegeztél és megálltál – szólalt meg Schmidt.

– Igen érdekes ötletem támadt.

– És menet közben nem tudsz rajta agyalni? Coloma kapitány kifejezetten sürgetett, hogy hozd vissza a siklót.

– Mindjárt elmagyarázom, Hart.

– Mi a terved?

– Szerintem nem akarod tudni. Jobb, ha nem tudod. Akkor nyugodt lelkiismerettel tagadhatod, hogy tudomásod volt róla.

– Fogalmam sincs, miről beszélsz – mondta Schmidt.

– Ez a beszéd – mondta Wilson, és megszüntette a kapcsolatot.

Pár perc múlva Wilson súlytalanul lebegett a levegőtlen kabinban, maszkban, és az ajtó melletti fogantyút markolta. Rácsapott az ajtónyitó gombra.

És nem látott odakint semmit.

Ami nem volt rendjén; az AgyGépnek érzékelnie és erősítenie kellett volna a látható hullámhosszon érkező csillagfényt. De nem látott semmit.

A szabad kezével kinyúlt. Semmi. Kijjebb engedte magát, majdnem az egész teste kilógott az űrbe. Ezúttal érzett valamit.

Nagy, fekete és láthatatlan valamit.

Helló, te meg mi a fene vagy?

A nagy, fekete, láthatatlan valami nem válaszolt.

Wilson megpingelte az AgyGépét két dologért. Az első, hogy ellenőrizze, mikor tette fel a maszkját; két perce. Van még úgy öt perce, mielőtt a teste elkezd levegőt követelni. A második, hogy harci testruhája nanorobotokból álló anyagát úgy igazítsa, hogy gyenge elektromos áramot vezessen a tenyerébe, talpába és térdébe, melyet saját testhőmérséklete és a mozgás keltette súrlódás táplál. Ekkor megint kinyúlt a nagy, fekete, láthatatlan tárgy felé.

A tenyere ezúttal finoman rátapadt. Háromszoros hurrá a mágnesességnek.

Lassan, nehogy véletlenül kilökje magát az űrbe, Wilson elhagyta a silót.

* * *

– Van egy kis gondunk – mondta Wilson az újabb konferenciahíváson Colomának és Abumwénak. Schmidt Abumwe mögött várakozott némán.

– Magának van gondja – förmedt rá Coloma. – Negyven perce parancsot kapott, hogy hozza vissza a siklót.

– Ez másik gond. Találtam egy rakétát. Éles. Az utchékat várja. És a miénk.

Rövid szünet.

– Hogy mondta? – kérdezte Coloma.

– Ez is egy Melierax Hetes. – Wilson felemelte a fekete dobozt. – Egy kis silóban van, amit ugyanilyen sugárzáselnyelő anyag borít. A szabvány radarfelvételen nem jelenik meg. Harttal csak azért vettük észre, mert a fekete dobozt igen részletes hőtérképen kerestük, de még akkor se törődtünk vele, mivel nem ezt kerestük. A Polk adataiban egy robbanás nyomát találtam, ami a semmiből történt, még azelőtt, hogy a Polkot megtámadta az a hajó és azok a rakéták. Aztán leesett a tantusz. A fekete dobozhoz menet elmentem e mellett a micsoda mellett. Visszafelé azonban megálltam megnézni.

– Azt mondta, az utchékat várja – szólalt meg Abumwe.

– Igen.

– Honnét tudja?

– Meghekkeltem. Bejutottam a silóba, felfeszítettem a rakéta irányítópanelját, és ezt használtam – mutatta a töltőt.

– Űrsétára mentél? – döbbent meg Schmidt Abumwe válla felett. – Elment az eszed?

– Háromszor is űrsétára mentem – felelte Wilson, miközben Abumwe hátranézett Schmidtre –, mert csak korlátozott ideig tudtam visszatartani a levegőt.

– Meghekkelte a rakétát – tért vissza a tárgyra Coloma.

– Igen. A rakéta élesítve van, és az utche hajó jelére vár.

– Milyen jelre?

– Szerintem arra, amikor az utche hajó köszönt bennünket – felelte Wilson. – Az utchék más frekvenciákat használnak a hajók közötti kommunikációra, mint mi. A rakétát olyan hajókra állították, amelyek ezeket a frekvenciákat használják. Ergo, az utchékat várja.

– Mi célból? – értetlenkedett Abumwe.

– Nem világos? Az utchékat a Gyarmati Véderő rakétája támadja meg. A Gyarmati Szövetség eredeti diplomáciai küldöttsége GYV-fregatton utazott. Úgy fog kinézni, hogy mi támadtuk meg az utchékat. A tárgyalások megszakadnak, a diplomáciai megoldás kútba esik, a Gyarmati Szövetség és az utchék ismét egymás torkának ugranak.

– De a Polk is megsemmisült – vetette ellen Coloma.

– Gondolkodtam ezen – bólintott Wilson. – A GYV-től kapott információ értelmében hetvenkét órával az utchék előtt kellett megérkezniük. A fekete doboz adatai szerint viszont a Polk nyolcvan órával előttük érkezett.

– Szóval maga szerint korábban értek ide, és rajtakaptak valakit, aki éppen csapdát állított – foglalta össze a kapitány.

– A „rajtakaptak” részben nem vagyok biztos. Az a valaki éppen csapdát állított, és meglepte a Polk érkezése.

– Most mondta, hogy ezek a micsodák az utchékat várták – jegyezte meg Abumwe. – De akkor ezek szerint egy rakéta a Polkot is eltalálta.

– Ha a csapdát állítók a közelben voltak, pofonegyszerű volt a rakéták átprogramozása – adta meg a választ Wilson. – A rakéták a rádiójelek forrását vették célba, és amikor a sortűz eltalálta a Polkot, annak nem volt ideje arra figyelni, hogy egy idegen hajó is megjelent a radarokon. Aztán meg már késő volt.

– Szóval a Polk korai érkezése hazavágta a terveiket – mondta Coloma. – És miért van ez a rakéta még odakint?

– Szerintem a Polk érkezése megváltoztatta a terveiket – pontosított Wilson. – Ki kellett lőniük a korán érkező Polkot, aztán meg kellett semmisíteniük a maradványait, hogy ne tudjuk pontosan, mi történt vele. Csak az számít, hogy elég GYV-rakétamaradvány legyen az utche hajó törmelékei között, és az akciót sikeresnek könyvelik el. A Polk eltűnése passzol ehhez, mert úgy látszik, mintha a GYV rejtegetné a hajóját ahelyett, hogy megmutatná, nem erről valók a rakéták.

– De mi tudjuk, hogy mi történt a Polkkal – érvelt Abumwe.

– Azt viszont ők nem tudják – emlékeztette Wilson –, akárkik is legyenek. Így mi vagyunk a joker a játszmában. Ami nem változtat azon, hogy az utchék továbbra is céltáblák.

– Hatástalanította a rakétát? – kérdezte Coloma.

– Nem. A rakéta utasításait el tudtam olvasni, de nem tudom megváltoztatni. Ahhoz nem tudok hozzáférni. És nincsenek szerszámaim, hogy hatástalanítsam. De még ha sikerülne is, több rakéta van. A hőtérkép szerint még négy várakozik odakint ezen kívül. Egy óránk sem maradt az utchék érkezéséig. Kizárt mindegyiket időben fizikailag harcképtelenné tenni.

– Vagyis nem tudjuk megállítani a támadást – mondta Abumwe.

– Várjunk csak – szólt közbe Coloma. – Azt mondta, fizikailag nem lehet. Van más módja?

– Azt hiszem, igen.

– Mondja.

– Nem fog tetszeni – figyelmeztette Wilson.

– Annál biztos jobban fog tetszeni, mint karba tett kézzel végignézni, ahogy az uthcékat megtámadják, és aztán az egészet ránk kenjék.

– Szeretném azt hinni.

– Akkor mondja.

– A sikló kell hozzá.

Coloma megadón feltette a kezét. – Sejthettem volna.

IX.

– Tessék – nyomott egy kis dobozt és egy maszkot Wilson kezébe Schmidt. – Tartalék oxigén. Normál esetben húsz percre elég. Nem tudom, az neked mennyi lesz.

– Úgy két óra – saccolta Wilson. – Bőven elég. És a másik dolog?

– Az is megvan. – Schmidt felmutatott egy másik tárgyat, ami kicsivel volt csak nagyobb az oxigéntartálynál. – Nagy sűrűségű, gyorsan kisülő akkumulátor. A gépteremből. Amúgy Coloma kapitány személyes közbenjárása kellett hozzá. Basquez főmérnök nem örült, hogy meg kellett válnia tőle.

– Ha minden jól megy, hamar visszakapja.

– És ha nem megy minden jól? – kérdezett rá Schmidt.

– Akkor nagyobb problémánk is lesz ennél, nem igaz?

Mindketten a siklóra néztek, amelybe a Clarke-on tett kurta bokszkiállás után Wilson vissza készült szállni.

– Te nem vagy eszednél, ugye tudod? – mondta Schmidt.

– Mindig furának találtam, amikor az embernek más mondja meg, hogy micsoda. Mintha ő maga nem tudná.

– A siklót kiküldhetnénk robotpilótával is.

– Igen, ha a sikló olyan jármű lenne, amelynek a gázpedáljára nyugodt lélekkel rápakolhatsz egy téglát. De nem olyan. Arra tervezték, hogy ember üljön a műszerek előtt. Még a robotpilóta ellenére is.

– Átírhatnád a siló programját – vetette fel Schmidt.

– Kábé tizenöt percünk van az utchék érkezéséig. Örülök, hogy ennyire bízol a képességeimben, de nem lehet. Nincs idő rá. És különben sem elég csak kiküldeni.

– Őrült vagy – ismételte Schmidt.

– Nyugodj meg, Hart. A kedvemért. Idegesítesz.

– Bocs.

– Semmi gond. Most pedig ismételd el, mit csinálsz, miután elmentem.

– Felmegyek a hídra. Ha valami okból nem jársz sikerrel, a Clarke kiküld egy jelet a mi frekvenciánkon, figyelmezteti az utchékat a csapdára, hogy ne igazolják vissza az üzenetet, és ne sugározzanak semmit a csatornáikon, valamint megkérjük őket, hogy a lehető leggyorsabban tűnjenek el a Danavar-rendszerből. Ha gond lenne, a biztonsági besorolásodra hivatkozom a kapitánynál.

– Pontosan.

– Köszönöm a virtuális vállveregetést.

– A szeretet vezérelt.

– Aha – mondta Schmidt szárazon, majd megint a siklóra nézett. – Szerinted beválik?

– Nézzük a másik oldalról. Ha nem válik be, bizonyítékunk van arra, hogy mi mindent megtettünk az utchék elleni támadás megakadályozására. Ez csak ér valamit.

* * *

Wilson belépett a siklóba, elindította a felszállási szekvenciát, és amíg az futott, addig megnézte az akkut, és csatlakoztatta a Polk fekete dobozához. A telep azonnal elkezdte tölteni a dobozt.

– Ez az – mondta Wilson, aznap már másodszor. A sikló szépen kinavigált a Clarke gyomrából.

Schmidtnek igaza volt: ez az egész sokkal egyszerűbb lett volna, ha a siklót távirányítással lehetne vezérelni. Fizikai akadálya nem volt, az emberek évszázadok óta használtak robotpilótát. A Gyarmati Szövetség ugyanazon oknál fogva ragaszkodott az emberi pilótákhoz, amiért a Gyarmati Véderőnél is az AgyGép jele kellett az rohampuska elsütéséhez: hogy csak a megfelelő ember használhassa, és csak a megfelelő célra. Ha módosítaná a sikló szoftverét, hogy kiiktassa belőle az emberi tényezőt, az nem csak tetemes időt venne igénybe, de a szó szoros értelmében hazaárulásnak számítana.

Wilson pedig el akarta kerülni a hazaárulást, ha lehetséges. Ezért volt a siklón, és készült egy nagy hülyeségre.

A monitoron előhívta a hőtérképet és a stoppert. A hőtérképen mindegyik rakétasiló jól látszott; a stopper pedig az utchék érkezéséig való időt mutatta. Tíz perce sem maradt hátra. Abumwe nagykövet küldetésének adatai alapján Wilson sejtette, nagyjából hová akarnak az utchék ugrani. A siklót tehát azzal ellentétes irányba programozta, és nem fukarkodott az üzemanyaggal, hogy minél távolabb kerüljön a Clarke-tól, számolta a kilométereket, amíg biztonságos távolságba nem jutott.

Na, most jön a trükk, gondolta, és a műszerfalra koppintva elkezdte sugározni a jelet az utchék hullámhosszán.

– Gyertek elő, akárhol vagytok – mondta a rakétáknak.

A rakéták nem hallották Wilsont. A sikló jelét viszont igen, és kirobbantak a silókból, egy, kettő, három, négy, öt. Wilson kétszer látta őket, egyszer a sikló monitorján, másodszor a Clarke érzékelőitől kapott adatokban, amelyek az AgyGépére érkeztek.

– Öt rakéta állt rád – hallotta Schmidt hangját a műszerfalon keresztül.

– Akkor kezdődjön a játék. – Wilson csúcssebességre gyorsította a siklót. Nem volt olyan gyors, mint a rakéták, de nem is ez volt a lényeg. Kettős célja volt: egyrészt, hogy a rakétákat a lehető legmesszebb csalja attól a helytől, ahol az utchék bármelyik pillanatban megjelenhettek, másrészt, hogy a rakéták úgy közeledjenek, hogy az első becsapódása a többit is felrobbantsa.

Ehhez Wilson olyan pontot választott a sugárzásra, amely mind az öt silóhoz egyenlő távolságra volt, a Clarke-tól pedig jó messze. Ha minden jól alakul, a rakéták egymástól egy másodpercre robbannak fel.

Wilson a rakéták által leírt pályára nézett. Eddig minden a terv szerint haladt. Durván egy perce volt még az első becsapódásig. Bőven elég lesz.

Kioldotta a szíjakat, felvette az oxigéntartályt, a testruhája övéhez rögzítette, majd szájára és orrára erősítette a légzőmaszkot. Utasította a testruhát, hogy zárja le a fejét is. Aztán fogta a fekete dobozt, és ellenőrizte a töltést; 80 százalékon állt, amit elégségesnek tippelt. Lekapcsolta a külső telepről, majd a sikló ajtajához ment, egyik kezében a fekete dobozt fogta, a másikban a telepet. Arra a pontra állt, amelyet a megfelelő helynek vélt, nagy levegőt vett, és a teleppel az ajtónyitóra vágott. Eltalálta, az ajtó kinyílt.

A robbanásszerű dekompresszió a másodperc törtrészénél hamarabb szippantotta ki Wilsont az ajtón, mint várta. Egy milliméteren múlt, hogy nem loccsantotta ki az agyát a még nyíló ajtó.

Azon a vektoron bukdácsolt el a siklótól, amelyre a dekompresszió állította, de követte a sikló mozgását, ahogy azt a newtoni fizika diktálta. Ez rossz hír lesz negyven másodperc múlva, amikor az első rakéta becsapódik a siklóba; noha nincs légkör, amely lökéshullámot teremtve szétroncsolná a belső szerveit, még mindig megéghet, és repesz is érheti.

Lenézett a Polk fekete dobozára, amelyet a hasánál szorongatott, és jelet küldött neki, miszerint ki lett dobva egy űrhajóból, aztán – noha a vizuális érzékelést az AgyGépe szolgáltatta – lehunyta a szemét, hogy az összevissza pörgő csillagoktól ne szédüljön. Az AgyGép ezt helyesen értelmezve elvágta a külső képet, és helyette taktikai vázlatot jelenített meg. Wilson várt.

Csináld a dolgod, kicsim, biztatta a fekete dobozt.

A fekete doboz megkapta a jelet. Wilson rántást érzett, ahogy a fekete doboz tehetetlenségi mezeje bevette a számításaiba a férfi tömegét is, és összeszorult körülötte. Az AgyGép taktikai képén látta, hogy a sikló egyre növekvő sebességgel távolodik, látta, ahogy a rakéták elsuhannak mellette, és egyre gyorsulva száguldanak a sikló felé, miközben ő lassul. Pár másodperc alatt eléggé lelassult ahhoz, hogy a becsapódás ne fenyegesse.

Eddig elég jól bevált a terve.

Azért ne csináljuk ezt soha többet, gondolta.

Rendben, felelte magának.

– Első becsapódás tíz másodpercen belül – hallotta Schmidt hangját az AgyGépén keresztül. Stabil, felnagyított képet kért az űrről, és nézte, ahogy az immár láthatatlan rakéta közeledik a szintén láthatatlan szerencsétlen siklóhoz.

Rövid, éles villanások következtek, mintha petárdák robbannának kétutcányira.

– Becsapódás – mondta Schmidt. Wilson mosolygott.

– Bassza meg – mondta Schmidt. Wilson mosolya lehervadt, és a taktikai képernyő életre kelt.

A sikló és négy rakéta megsemmisült. Egy rakéta azonban megmaradt, és célpontot keresett.

A taktikai kép szélén új tárgy jelent meg. A Kaligm. Az utchék megérkeztek.

~ Üzenj az utchéknak azonnal! ~ küldte Schmidtnek, és az AgyGép elég jól utánozta a hangját.

– Coloma kapitány nem hajlandó – mondta Schmidt egy másodperc múlva.

~ Hogy? Mondd meg neki, hogy ez parancs. Hivatkozz a biztonsági besorolásomra. Gyerünk!

– Azt mondja, fogd be, zavarod.

~ Miben zavarom? ~ üzente Wilson.

A Clarke elkezdett figyelmeztetést sugározni az utchéknak, figyelmeztette őket a támadásra, és sürgette őket, hogy hallgassanak, és azonnal hagyják el a Danavar-rendszert.

Mindezt az utchék hullámhosszán.

Az utolsó rakéta ekkor a Clarke-ot vette célba.

~ Istenem ~ gondolta Wilson, és az AgyGép elküldte az üzenetet Schmidtnek.

– Harminc másodperc a becsapódásig.

– Húsz másodperc.

– Tíz.

– Ennyi volt, Harry.

Csend.

X.

Wilson úgy saccolta, tizenöt percre elegendő levegője maradt, amikor az utche sikló melléje állt, és kinyitott neki egy külső zsilipet. Odabent egy űrruhás utche behúzta, bezárta a zsilipet, majd amikor a levegőkeringetés befejeződött, kinyitotta a belső ajtót. Wilson eltüntette a testruha fejvédőjét, lehúzta az oxigénmaszkot, és levegőt vett. Aztán igyekezett visszanyelni, ami kikívánkozott. Az utchék szaga az emberi orr számára nem tartozott a kellemes illatok közé. Felnézett, és látta, hogy több utche is kíváncsian nézegeti.

– Helló – mondta.

– Jól van? – kérdezte az egyik olyan hangon, mintha folyamatosan levegővétel közben beszélne.

– Jól. Mi történt a Clarke-kal?

– A hajójáról kérdez? – mondta egy másik, hasonló hang.

– Igen.

– Erősen megsérült – mondta az első.

– Vannak halottak? Sebesültek?

– Maga katona – mondta a második. – Érti a nyelvünket? Egyszerűbb lenne úgy kommunikálni.

Wilson bólintott, és aktiválta az utche fordítóprogramot, amit a Clarke új parancsaival együtt kapott.

– Beszélhetnek a saját nyelvükön, én is az enyémen válaszolok.

– Suel nagykövet vagyok – mondta a második utche, és egy angol hang mondta alá a fordítást. – Még nem tudjuk, mekkora kár érte a hajóját, sem a veszteségek mértékét, mert csak most állt helyre a kommunikáció a Clarke egyik vészrádióján keresztül. Amikor helyreállt a kapcsolat, felajánlottuk, hogy a legénységüket a hajónkra vesszük. De Abumwe nagykövet ragaszkodott ahhoz, hogy előbb magát mentsük ki. Igencsak határozottan kikötötte.

– Már fogyóban volt az oxigénem, méltányolom a határozottságát – mondta Wilson.

– Dorb nagykövethelyettes vagyok – mondta az első utche. – Elmondaná, hogyan került az űrbe hajó nélkül?

– Volt hajóm, csak megette egy raj rakéta.

– Attól félek, nem értem – mondta Dorb, miután a főnökére nézett.

– Boldogan elmagyarázom – mondta Wilson –, de lehetőleg úton a Clarke felé.

* * *

Abumwe, Coloma és Schmidt, valamint a Clarke diplomatáinak zöme ott volt, amikor az utche sikló ajtaja kinyílt, és kilépett rajta Suel és Dorb, majd Wilson.

– Suel nagykövet – köszöntötte az idegent Abumwe, és egy tolmácsegység fordított neki. Meghajolt. – Ode Abumwe nagykövet vagyok. Elnézést kérek, amiért csak gépi tolmács áll rendelkezésünkre.

– Abumwe nagykövet – mondta saját nyelvén Suel, és viszonozta a meghajlást. – Nincs szükség bocsánatkérésre. Wilson hadnagy pár mondatban elmesélte, hogyan került Bair nagykövet helyére, és hogy mit tettek értünk a Clarke legénységével együtt. Természetesen magunknak is ellenőriznünk kell az adatokat, de addig is szeretnénk köszönetet mondani.

– Nagyon kedves, de köszönetre nincs szükség. Azt tettük, amit tennünk kellett. Ami pedig az adatokat illeti – Abumwe bólintott Schmidtnek, aki előrelépett, és egy adatkártyát adott át Dorbnak –, a kártyán megtalálják a Polk fekete dobozának felvételeit és az általunk rögzített adatokat. Nyíltak óhajtunk lenni, hogy kétség se merülhessen fel szándékainkat és tetteinket illetően a tárgyalások során.

Wilson csak pislogott; a fekete doboz és a Clarke adatai titkos anyagnak számítottak. Abumwe óriási kockázatot vállalt azzal, hogy aláírt békemegállapodás előtt felajánlja őket az utchéknak. Abumwéra pillantott, akinek az arcáról azonban nem tudott leolvasni semmit; a nő diplomata üzemmódba váltott.

– Köszönjük, nagykövet – mondta Suel –, de nem tudom, nem kellene-e egyelőre felfüggesztenünk a tárgyalásokat. A hajója megsérült, és nyilván veszteségeket is szenvedtek. Az embereivel kell törődnie. Természetesen készek vagyunk segíteni.

Coloma kapitány lépett előre, és tisztelgett.

– Sophia Coloma kapitány. Isten hozta önöket a Clarke-on, nagykövet.

– Köszönjük, kapitány.

– A Clarke megsérült, és javítást igényel, de a létfenntartó és az energiaellátó rendszere stabil. Volt egy kis időnk felkészülni a rakétára, és ennek köszönhetően minimális sérülésekkel és veszteségek nélkül vészeltük át a helyzetet. Szívesen vesszük a segítséget, főként a kommunikációs rendszerrel, de jelenleg nem vagyunk közvetlen veszélyben. Kérem, miattunk ne késleltessék a tárgyalásokat.

– Örömmel halljuk – mondta Suel. – Ennek ellenére...

– Ha szabad, nagykövet – vágott közbe Abumwe. – A Clarke legénysége mindent kockáztatott, a saját életét is, hogy maga és a legénysége biztonságban legyenek, és létrejöhessen ez a megállapodás. Ez az emberem – biccentett Wilson felé – hagyta, hogy négy rakéta üldözze, és úgy menekült meg, hogy kivetette magát a hideg űrbe. Tiszteletlenség lenne tőlünk, ha azzal viszonoznánk az emberek erőfeszítését, hogy elhalasztjuk a feladatunkat.

Suel és Dorb Wilsonra néztek, mintha a véleményét várnák. Wilson Abumwéra pillantott, akinek az arcáról továbbra sem tudott leolvasni semmit.

– Hát én tutira nem szeretnék megint visszajönni – mondta.

Suel és Dorb egy pillanatig rábámultak, majd olyan hangot adtak, amit Wilson AgyGépe úgy fordított: [nevetés].

* * *

Húsz perc múlva az utche sikló elhagyta a Clarke-ot Abumwéval és a diplomatákkal a fedélzetén.

– Hála istennek, hogy vége – mondta Coloma, ahogy a sikló távozott. Sarkon fordult, hogy visszamenjen a hídra, rá se nézett Wilsonra és Schmidtre.

– A hajó nincs biztonságban, ugye? – kérdezte Wilson a kapitány hátától.

– Hogy lenne – fordult vissza a nő. – Egy dologban mondtam igazat, hogy nem volt haláleset, bár talán pontosabb lenne azt mondani, hogy még nem. Ami a többit illeti, a létfenntartó és az energiaellátó rendszer működése hajszálon függ, a többi rendszer zöme bekrepált, vagy abba az irányba tart, hogy kész csoda lesz, ha a Clarke önerőből elmozdul innét. És mindennek tetejébe egy idióta megsemmisítette a siklónkat.

– Sajnálom – mondta Wilson.

– Hmm. – Coloma ismét elfordult.

– Nagyszerű dolog volt, hogy a hajóját kockára tette az utchékért. Erre nem is kértem. Ezt magától tette, Coloma kapitány. Ez győzelem, ha engem kérdez, asszonyom.

Coloma egy pillanatra megtorpant, majd válasz nélkül otthagyta őket.

– Nem kedvel engem – mondta Wilson Schmidtnek.

– A vonzerődre a legjobb jelző az „egyedi”.

– Akkor te miért kedvelsz? – nézett rá Wilson.

– Nem hiszem, hogy valaha azt mondtam volna, hogy kedvellek.

– Most, hogy mondod, igazad lehet.

– Nem vagy unalmas, az szent – engedte meg Schmidt.

– Ezt kedveled bennem?

– Nem, az unalmat szeretem – mondta Schmidt, és körbemutatott. – Én ebbe halok bele.

XI.

Abel Rigney és Liz Egan ezredesek egy apró kantinban ültek a Főnix Állomáson, és sajtburgert ettek.

– Ez a sajtburger fantasztikus – mondta Rigney.

– Pláne, ha a tested genetikailag módosított, és sose hízol meg. – Egan még egyet harapott.

– Igaz. Azt hiszem, eszem még egyet.

– Egyél. Tedd próbára a metabolizmusodat.

– Szóval olvastad a jelentést? – tért a tárgyra Rigney.

– Mást se csinálok, csak jelentéseket olvasok – felelte Egan. – Jelentéseket olvasok és középszintű bürokratákat ijesztgetek. Melyik jelentésről beszélünk?

– Ami az utchékkal történt tárgyalás utolsó köréről szól. A Clarke, Abumwe nagykövet és Wilson hadnagy?

– Olvastam – bólintott Egan.

– Mi az ítélet a Clarke-ra? – kérdezte Rigney.

– Mit tudtatok meg a rakétadarabokból?

– Én kérdeztem előbb.

– Nem vagyunk másodikosok, ez a taktika nem jön be – harapott a burgerébe Egan.

– Az egyik darabon, amit a dokkmunkások kiszedtek a Clarke-ból, találtunk egy számot, illetve annak töredékét. A Brainerd nevű fregattról való. Ezt a bizonyos rakétát tizennyolc hónapja kilőtték és felrobbantották egy éleslövészeten. Az összes általam látott adat ezt támasztja alá.

– Szóval kísértetrakétákat lőtt ki egy titokzatos hajó egy titkos diplomáciai tárgyalás megakadályozására – morfondírozott Egan.

– Nagyjából. – Rigney letette a hamburgert.

– Galeano külügyminiszter nem fog örülni, hogy az egyik saját rakétánk okozott súlyos kárt az egyik saját hajónkban.

– Gondolom. Az én főnökeim se örülnek annak, hogy tégla van a Külügyminisztériumban, aki elárulta a rakétát használóknak, hogy hol lesz a hajó, és hogy kivel tárgyalunk.

– Van erre bizonyítékod is?

– Nincs – vallotta be Rigney. – De arra van, hogy nem az utchéktól szivárgott ki. Innét meg kizárásos alapon kikövetkeztethetjük a többit.

– Szeretném látni az utchék bizonyítékát – mondta Egan.

– Én meg szeretném neked megmutatni, de nálatok van a kém.

Egan összehúzott szemmel nézett Rigleyre.

– Azt ajánlom, hogy vigyorogj, amikor ilyeneket mondasz, Abel.

– Öntsünk tiszta vizet a pohárba. Az életemet is rád bíznám, sőt meg is tettem, ha emlékszel. Nem tőled tartok. Mindenki mástól a minisztériumban. Van egy árulónk, Liz, valaki, akinek elég magas a biztonsági besorolása ahhoz, hogy tudjon az utchékkal folytatott tárgyalásról. Kiad bennünket az ellenségnek. Hogy melyik ellenségnek, még nem tudjuk. De a barátaink nem csinálnak ilyet, Liz, nem robbantják fel egy hajónkat, és nem próbálnak rögtön utána kilőni egy másikat is.

Egan erre nem felelt, egy hasábburgonyát nyomott a ketchupba.

– És ezzel visszajutottunk a Clarke-hoz – folytatta Rigney. – Mi van a hajóval?

– Azon tanakodunk, hogy mi kerül kevesebbe: nagygenerálozni, vagy leselejtezni és újat építeni. Utóbbi esetben legalább kapunk érte valamit.

– Olyan rémes a helyzet?

– A GYV remek rakétákat gyárt. Miért kérdezed?

– B csapat létére Abumwéék szép munkát végeztek, nem gondolod?

– Elmegy – felelte Egan.

– Ne szórakozz. – Rigney az ujjain számolta: – Wilson és Schmidt új eljárást talált a lemerült fekete dobozok megkeresésére, és megszerezte az adatokat, melyekből megtudtuk, hogy mi történt a Polkkal. Aztán Wilson több űrsétát is tett egyszerű GYV-testruhában, és felfedezett egy csapdát, amelyet az utche diplomáciai küldöttség megsemmisítésére állítottak, a mi rakétáinkkal. Elpusztított négy rakétát, aztán Coloma kapitány feláldozta a saját hajóját, hogy az utolsó rakéta ne az utchékat találja el. Utána Coloma az utchék szemébe hazudott a hajó állapotáról, hogy Abumwénak legyen esélye tárgyalni, aki pedig rávette az utchékat a tárgyalás befejezésére. Mindezt úgy, hogy egyetlen napjuk volt a felkészülésre.

– Elmegy – ismételte Egan.

– Mit akarsz még tőlük? Járjanak a vízen?

– Mit akarsz ezzel, Abel?

– Te mondtad, hogy a legutóbbi emlékezetes tárgyalásuk is olyan helyzet volt, amikor rögtönözniük kellett. Nem jutott még eszedbe, hogy Abumwéék nem azért vannak a B listán, mert nem elég jók, hanem mert nem a megfelelő helyzetbe teszik őket?

– Nem tudtuk, hogy ez „megfelelő” helyzet lesz – mutatott rá Egan.

– Nem, de most már tudjátok, hogy mi a „megfelelő” helyzet nekik. Kockázatos helyzet, ahol a sikerhez vezető út nincs kijelölve, hanem macsetével kell átvágni egy mérges békákkal teli dzsungelen.

– A mérges béka szép volt – nyúlt újabb sült krumpliért Egan.

– Érted, mire akarok kilyukadni? – fújt Rigney.

– Értem. Abban nem vagyok biztos, meg tudom-e győzni a külügyminisztert arról, hogy egy rakás B listás alakot állítson rá a kockázatos, de ígéretes feladatokra.

– Nem mindre, csak azokra, ahol a szokásos diplomatabaromság nem jön be.

– Miért érdekel ez téged ennyire? – kérdezte Egan. – Elég szenvedélyesen támogatsz egy rakás olyan embert, akiknek a létezéséről egy hete még csak nem is tudtál.

– Miért? – mondta Rigney. – Azért, amivel te ijesztgeted minden előadáson a középvezetőket. Kifutunk az időből. A Földet elvesztettük, és ha életben akarunk maradni, barátokra van szükségünk. Ehhez jól jöhet olyasmi, mint a Clarke legénysége: egy tűzoltó csapat, akiket bedobunk, ha semmi más nem válik be.

– És ha kudarcot vallanak?

– Akkor olyan helyzetben vallanak kudarcot, ahol számítunk a kudarcra. Viszont ha sikerül nekik, sokat nyerünk.

– Ha kinevezzük őket tűzoltó brigádnak, akkor máris elvárásokat emelünk eléjük – jegyezte meg Egan.

– Erre van egy egyszerű megoldás. Ne mondd meg nekik, hogy tűzoltók.

– Az kegyetlen húzás.

Rigney vállat vont.

– Abumwe csapata tisztában van azzal, hogy nem a felnőttek asztalánál ülnek. Szerinted miért kényszerítette bele az utchékat a tárgyalásba? Abumwe felismeri és megragadja a kínálkozó lehetőséget. Akarja az ilyen lehetőségeket, és a stábjával mindent megtesznek azért, hogy megkapják.

– Még a hajójukat is elpusztítják, ha kell – tette hozzá Egan. – Ami jelentősen megnöveli a tűzoltó brigádos ötleted költségét.

– Mit terveztek a Clarke legénységével?

– Még nincs eldöntve. Talán egy másik hajóra tesszük Abumwét és a stábját. Colomára természetesen vizsgálat vár, amiért szándékosan rakéta elé vezette a hajót. Felmentik persze, de ez a menete. Wilsont a GYV kutatási és fejlesztési részlege adta kölcsön. Valamikor nyilván vissza fogják kérni.

– Pár hétig tudnád még halogatni a döntést? – kérdezte Rigney.

– Nagyon izgatnak téged ezek az emberek. Még ha a kedvedért jegelem is őket pár hétre, semmi garancia sincs arra, hogy a miniszter aláírja a „tűzoltó brigád” ötletedet.

– Segítene, ha a GYV adna egy listát a tüzekről, melyeket diplomáciával szeretne oltani, semmint fegyverrel rendezni?

– Á, így már egészen más a helyzet – bólogatott Egan. – Előre meg tudom mondani, mi lesz ebből. Amikor GYV-összekötőként beálltam a miniszterhez, hat hét kellett, mire három egy szótagos szónál többet szólt hozzám. Ha elé teszem a GYV listáját és a kiválasztott csapatot, maximum morgással fog kommunikálni.

– Ez is mellettük szól – győzködte Rigney. – Ezek senkik. A minisztered azt fogja hinni, hogy jól kicseszik velünk. Beszélj neki a kérésről, aztán javasold ezt a csapatot. Menni fog, mint a karikacsapás.

– Ha már beszélek vele, arra is megkérjem, hogy ne lövessen ki téged az űrbe?

– Egyelőre elég ez.

Egan pár percig szótlanul tologatta a sült krumpliját. Rigney megette a sajtburgerét, és várt.

– Meglátom, mit szól hozzá – szólalt meg végre Egan. – De a helyedben nem reménykednék.

– Sosem reménykedem. Ezért élek még mindig.

– Addig is nem hagyom, hogy a Clarke legénységét máshová vezényeljék.

– Köszönöm – mondta Rigney.

– Tartozol nekem – mondta Egan.

– Ez csak természetes.

– Most mennem kell – tolta el a tányérját Egan. – Itt az ideje, hogy beszarassak egy újabb csapat kölköt.

– Jó szórakozást – mondta Rigney.

– Meglesz. – A nő menni készült.

– Hé, Liz, az a becslés, amit mondasz nekik, hogy az emberiség harminc éven belül kihal, mennyire túlzás?

– Az igazat akarod? – kérdezte Egan.

– Azt.

– Semennyire. Sőt, optimista becslés.

Elment. Rigney az ebédjük maradványaira bámult.

– Kit érdekel – sóhajtott végül –, ha úgyis mind meghalunk, akkor pláne eszem még egy sajtburgert.

MÁSODIK EPIZÓD
Végig a deszkán

[Átirat kezdete]

CHENZIRA EL-MASRI:... nézd Aurel, ebben a pillanatban nem igazán érdekel, kit őrizgetsz az orvosi részlegben. Azon vagyok, hogy megtaláljam azokat a kurva konténereket, mert ha nem lesznek meg, nagyon cefet hónapok elé nézünk.

AUREL SPURLEA: Hidd el, Chen, ha nem hinném azt, hogy a kettő összefügg, nem zavartalak volna. Magda, veszed ezt?

MAGDA GANAS: Most indítottam el a rögzítést.

SPURLEA: Chen, ez a fickó a gyengélkedőn nem a környékről való.

EL-MASRI: Hogy érted azt, hogy „nem a környékről való”? Ez egy feketetelep. Nem valószínű, hogy bárki felbukkanjon itt, aki nem innen való.

SPURLEA: Azt mondja, az Erie Hajnalcsillagról jött.

EL-MASRI: Ez hülyeség. Az Erie Hajnalcsillagnak senkit sem kellett lehoznia a felszínre. A tervek szerint le kellett volna küldeni a konténereit egy robotpilótával. Ez a lényeg az egészben, hogy ne legyen benne emberi közreműködés.

GANAS: Tudom, Chen. Én is ott voltam, amikor a konténerek menetrendjében megállapodtunk. Ezért kéne ezzel a fickóval dumálnod. Akármi is van, nem közülünk való. Hanem valahonnan máshonnan. És mivel az Erie Hajnalcsillagnak két napja kellett volna ledobnia a konténereket, a tag meg ma itt van, talán nem annyira elvetemült a feltételezés, hogy igazat állít, amikor azt mondja, hogy a hajóról jött.

EL-MASRI: Szóval azt hiszed, hogy az egyik konténerben jött le?

GANAS: Nagyon úgy néz ki.

EL-MASRI: Az azért piszok rázós lehetett.

SPURLEA: Ahogy mondod. Chen, a következő a helyzet, dióhéjban. Először is, a fickó rettenetes állapotban van, fájdalomcsillapítót kellett adnunk neki.

EL-MASRI: Azt hittem, elég világos parancsot adtam...

SPURLEA: Mielőtt leüvöltenéd a fejemet, annyira felhígítottuk, amennyire csak lehetett, úgy, hogy még valami hatása azért legyen. De hidd el, a fickónak be kellett adnunk valamit. Másodsorban a Rothadás is elkapta a lábát.

EL-MASRI: Mennyire súlyos?

SPURLEA: Nagyon. Amennyire tudtam, kitisztítottam, de szinte biztos, hogy mostanra bekerült a vérkeringésébe, és te is tudod, hogy az mit jelent. De nem a környékről való, és ő nem tudja, hogy ez mit jelent, én meg nem látom sok értelmét, hogy most világosítsam fel. Az a célom, hogy egyben tartsam addig, ameddig nem tudsz beszélni vele, aztán pedig, hogy megóvjam a túl nagy fájdalomtól, ameddig kitaláljuk, mihez kezdünk vele a későbbiekben.

EL-MASRI: Jézusom, Aurel. Ha elkapta a Rothadás, szerintem tudod, mit kell tenned vele.

SPURLEA: Még várom, hogy meglegyen a vérkép. Ha tiszta, még mindig amputálhatjuk a lábát, és megmenthetjük az életét.

EL-MASRI: És aztán mihez kezdünk vele? Nézz körül, Aurel. Nem úgy néz ki, mintha bárki mást is el tudnánk látni magunkon kívül, legkevésbé egy nyomorékot, akire semmilyen munkát nem bízhatunk.

GANAS: Talán először mégis beszélned kellene vele, mielőtt úgy döntesz, a falkának hagyod.

EL-MASRI: Hidd el, Magda, engem is aggaszt a sorsa. De az én dolgom az, hogy az egész közösségért aggódjam.

GANAS: És amire most az egész közösségnek szüksége van, az az, hogy meghallgasd ennek a tagnak a történetét. Utána többet fogsz tudni erről az egészről.

EL-MASRI: Mi a neve a fickónak?

SPURLEA: Malik Damanis.

EL-MASRI: Malik. Rendben.

[Ajtónyitás, félbeszakad]

EL-MASRI (halkan): Csodás.

SPURLEA: Nem véletlenül hívjuk Rothadásnak.

EL-MASRI: Na ja.

[Ajtónyitás, teljes]

EL-MASRI: Malik. Hé, Malik!

MALIK DAMANIS: Igen? Bocs, kicsit elszundikáltam.

EL-MASRI: Nincs azzal semmi baj.

DAMANIS: Spurlea doktor itt van? Kezd visszatérni a fájdalom.

SPURLEA: Itt vagyok. Mindjárt kapsz egy adagot, Malik, de egy pár perc türelmedet kérem. Azt szeretném, hogy teljesen tiszta legyél, amikor a gyarmati vezetőnkkel beszélsz.

DAMANIS: Az maga lenne?

EL-MASRI: Így van. A nevem Chenzira El-Masri.

DAMANIS: Malik Damanis. Izé, azt hiszem, ezt már tudta.

EL-MASRI: Igen, tudtam. Malik, Aurel és Magda már elmondta nekem, hogy azt állítod, az Erie Hajnalcsillagról jöttél.

DAMANIS: Így van.

EL-MASRI: Mit csináltál ott?

DAMANIS: Sima fedélzeti matróz voltam. A legtöbbet a be- és kirakodásoknál dolgoztam.

EL-MASRI: Elég fiatalnak látszol. Ez az első hajód?

DAMANIS: Tizenkilenc szabványéves vagyok, uram. És már szolgáltam másik hajón azelőtt, a Fényes Csillagon. Azóta csinálom ezt, amióta betöltöttem a húszat erie-i években számolva, ami nagyjából tizenhat szabványévnek felel meg. Ez az első utam az Erie Hajnalcsillaggal. Vagy legalábbis az volt.

EL-MASRI: Azt mondod, volt.

DAMANIS: Igen. Már odavan.

EL-MASRI: Odavan? Úgy érted, elment? Elment a következő úti céljához?

DAMANIS: Nem. Úgy értem, odavan. Elrabolták. És azt hiszem, mindenki, aki a fedélzeten volt, mostanra már halott.

EL-MASRI: Malik, úgy vélem, ezt egy kicsit bővebben el kellene magyaráznod. A hajó rendben volt, amikor belépett a rendszerünkbe?

DAMANIS: Amennyire tudom, igen. A hajón az erie-i naptár szerint számoltuk az időt, és az éjszaka közepén ugrottunk. Gahzini kapitány így szereti, mert így reggel kell a rakományt mozgatni, amikor még frissek és kipihentek vagyunk. Vagy legalábbis ezt mondta. Mivel az a rakomány, amit maguknak hoztunk, már be volt csomagolva konténerekbe, ez olyan nagyon nem számított. De a kapitány az kapitány, azt csinál, amit akar. Ezért aztán az éjszaka közepén érkeztünk.

EL-MASRI: Dolgoztatok akkor?

DAMANIS: Nem, uram. A legénységi hálóban voltam, és aludtam, a legénység nagy részével együtt. Csak az éjjeli őrség volt ébren. Onnan tudtam, hogy valami történt, hogy a kapitány megszólaltatta az általános riadó jelzését. Felbőgött, és mindenki leugrott a priccséről. De akkor még nem gondoltam semmire.

EL-MASRI: Nem gondoltál semmire, miközben szólt az általános riadó? Az nem jelent veszélyt általában?

DAMANIS: De igen, de Gahzini kapitány rendszeresen tartott gyakorlatokat. Azt szokta mondani, csak mert ez egy kereskedelmi hajó, attól még szükség van fegyelemre. Ezért aztán minden harmadik-negyedik ugrásnál elrendelt egy gyakorlatot, és mivel a kapitány szeret az éjszaka közepén ugrani, ez azt jelentette, hogy gyakran ébredtünk az általános riadóra.

EL-MASRI: Aha.

DAMANIS: Szóval lepattantunk a priccsekről, felöltöztünk, és vártuk a bejelentést, hogy most miről fog szólni a gyakorlat. Hogy egy mikrometeor talált el bennünket, vagy valami rendszerhiba, vagy mi. Aztán Khosa elsőtiszt jelentkezett be a hangosbemondón, és azt mondta: „Idegenek hatolnak be a hajóra.” Egymásra néztünk, mert ez új volt, még soha nem gyakoroltunk ilyesmit. Fogalmunk sem volt, hogy mit kéne csinálnunk. Doktor úr, nagyon fáj a lábam.

SPURLEA: Tudom, Malik. Megkapod az adagod, mihelyt végeztünk a beszélgetéssel.

DAMANIS: Nem kaphatnék közben valamit? Akármit.

GANAS: Adhatok neki valamennyi ibuprofent.

SPURLEA: Abból már alig van, Magda.

GANAS: A saját ellátmányomból fogom kivenni.

SPURLEA: Rendben.

GANAS: Malik, megyek és hozok neked ibuprofent. Egy-két perc, és itt vagyok.

DAMANIS: Köszönöm, Ganas doktornő.

EL-MASRI: Azt mondod, nem gyakoroltatok olyan helyzetet, hogy megszállják a fedélzetet. De mindig voltak kalózok.

DAMANIS: Volt olyan gyakorlatunk, hogy kalózok üldöznek bennünket. Olyankor a legénység zöme elbarikádozza magát, miközben a védekezőcsoportok előkészítik az ellenintézkedéseket, a rakodószemélyzet pedig felkészül a rakomány kidobására. Az űrben dolgozunk. A kalózok nem tudnak kötélen átlendülni a fedélzetre. Lerohannak minket, aztán megfenyegetnek, hogy adjuk át a rakományt. Csak utána jönnek át, elveszik a rakományt, és már mennek is. Ezért aztán az a megoldás, hogy kihajítjuk a rakományt. Ha nincs rakomány, nincs miért folytatni az üldözést.

EL-MASRI: Szóval nem kalózok voltak.

DAMANIS: Fogalmunk sem volt, hogy mik azok. Először azt sem tudtuk, hogy van-e ott valaki egyáltalán. Azt gondoltuk, hogy ez is a gyakorlat része. Amikor Khosa elsőtiszt bemondta, hogy idegenek hatolnak be a hajóba, volt két-három másodpercünk azon agyalni, hogy mit is jelent ez, aztán újra megszólalt a hangosbeszélőn, és az mondta: „Ez nem gyakorlat.” Ekkor esett le, hogy most tényleg történt valami. Csak álltunk ott, és néztük egymást. Aztán bejött Zarrani fedélzetmester a hálókörletbe, elkiabálta magát, hogy megszállnak bennünket, és hogy a hálókörletben kell maradnunk, amíg vagy tőle, vagy a kapitánytól nem halljuk a „minden tiszta” jelzést. Aztán kiválasztott hetet közülünk, hogy kövessük. Köztük engem is.

EL-MASRI: Miért választottak ki?

DAMANIS: Úgy érti, csak engem, vagy az egész csoportot?

EL-MASRI: Mindkettőt.

DAMANIS: Biztonsági különítményt szervezett belőlünk. Szerintem engem azért választott ki, mert olyan helyen álltam, ahol láthatott. Nem is tudtam, hogy biztonsági különítményt akar belőlünk csinálni, ameddig el nem vezetett bennünket az irodájába, ki nem nyitott egy lemezszekrényt, és el nem kezdett sokkolóbotokat osztogatni.

SPURLEA: Sokkolóbotokat? Tűzfegyveretek nem is volt?

DAMANIS: Ez egy űrhajó. Egy vákuumban mozgó hajón nem jó ötlet tűzfegyvert és lövedékeket használni. Az egyetlen dolog, amiért egyáltalán érdemes fegyvert tartani a fedélzeten, hogy megbirkózhassunk azokkal, akik rendbontásba keverednek vagy hülyére isszák magukat. Erre a célra pedig a sokkolóbot tökéletes. Könnyedén ki lehet vele ütni egy rendbontót, aztán bevágjuk az illetőt a fogdába, ameddig ki nem józanodik és le nem nyugszik. Ezért vannak sokkolóbotjaink. Zarrani kiosztotta őket. Hat sokkolóbot volt nyolcunkra, ezért aztán se Tariq Murwaninak, se nekem nem jutott. A fedélzetmester akkor kijelölt bennünket felderítőnek, és mondta, hogy állítsuk a kommunikátorunkat az általános csatornára, hogy mindenki hallhassa, merre találtunk ellenséget. Ennek nem sok értelmét láttam. Addigra már kisakkoztam, hogy hol fognak bejönni.

EL-MASRI: A légzsilipeken.

DAMANIS: Pontosan, uram. Kinyitják őket kívülről, és bejönnek rajtuk. Azt hiszem, Zarrani és Gahzini kapitány is hasonlóképpen gondolkodott, mert két sokkolóbotos társunkkal a fedélzetmester a bal oldali légzsilip felé indult, míg a másik három botos a jobb oldali zsilipeket vette célba. De mindannyian tévedtünk.

EL-MASRI: Miért?

DAMANIS: Mert átvágták a törzset két helyen is. Elöl és hátul is átlyukasztották a hajó burkolatát, és beküldtek egy-egy tucat fegyverest. A saját szememmel láttam a hátsó áttörést, és hogy katonák nyomulnak be. Üvöltöttem a kommunikátoromba, és húztam is onnan, mert ezek a tagok rohampuskával voltak felszerelkezve.

SPURLEA: Nem az volt, hogy egy űrhajón veszedelmes dolog lövedékeket használni?

DAMANIS: Mi így gondoltuk, ezek a katonák viszont nem. El akarták foglalni a hajót. Valószínűleg azt gondolták, hogy ha már úgyis átvágják a burkolatot pár helyen, néhány golyó ütötte lyuk már nem oszt, nem szoroz, nem igaz?

GANAS: Tessék, itt van három tabletta.

DAMANIS: Köszönöm.

GANAS: Hozok hozzá vizet.

DAMANIS: Köszönöm, felesleges. Már lenyeltem őket. Mennyi idő múlva kezdenek hatni?

GANAS: Extra erősek voltak, úgyhogy hamarosan érezned kell őket.

DAMANIS: Az jó. Már nagyon fáj a lábam. Azt hiszem, romlik az állapota.

SPURLEA: Hadd nézzem meg.

DAMANIS: AAHHHH!

SPURLEA: Bocsánat.

DAMANIS: Semmi baj, doktor úr. Csak amit már mondtam. Piszokul fáj.

SPURLEA: Megnézem majd, mit tudok tenni azért, hogy kitisztítsam, ha végeztünk a beszélgetéssel.

DAMANIS: Ahhoz egészen biztosan kell valami ütős fájdalomcsillapító. Amikor utoljára csinálta, azt hittem, a plafonig ugrok.

SPURLEA: Vigyázni fogok, amennyire csak lehet.

DAMANIS: Biztos vagyok benne, hogy a legjobbat akarja, doktor úr.

EL-MASRI: Azt mondtad, katonák voltak. A Gyarmati Véderőből?

DAMANIS: Nem hinném. Nem GYV-egyenruhát viseltek. Ezek nagyobbak voltak, és sötét színűek. A fejüket meg sisak takarta. Nem láttuk az arcukat, se mást. Nyilván, hiszen az űrön keresztül jöttek.

GANAS: Ha keresztülvágták a burkolatot, a tűzszakaszajtóknak nem kellett volna lezáródniuk, hogy elszigeteljék a sérülést?

DAMANIS: Elvileg igen, viszont az automata rendszerek a légnyomásesést figyelik. Ezzel szemben ezek a fickók úgy jöttek keresztül a burkolatba vágott lyukakon, hogy nem szökött ki mögöttük a levegő. Azt hiszem, valamiféle ideiglenes zsilipet telepítettek a törzsre, mielőtt átvágták volna.

EL-MASRI: A kapitány ettől függetlenül is lezárhatta volna a tűzszakaszokat, hogy elzárva tartsa őket.

DAMANIS: Az orrban lévő lyukat pont a parancsnoki híd felett vágták a burkolatba. Amennyire én láttam, az első dolguk volt elfoglalni a hidat, és közrefogni Gahzini kapitányt. Ha övék a híd, övék a hajó. Az egyik hídon szolgálatot teljesítő matróz mesélte, hogy amikor betörtek, ráparancsoltak a kapitányra, hogy adja át a rendszerkódokat. A kapitány ezt megtagadta, mire hasba lőtték Khosa elsőtisztet. Ott feküdt üvöltve a fedélzeten, és a behatolók azt mondták, hogy egyesével hasba fognak lőni minden embert a hídon, ameddig ki nem adja azokat a rendszerkódokat. Mihelyt a kapitány átadta a kódokat, fejbe lőtték Koshát, hogy véget vessenek a szenvedésének. És az övék volt a hajó.

EL-MASRI: És mi történt ezután?

DAMANIS: A fegyveresek átfésülték a hajót, összeszedték a legénységet, és a rakodótérbe tereltek mindenkit. Én meg még páran a különítményből megpróbáltunk elrejtőzni a fegyveresek elől, amennyire csak lehetett, de sorban megtaláltak mindannyiunkat. Engem az étkezde mellett kaptak el. Kiléptem egy folyosóra, és mindkét oldalamon ott volt egy-egy katona. Az egyik a fejemre célzott, a másik a mellkasomra. Próbáltam visszalépni oda, ahonnan kijöttem, de mögöttem is volt egy fegyveres, lövésre kész puskával. Felemeltem hát a kezem, és ennyi volt. Engem is elvittek a raktérbe, mint mindenki mást.

EL-MASRI: És eközben a fegyveresek egy szóval se mondták, hogy mit akarnak?

DAMANIS: Nem, uram. Amikor leértem a rakodófedélzetre, ott láttam a legénység többi tagját, letérdelve, kezükkel a tarkójukon. Egyedül Zarrani fedélzetmester maradt állva: a Gyarmati Szövetség kereskedelmi hajózásra vonatkozó törvényeit idézte éppen az egyik fegyveresnek. Egy ideig úgy festett, hogy a katonát nemigen érdekli ez az egész, aztán elővette a fegyverét, és arcba lőtte a fedélzetmestert, aki azonnal meghalt. Utána már senki nem akart kérdéseket feltenni.

SPURLEA: A teljes legénység ott volt?

DAMANIS: Igen, mindenki, kivéve a kapitányt és egy kormányost, akit Qalatnak hívtak. És Khosát, de ő akkorra már halott volt.

EL-MASRI: Szóval mindenki ott volt a rakodófedélzeten. De te, Malik, hogyan kerültél ide?

DAMANIS: Az Erie Hajnalcsillag fedélzetén volt négy automata vezérlésű konténerhordozó. Kettő azzal a rakománnyal volt tele, amit a maguk gyarmatának hoztunk. A másik kettő üres volt. A katonák kinyitották, és betereltek minket az üres konténerekbe. A fele létszámot az egyikbe, a felét a másikba.

EL-MASRI: És ti simán beszálltatok azokba a konténerekbe?

DAMANIS: Néhányan ellenálltak. Azokat fejbe lőtték. Nem vesztegették az időt arra, hogy bármire is rábeszéljenek bennünket, vagy hogy alkudozzanak velünk. Amennyire tudom, azok kivételével, akik a rendszerkódokat szedték ki a kapitányból a hídon, egyik sem szólt egyetlen szót sem. Semmi szükség nem volt rá, nem kellett szólniuk hozzánk ahhoz, hogy megkapják, amit akartak.

EL-MASRI: És miután mindenki bent volt, mi történt?

DAMANIS: Lezárták a konténereket. Egy pillanat alatt tök sötét lett, és az emberek elkezdtek sikítozni. Aztán páran bekapcsolták a kommunikátorukat, hogy legalább a kijelzők adjanak valamennyi fényt. Ez némileg megnyugtatta a népeket. Ezután embereket hallottunk odakint mozogni és beszélni, úgy nézett ki, hogy a katonák, ha velünk nem is álltak szóba, egymással azért beszélgettek. De nem hallottunk elég tisztán ahhoz, hogy ki tudjuk venni, mit mondanak vagy mit csinálnak. Aztán jött egy újabb zaj. Meghallottuk, hogy elkezdik a raktérből kiszivattyúzni a levegőt. Ekkor megint kitört a pánik. Mert ez azt jelentette, hogy hamarosan kinyitják a raktérajtókat, és kihajítanak bennünket az űrbe.

GANAS: Áthajították a legénységet a korláton!

DAMANIS: Pontosan, asszonyom. Bár valaki a legénységből a konténeremben kicsit másképp fogalmazott. Amikor a konténer megmozdult, és egyértelművé vált, hogy le fogják dobni a hajóról, valaki elkezdett sikítozni, hogy: „Végig a deszkán! Végig a deszkán! Végig a deszkán!” Ezt üvöltözte egy percig vagy kettőig, mielőtt hallottam volna egy puffanást, és elhallgatott. Azt hiszem, valaki leütötte, hogy csendben maradjon.

EL-MASRI: Ezeket a konténereket nem arra tervezték, hogy élőlények utazzanak bennük.

DAMANIS: Nem, uram. Légmentesen zárnak, és hőszigetelés is van, hogy a rakomány ne fagyjon meg az űrben, és ne melegedjen túl a légkörbe lépésnél. De nincs mesterséges gravitáció, és semmi olyasmi, amibe kapaszkodni lehetne. Csak azok a hevederek a padlón, amikhez a raklapokat rögzítjük, de ezek se sokat segítenek, ha történetesen nem egy raklap vagy. Azért csak megragadtam az egyiket, és igyekeztem hozzákötni magam, olyan közel a felfogatási ponthoz, amennyire csak lehetséges, hogy legalább én ne lebegjek összevissza. Gondoltam, jó lesz ez még, ha egyszer belépünk a légkörbe.

EL-MASRI: És segített?

DAMANIS: Egy kicsit. Elértük a légkört, mire minden elkezdett rázkódni és mozogni. Kapaszkodtam a hevederembe, de még így is ide-oda csapódtam, ahogy a heveder elmozdult a rögzítési pontja körül. Bele a konténer padlójába, aztán át a heveder ívén a másik oldalra, és puff, újra és újra. Összegömbölyödtem, ahogy csak tudtam, és a karommal védtem a fejemet, amennyire lehetett, de ez sem volt elég, így is elvesztettem párszor az eszméletemet. Ha nem hurkoltam volna a karomat a hevederbe, én is ott röpködtem volna a többiekkel a konténer belsejében.

EL-MASRI: Mi történt a többiekkel?

DAMANIS: Ahogy rázkódott a konténer a légkörbe éréstől, elkezdtek a falnak, a padlónak és egymásnak verődni, egyre keményebben, ahogy zuhantunk. Páran nekem csapódtak, de én lent voltam, közel a padlóhoz, ezért a többiek inkább egymáshoz és a falakhoz kenődtek. Üvöltöztek és sikítoztak, ahogy röpködtek a konténerben, és amikor egy-egy nagyobb puffanást hallottam, utána valaki vagy hangosan felüvöltött, vagy megszűnt üvöltözni. Egy piszok nagy huppanás után az egyik nő fejjel állt bele mellettem a padlóba, hallottam, ahogy eltörik a nyaka. Na, ő már nem sikítozott utána. Legalább ötvenen voltunk a konténerben. Szerintem tízen-tizenöten meghaltak a légkörbe érés során, és nagyjából ugyanennyinek tört keze vagy lába.

SPURLEA: Tiszta szerencse, hogy neked ott volt az a heveder kapaszkodni.

DAMANIS: [nevetés] Nézzen a lábamra, doki. Ez magának szerencse?

GANAS: Hat már az ibuprofen?

DAMANIS: Egy kicsit. Kaphatnék még egy kis vizet?

GANAS: Persze, természetesen.

EL-MASRI: Amikor átértetek a légkör felső részén, javultak a dolgok?

DAMANIS: Valamennyire. Beindult a robotpilóta, és stabilizált bennünket, de amikor kinyíltak az ejtőernyők, mindenki, aki addig lebegett, belecsapódott a padlóba. Ettől persze törtek még újabb csontok, de legalább mindenki a padlón volt, mert már érződött a gravitáció. Aztán volt egy nagy reccsenés, és mindenki összevissza esett. Akkor zuhantunk át a fákon, vagy azokon a valamiken, amik itt a fák helyett vannak. Utána jött még egy utolsó puffanás, a konténer az oldalára esett, az ajtók kinyíltak, és végre földet értünk.

GANAS: A vized.

DAMANIS: Köszönöm.

SPURLEA: Te milyen állapotban voltál ekkor, Malik?

DAMANIS: Elég pocsékban, mindenem fájt. Egy agyrázkódást tutira összeszedtem. De legalább tudtam járni, és egy csontom se tört el. Kibogoztam magam a hevederből, és elindultam kifelé a konténer ajtaján. Kiértem, és ott találtam azokat, akiknek előttem sikerült kimászniuk, egy kis tisztáson, ahogy valamire néznek felfelé. Én is felnéztem, hogy lássam, mit bámulnak.

EL-MASRI: És mit láttatok?

DAMANIS: A másik konténer volt az. Pörgött és zuhant. A robotpilótája biztos megsérült vagy elromlott, mert nem stabilizálta a konténert, és az ejtőernyők se nyíltak ki. Figyeltem, ahogy bukdácsol a levegőben húsz vagy harminc másodpercig, aztán a fák eltakarták. De pár másodperccel később hallottuk, ahogy áttöri a lombkoronát, és hallottunk egy hatalmas puffanást. Az a konténer fékezés nélkül csapódott be. Ha valaki még életben is lett volna a becsapódás előtt, ezt már biztosan nem élte túl. Nem tudom elképzelni, hogyan is élhette volna túl.

EL-MASRI: Láttál még más konténereket is leesni?

DAMANIS: Utána már nem figyeltem.

EL-MASRI: Megbocsátasz nekünk egy pillanatra, Malik?

DAMANIS: Persze, uram. Ez azt jelenti, hogy végeztünk a beszélgetéssel? Megkaphatnám azt a fájdalomcsillapítót?

EL-MASRI: Csak még egy perc, Malik. Mindjárt visszajövök, van még pár kérdésem.

DAMANIS: Már nagyon fáj a lábam, uram.

EL-MASRI: Rögtön jövünk vissza. Aurel, Magda?

[Ajtónyitás, csukódás]

EL-MASRI: Minek hoztad ki azt a rögzítőt?

GANAS: Malik nem fog odabent semmit se mondani, ha nem vagyunk ott.

EL-MASRI: Ki van kapcsolva?

GANAS: Persze.

EL-MASRI: Tudjuk, hogy honnan került elő Malik? Úgy értem, hogy milyen irányból érkezett?

SPURLEA: Azok, akik rátaláltak, azt mondták, az erdőből látták kijönni, a telep keleti oldalán.

EL-MASRI: Elindultak már az emberek abba az irányba a konténereket megkeresni?

SPURLEA: Magda?

GANAS: Öt kutatócsapatot küldtünk ki, akik különböző irányokba indultak, és legalább az egyikük kelet felé tart.

EL-MASRI: Hívd vissza a többieket, és küldd őket is keletnek. Van rá esély, hogy arrafelé megtalálják az utánpótlásunkat.

SPURLEA: Szerinted a kalózok kihajították a teljes rakományt?

EL-MASRI: Szerintem akárki is foglalta el az Erie Hajnalcsillagot, az a hajót akarta, nem a rakományt. Ezért tartotta meg a kapitányt és a kormányost, és ezért sétáltatott végig mindenki mást a deszkán. Abszolút elképzelhető, hogy a rakományt is kihajították a legénységgel együtt. És ha ez történt, nekünk meg kell találnunk. Kurvára szükségünk van az utánpótlásra.

GANAS: A túlélőkkel mi legyen?

EL-MASRI: Milyen túlélőkkel?

GANAS: Malik azt mondta, hogy voltak még a legénységből az ő konténerében, akik túlélték a földet érést. Kutassanak a mieink utánuk is?

EL-MASRI: Szerintem elsősorban az utánpótlásunkat kellene megtalálnunk.

GANAS: Ez elég durván hangzik, Chen. Ezek az emberek gyakorlatilag lezuhantak az égből egy kényszerleszállás során, és téged ez egy fikarcnyit sem érdekel?

EL-MASRI: Figyelj, Magda. Nem fogok bocsánatot kérni azért, mert egy végsőkig kiélezett helyzetben a gyarmat népének érdekeit minden más elé helyezem. Ezért is bíztatok meg azzal, hogy vezessem a gyarmatot, nem emlékszel? Olyasvalakit kerestetek, akinek van határvidéki tapasztalata, akinek ismerősek a kegyetlen döntések, melyeket az emberi civilizáció peremén élve meg kell hozni. Ez egy ilyen döntés, Magda. Az a fontosabb, hogy megtaláljuk az utánpótlást a mieinknek, akik még egészségesek, de nagyon rövid időn belül nem lesznek azok, ha nem szerezzük meg azokat a talajjavítókat, vetőmagokat és harctéri fejadagokat, amelyeket az Erie Hajnalcsillag hozott nekünk, vagy az a fontosabb, hogy keressünk egy rakás embert, akit nem is ismerünk, akiknek a nagyobbik része sérült vagy haldoklik, és akik szintén igényt tartanának a már így is alaposan megfogyatkozott készleteinkre. Én vezetem ezt a gyarmatot. Nekem kell meghoznom ezt a döntést, és én magunkat választom. Lehet, hogy ezt te embertelennek találod, de itt és most ezt konkrétan leszarom. Az itteni talaj elpusztít mindent, amit beléje vetünk. Minden, ami itt él vagy nő, az vagy ehetetlen, vagy megmérgez bennünket, vagy mindkettő. Már csak három hétre elegendő készleteink vannak, és annyira is csak akkor, ha összehúzzuk a nadrágszíjat. Kétszázötven ember bízta rám az életét. Ez a munkám. Ezért azt mondom az embereknek, hogy a rakományt keressék először. Ennyi.

SPURLEA: Legalább arra kérd meg, hogy írja le, hol ért földet, hogy le tudjuk szűkíteni a keresést. Akárhol is volt, úgy gyalogolt el idáig, hogy aligha volt jobb állapotban, mint most. Azaz nem lehet túl messze. Minél többet tudunk, annál könnyebben találjuk meg a konténereket, persze ha tényleg léteznek.

EL-MASRI: Kérdezd meg te.

SPURLEA: Ha én kezdem el faggatni, csak fájdalomcsillapítóért fog könyörögni. Az volt a megállapodás, hogy veled beszél, és ha végeztetek, adok neki valamit. Szóval ezt neked kell csinálni.

EL-MASRI: Mennyi időmúlva lesz meg a vérképe? Hogy tudjuk, mennyire kapta be a Rothadást.

SPURLEA: Megnéztem az eredményt a kommunikátoromon, miközben beszéltetek. A tenyészetek még növekednek. Nagyjából fél órán belül biztosat fogok tudni.

EL-MASRI: Frankó. Magda, tudasd a keresőosztagokkal, hogy kelet felé kutakodjanak, és remélhetőleg hamarosan részletesebb információt is tudunk nekik adni, hogy merre menjenek. Mondd meg Drew Talfordnak, hogy az általános sávon küldje ki. Úgy gyorsabb, mintha egyesével szólongatná a keresőcsapatokat.

GANAS: Mit csinálunk, ha valamelyik kutatóosztag véletlenül ráakad az Erie Hajnalcsillag túlélőire?

EL-MASRI: Jegyezzék meg, hol vannak, de egyelőre menjenek tovább. Ha megtaláljuk azokat a konténereket, amelyekben az utánpótlásunk van, akkor visszamegyünk értük. Addig azonban hagyjuk őket. Van fontosabb dolgunk.

GANAS: Aurel, itt van, vedd el. Vegyél fel mindent, amit Malik mond.

SPURLEA: Rendben.

EL-MASRI: Oké, akkor menjünk vissza.

[Ajtónyitás, csukódás]

DAMANIS: Már azt hittem, megfeledkeztek rólam.

EL-MASRI: Olyat nem tennénk, Malik.

DAMANIS: Ezt jó hallani. Sajnálom, hogy olyan sok idejét rabolom el. Gyarmati vezetőként biztosan nagyon elfoglalt.

EL-MASRI: Nos, hasznos volt veled beszélgetni, de lehetne még egy kicsit hasznosabb is.

DAMANIS: Hogyan?

EL-MASRI: Mondj el nekem mindent arról, hogy merre értetek földet, és hogy hogyan keveredtél onnan idáig. Ez segít beazonosítani a pontos helyet, és ez alapján lehet, hogy megtaláljuk a legénység többi tagját.

DAMANIS: Elmondom szívesen, de nem hinném, hogy megtalálják a többieket. Szerintem már nem élnek.

EL-MASRI: Azt mondtad, hogy többen is túléltétek a leszállást. Te is eljutottál idáig valahogy. Azaz van abban ráció, hogy lehetnek még túlélők rajtad kívül.

DAMANIS: Mmm-mmm.

EL-MASRI: Miért rázod a fejed?

SURLEA: Malik, történt valami a tieiddel, mielőtt idejöttél?

DAMANIS: Igen.

EL-MASRI: Meséld el. Hasznos lehet a számunkra.

DAMANIS: Miután földet értünk, azokkal, akik szerencsésen megúszták, elkezdtünk segíteni azokon, akik rosszabbul jártak. Olyan tízen lehettünk ekkor. Visszamentünk a konténerbe, hogy lássuk, ki él még, és kik haltak meg. A halottakat a konténer végébe húztuk. Az élőket kivittük, hogy lássuk, mennyire súlyos a sérülésük. A felének eltörött ugyan valamije, de eszméletüknél voltak, és többé-kevésbé tudtak mozogni. A maradék vagy nem volt magánál, vagy nem tudott mozogni a súlyos sérülése miatt, vagy túl nagy volt a fájdalma. Levettük a halottakról a ruhákat, hogy kötszert és pólyákat csináljunk belőle a sérülteknek, hámokat és fáslikat a csonttörötteknek.

SPURLEA: Szóval körülbelül tíz épségben maradt túlélő volt, tizenöt könnyű sebesült, és nagyjából ugyanennyi súlyos sérült. A többiek meghaltak.

DAMANIS: Igen. Kaphatnék még vizet?

SPURLEA: Természetesen.

DAMANIS: Amikor végeztünk, összeültünk azokkal, akik csak könnyebb sérüléseket szenvedtek, hogy megtárgyaljuk, mi legyen a következő lépés. Néhányunk meg akarta keresni a telepet. Tudtuk, hogy itt van valahol, hiszen ezért jöttünk ebbe a rendszerbe, és azt is tudtuk, hogy nem lehet messze. De egyik kommunikátor sem élte túl a zuhanást, így se jelezni nem tudtunk maguknak, se térképen követni, hogy merre mászkálunk. A legtöbben tábort akartak építeni, amely valamelyest védelmet nyújthatna, és mindenekelőtt vizet meg élelmet keresni. Én azt javasoltam, hogy hozzuk ki a halottakat a konténerből, és inkább a súlyos sérülteket vigyük be, hogy addig is védve legyenek. Egy fickó, Nadeem Davi vetette fel, hogy mi lenne, ha a halottainkat megennénk. Ezen annyira összevitatkoztunk, hogy nem is vettük észre, mi történt az erdővel.

EL-MASRI: Miért, mi történt?

DAMANIS: Teljesen elhallgatott. Mint amikor nagyragadozó ólálkodik a környéken, tudja. Minden lény, amelyik veszélyben érezi magát, elhallgat és elrejtőzik. Aztán mi is észrevettük, amikor éppen nem beszéltünk. Teljes csend volt, kivéve a sebesültek nyögéseit. Aztán...

SPURLEA: Egy falka állat támadott meg benneteket.

DAMANIS: Maguk ismerik ezeket az izéket?

EL-MASRI: Csak úgy hívjuk őket: „a falka”. Más nevet nem is adtunk nekik, mert soha nem lehet őket egyesével látni. Vagy egy sincs belőlük a környéken, vagy többtucatnyian vannak.

DAMANIS: Ezt nem tudtam. Láttam, ahogy előjönnek a fák közül, és eszembe juttatták nagyanyám történeteit az Afrikában élő hiénákról. Rettenetesen sokan voltak. Mindannyiunkra jutott legalább kettő.

EL-MASRI: Mi tizennégy embert vesztettünk el az elején a falka miatt, mielőtt megtanultuk, hogy egyedül ne mászkáljunk az erdőben. Legalább öten-hatan megyünk egyszerre, és mindig felfegyverkezve. Úgy tűnik, felismerik a puskákat. Manapság már sokkal ritkábban látjuk őket, mint régebben.

DAMANIS: Bennünket jól elintéztek. Először a sebesülteket rohanták le, a torokra támadtak és a nyílt sebekre. Semmit sem tudtunk tenni ellenük. Néhányan, akik még mozogni tudtak, megpróbáltak elfutni vagy arrébb mászni, de hiába, a falka őket is célba vette. Olyan volt, mintha tudták volna, hogy mi okozza a legnagyobb fájdalmat, és lerántották az embereket a földre, hogy minél többen férjenek hozzájuk. Aztán egy pár tucat kivált a főfalkából, és felénk indult, akik még viszonylag épek voltunk. Megpróbáltunk elfutni, de nem vettük észre, hogy egy kisebb falka időközben az oldalunkba került. Nadeem volt az első, lerántották, és hatan estek neki, mielőtt bármit csinálhatott volna. A többiek üldözőbe vettek bennünket.

SPURLEA: Hogyan sikerült elmenekülnöd?

DAMANIS: Nehezen. Az egyik falkalény beleharapott a lábszáramba, és kitépett belőle egy darabot. Sikerült lerúgnom magamról, és amilyen gyorsan csak tudtam, elkezdtem rohanni az ellenkező irányba. A legénység többi tagja addigra a földön volt, és azt hiszem, a falka úgy döntött, elég ennivalójuk van már. Nem követtek. Én meg csak futottam, amíg a lábam cserben nem hagyott.

EL-MASRI: Emlékszel, hogy milyen irányba futottál? Északra? Vagy inkább délre?

DAMANIS: Fogalmam sincs. Talán inkább délre. Emlékszem, hogy a nap tőlem balra volt, amikor láttam, és azt hiszem, a reggeli órákban értünk földet. Szóval talán déli irányban haladtam.

EL-MASRI: Utána mi történt?

DAMANIS: Pihentem, de nem túl sokat, mert a lábam elkezdett fájni, és nem akartam, hogy teljesen lemerevedjen. Továbbmentem dél felé, és nem olyan sokkal később, olyan tíz perc múlva találtam egy patakot. Eszembe jutott, hogy azt olvastam valahol, hogyha eltévedsz az erdőben, keress egy patakot, és indulj el mellette lefelé, mert akkor előbb-utóbb találsz egy települést. Ezért miután ittam a patakból, és kimostam a sebeimet, elindultam a folyásirányban. Csak mentem előre, néha megálltam pihenni, és gyalogoltam tovább. Aztán egyszer csak kiértem az erdőből, és megláttam a telepet. Láttam pár embert egy mezőn.

SPURLEA: Azok Yangék lehettek. Ők találták meg a leendő cirokföldjükön.

EL-MASRI: Folytasd, Malik.

DAMANIS: Próbáltam nekik kiabálni és integetni, de nem tudom, hogy meghallották-e. Aztán elvesztettem az eszméletemet, és amikor felébredtem, éppen Spurlea doktor rakta rendbe a lábamat. A fájdalom ébresztett fel.

EL-MASRI: Elhiszem.

DAMANIS: Hát ez minden, uram. Ez minden, amit tudok.

EL-MASRI: Rendben. Köszönöm, Malik.

DAMANIS: Igazán nincs mit, uram. Most már megkaphatnám a fájdalomcsillapítómat? Lassan már csillagokat látok.

SPURLEA: Persze, Malik. Csak váltok pár szót Chennel, utána azonnal jövök vissza, és bekötöm.

[Ajtónyitás, csukódás]

EL-MASRI: Na, hát legalább most már tudjuk, hogyan kapta be a Rothadást. Egyetlen harapás a falkától bőven elég.

SPURLEA: Vagy ha az nem, akkor a patak vize, ahol a sebet kimosta.

EL-MASRI: Nem hibáztathatod, fogalma sem volt arról, hogy a patakvíz tele van a Rothadás baktériumaival.

SPURLEA: Képzeld, nem hibáztatom. Egyébként megérkezett a vérképe.

EL-MASRI: És? Rossz hír?

SPURLEA: Ugyan, Chen, ne tegyél már úgy, mintha érdekelne.

EL-MASRI: Mondd már!

SPURLEA: Tele van vele a vére. Nagyjából huszonnégy órája van, mielőtt a vérében lévő fertőzés szétrágja a szerveit.

EL-MASRI: Nincs elég fájdalomcsillapítónk, hogy kihúzza odáig, Aurel. Ezért is fogyott el az összes fájdalomcsillapítónk.

SPURLEA: Tudom.

EL-MASRI: Akkor gondoskodsz róla, ugye?

SPURLEA: Visszamegyek, és adok neki annyit, hogy elaludjon. Aztán elintézem.

EL-MASRI: Sajnálom, hogy erre kell kérnem téged, de nincs más megoldás ebben a helyzetben.

SPURLEA: Hidd el, Chen, megértem. Csak arra gondolok, hogyha meghalok, és találkozom Hippokratésszel, piszok csalódott lesz miattam.

EL-MASRI: Mindenképpen meghalna, ráadásul borzalmas fájdalmak között. Nem tudnál segíteni rajta.

SPURLEA: Beszéljünk másról. Nézd, itt jön Magda.

GANAS: A keleti kutatócsapat megtalálta a lezuhant konténereket az Erie Hajnalcsillag személyzetével együtt.

EL-MASRI: És mit jelentettek?

GANAS: Mindenki halott. Az egyik helyszínen a becsapódás végzett velük. A másikon a nyomok szerint a falka pusztított el mindenkit. Alig egy kilométernyire vannak egymástól. A lezuhant konténer egy kicsivel északabbra van. A csoport csinált fényképeket is. Ha rémálmokat akarsz ma estére, nézd csak meg őket.

EL-MASRI: A többi konténer?

GANAS: Ha ott is vannak, még nem találták meg őket.

EL-MASRI: Folytassák a kutatást. Add meg a koordinátákat a többi kutatócsapatnak is, fésüljék át azt a környéket.

GANAS: Hogy van Malik?

EL-MASRI: A fertőzés már a vérében van.

GANAS: Jézusom.

SPURLEA: Csak egy újabb tökéletes nap New Seattle-ben.

EL-MASRI: Máshonnan kell ezt nézni. Ennél rosszabb már nemigen lehet.

GANAS: Csak el ne kiabáld.

EL-MASRI: Magda, Aurel, köszönöm. Szólok majd, ha megtaláltuk az utánpótlást, már ha megtaláljuk egyáltalán.

SPURLEA: Köszi, Chen.

GANAS: Ott megy egy jó útra tért rohadék.

SPURLEA: Már akkor is tudtuk, hogy milyen, amikor alkalmaztuk.

GANAS: Tudom, de nem esik jól, hogy ilyen sokszor juttatják ezt az eszembe.

SPURLEA: Nélküle talán már mind a fűbe haraptunk volna.

GANAS: Amit szintén nem esik jól ilyen sűrűn hallanom.

SPURLEA: Na, gyere. Be kéne adnunk Maliknak a fájdalomcsillapítóját.

GANAS: Mondta neked Chen, hogy utána csináld ki?

SPURLEA: Igen.

GANAS: És megteszed?

SPURLEA: Nem tudom.

GANAS: Te egy rendes és tisztességes ember vagy, Aurel. Tényleg, valóban az vagy. Hogy miként kerültél egy feketetelepre, azt fel nem foghatom.

SPURLEA: Neked kell majd beszélned, Magda. Gyere, menjünk.

GANAS: Rendben.

SPURLEA: És kapcsold ki azt a vackot. Bármit is teszek, nem akarom, hogy nyoma maradjon a lelkiismeretemen kívül.

[Átirat vége]

HARMADIK EPIZÓD
Fejvadászok

Hart Schmidt éppen Abumwe nagykövet Főnix Állomáson kijelölt ideiglenes irodájába sietett, amikor az megpingelte, de a politikusnő nem volt ott. Schmidt tisztában volt azzal, hogy a nagykövet hiánya az irodájában nem elegendő kifogás az ő késlekedésére, ha szólítják, ezért gyorsan lefuttatott egy keresést a kommunikátorán. Három perccel később már a megfigyelőfedélzeten volt, és csatlakozott főnökéhez.

– Nagykövet asszony – szólította meg.

– Mr. Schmidt – fogadta a nagykövet a köszönését, anélkül hogy odafordult volna. Schmidt követte a nő pillantását a megfigyelőfedélzet átlátszó falán át, és ő is azt a rommá lőtt hajót kezdte nézni, amelyik az állomástól nem messze lebegett az űrben.

– A Clarke – állapította meg Schmidt.

– Egész ügyes, Schmidt – nyugtázta a megállapítást Abumwe azzal a hanghordozással, amit a diplomáciai küldetések során szokott használni, amikor jelezni kívánja beosztottjának, hogy semmi olyat nem mondott, amit ő már ne tudna.

Schmidt idegességében önkéntelenül is megköszörülte a torkát.

– Nemrég találkoztam Neva Ballával – utalt a Clarke elsőtisztjére. – Azt mondja, nem áll jól a Clarke szénája. A sérülések, melyek az utolsó küldetések során érték, meglehetősen kiterjedtek. A javításuk majdnem annyiba kerülne, mint építeni egy új hajót. Azt mondja, van rá esély, hogy leselejtezzék az egészet.

– És mi lesz a legénységgel? – kérdezte Abumwe.

– Azt nem kötötte az orromra. Csak annyit mondott, hogy a legénységet együtt tartják, legalábbis egy ideig. Még az is lehet, hogy a Gyarmati Szövetség fog egy új hajót, és a Clarke legénységének adja. Talán éppen Clarke-nak fogják elnevezni, ha ezt itt a zúzdába küldik – intett Schmidt a hajó felé.

– Hmmm – hümmögött Abumwe, és szótlanul szemlélte a Clarke-ot. Schmidt pár percig kényelmetlenül feszengett, mire megint megköszörülte a torkát.

– Hívatott, nagykövet? – emlékeztette a jelenlétére a nőt.

– Azt mondja, a Clarke legénysége még nem kapott új megbízatást? – kérdezte Abumwe olyan könnyedén, mintha nem is állt volna be egy jókora szünet a társalgásban.

– Még nem.

– Az én stábom viszont igen – állapította meg Abumwe, és végre Schmidt felé fordult. – Legalábbis a nagy része. A Külügyminisztérium biztosított arról, hogy ezek a megbízatások ideiglenesek, azért van szükségük az embereimre, hogy hiányzó szakértőket helyettesítsenek más küldetéseken, mindössze két emberem maradt a csapatomból. Meghagyták nekem Hillary Drolet-t, és meghagyták nekem magát. Az világos, hogy miért hagyták meg Hillaryt, hiszen ő az asszisztensem. Az viszont nem, hogy miért vezényelték el az összes többi emberemet vélhetőleg fontos feladatokra, és hagyták itt magát, hogy ne csináljon semmit.

– Erre nincs magyarázatom, asszonyom. – Schmidt csak ennyit tudott mondani anélkül, hogy az egész diplomáciai karrierjét veszélybe sodorja.

– Hmm – hümmögött megint Abumwe, és visszafordult a Clarke felé.

Schmidt feltételezte, hogy a beszélgetés ezzel véget is ért a számára, és éppen elindult lefelé a megfigyelőfedélzetről, azon tanakodva, hogy ideje lenne végre felhajtani valami erőset a legközelebbi kantinban, amikor Abumwe újra megszólalt.

– Magánál van a kommunikátora? – kérdezte a férfitól.

– Igen, asszonyom.

– Akkor vessen rá egy pillantást. Új parancsaink vannak.

Schmidt elővette a kommunikátorát a zubbonya zsebéből, bekapcsolta, és elolvasta a levélben érkezett parancsokat.

– Csatlakozunk a Bulával tárgyaló delegációhoz – jelentette, ahogy végigolvasta az utasításokat.

– Nagyon úgy fest – nyugtázta Abumwe. – Zala helyettes nagykövetnek vakbélproblémái vannak, és vissza kellett vonulnia. A szabványprotokoll szerint az asszisztensének kellene átvennie a helyét, és folytatni a tárgyalásokat, de a Zala által képviselt témákba formálisan még nem kezdtek bele. A Gyarmati Szövetségnek pedig elég fontos ez a terület ahhoz, hogy egy magasabb minősítésű diplomatára bízza az ügyet. Itt jövünk a képbe mi.

– A tárgyalások melyik részét vesszük át? – kérdezte Schmidt.

– Nem véletlenül kértem arra, hogy olvassa el az utasításainkat. – Abumwe hangjába visszatért az a bizonyos él. Újra ránézett a férfira.

– Elnézését kérem, asszonyom – mentegetőzött Schmidt, és a kommunikátorára mutatott. – Még nem olvastam végig.

Abumwe elfintorodott, és akármilyen megjegyzést is akart tenni Schmidtre, megtartotta magának.

– Kereskedelmi és turisztikai feltételek a Bula világai irányába – mondta inkább. – Hány hajó, mekkora hajók látogathatják a Bula világait. Hány ember léphet a Bulai és a gyarmatai felszínére egyszerre, és így tovább.

– Ilyet már csináltunk – állapította meg Schmidt. – Nem kéne, hogy gondot okozzon.

– Csak van egy kis bökkenő, amit nem írtak bele az utasításaikba. – Schmidt felnézett a kommunikátorából. – Van egy Wanjti nevű Bula-gyarmat. Az utolsók egyike, amire a Bula bejelentette az igényét, mielőtt a Konklávé betiltotta az el nem kötelezett fajok számára a további gyarmatosítást. Még nem kezdték el a benépesítést, mert fogalmuk sincs, hogyan reagálna rá a Konklávé.

– Mi van vele?

– Három nappal ezelőtt a GYV kapott egy ugrószondát a Wanjtiról. Vészjelzést hozott.

Miért küldene a Bula egy hivatalosan lakatlan bolygójáról vészjelzést a Gyarmati Véderőnek? Schmidt majdnem kimondta hangosan is a kérdést, de visszafogta magát. Rájött, hogy ez pont az a fajta kérdés, amelytől a nagykövet még annál is hülyébbnek gondolná, mint eredetileg feltételezte. Ezért inkább maga töprengett el a lehetséges válaszokon.

Eltartott pár másodpercig, mire rájött.

– Egy feketegyarmat – állapította meg.

– Bizony – értett egyet Abumwe. – Egy feketegyarmat, amiről a Bulának szemmel láthatóan nincs tudomása.

– Nem mondjuk el nekik, hogy ott van?

– Egyelőre nem. A GYV először odaküld egy hajót.

– Egy hadihajót küldünk a Bula fennhatósága alatti területre, hogy utánanézzen egy emberi kolóniának, aminek nem is szabadna ott lennie? – hitetlenkedett Schmidt. – Nagykövet asszony, ez nagyon rossz ötletnek...

– Naná, hogy nagyon rossz ötlet – csattant fel Abumwe. – Nagyon kérem, Schmidt, ne hívja fel a figyelmemet teljesen nyilvánvaló dolgokra.

– Elnézést.

– Két feladatunk lesz a tárgyalások során. Az egyik, hogy megállapodjunk kereskedelmi és turisztikai kérdésekben és feltételekben. A másik, hogy ezt kellően lassan tegyük, hogy a Tubingennek legyen ideje eljutni a Wantjira, és kipucolni onnan azt a feketegyarmatot, vagy ami megmaradt belőle.

– Anélkül, hogy erről tájékoztatnánk a Bulát – tette hozzá Schmidt. A hangjában rejlő kételkedést igyekezett a lehető legudvariasabban közvetíteni.

– Az a terv, hogy ha a Bula még nem tud erről az egészről, akkor nincs értelme éppen most felvilágosítani őket. Mire rájönnek, a feketetelepeseket már régen eltüntettük, mielőtt diplomáciai problémát okoznának.

– Már amennyiben elnézik, hogy egy GYV-hadihajó látogatta meg az egyik bolygójukat.

– A tervek szerint a Tubingen már régen túl lesz hét határon, mire a Bula megszimatolja, hogy ott járt.

Schmidt visszafogta magát, és nem tette szóvá újfent, hogy ez még mindig egy pocsék ötlet, inkább egy másik témát vett elő.

– Azt mondta, a Tubingen tart a bolygó felé? – kérdezte.

– Igen. Miért?

Schmidt átnézte a leveleit a kommunikátorán.

– Harry Wilsont pár napja a Tubingenre vezényelték – mondta, és megmutatta a nagykövetnek azt a levelet, amelyet Wilson küldött neki. – A Tubingen egyik GYV-szakasza elvesztette a fegyverzettechnikusát a Brindle-ön. Harryt rendelték oda a jelenlegi küldetésük idejére. Ami éppen ez, nem igaz?

– Még egy emberem, akit elszipkáztak – morgolódott Abumwe. – De mit akar ezzel mondani?

– Szerintem a hasznunkra válhat, hogy lesz valakink a tűz közelében – vélekedett Schmidt. – Maga is tisztában van azzal, milyen rossz lapokat osztottak nekünk ebben a játszmában. Harry legalább el tudja mondani azt is, hogy pontosan mennyire is rosszak azok a lapok.

– Arra kérni a GYV-s cimboráját, hogy adjon információkat folyamatban lévő katonai műveletekről, remek módja annak, hogy kivégzőkamrába juttassa magát – figyelmeztette Abumwe.

– Minden bizonnyal.

Abumwe egy pillanatig csendben maradt.

– Nem hiszem, hogy kockáztatnia kellene – jelentette ki végül.

– Tökéletesen megértem, asszonyom – nyugtázta a nagykövet észrevételét Schmidt. Megfordult, hogy elmenjen.

– Schmidt! – szólt utána Abumwe.

– Igen, asszonyom.

– Bizonyára megértette, hogy az imént arra utaltam, azért hagyták nálam, mert maga semmire sem használható.

– Megértettem, igen.

– Ebben biztos voltam. Nos. Bizonyítsa be, hogy tévedtem. – Azzal a nagykövet visszafordult a Clarke felé.

Ó, Harry fiam, gondolta Schmidt, miközben elhagyta a megfigyelőfedélzetet. Nagyon remélem, hogy neked könnyebben megy a sorod, mint nekem errefelé.

* * *

A Tubingen siklója úgy vágott át a bolygó légkörén, mint kés a vajon. Hőpajzsa fehéren izzott, a Gyarmati Véderő katonáit pedig úgy összerázta, akár egy csörgő a benne lévő golyókat.

– Hát ez csodás – dünnyögte Harry Wilson hadnagy maga elé, aztán odafordult Heather Lee hadnagyhoz, a szakasz parancsnokához. – Vicces, hogy a levegő ennyire rázós tud lenni.

Lee vállat vont.

– Azért vannak a rögzítőhámok. Nem társasutazáson vagyunk.

– Tudom – mondta Wilson. A sikló megint megrázkódott. – Mindig ezt utáltam legjobban a bevetésekben. Már a többi mellett, tudja. A lövöldözés, a gyilkolás meg az idegenek általi lelövetés vagy felfalatás lehetősége mellett.

Leet szemmel láthatóan nem nyűgözte le Wilson.

– Régen deszantolt utoljára, nem igaz, hadnagy?

Wilson bólintott.

– Letöltöttem a harci időszakomat, aztán átvezényeltek kutatónak és technikai tanácsadónak a diplomaták mellé. Arrafelé kevés a magas pályáról történő ereszkedés. De ha mégis, akkor az sima és barátságos.

– Tekintse ezt akkor egy ismétlőkurzusnak. – A sikló újra megrázkódott, és valami baljóslatúan felnyikordult.

– Űr – mormolta Wilson, és meghúzta magán a rögzítőhevedereket. – Kimondottan fantasztikus.

– Valóban fantasztikus – értett egyet a Lee melletti katona. Wilson reflexszerűen lekérdezte személyazonosságát az AgyGépéből, mire egy szövegbuborék bukkant fel a férfi feje felett, és arról tájékoztatta Wilsont, hogy Albert Jefferson közlegénnyel beszél. Wilson Leere, a szakaszparancsnokra pillantott, aki elkapta a pillantást, és egy második, alig észrevehető pillantással válaszolt, mintha azt mondaná: kopasz.

– Ez szarkazmus akart lenni, közlegény.

– Tudom, uram. De én komolyan mondtam. Az űr csodálatos. Ez az egész. Egyszerűen csúcs.

– Már ha eltekintünk a vákuumtól, a hidegtől és a halálos ürességtől.

– Halál? – kérdezett vissza Jefferson, és mosolygott. – Elnézést kérek, hadnagy úr, de a halál a Földön van, otthon. Tudja, mit csináltam három hónappal ezelőtt, uram?

– Felteszem, öreg volt.

– Rá voltam kötve egy dialízisgépre, és imádkoztam, hogy kihúzzam a hetvenötödik születésnapomig. Egy átültetésen már túl voltam, de nem akartak még egyet adni, mert tudták, hogy úgyis le fogok pattanni. Olcsóbb volt állandóra rákötni a gépre. Így is alig éltem túl. De megvolt a hetvenötödik születésnapom, bevonultam, és egy héttel később, beng! Új test, új élet, új karrier. Az űr csúcs!

A sikló légörvénybe keveredett, és billegni kezdett, mielőtt a pilóta újra egyenesbe tudta volna hozni.

– Van azért pár apró mellékhatás – felelte Wilson Jeffersonnak. – Például, hogy meg kell ölnie dolgokat. Különben magát ölik meg. Vagy lezuhan az égből. Most már katona. Vannak foglalkozási ártalmak.

– Szerintem méltányos csere.

– Az lenne? Ez az első bevetése?

– Igen, uram.

– Kíváncsi leszek, hogy egy év múlva is ugyanezt mondja-e majd.

Jefferson elvigyorodott.

– Nekem olybá tűnik, maga afféle „ez a pohár félig üres”-típusú fickó, uram.

– Én valójában az „ez a pohár félig üres, a másik fele pedig méreg”-féle fickó vagyok.

– Értem, uram.

Lee hirtelen bólintott, nem Wilsonnak vagy Jeffersonnak, csak az AgyGépére érkező üzenetet nyugtázta.

– Földet érés két perc múlva. Tűzcsoportokba! – adta ki a parancsot. A katonák kioldották hevedereiket, és négyfős osztagokba rendeződtek. – Wilson, maga velem jön. – Wilson biccentett.

– Tudja, uram, egyike voltam az utolsóknak – mondta Jefferson Wilsonnak egy perccel később, ahogy a sikló a földetérési pont felé közelített.

– Milyen utolsóknak? – kérdezte Wilson összezavarodva. Éppen a műveleti parancsot tanulmányozta.

– Az utolsóknak, akik elhagyták a Földet. Épp azon a napon, amikor felmentem a nairobi paszulyszáron, akkor hozta oda az a fószer azt az idegen űrhajóflottát a föld körüli pályára. A szart is kiijesztette mindenkiből. Azt hittük, megtámadtak bennünket. Aztán a flotta elkezdett mindenfélét sugározni a Gyarmati Szövetségről.

– Úgy érti, arról, hogy hogyan manipulálta a GYSZ a Földet, és tagadta meg tőle a fejlesztéseket csak azért, hogy legyen elegendő utánpótlása telepesekből és katonákból?

Jefferson halkan felhorkant.

– Ez így egy kicsit paranoid, nem gondolja, uram? Azt hiszem, ez a tag...

– John Perry – szúrta közbe Wilson.

– ...először is tartozik némi magyarázattal arra vonatkozóan, hogy honnan kerített magának egy ekkora idegen flottát. De mindegy is, mert az én hajóm is egyike volt az utolsóknak, amelyek elhagyták a földi dokkolóállomást. Volt még egy vagy kettő, de nekem azt mondták, a Föld beszüntette a katonák és a telepesek küldését. Újra akarják tárgyalni a feltételeket a Gyarmati Szövetséggel, legalábbis én ezt hallottam.

– Logikusnak hangzik, ha minden körülményt számba veszünk – vélte Wilson.

A sikló egy tompa puffanással talajt fogott, és megtámasztotta magát.

– Egyet tudok, uram. Mégpedig azt, hogy boldog vagyok, amiért ez a Perry fickó megvárta, hogy lelépjek. Különben még mindig öreg lennék, nem lenne vesém, és szinte biztosan haldokolnék. Akármi is van idekint, az jobb, mint ami odahaza volt.

A sikló ajtaja nyílni kezdett, és beszökött rajta a kinti levegő. Forró volt és nedves, betöltötte a halál és a bomlás bűze. Többen felnyögtek, valaki öklendezni kezdett. A szakasz tűzcsoportokat alkotva kezdte elhagyni a fedélzetet.

Wilson Jeffersonra nézett, aki nem bírta leplezni az undorát.

– Remélem, igaza van – zárta le a beszélgetést Wilson. – De a szagból ítélve a halál sincs túl messze.

Aztán kiléptek a siklóból egy új világba.

* * *

A bula nagykövethelyettes, hasonlóan a többi bulához, leginkább egy lemurra hasonlított, és egy ékköves amulettet viselt, amely a diplomáciai testületben betöltött helyét volt hivatva szimbolizálni. A neve gyakorlatilag kiejthetetlen volt, ami egyáltalában nem meglepő, és ragaszkodott ahhoz, hogy Abumwe és a stábja csak „Ting nagykövethelyettesnek” szólítsa.

– A tárgyalás céljaira megfelel – magyarázta a nyakában lógó tolmácsgépen keresztül, miközben kezet rázott Abumwéval.

– Ez esetben isten hozta, Ting nagykövethelyettes – üdvözölte Abumwe.

– Köszönöm, Abumwe nagykövet – fogadta a köszöntést Ting, és intett neki, meg Drolet-nek és Wilsonnak, hogy foglaljanak helyet a tárgyalóasztal túloldalán. Aztán e két saját segítőjével együtt ő is leült. – Nagyon örvendünk, hogy ilyen rövid idő alatt ilyen tiszteletre méltó tárgyalópartnert tudtak küldeni, mint ön. Sajnálatos, ami Katerina Zula asszonnyal történt. Kérem, tolmácsolja neki jókívánságaimat.

– Át fogom adni őket – biztosította Abumwe.

– Mi ez a „vakbél”, ami perforálódott? – kérdezte Ting.

– Egy csökevényes szerv, amely az emésztőrendszer része – felelte Abumwe. – Néha gyulladásba jön, ha pedig átlyukad, és nem kezelik idejekorán, akkor szepszist és halált is okozhat.

– Ez félelmetesen hangzik.

– Idejében észrevették, ezért Zula nagykövethelyettes élete nem forgott veszélyben – nyugtatta meg tárgyalópartnerét Abumwe. – Pár nap, és rendbe jön.

– Ezt jó hallani. Milyen érdekes, hogy egy ilyen kis rész veszélyeztetheti az egész szervezet egészségét.

– Valóban az.

Ting hallgatott egy ideig, majd felvette a kommunikátort, amelyet az asszisztense eléje rakott.

– Nos, akkor talán vágjunk bele. Nem szeretnénk, hogy a tárgyalások miattunk álljanak le.

* * *

A telep peremén álló, kézzel készített táblán ez állt: New Seattle. Amennyire Wilson meg tudta ítélni, a telepen egyedül ez az egy dolog nem égett meg.

~ Csoportparancsnokok, jelentést kérek! ~ mondta Lee. A sajátján kívül nem volt a közelben tűzcsoport, a parancsot az AgyGépe küldte szét. Wilson maga is megnyitotta az általános csatornát a saját fejében.

~ Itt az egyes csoport ~ jött a válasz Blaine Givenstől. ~ Nincs itt más, csak leégett kunyhók és szétégett holttestek.

~ Kettes csoport ~ jelentette Muhamad Ahmed. ~ Ugyanez.

~ Hármas csoport ~ jelentkezett be Janet Mulray. ~ Dettó. Akármi történt itt, annak már vége. ~ A másik három tűzcsoport sem jelentett mást.

~ Talált valaki túlélőket? ~ kérdezte Lee. A beérkező válaszok szerint egy lelket sem. ~ Folytassátok a keresést. ~ Adta ki az utasítást a szakaszparancsnok.

– Meg kell találnom a telep adminisztratív központját – szólt Wilson Leenek. – Ezért küldtek ide.

Lee bólintott, és előreindította a saját csoportját.

– Azt hittem, már nem létesítünk újabb gyarmatokat – mondta Jefferson Wilsonnak, ahogy a telep belseje felé haladtak. – Az idegenek azt mondták, porrá robbantanak minden bolygót, amit gyarmatosítunk.

– Nem az idegenek – felelte Wilson. – Hanem a Konklávé. Van különbség.

– És mi a különbség?

– Nagyjából hatszáz idegen fajjal osztozunk ezen a régión. Ennek cirka kétharmada tagja a Konklávénak. A többi olyan, mint mi. Nem kötelezte el magát. – Wilson kikerült egy halott telepest, aki összeégve hevert az úton.

– És ez mit jelent, uram? – kérdezett vissza Jefferson. Ő is kikerülte a hullát, de a szeme elidőzött rajta.

– Ez azt jelenti, hogy ugyanabban a cipőben járnak, mint mi. Ha gyarmatosítanak, a Konklávé kiveri belőlük még a szart is.

– De ez a gyarmat – nézett vissza Wilsonra Jefferson –, ez a miénk.

– Ez egy feketegyarmat. A Gyarmati Szövetség nem adott rá engedélyt, ráadásul valaki másnak a bolygóján van.

– A Konklávéén?

Wilson a fejét rázta.

– Nem, a Buláé. Az egy teljesen másik idegenszövetség. – A kiégett kunyhók és viskók felé intett. – Amikor ezek a fickók leszálltak ide, magukra maradtak. Nem kaptak semmiféle támogatást a GYSZ-től. És persze védelmet sem.

– Szóval ez nem a mi gyarmatunk?

– Nem.

– És ezt az idegenek is így látják? Úgy értem, bármelyik idegenszövetség.

– Mivel csúnyán meg lennénk baszva, ha nem így lenne, ezért reménykedjünk ebben – felelte Wilson. Felnézett, és látta, hogy Jeffersonnal együtt lemaradtak a csoporttól. – Jöjjön, Jefferson – mondta az újoncnak, és futni kezdett, hogy utolérje a szakaszparancsnokot.

Két perccel később Wilson és Lee osztaga ott állt egy félig összedőlt bádogbarakk előtt.

– Szerintem ez lesz az – mondta Lee Wilsonnak. – Mármint az adminisztratív épület.

– Miből gondolja?

– Ez a legnagyobb épület a telepen. Kell egy hely, ahol összegyűlhetnek a telepesek.

– Ezzel nem tudok vitatkozni – mondta a barakkot nézegető Wilson, és azt próbálta kitalálni, vajon mennyire maradt az épület stabil. Leere és az osztagára nézett.

– Csak ön után, hadnagy – mosolygott Lee. Wilson sóhajtott, és felfeszítette az ajtót.

A barakkban két hulla volt, és irgalmatlan összevisszaság.

– Úgy fest, valami rendesen elintézte őket – bökte meg az egyik hullát a lábával Lee. Wilson Jeffersonra nézett, aki a hullákat bámulta, és jóval zöldebb volt a szokásosnál.

– Mit gondol, mióta lehetnek halottak? – kérdezte Wilson.

Lee megvonta a vállát.

– A vészjelzést még ők küldhették. Így ránézésre legalább egy hete halottak.

– És mióta jelentkeznek vissza a feketetelepesek?

– Nézze, hadnagy, én csak oda megyek, ahová küldenek. – Lee intett Jeffersonnak, és az egyik hullára mutatott. – Jefferson, keressen azonosító csipet abban a hullában. A telepesek néha ültetnek ilyet magukba, hogy követni tudják egymást.

– Azt akarja, hogy boncoljam fel? – kérdezte Jefferson, hangjában tapintható volt a rémület.

– Csak pingelje meg – felelte Lee türelmetlenül. – Használja az AgyGépét. Ha van benne csip, válaszolni fog.

Wilson maga mögött hagyta Lee és Jefferson érdekfeszítő párbeszédét, és a barakk hátsó része felé indult. A holttesteket egy nagyobb nyitott térben találták, amelyről azt gyanította, hogy Lee elképzelésének megfelelően gyűlésezésre használták. A hátsó részben valaha paravánokkal elválasztott íróasztalok álltak, és egy külön kis szoba nyílt belőle. Az íróasztalokat miszlikre aprították, a szobácska, legalábbis kívülről, érintetlennek látszott. Wilson reménykedett abban, hogy a telep számítógépeit és távközlési berendezéseit tartották benne.

A szoba ajtaja zárva volt. Wilson tett pár próbát a kilinccsel, csak hogy biztos legyen benne, aztán az ajtó zsanér felőli oldalát vette szemügyre. Elővette a multiszerszámát, feszítővasat hajtogatott belőle, és kipiszkálta a zsanérok tengelyeit. Aztán kiemelte az ajtót, és benézett a szobába.

Az összes berendezést diribdarabokra kalapálták.

– A francba – nyögte maga elé Wilson. Bement a szobába, hogy megnézze, maradt-e valami menthető.

– Talált valamit? – kérdezte tőle Lee, amikor pár perccel később felbukkant az ajtóban.

– Hát, ha valaki szereti a kirakós játékokat, elszórakozhat ezzel – felelte Wilson, és felállva a törmelékhalom felé intett.

– Szóval nincs semmi, amit használni tudna.

– Nincs. – Wilson lehajolt, felvett valamit a törmelékből, és odanyújtotta Leenek. – Ez itt elvileg egy memóriamag. Valaki kalapáccsal verte szét. Elviszem, és megpróbálom megmenteni róla, ami maradt, de túl vérmes reményeim azért nincsenek.

– Talán a telepesek számítógépein és kommunikátorain találunk valamit. Az embereimet már utasítottam, hogy szedjék össze.

– Az remek lenne. Bár, ha mindent ez a központi szerver kötött össze, akkor előfordulhat, hogy azokat is letörölték, mielőtt ezt szétverték volna.

– Ez nem a harcok során semmisült meg – állapította meg Lee.

Wilson a fejét rázta, és a romhalmazra mutatott.

– Bezárt szoba. A barakknak ez a része épen maradt. Nekem nagyon úgy tűnik, hogy ezeket itt módszeresen semmisítették meg. Akárki is tette, nem akarta, hogy a támadók hozzáférjenek a tárolt adatokhoz.

– De azt mondta, hogy a szoba zárva volt. Akárki is rohanta le ezt a helyet, nem állt le a számítógéppel szórakozni.

– Hát nem – sóhajtotta Wilson. – És mi a helyzet magával? – kérdezte Leet. – Talált valamit a testek körül?

– Igen, mihelyt Jefferson ráérzett arra, hogy mit kell csinálnia. Martina Ivanovna és Vaszilij Ivanovics. Mivel semmilyen bizonyíték nem cáfolja, azt gondolom, ők üzemeltették ezt a kis számítóközpontot itt. A tűzcsoportoknak kiadtam, hogy a többi testben is keressenek csipet.

– Volt valami a csipekben a neveken kívül? – kérdezte Wilson.

– Csak a szokásos biometriai adatok. Megzörgettem a Tubot, hogy találtak-e valamit a mi adatbázisunkban, amivel egyeznének, de nem volt semmi. Nem is vártam sokat, hacsak nem voltak korábban állományban a GYV-nél.

– Csak két újabb balfasz egy látványosan elkefélt gyarmatosítási kísérletben – foglalta össze Wilson.

– Meg még nagyjából százötven másik balfasz – tette hozzá Lee.

– Amitől persze a Gyarmati Szövetség éppen csak egy hangyafasznyit hozzáértőbb – figyelmeztette Wilson. Lee felhorkant.

A helyiség másik végéből öklendezés zaja hallatszott. Lee visszafordult, hogy odanézzen.

– Na, tessék, Jefferson. Kidobta a taccsot.

Wilson követte a tekintetét.

– Számítottam rá, de egy kicsit hamarabb.

– Kezdett már az idegeinkre menni ez a harcimarci.

– Kopasz még – védte Wilson.

– Reméljük, kinövi – dörmögte Lee –, mielőtt valamelyikünk kinyírja.

Wilson erre elvigyorodott, és átvágott a romok között, hogy odamenjen Jeffersonhoz.

– Elnézését kérem, uram – mentegetőzött a közlegény. A megboldogult Vaszilij Ivanovics mellett térdelt, lábánál friss hányástócsa. A tűzcsoport másik két tagja talált magának jobb helyet.

– Két részben elbomlott, részben elfogyasztott holttest mellett tartózkodik – nyugtatgatta Wilson. – A hányás tökéletesen érthető reakció.

– Ha maga mondja.

– Én mondom. Az első bevetésemen majdnem összehugyoztam magam. A rókázás rendben van.

– Köszönöm, uram – hálálkodott Jefferson.

Wilson nem felelt, csak hátba veregette, majd Vaszilij Ivanovics maradványait kezdte szemlélni. A férfiból jószerével csak cafatok maradtak, felfúvódott, és törzsének jó részét elfogyasztották a ragadozók. Wilson onnan, ahol állt, éppen belátott a szétmarcangolt Ivanovics emésztőrendszerébe.

Amelyben megcsillant valami.

Wilson megmerevedett.

– Hát ez meg mi?

– Micsoda mi? – érdeklődött Jefferson.

Wilson elengedte a füle mellett Jefferson kérdését, és közelebb hajolt, majd kesztyűs kezével benyúlt Ivanovics gyomrának maradványai közé.

Jefferson újra öklendezni kezdett, de már nem volt mit kihánynia, ezért aztán csak nézte az apró, csillogó tárgyat Wilson emberi maradványoktól mocskos kezében. Wilson a másik kezébe vette, és a fény felé emelte.

– Mi ez, uram? – kérdezte Jefferson.

– Egy memóriakártya.

– És mit keresett a gyomrában?

– Fogalmam sincs – felelte Wilson, aztán elfordította a fejét, és hátrakiáltott. – Lee!

– Mi az? – kiáltott vissza a szakaszparancsnok a barakk másik végéből.

– Kerestessen az embereivel egy működő kommunikátort, és hozzák ide nekem azonnal. Egy olyat, amelyikbe lehet memóriakártyát rakni.

Nem sokkal később Wilson bedugta a memóriakártyát az egyik kézi számítógépbe, aztán az AgyGépével rácsatlakozott.

– Vajon miért nyelte le azt a memóriakártyát? – morfondírozott Lee, miközben Wilsont figyelte.

– Nem akarta, hogy ellenséges kezekbe kerüljön – felelte a férfi, miközben a kártyán lévő adatokat és azok struktúráját böngészte.

– Ugyanezért pusztította el a számítógépeket és a távközlési berendezéseket.

– Több válaszom is lesz majd, ha most hagy egy kicsit arra koncentrálnom, amivel foglalkozom – mondta Wilson. Leet bosszantotta a hangnem, de csendben maradt. Wilson nem figyelt rá, behunyta a szemét, és a memóriakártyán talált adatokra fókuszált.

Percekkel később Wilson kinyitotta a szemét, és hitetlenkedve nézett Ivanovics maradványaira. Lee észrevette.

– Na? – kérdezte. – Mit az?

Wilson üres tekintettel nézett fel Leere, aztán vissza Ivanovicsra, végül Martina Ivanovára.

– Wilson – pattintott Lee az orra előtt.

– Azt hiszem, magunkkal kellene vinnünk ezeket a testeket.

– Miért? – nézett a hullákra Lee.

– Nem tudom, elmondhatom-e magának. Az az érzésem, hogy nincs meg hozzá a biztonsági besorolása.

Lee morcosan nézett Wilsonra.

– Ez nem magáról szól – próbálta lehűteni a kedélyeket Wilson. – Sőt, abban is biztos vagyok, hogy nekem sincs meg hozzá a felhatalmazásom.

Lee, akit nem nyugtatott meg teljesen ez a fejtegetés, Ivanovicsék maradványaira nézett.

– Szóval azt akarja, hogy hurcoljuk fel ezeket magunkkal a Tubra?

– Ó, nem kell az egészet.

– Ezt megismételné?

– Nem kell elszállítanunk az egész... maradványt – felelte Wilson. – Elég, ha csak a fejüket visszük.

* * *

– Maga is érzi, ugye? – kérdezte Schmidttől Abumwe a tárgyalás szünetében. Ott álltak a konferenciaterem bejáratánál, és azt a teát iszogatták, amelyet Schmidt szerzett valahonnan.

– Mit érzek, asszonyom? – kérdezett vissza Schmidt.

Abumwe felsóhajtott.

– Ide figyeljen, Schmidt! Ha nem akarja, hogy tökéletesen haszontalannak gondoljam, akkor próbálja meg hasznossá tenni magát!

Schmidt bólintott.

– Rendben – mondta. – Valami nincs rendjén Ting nagykövethelyettessel.

– Így van. És most árulja el, mi nincs rendjén vele.

– Nem tudom. – Schmidt észrevette Abumwe arckifejezését, és mentegetőzve emelte fel a kezét. – Bocsánat – tette hozzá gyorsan. – Azért mondtam, hogy nem tudom, mert nem tudom, hogy mi az oka. Azt természetesen tudom, hogy mi a baj vele. Túl könnyű tárgyalópartner. Túl sok kérésünkbe egyezik bele. Úgy viselkedik, mint egy bólogatójános.

– Igen – osztotta alárendeltje nézeteit Abumwe. – Azt szeretném tudni, vajon miért.

– Talán egyszerűen rossz tárgyalópartner.

– A bulák azért emelték ki a tárgyalássorozatból ezeket a részeket, hogy több idő jusson a részletekre. Ez azt feltételezi, hogy a téma fontos a Bulának. És nem arról híresek, hogy könnyen meggyőzhetőek lennének egy tárgyaláson. Nem hiszem, hogy egy félidiótára bízták volna ezt az ügyet.

– Tudunk valamit erről a Tingről?

– Hillary semmit sem talált. A Gyarmati Szövetség diplomáciai feljegyzései az elsővonalas diplomatákról szólnak csak, a helyettesekről és a segítőkről gyakorlatilag semmink sincs. Utasítottam Hillaryt, hogy folytassa a keresést, de nem hiszem, hogy bármi lényegeset talál. És maga mit javasol?

Schmidt egy másodperctöredékig habozott, miközben feldolgozta azt a nem mindennapi tényt, hogy Abumwe tényleg kíváncsi a véleményére, majd azt felelte:

– Csináljuk azt, amit eddig. Amit akartunk, azt eddig megkaptuk tőle. Ami miatt aggódnunk kell, hogy túl gyorsan végzünk, hamarabb, mint ahogy a Tubingen befejezi a küldetését.

– Azt hiszem, kérni fogom, hogy függesszük fel a tárgyalásokat holnapig – mondta Abumwe. – Kérhetek időt, hogy elemezzünk bizonyos pontokat. Ez nem lesz nehéz.

– Akkor jó.

– De ha már a Tubingennél tartunk, van valami hír a barátjától? – kérdezte a nagykövet.

– Küldtem neki egy titkosított üzenetet, ami a következő ugrószondával fog menni.

– Nem kéne bíznia a titkosításunkban.

– Nem is bízom – nyugtatta meg Abumwét Schmidt. – De azt gondoltam, gyanús lenne, ha titkosítás nélkül küldenék neki valamit. Maga az üzenet ártalmatlan semmiségek sora, amiben van egy fél sor, mely szerint „olyan volt, mint a Főnix Állomáson”.

– És ez mit jelent?

– Nagyjából annyit, hogy „szólj, ha valami érdekeset találsz”. Érteni fogja.

– Nem akarja elmesélni nekem, mikor sütötték ki ezt a remek kis kódot? – élcelődött Abumwe. – Hatéves korukban?

– Ööö – hümmögött Schmidt kényelmetlenül. – Egyszerűen csak úgy jött.

– Ne mondja.

– Harry egyszer meglátta, hogy mérges lett rám valamelyik tárgyaláson, és kitalálta ezt a kódot, hogy így jelezze, érdeklik a részletek, és szívesen meghallgatná őket később – hadarta Schmidt. Közben nem mert Abumwéra nézni.

– Maga tényleg ennyire fél tőlem, Schmidt? – kérdezte a diplomatanő.

– A „félni” nem a legtökéletesebb megfogalmazás. Inkább azt mondanám, egészséges respektussal viseltetem az ön módszerei iránt.

– Nézzük akkor. Ebben a pillanatban a maga megfélemlített szolgalelkűségével nem sokra megyek. Úgyhogy hagyja abba.

– Igyekezni fogok – fogadkozott Schmidt.

– És tudassa, ha híreket kap a barátjától. Én sem tudom, mire készül Ting nagykövethelyettes. És ettől nem érzem magam túl boldognak. Ráadásul erős a gyanúm, hogy ennek az egésznek valahogy köze van egy bizonyos engedély nélküli telepnek ott a Wantjin. Ha ez valóban így van, én szeretnék tudni róla legelőször.

* * *

– Hogy pontosan mit akar tőlem, mit csináljak? – értetlenkedett Tomek doktornő. Mindkét Ivanovics testét felvitték végül a hajóra, és most ott hevertek kiterítve a vizsgálóasztalokon. Tomek doktornő méltóságán alulinak találta volna, hogy jelét adja nemtetszésének a hullák látványát és szagát illetően, ellenben nem rejtette véka alá ellenérzését, amiért Wilson hadnagy előzetes értesítés nélkül szállíttatta be az említett hullákat az ő egészségügyi részlegébe.

– Szondázza végig az agyukat – felelte Wilson. – Keresek valamit.

– Mégis micsodát?

– Majd megmondom, ha megtalálta.

– Bocs, de ez így nem működik – mondta Tomek doktornő, és Lee hadnagyra nézett. – Ki ez a fickó? – kérdezte a doktornő, Wilson felé intve.

– Mitchussont helyettesíti átmenetileg – felelte a hadnagy. – Egy diplomatacsapatból kölcsönöztük. De nem ez az érdekes.

– Hanem? – kérdezett vissza Tomek. Lee a fejével Wilson felé biccentett, aki vette a jelzést, és megszólalt.

– Van egy felső szintű biztonsági besorolásom, amely lehetővé teszi a számomra, hogy bárki számára parancsot adjak a hajón, ha szükségem van valamire. Az utolsó küldetésemhez adták, és még nem vonták vissza.

– Már jeleztem az ellenvetésemet emiatt Augustyn kapitánynak – tette hozzá Lee. – Aki ugyan egyetért azzal, hogy ez egy jókora baromság, de ebben a pillanatban semmit sem tudunk tenni ellene. Elküldi a kifogásunkat a következő ugrószondával. Addig viszont azt kell tennie, amire a hadnagy utasítja.

– De ez akkor is az én részlegem – ellenkezett Tomek.

– Ezért is kérem, hogy maga végezze el a szondázást – próbálta megnyugtatni Wilson, és fejével a testszkenner felé bólintott, amely az orvosi szoba túlsó végében állt, egy alkóvban. – Magam is dolgoztam már ilyennel, ki vagyok rá képezve. Én is meg tudnám csinálni. De maga jobban fogja. Nem akarok semmit a háta mögött művelni. De ha kiderül, hogy valójában még sincs ott, amit keresek, akkor mindenkinek jobb, ha a paranoid kis téveszméimet megtartom magamnak.

– És ha mégis ott lesz? – érdeklődött Tomek.

– Na, akkor kezdenek majd a dolgok igazán bonyolódni. Inkább reménykedjünk, hogy nem találunk semmit.

Tomek megint Leere nézett, aki erre megvonta a vállát. Wilson persze értette a vállvonás értelmét: Hagyd rá erre a hülyére. Úgyis mindjárt megszabadulunk tőle. Wilsonnak ez így teljesen megfelelt.

Tomek odament az alkóvhoz, elővette a letapogatót és a visszaverőlapot, majd visszajött a vizsgálóasztalokhoz, és odalépett ahhoz, amelyen Vaszilij Ivanovics maradványai feküdtek. A doktornőkesztyűt húzott, finoman megemelte Ivanocsics fejét, és aláigazította a lapot.

– Hová van kötve a kimenet? – kérdezte Wilson. Tomek a vizsgálóasztal fölötti képernyőre mutatott. Wilson bekapcsolta. – Kezdheti, ha készen áll.

Tomek beállította a letapogatót, bekapcsolta, és pár másodperc múlva felnézett a kijelzőre.

– Ez meg mi a frász? – kérdezte.

– Csodás – mondta Wilson a kijelzőt bámulva. – Bár ebben az esetben a „csodás”-t úgy értem, hogy „ó, a kurva életbe”.

– Mi az? – kérdezte Lee, miközben közelebb jött, hogy ő is lássa azt, amit Tomek és Wilson olyan meredten bámultak.

– Segítek – lovagiaskodott Wilson. – Mindannyian hordunk ilyet a fejünkben.

– Az egy AgyGép? – hitetlenkedett a képernyőre mutatva.

– Elsőre kitalálta. Úgy nézem, ez nem teljesen az a modell, amelyen még én is dolgoztam, amikor a GYV Katonai Kutatások részlegénél dolgoztam, de kétségtelenül AgyGép.

– Ez a tag civil – értetlenkedett Tomek. – Mi a fenét keres a fejében egy AgyGép?

– Két lehetséges magyarázat van rá – sorolta Wilson. – Egy: ez nem egy AgyGép, és amit mi látunk, csak egy megdöbbentően különleges elhelyezkedésű és méretű agytumor. Kettő: a mi Vaszilij Ivanovics barátunk nem teljesen civil. Az egyik lehetséges magyarázat valószínűbb, mint a másik.

Tomek Martina Ivanova testére nézett.

– Vele mi van?

– Erős a gyanúm, hogy a fejében ott lesz ennek a párja. Nem nézzük meg?

Valóban ott volt a párja.

– Ugye tudja, hogy ez mit jelent? – kérdezte Tomek, miközben lekapcsolta a szkennert. Wilson bólintott.

– Mondtam, hogy bonyolult lesz.

Lee egyikükről a másikukra nézett.

– Most lemaradtam.

– AgyGépeket találtunk két szemre civil lakosban – kezdte sorolni Wilson. – Ami arra utal, hogy valószínűleg nem is civilek voltak. Ami arra utal, hogy ez az engedély nélküli gyarmat esetleg nem is olyan öntevékeny telepesek munkája nyomán jött létre, mint amilyennek megpróbálták beállítani őket. De most már legalább tudjuk, hogy miért semmisítették meg a telepesek az összes számítógépet és adatbázist.

– Kivéve azt a memóriakártyát, amit ebben a fickóban talált – mutatott a holttestre Lee.

– Szerintem nem azért nyelte le, hogy megmentse, hanem lerohanták őket, és nem volt ideje másképpen megsemmisíteni.

– Mi volt azon a kártyán? – érdeklődött Tomek.

– Egy rakás napi jelentés – felelte Wilson. Lee ezen meghökkent, nem értette, hogy ez miért számít. – Nem az adatok az érdekesek azon a memóriakártyán. Hanem a tény, hogy olyan formátumban kerültek rá, amit csak AgyGéppel lehet olvasni. Ebből pedig az következik, hogy valaki a gyarmaton AgyGépet használt. Az AgyGép jelenléte a gyarmaton pedig azt jelenti, hogy ez több mint sima engedély nélküli kolónia.

– Ezt jelentenünk kell Augustyn kapitánynak – mondta Lee.

– Ő a kapitány. Valószínűleg már tud róla – vélekedett Tomek.

– Ha tudott volna róla, akkor valószínűleg nem hagyja, hogy parancsot adjak magának ennek a két szerencsétlennek a megszondázására – vitatkozott Wilson. – Függetlenül a biztonsági besorolásomtól. Nem, szerintem ez őt pont úgy meg fogja lepni, ahogy bennünket meglepett.

– Akkor elmondjuk neki. Ugye, elmondjuk neki?

– Természetesen. Ugrószondával küldeni fog egy részletes jelentést arról, amit találtunk. Utána pedig nagyon gyorsan új parancsokat fogunk kapni, miszerint nem egy mentőküldetést kell elvégeznünk.

– Hanem micsodát? – kérdezte Lee.

– El kell tüntetnünk a nyomokat – felelte Tomek, Wilson pedig egyetértően bólintott. – Meg kell semmisítenünk minden bizonyítékot arra nézvést, hogy itt bármi más is lett volna, mint egy engedély nélküli telep.

– Úgyis el kellett volna pusztítanunk az összes bizonyítékot – állapította meg Lee.

– De nem csak a telepen – tette hozzá Wilson, majd Ivanovicsékra mutatott. – Ezeket itt ketten, a fejükben lévő AgyGépekkel együtt el kell porlasztanunk. Nemkülönben a memóriakártyát és a rajta lévő adatokat. És ha ezek ketten még állományban voltak a Véderőnél, gyanítom, posztumusz le fogják őket fokozni, amiért nem lőtték szét a saját fejüket egy sörétessel.

Lee hadnagy elment, hogy tájékoztassa Augustyn kapitányt a fejleményekről, Tomek doktor pedig gondoskodott a holttestekről. Wilson elindult a tiszti étkezde felé, hogy megigyon egy kávét. Menet közben belenézett az AgyGépe levelesládájába, és ott találta a Hart Schmidttől érkező üzenetet. Elmosolyodott, és felkészült egy üdítő adagra Schmidt sajátságosan visszafogott szorongásaiból. Aztán elkomorodva olvasta Hart beszámolóját arról, hogy hogyan lett belőle Abumwe közvetlen asszisztense a bula tárgyalássorozaton, és hogy Ting nagykövethelyettes teljesen olyan, mint az a másik bula a Főnix Állomáson, akivel ő és Wilson anno találkozott.

– A kurva életbe – dörmögte maga elé. Ki van zárva, hogy Hart merő véletlenből használta volna ezt a megfogalmazást ebben a szövegkörnyezetben.

Wilson hosszú percekig töprengett ezen, mielőtt elmormolt volna egy „basszameg”-et, azután megírta a válaszüzenetét, és titkosította. Utána az AgyGépével csinált egy képet a kávéjáról, abba szteganográfiával belekódolta az üzenetét, majd megcímezte Hartnak, és elküldte a következő ugrószondára váró küldemények közé. Ha arra gondolt, micsoda szeretetcsomagot borít éppen Lee hadnagy Augustyn kapitány asztalára, Wilson biztosra vehette, hogy az ugrószonda nagyon hamar el fogja hagyni a hajót.

Wilson tisztában volt azzal, hogy a kis trükkje a kávés képbe kódolt titkos üzenettel nem marad örökké észrevétlen. Csak abban reménykedett, hogy elég sokáig marad titokban ahhoz, hogy Hart fel tudja használni az információt, mielőtt kiszúrják.

– Remélhetőleg nincs túl sok időre szüksége – mondta Wilson a kávéjának. A kávénak nem volt hozzáfűznivalója a tárgykörben. Wilson szürcsölt egy kicsit belőle, és elővette a Vaszilij Ivanovics memóriakártyájáról származó adatokat. Nem voltak többek, mint mezei beszámolók a gyarmati életről, de Wilson talált már közöttük fontosat, és nem akart átsiklani semmi más felett. Élt a gyanúperrel, hogy nem sok ideje van az adatokat elemezni, mielőtt letöröltetik vele az egészet.

* * *

Schmidtnek fogalma sem volt, Abumwe nagykövet milyen drótokat rángatott meg, hogy intézkedjen, de megrángatta őket, az bizonyos. Az asztal túloldalán, Abumwéval és vele szemben ott ült Anissa Rodabaugh, a bula tárgyalásokkal megbízott diplomatacsoport vezetője, Liz Egan ezredes, a Gyarmati Véderő és a Külügyminisztérium összekötőtisztje, és Abel Rigney ezredes, akinek a pontos beosztását Schmidt nem ismerte, de akinek a jelenléte ennek ellenére sem volt megnyugtató. Azok hárman hidegen méregették Abumwét, aki pont így tett velük. Senki sem figyelt Schmidtre, akinek ez az állapot tökéletesen megfelelt.

– Itt vagyunk – mondta Egan Abumwénak. – Van öt perce, mielőtt Rodabaugh nagykövettel együtt visszatérnek a tárgyalásokhoz. Mondja el, mi volt olyan sürgős, hogy mindannyiunkkal beszélni akart.

– Maguk nem voltak egészen őszinték velem, ami azt az engedély nélküli telepet illeti a Wantjin – felelte Abumwe. Schmidt kihallotta a hangjából azt a mellékzöngét, amely arról árulkodott, hogy Abumwét módfelett felbosszantották. Kíváncsi volt, vajon a többiek az asztalnál észrevették-e.

– Ezt pontosan hogy érti? – kérdezett vissza Egan.

– Úgy, hogy az ott egyáltalában nem egy engedély nélküli település, hanem egy jól álcázott helyőrsége a Gyarmati Véderőnek.

Ettől a megállapítástól másodpercekre megfagyott a levegő, Rodabaugh, Egan és Rigney is elszántan kerülte a többiek pillantását.

– Fogalmam sincs, mire alapozza ezt az észrevételét – tette le a garasát végül Egan.

– Az a terve, ezredes, hogy a hátralévő négy és fél percet is süketeléssel tölti, vagy esetleg rátérhetünk arra, hogyan érinti ez a tárgyalásainkat.

– Ez egyáltalában nem lesz hatással a tárgyalásokra – védekezett Rodabaugh.

– Valóban? – torkolta le Abumwe. Schmidt látta, ahogy Rodabaugh arcára kiül a rosszallás, de mivel egyenrangú beosztásban voltak Abumwéval a diplomáciai testületnél, sokat nem tudott ártani neki. – Csak azért kérdezem, Anissa, mert majdnem biztos vagyok abban, hogy a nagykövethelyettes, akivel az elmúlt napokban tárgyaltam, többet tud erről az állítólagos gyarmatról, mint én. Ennek következtében nagyon vékony jégre csalt engem. Ha ez beszakad alattam, attól tartok, a teljes tárgyalássorozat is kudarcba fog fulladni. Ha a saját hibámból maradok alul egy tárgyalásban, azt még el tudom fogadni. De ha azért bukom el, mert a velem egy oldalon állók csesznek el valamit, azt nem fogadom el.

Rigney ezredes, aki ez idáig meg sem szólalt, Schmidthez fordult.

– A maga cimborája, Harry Wilson a Tubingenen van. Most ellenőriztem az AgyGépemmel. Ő az, aki ellátja magukat információkkal.

Schmidt már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de Abumwe rátette a kezét a vállára, és belefojtotta a szót. Schmidt megdöbbent; nem emlékezett rá, hogy Abumwe valaha is hozzáért volna.

– Bármit is tett Hart vagy Harry Wilson, az én utasításaimat követték – jelentette ki a nagykövet.

– Maga rendelte el, hogy ő és Wilson kémkedjenek a Gyarmati Véderő egy folyamatban lévő művelete után?

– Csak emlékeztettem őket a kötelességükre, mely szerint diplomáciai céljaink elérésében kell segédkezniük.

– Azzal, hogy egy katonai művelet után kémkednek – ismételte meg Rigney.

– Értékelem az erőfeszítéseit, Rigney ezredes, hogy egy mellékes témával próbálja húzni a szűkre szabott időnket, de ha lehet, inkább szorítkozzunk a tárgyra – osztotta ki Rigneyt Abumwe. – Megismétlem: katonai műveleteket folytatunk egy bula világon. Majdnem biztos vagyok abban, hogy erről a velünk tárgyaló bula diplomatacsoport is tudomással bír.

– Erre mi a bizonyítéka? – kérdezte Rodabaugh.

– Semmi kézzelfogható. De tudom, milyen az, amikor valaki hátsó szándékkal tárgyal.

– Ennyi? – rökönyödött meg Rodabaugh. – Egyetlen nyamvadt feltételezés? Egy földön kívüli fajjal van dolgunk, az isten szerelmére! Teljesen más a pszichológiájuk.

– Ami mit sem számít, mert ténylegesen van egy illegális helyőrségünk az egyik idegen faj bolygóján. Ha tévedek, nem veszítünk semmit – állapította meg Abumwe. – De ha igazam van, az egész tárgyalássorozatot kockára tettük.

– Mit akar tőlünk, nagykövet? – kérdezte Egan Abumwétól.

– Tudni akarom, mi folyik itt valójában – felelte a nagykövet asszony. – Már az is elég baj, hogy a bulák bármikor felfedezhetik tárgyalás közben, hogy egy hadihajót csempésztünk a területükre felszámolni egy engedély nélküli gyarmatot, ami valószínűleg már meg is történt, de szükség esetén ezt még ki tudom magyarázni. Azt viszont már tökéletesen lehetetlen kimagyarázni, hogy az a hadihajó valójában egy titkos katonai bázis megsegítésére érkezik.

– Ez nem egy titkos katonai művelet volt – szólt közbe Rigney, előrehajolva. Egan felkapta a fejét.

– Tényleg be akarsz menni ebbe az utcába, Abel? – kérdezte Egan Rigneyhez fordulva.

– Már így is többet tud a kelleténél, Liz – magyarázkodott Rigney. – Nem hiszem, hogy ezek után az összefüggések megvilágítása rontana a helyzeten. – Visszafordult Abumwéhoz. – Az ott valóban egy engedély nélküli gyarmat.

– Egy feketetelep, GYV-katonákkal – Abumwe hanghordozásában félreérthetetlen volt a szkepticizmus.

– Így van. Amióta a Konklávé megtiltotta a gyarmatosítást az el nem kötelezett fajoknak, így nekünk is, a Véderő minden feketetelepre küldött pár hivatásos katonát. A telepesek persze nem is sejtik. Úgy módosítottuk a testeket, hogy kinézetre és viselkedésre is természetes emberi testek legyen, csak bennük hagytuk az AgyGépeket. Rögzítik az adatokat, és időnként elküldik nekünk. Műszaki háttérrel rendelkező katonákat választunk ki a célra, így rendszerint a feketetelepek távközlési berendezéseinek környékén kötnek ki, üzemeltetőként vagy karbantartóként.

– Mi szükség van erre az egészre? – kérdezte Abumwe.

– Tudni akarjuk, hogyan kezeli a Konklávé a feketetelepek kérdését. Fenyegetésnek tekintik-e azokat, ugyanúgy állnak-e hozzájuk, mint a hivatalos gyarmatokhoz; de a legfontosabb kérdés az, hogy a feketetelepekkel és az engedély nélküli gyarmatnak látszóformációkkal együtt is képesek vagyunk-e folytatni a terjeszkedésünket anélkül, hogy direkt összetűzésbe keverednénk a Konklávéval.

– Tényleg úgy gondolták, hogy ügyes húzásnak számít gyarmatosítani egy bolygót, amelyikre egy másik faj már jogot formált?

Rigney széttárta a kezét.

– Nem mi választjuk ki a bolygókat. Mi csak becsempésszük az embereinket a telepesek közé.

– Hány embere volt a Wantjin?

– Általában párat küldünk csak. A legtöbb feketetelep kis létszámú. Olyan ötven emberenként küldünk egy katonát. – Az ezredes Schmidthez fordult. – A maga Wilson cimborája hányat szedett össze?

Schmidt Abumwéra nézett, aki bólintott.

– Kettőt, uram.

– Az nagyjából stimmel – nyugtázta Rigney, és hátradőlt a székében.

– És most mihez kezdjünk ezzel az egésszel? – kérdezte Abumwe.

– Úgy érti, mihez kezdjen maga? – kérdezett vissza Rigney.

– Igen.

– Nem kezdünk vele semmit – mondta Egan. – A bulák nem hozták szóba a dolgot.

– És mi sem fogjuk szóba hozni, az biztos – tette hozzá Rodabaugh. – Ha rákérdeznek a feketetelepre, akkor azt fogjuk mondani, hogy mihelyt tudomást szereztünk a létezéséről, már indultunk is felszámolni, olyan gyorsan, hogy még engedélyt kérni sem volt időnk, nagyon sajnáljuk. Mire odaérnek, már ott sem leszünk.

– És ha rájönnek, hogy hivatásos katonák is voltak a telepesek között?

Rigney Schmidtre mutatott.

– Már megvannak. Mindkettőjük. Hogy pontosabb legyek, megvan a fejük és az AgyGépük.

Abumwe nagy szemeket meresztett mindhármukra.

– Ez most valami vicc, igaz? A bulák nem ostobák.

– Senki sem állította, hogy ostobák lennének – felelte Rigney. – De a hírszerzési adataink szerint a bulák sem tudtak a feketetelep létezéséről, és nem ők támadták meg. Folyatjuk a tárgyalásokat, mintha mi sem történt volna.

– És ha konkrétan rákérdeznek? Minden előzetes várakozásunk ellenére ez is lehetséges.

– Akkor nem fog tudni róla semmit – mondta Rodabaugh.

– Csak az egyértelműség kedvéért: arra kér, hogy hazudjak a buláknak? – tette fel a kérdést Abumwe Rodabaugh-nak.

– Igen.

– Ugye, tisztában van azzal, hogy ez nem túl szerencsés ötlet?

Rodabaugh bosszankodva nézett Abumwéra, de Egan megelőzte.

– Az utasítás ebben a kérdésben nagyon magasról jön, nagykövet. És egyikünk sem engedheti meg magának azt a luxust, hogy megkérdőjelezze.

– Rendben – felelte Abumwe. Felállt, és kiment a szobából anélkül, hogy még egy szót szólt volna.

Az asztal másik oldaláról Rodabaugh, Egan és Rigney Schmidtre néztek.

– Köszönöm, hogy idefáradtak – mondta nekik Schmidt, és mosolyogni próbált. Sikertelenül.

* * *

Harry Wilson belépett a Tubingen parancsnoki hídjára. A meglepett Jack Augustyn kapitány felnézett, akárcsak az elsőtisztje és a hídon szolgálatot teljesítő többiek. Wilson adott nekik időt arra, hogy az AgyGépeikkel beazonosítsák, aztán megszólította őket:

– Azt hiszem, bajban vagyunk.

A hadnagy látta Augustyn kapitány arcán a belső vívódást, hogy a legszívesebben a torkának ugrana a felettébb szokatlan belépő miatt, de aztán meggondolja magát.

– Fejtse ki! – parancsolta végül.

– Van pár katonaholttest a hűtőkamrában.

– Igen. És?

– Úgy vélem, még egynek lennie kéne ott.

– Hogy micsoda?

– Van két halott GYV-katonánk – kezdett bele a magyarázatba Wilson. – De volt még egy a telepen. Átnéztem a Vaszilij Ivanovicsnál talált adatokat. Néhány állományt az AgyGép formátumában találtam meg. És volt olyan közöttük, amit nem Vaszilij készített. Volt, amit Martina Ivanova küldött át, az AgyGép-AgyGép protokollt használva. És voltak olyan állományok is, amelyek egy Drew Talford nevű fickótól jöttek. Szintén közvetlen AgyGép-közi csatornán.

– Az embereim lent vannak a bolygón, és épp a halottakat azonosítják – mondta a kapitány. – Meg fogják találni.

– Már megtalálták. Nem zavartam volna, ha nem ellenőriztem volna le már korábban.

– Ha megtalálták, akkor mi a probléma? – kérdezte Selena Yuan, a Tubingen elsőtisztje.

– Nem találták meg minden részét. Hiányzik a feje.

– Egy csomó telepesnek hiányoznak a végtagjai és a belső szervei – szólt közbe Augustyn. – Megtámadták őket, több mint egy hete. A dögevők azóta járnak rájuk rendszeresen.

– Sok telepesből hiányoznak kisebb-nagyobb darabok, ez igaz – értett egyet Wilson, és átküldött egy képet az AgyGépével. – De senki másról nem hiányzik olyan testrész, amelyet láthatóan levágtak a testéről.

Augustyn és Yuan pár másodpercig a képet tanulmányozták.

– Felteszem, senki sem találta meg a fejet – kockáztatta meg Augustyn végül.

– Nem – hagyta helyben Wilson. – Órákon át kerestettem velük. Voltak holttestek fej nélkül, de a fejeket mindig megtaláltuk a közelben, és a sebek alapján mindegyiket letépték. Ennek a fickónak viszont nem volt ott a feje. Nem volt sehol.

– Talán egy állat elhurcolta magával – vélekedett Yuan.

– Lehetséges – felelte Wilson. – Mindazonáltal ha egy GYV-katonának levágják a fejét, és aztán a fejet nem találják, úgy vélem, egy kissé életszerűtlen arra gondolni, hogy egy állat fogyasztotta el desszertként.

– Úgy véli, azok vitték magukkal, akik lerohanták a telepet? – kérdezte a kapitány.

– Igen. És abban is elég biztos vagyok, hogy bárki is informált bennünket úgy, hogy a bulák nem tudtak erről a telepről, jókorát tévedett. Nemcsak hogy nem hiszem, hogy a bulák ne tudtak volna a gyarmatról, de egyenesen ők voltak azok, akik megtámadták. Vagy ha nem is ők voltak odalent, akkor le merem fogadni, hogy a támadók elvitték nekik a fejet, hiszen egy tárgyi bizonyíték a GYV jelenlétére a bolygójukon nyilván sok pénzt megér.

– De hát honnan tudhattak volna a GYV-jelenlétről azon a bolygón? – ellenkezett az elsőtiszt – Még mi sem tudtunk róla.

– Ebben a pillanatban szerintem már nem számít, hogy tudtak-e róla korábban – érvelt Wilson. – Ami számít, hogy most már biztosan tudnak róla.

– Akkor pedig azt is tudják, hogy mi itt vagyunk – tette hozzá Augustyn.

– Bizony. Ebben az esetben pedig nem a kolónia okozza a Gyarmati Szövetség legnagyobb diplomáciai problémáját jelen pillanatban. Hanem mi.

A kapitány már nem is figyelt Wilsonra, a felszínen tartózkodó csapatait próbálta elérni, hogy felszedje őket a bolygóról.

A katonák fele még a bolygón tartózkodott, amikor hat bula csatahajó bukkant fel a Wantji felett, és tüzelésre kész fegyverrendszereiket a Tubingenre szegezték.

* * *

Abumwe megbeszélései Ting nagykövethelyettessel már a vége felé jártak, amikor Schmidt egy halk csippanást hallott a nagykövethelyettes kommunikátora felől. Ting elnézést kért egy pillanatra, felvette a szerkezetet, elolvasott egy üzenetet, és a mosolygás bula megfelelőjét művelte.

– Jó hírek? – kérdezte Abumwe.

– Meglehet – felelte Ting, és letette a kommunikátort. Az asszisztenséhez fordult, odahajolt, és suttogott valamit a legközelebbi fülébe. Az asszisztens felkelt az asztaltól, és kiment a helyiségből.

– Az elnézésüket kérem, de van pár dolog, amire szükségem van ahhoz, hogy lezárhassuk a tárgyalásainkat, és ezek sajnos nincsenek nálam – mentegetőzött Ting. – Remélem, megbocsátanak egy pillanatra, ameddig az asszisztensem behozza őket.

– Természetesen – felelte Abumwe.

– Köszönöm. Azt hiszem, remek munkakapcsolatot sikerült kialakítanunk, Abumwe nagykövet. Azt szeretném, ha minden tárgyalópartneremmel olyan élvezetes és könnyű lenne a munka, mint önnel.

– Köszönöm – nyugtázta a dicséretet Abumwe. – Van elég megoldandó problémánk akkor is, ha nem megyünk bele szükségtelen konfliktusokba a tárgyalások során.

– Ezzel mélységesen egyetértek. – Ting mögött kinyílt az ajtó. Az asszisztense tért vissza egy közepes méretű dobozzal, amelyet letett az asztalra. – És remélem, hogy ez a mindkettőnk által osztott álláspont a javunkra válik most is.

– Mi ez itt? – kérdezte Abumwe a dobozra mutatva.

– Nagykövet, ugye emlékszik arra, hogy tegnap Zula nagykövet vakbeléről beszélgettünk? – engedte el Ting Abumwe kérdését a füle mellett.

– Hogyne, természetesen emlékszem.

– Akkor tettem egy megjegyzést arra, hogy milyen érdekes, ahogy egy ilyen kis rész veszélyeztetheti az egész szervezet egészségét.

– Igen.

– Akkor érteni fogja, ha azt mondom, hogy az ön következő válasza itt, ebben a félreeső kis tárgyalóban, távol a Gyarmati Szövetség és a Bula között folyó átfogó egyeztetésektől, azonnali és jelentős hatással lesz az egész folyamatra. A mi külön tárgyalásunk témája, azaz népeink látogatása és jelenléte egymás bolygóin döntő fontossággal bír, ezért is kértem ezt a feladatot. Csak meg kellett várnom, hogy összegyűljön az összes szükséges információ.

Abumwe elmosolyodott.

– Attól tartok, Ting nagykövethelyettes, nem egészen tudom követni a gondolatmenetét.

– Abumwe nagykövet, biztos vagyok abban, hogy ez nem igaz. Kérem, mondja el nekem, hogy mit tud a Gyarmati Véderő jelenlétéről a Wantjin.

– Elnézését kérem, pontosan mire kíváncsi?

– Kérem, mondja el nekem, hogy mit tud a Gyarmati Véderő jelenlétéről a Wantjin – ismételte meg a kérdését szó szerint Ting.

Schmidt a főnökére pillantott, és azon töprengett, hogy azt a feszültséget, amelyet ő lát a nő testtartásában, felismerheti-e egy idegen, aki nem feltétlenül jártas az emberi testbeszédben.

– Nem vagyok a Gyarmati Véderő tagja, így nem tudom, van-e a felhatalmazásom arra, hogy nyilatkozzam a jelenlétéről bármelyik bolygón – fogalmazta meg a válaszát Abumwe. – De ismerek embereket a GYV állományában, akik képesek önnek korrekt válaszokat adni.

– Nagykövet, ez egy bámulatosan végrehajtott kitérés volt a kérdésem elől. Magam sem csinálhattam volna különbül az ön helyében. De attól tartok, ragaszkodnom kell ahhoz, hogy ezúttal konkrét választ halljak öntől. Kérem, mondja el nekem, hogy mit tud a Gyarmati Véderő jelenlétéről a Wantjin.

– Nem tudok semmit mondani önnek róla – felelte Abumwe, és kezét úgy tárta szét, mintha azt mondaná, hidd el, segítenék, ha tudnék.

– Nagyon ügyesen megfogalmazott, de kétértelmű válasz. Nem tud, mert nincs hozzá információja, vagy mert parancsot kapott, hogy hallgasson róla. Talán az én hibám az egész, mert nem fogalmaztam elég pontosan. Hadd próbáljam meg még egyszer. Ez egy eldönthető kérdés, amire igennel vagy nemmel válaszolhat. Sőt, ragaszkodom ahhoz, hogy igennel vagy nemmel válaszoljon. Abumwe nagykövet, bír ön személyesen tudomással arról, hogy a Gyarmati Véderő ott volt a Wantjin?

– Ting nagykövethelyettes... – kezdett bele Abumwe, de Ting kedvesen, ám határozottan közbevágott.

– Abumwe nagykövet, ha nem kapok igenlő vagy nemleges választ a kérdésemre, attól tartok, fel kell függesztenünk a tárgyalásainkat. Ha én most felfüggesztem a mi tárgyalásunkat, az elöljáróim felfüggesztik az övéiket, és az egész tárgyalássorozat zátonyra fut csak azért, mert ön nem képes egy egyszerű választ adni egy konkrét kérdésre. Azt hiszem, tökéletesen egyértelmű voltam. Ezért most utoljára kérdem, bír ön személyesen tudomással arról, hogy a Gyarmati Véderő ott volt a Wantjin?

– Nem – felelte Abumwe. – Nem bírok tudomással.

Ting bula módra mosolygott, és teljesen emberi módon úgy tárta szét a kezeit, mint aki éppen azt mondja: na látja.

– Pontosan erre volt szükségem, nagykövet – mondta. – Egy egyszerű válaszra egy közvetlen kérdésre. Köszönöm. A bocsánatát kérem, hogy ezt a kellemetlenséget idéztem elő a tárgyalásunkban, és külön az elnézését kérem, hogy ezt önnel kellett megtennem. Mint azt már mondtam, mostanra kiváló munkakapcsolatot sikerült kiépítenünk.

Schmidt látta, ahogy Abumwe nyak- és vállizmai elernyednek.

– Köszönöm a bocsánatkérését, de nem volt rá szükség. Csak szeretném befejezni a munkánkat.

– Ó, azt már befejeztük – mondta Ting, és felállt. Abumwe és Schmidt szintén felálltak. – Abban a pillanatban befejeztük, amikor ön hazudott nekem.

– Amikor én hazudtam magának?

– Igen, épp az imént. Ezzel együtt, Abumwe nagykövet, szinte teljesen biztos vagyok abban, hogy ön parancsot kapott a feletteseitől arra, hogy hazudjon nekem. Elég humánnal tárgyaltam már ahhoz, hogy tudjam, milyen az, ha valaki parancsot követve hazudik. Mindazonáltal maga bizony hazudott nekem, és ez volt a teszt, hogy lássam, hazudna-e a későbbiekben is, vagy sem. És ön hazudott.

– Ting nagykövethelyettes, biztosíthatom, bármit is hisz ön arról, hogy én mit tudok, vagy mit nem, az én tetteimnek nem szabadna hatással lennie az egész tárgyalási folyamatra...

Ting felemelte a kezét.

– Ígérem, Abumwe nagykövet, a népeink még nem fejezték be a tárgyalásokat. Hogy pontosan mi a tárgyalások témája, nos, az jelentősen megváltozott. – A nagykövethelyettes az asztalon lévő doboz felé intett. – Ezzel el is érkeztünk ehhez a csomaghoz.

– Mi van benne?

– Egy ajándék. Egyfajta ajándék. Egy kicsit pontosabban fogalmazva visszaadunk valamit, ami a Gyarmati Véderőhöz tartozott. Igazából két tárgy, egyik a másikban. Gondoltunk rá, hogy kivesszük a másodikat az elsőből, de aztán eszünkbe jutott, hogy önök, humánok esetleg vitatnák, hogy a kettő valaha is egyben volt. Szóval úgy gondoltuk, legjobb lesz, ha egyben adjuk vissza.

– Meglehetősen homályosan fogalmaz – állapította meg Abumwe.

– Talán igen. Talán csak nem akarom elrontani a meglepetést. Kinyithatják, ha akarják.

– Azt hiszem, jobban járok, ha nem teszem.

– Ahogy gondolja. – Ting nem erőltette a kérdést. – Mindazonáltal lekötelezne, ha eljuttatna egy üzenetet a feletteseinek a feletteseimtől.

– Mi lenne az?

– Mondja meg nekik, hogy miután kibontották a csomagot, és újra összegyűlünk, arról a jóvátételről fogunk tárgyalni, amit a Gyarmati Szövetség fog fizetni, amiért a Gyarmati Véderő megsértette a területi integritásunkat. Nem csak az engedély nélküli településért a Wantjin, hanem a fogságunkba került hadihajóért. A Tubingenért, azt hiszem, ez a neve.

– Maguk megtámadták a Tubingent? – szaladt ki Schmidt száján, és rögtön meg is bánta ezt a botlást.

– Ó, dehogy – felelte derűsen Ting Schmidtnek. – De nem is engedjük sehova. Alkalomadtán visszakapják a személyzetét. A tárgyalások következő fordulójában pedig a hajó áráról is meg fogunk állapodni. – Ting visszafordult Abumwéhoz. – Ezt is elmondhatja a feletteseinek, Abumwe nagykövet.

Abumwe bólintott.

Ting továbbra is mosolygott, és elrakta a kommunikátorát.

– Isten önnel, Abumwe nagykövet, Mr. Schmidt. Talán a következő küldetésük sikeresebb lesz. – A nagykövethelyettes kiment a helyiségből, az asszisztense követte. A csomag ott maradt az asztalon.

Abumwe és Schmidt szótlanul nézte. Egyikőjük sem mozdult, hogy kibontsa.

NEGYEDIK EPIZÓD
Pusztába kiáltott szó

Albert Birnbaum, a Pusztába kiáltott szó című műsor hangadója és egyben az Egyesült Államok negyedik legnépszerűbb rádiós műsorvezetője utasította az autóját, hogy hívja fel a producerét.

– Megjöttek a számok? – kérdezte, amikor a nő felvette, még csak be sem mutatkozott, mert hát miért is tette volna. A nő a hívásazonosító nélkül is tudja, ki beszél, amint kinyitja a száját.

– Megjöttek a számok – felelte Louisa Smart. A férfi úgy képzelte, hogy az íróasztalánál ül fejhallgatóval; főként azért képzelte így, mert máshogy nem is igen látta.

– Milyenek? Jók? Jobbak, mint a múlt hónapban? Mondd, hogy jobbak, mint a múlt hónapban.

– Ülsz?

– Vezetek, Louisa. Hogyne ülnék.

– Nem lenne szabad vezetned – emlékeztette Smart. – A manuális jogosítványodat bevonták. Ha leintenek, és meglátják, hogy kikapcsoltad a robotsofőrt, megnézheted magad.

– A producerem vagy, Louisa, nem az anyám. Ne húzd az időt, mondd a számokat.

Smart sóhajtott.

– A múlt hónaphoz képest tizenkét százalékot esett a hallgatottságod.

– Micsoda? Ez baromság, Louisa.

– Miért hazudnék neked, Al? Szerinted szeretem hallgatni, amikor pánikolsz?

– Ez baromság, tutira az – mondta a magáét Birnbaum, rá se hederítve a nőre. – Kizárt, hogy minden nyolcadik hallgatót elveszítsük egyetlen rohadt hónap alatt, az kizárt.

– Nem én számolom össze, Al, én csak elismétlem a számot.

Birnbaum pár másodpercig hallgatott. Aztán elkezdte ütni a műszerfalat, amitől a jármű elkezdett ide-oda kanyarogni.

– Bassza meg! A kurva anyja bassza meg! Bassza meg a kurva anyját, bassza meg!

– Néha el se tudom hinni, hogy a szavakból élsz – jegyezte meg Smart.

– Most nem vagyok adásban. A magánéletben hadd legyek már primitív.

– A számok szerint ebben az évben egyharmadával esett a hallgatottságod – foglalta össze a nő. – Nem fogod elérni a reklámgarancia határát. Megint nem. Vagyis helyreigazítást kell tennünk. Megint.

– Tudom, hogyan működik, Louisa – morogta Birnbaum.

– Vagyis a negyedévet vörösben fejezzük be. Az utóbbi háromból ez a második. Tudod, hogy ez mit jelent.

– Csak annyit, hogy legközelebb a feketében leszünk.

– Megint tévedsz – mondta Smart. – Azt jelenti, hogy felkerülsz Walter listájára. És ha Walter listájára felkerülsz, akkor csak egy lépésre vagy a kaszától. Akkor a „Pusztába kiáltott szó” nemcsak egy szófordulat többé, hanem tényleg oda kerülsz, kirepülsz a pusztába.

– Engem nem fog elkaszálni Walter – jelentette ki Birnbaum. – Én vagyok a kedvenc műsorvezetője.

– Emlékszel Bob Arrowheadre? – kérdezte a nő. – Akinek a helyére jöttél? Ő is Walter kedvence volt. Aztán produkált zsinórban három rossz negyedévet, és repült. Walter nem abból építette fel multimilliárdos médiabirodalmát, hogy dédelgette a kedvenceit. A nagyanyját is kirúgná, ha zsinórban három rossz negyedéve lenne.

– Ha kell, egyedül is boldogulok – morogta Birnbaum. – Saját céggel. Abszolút megvalósítható.

– Ezt csinálja most Bob Arrowhead is. Kérdezd meg tőle, hogy megy neki. Ha megtalálod. Ha találsz bárkit, aki tudja, hol lehet megtalálni.

– Jó, de neki nincs olyan producere, mint te. – Birnbaum nem állt az alantas hízelgés felett.

És Smart sem afelett, hogy a képébe vágja az igazságot.

– Ha törölnek, és elhagyod a SilverDeltát, neked sem lesz. A szerződésem a társasághoz köt, nem hozzád, Al. De nagyon köszönöm a vállon veregetést. Hol vagy amúgy?

– Ben focimeccsére tartok – felelte a férfi.

– A fiad meccse csak fél ötkor kezdődik, Al. Jobban kell hazudnod annak, akinek a képernyőjén ott a határidőnaplód. Ahhoz a rajongódhoz mész, akivel a Műsorszolgáltatók Egyesületének a gyűlésén találkoztál, ugye?

– Nem tudom, miről beszélsz.

Smart sóhajtott, aztán Birnbaum hallotta, hogy halkan ötig számol.

– Tudod, mit? Igazad van. Nem vagyok az anyád. Ha megint valami rajongót akarsz megdöngetni, nekem nyolc. Csak ne feledd, hogy Walter nem fog annyi pénzt kidobni az elhallgattatására, mint amikor te voltál a sztár. És ne feledd, hogy nincs házassági szerződésed, és a második feleségedtől eltérően Judith nem hülye, viszont te lehet, hogy az vagy, ezért tudott rávenni, hogy ne írjatok szerződést. Remélem, a középkorú egód és a három perc torna megéri.

– Minden hívásod megbizserget, Louisa. Főleg a szexuális technikámra tett finoman becsmérlő megjegyzés.

– Szánj kevesebb időt a kiscsajokra és többet a műsorodra, Al – tanácsolta a nő. – Nem azért mész lefelé, mert a politikád hirtelen népszerűtlen lett. Azért mész lefelé, mert ellustultál és meguntad. Ha pedig ebben a szakmában ellustulsz és megunod, tudod, mi lesz? Kikerülsz a szakmából. És akkor a rajongói utánpótlás is kiszárad.

– Kösz ezt a csodás képet.

– Nem viccelek, Al. Egyetlen negyedéved van változtatni a dolgon. Te is tudod, én is tudom. Legjobb lesz, ha sürgősen nekilátsz. – A nő bontotta a vonalat.

* * *

Akkor érték utol, amikor a hotel halljából kifelé tartott.

– Mr. Birnbaum? – szólította meg a fiatalember.

Birnbaum felemelte a kezét, és ment tovább.

– Most nem tudok autogramot adni. Elkések a fiam focimeccséről.

– Nem autogramért jöttem. Üzleti ajánlatom van magának.

– Beszélje meg a menedzseremmel – kiáltotta oda fiatalembernek, ahogy elrobogott mellette. – Azért fizetem Chadet, hogy az üzleti ajánlatokkal törődjön.

– Ebben a hónapban tizenkét százalékkal zuhant a hallgatottsága, nem igaz, Mr. Birnbaum? – szólt utána a fiatalember, amikor Birnbaum már a forgóajtónál járt.

Birnbaum körbefordult az ajtóval, majd visszaperdült a fiatalemberhez.

– Hogy mondta?

– Azt mondtam, „tizenkét százalékkal zuhant a hallgatottsága”.

– Honnét ismeri a számaimat? – förmedt rá. – Ez bizalmas információ.

– Egy olyan műsorvezetőnek, aki annyi időt tölt kiszivárogtatott dokumentumokkal és videókkal, mint maga, nem lenne szabad ilyesmit kérdeznie – mondta a fiatalember. – Most nem az a fontos, hogy honnét ismerem a számokat, Mr. Birnbaum. Az a fontos, hogy én tudok segíteni magának feltornászni ezeket a számokat.

– Sajnálom, fogalmam sincs, ki maga – mondta Birnbaum. – Ebből következően fogalmam sincs, miért kéne meghallgatnom magát.

– Michael Washington a nevem. Jómagam nem vagyok figyelemre méltó, viszont akiket képviselek, azokat érdemes lenne meghallgatnia.

– És kik lennének ők?

– Egy olyan csoport, akik tudják, milyen előnyökkel jár egy mindkét félnek hasznos kapcsolat.

Birnbaum arca mosolyra nyílt.

– Ennyi? Komolyan beszél? Egy titokzatos, megfoghatatlan csoport? Nézze, Michael, időnként előfordul, hogy összeesküvés-elméletekkel lendítek a dolgokon, mert izgalmasak és a hallgatók imádják. Ez azonban még nem jelenti azt, hogy léteznek is.

– A csoport egyáltalán nem titokzatos és nem megfoghatatlan – felelte Washington –, mindössze arról van szó, hogy egyelőre szeretnének névtelenek maradni.

– Gratulálok. Ha majd komolyan gondolják, akármit is akarnak, és lesz nevük, beszélhetnek Chaddel. Különben csak pocsékolják mindannyiunk idejét.

Washington egy névjegykártyát nyújtott Birnbaumnak.

– Abszolút megértem, Mr. Birnbaum, és elnézést, hogy raboltam az idejét. Mindazonáltal, ha megvolt a találkozója holnap Walterrel, és meggondolta magát, itt el tud érni.

Birnbaum nem vette el a kártyát.

– Holnapra nincs beütemezett találkozóm Walterrel.

– Csak mert nincs beütemezve, még nem jelenti, hogy nem is lesz – mondta Washington, és meglobogtatta a névjegykártyát.

Birnbaum azonban nem vette el a kártyát, és úgy hagyta faképnél, hogy nem is nézett hátra.

Elkésett Ben meccséről. A fiú csapata kikapott.

* * *

Birnbaum befejezte a reggeli műsort, és éppen az új szeretőjének írt üzenetet, hogy találkozhatnának a hotelban, amikor a kommunikátoráról felnézve Walter Kringet pillantotta meg, aki mind a kétszáztizenöt centijével ott magaslott előtte.

– Walter – mondta, és igyekezett megőrizni lélekjelentét a főnöke előtt.

Kring a kommunikátorra biccentett.

– Üzenet Judithnak?

– Olyasmi.

– Helyes. Remek nő, Al. A legokosabb döntésed volt, hogy elvetted. Idióta lennél, ha tönkretennéd ezt a házasságot. Nyugodtan elárulhatod neki, hogy ezt mondtam.

– Meg fogom mondani neki. Mi hozott a sóbányába, Walter? – A SilverDelta rádió stúdiói a társaság washingtoni székházának első két emeletén voltak; Walter irodája a teljes tizennegyedik emeletet elfoglalta, és magánlift vitt fel a tetőre a helikopteréhez, amellyel naponta bejárt Annapolisból. A SilverDelta vezérigazgatóját ritkán látták a tizedik emelettől lefelé.

– Kirúgok valakit – felelte Kring.

– Hogy mondtad? – Birnbaum ajka úgy összecsücsörödött, mintha timsót szopogatott volna.

– Alice Valentát – mondta Kring. – Most jöttek meg a számok. Túl régóta zuhan már, és nem bír visszakapaszkodni. Ideje továbblépnünk. Tudod, hogy vagyok ezzel, Al. Az emberek kirúgását nem lehet másra bízni. Az ember legyen képes lelőni a saját kutyáját, kirúgni a saját alkalmazottait. Így tisztességes.

– Abszolút egyetértek – helyeselt Birnbaum.

– Tudom. Ez a vezetéstechnika egyik alapja.

Birnbaum nyelt egyet, és bólintott. Hirtelen nem tudott mit mondani.

– Örülök, hogy nem miattad kellett lejönnöm, Al – tornyosult föléje Kring, ami valószínűleg nem lehetett szándékos, lévén két méter magas volt, Birnbaum mégis tudatában volt annak, hogy ő csak egy bétahím ebben a helyzetben. Nem kis akaraterejébe került, hogy le ne süsse a szemét.

– Te nem tennél ilyet velem, ugye? – kérdezte Kring.

– Dehogyis, Walter. – Birnbaumnak be kellett vetnie a rádiós hangját, különben megremegett volna.

Kring kiegyenesedett, és megragadta Birnbaum vállát.

– Ezt szeretem hallani. Egyszer ebédeljünk együtt. Nagyon rég ebédeltünk együtt utoljára.

– Szívesen – füllentett Birnbaum.

– Remek. Majd Jason megszervezi. Valamikor a jövőhéten.

– Pompás.

– Most pedig bocsáss meg, Al. A többi találkozóm nem lesz ilyen kellemes. – Birnbaum bólintott, és Kring szó nélkül továbbindult a Nyolcas stúdió felé, hogy perceken belül Alice Valenta „volt” munkahelyévé avanzsálja.

Birnbaum megvárta, amíg Kring eltűnik, majd kifújta a levegőt, és megborzongott. A nadrágzsebébe nyúlt, látszólag azért, hogy kivegye a kocsikulcsot, de valójában azért, hogy ellenőrizze, nem vizelt-e be.

Ekkor megrezzent a kommunikátora. Üzenete érkezett. Mikor találkozzunk? Birnbaum már éppen elkezdte írni, hogy jobban belegondolva a hotelcicázás mégsem jön össze ezen a héten, amikor ráébredt, hogy az üzenetet nem a szeretője írta.

Ki az?, írta vissza.

Michael Washington, érkezett a felelet.

Honnét tudja ezt a számot? A privát kommunikátora volt, és abban a hitben élt, hogy Judithon, Benen, Louisa Smarton és az új szeretőjén kívül senki sem ismeri ezt a számot.

Ugyanonnét, ahonnét azt, hogy melyik hotelba jár azzal a nővel, aki nem a felesége. Foglalkozzon kevesebbet a nőkkel és többet az állása megmentésével, Mr. Birnbaum. Akar találkozni velem?

Akart.

* * *

A Bonner’sben találkoztak, amely tipikusan az a falambériás bár, ahol a politikusok mindenféle titokzatos alakokkal szoktak találkozni.

– Mielőtt bármit mondanánk vagy tennénk, tudnom kell, honnét tudnak rólam annyi mindent – szögezte le Birnbaum, ahogy Washington leült vele szemben a bokszba. Nem vesződött a formaságokkal. – Olyan mélységig ismerik a személyes és a szakmai ügyeimet, ahogy senki a világon.

– Louisa Smart is ismeri – felelte Washington nyájasan.

– Tőle szerzik az információt? – csattant fel. – Lefizetik a produceremet, hogy kémkedjen utánam? Erről van szó?

– Nem, Mr. Birnbaum. Tíz év után ennél jobban kéne ismernie a producerét.

– Akkor hogyan csinálják? A kormánynak dolgoznak? A mi kormányunknak? Vagy egy másiknak? – Birnbaum öntudatlanul is elővette azt a paranoid retorikát, amely a korai években akkora sikert hozott neki. – Mennyire kiterjedt ez a megfigyelési háló? Másokat is megfigyelnek rajtam kívül? Milyen magasra nyúlik ez az egész? Mert esküszöm, követem a nyomot, akármilyen messzire vezet is. A saját életem és szabadságom árán is.

– Komolyan azt hiszi, hogy a kormány ön ellen szövetkezik, Mr. Birnbaum? – kérdezte Washington.

– Mondja meg maga.

Washington odanyújtotta neki a kommunikátorát.

– Kérem a magáét.

– Hogy mit kér?

– Adja ide egy pillanatra.

– Bepoloskázták a kommunikátoromat? A gyökerénél csatlakoztak a hálózatba!

– A kommunikátorát, legyen szíves – nyújtotta még mindig a tenyerét Washington. Birnbaum némileg hezitálva odaadta. Washington elvette, párszor végighúzta az ujját a képernyőn, megnyomta egyszer, majd visszaadta. Birnbaum hökkenten nézte.

– A Pusztába kiáltott szó progija?

– Az bizony. A maguk ingyenes programja arra, hogy az emberek a műsort hallgatván kommenteket küldhessenek a helyzetjelzővel, maga meg azonnal láthassa, hogy honnét jön a komment, amikor felolvassa vagy éppen élőben bejátssza. Vagyis a programjuk hangot tud fogadni és küldeni, valamint követni tudja a mozgást. És mivel olcsó programozókkal íratták, akik abból élnek, hogy gyors, de silány munkát végeznek, hihetetlenül könnyű meghekkelni.

– Várjunk csak. A saját programomat használta ellenem? – háborgott Birnbaum.

– Igen. A programozóktól azt kapja, amiért fizet, Mr. Birnbaum.

– És Walter? Azt mondta, hogy találkozóm lesz vele, és volt is. Azt honnét tudta?

– Megjöttek a havi hallgatottsági adatok – magyarázta Washington. – A negyedév véget ért. Vannak műsorvezetők, akik egy ideje lemaradásban vannak már. Kring híres arról, hogy személyesen rúgja ki az embereket. Úgyhogy tippeltem. Arra tippeltem, hogy ma találkozni fog Walterrel. És mivel a fejébe ültettem a találkozó gondolatát, bármilyen találkozó Walterrel megtette. Utána már csak a kommunikátorát kellett figyelnem, hogy tudjam, megtörtént-e az a bizonyos „találkozás”.

Birnbaum sápadtan tette el a kommunikátort.

Washington elértette az arckifejezését.

– Csalódott, hogy nem a kormánynak dolgozom. Hogy nem egy globális összeesküvés áll mögöttem.

– Ne hülyéskedjen. Már mondtam, hogy igazából nem érdekel az ilyesmi – mondta Birnbaum, de az arckifejezése nem változott.

– Bocsánatot kérek. Sajnálom, hogy nincsenek alantasabb kapcsolataim, vagy hogy nem vagyok jártasabb a nemzeti és globális politika sötét zugaiban.

– Akkor ki maga? – kérdezte Birnbaum.

– Mint már mondtam, egy csoportot képviselek, akik megoldást javasolnak az ön jelenlegi problémájára.

Birnbaum majdnem megkérdezte, Kik azok igazából?, de aztán elvonta a figyelmét a mondat vége.

– És pontosan mi lenne az én jelenlegi problémám?

– Hogy egyre gyorsabban veszíti el a hallgatóságát, és jó úton van afelé, hogy eltűnjön a nemzeti politikai színtérről – foglalta össze Washington.

Birnbaum vitatkozni akart vele, de rájött, hogy igazából nincs erre válasza, ezért inkább megkérdezte:

– És a barátai hogyan segítenének ezen?

– Egy témajavaslattal – felelte Washington.

– Meg akar vesztegetni? Fizet, hogy egy bizonyos nézetet hangoztassak? Mert azt nem csinálom. – Valójában már régóta csinálta, gyakran éppen itt, a Bonner’sben került sor efféle megbeszélésekre. Birnbaum úgy intézte el magában ezeket a dolgokat, hogy amúgy is mondana ilyesmit, szóval, amit művel, az csak illegális, nem erkölcstelen. De az ember mindig azzal nyit, hogy megvesztegethetetlen. Így akik meg akarják vesztegetni, úgy érzik majd, hogy elértek valamit.

– Pénz nem fog gazdát cserélni.

Birnbaum ismét pofát vágott. Washington nevetett.

– Mr. Birnbaum, önnek bőven van pénze. Egyelőre legalábbis. Amit az ügyfeleim ajánlanak, az ennél sokkal értékesebb: nemcsak hogy visszakapaszkodhat a hírnév és a hatalom azon szintjére, amelyet nemrég elfoglalt, de meg is haladhatja azt. Egyszer maga volt a negyedik legfontosabb rádiós műsorvezető az országban, igaz, nem sokáig. Az ügyfeleim lehetőséget kínálnak arra, hogy ezúttal az első legyen, és ott is maradhasson, ameddig csak akar.

– És hogyan akarják ezt elérni?

– Mr. Birnbaum, a szakmájából kiindulva feltételezem, hogy tudja, kicsoda volt William Randolph Hearst.

– Lapkiadó – felelte Birnbaum. Eddig terjedt a tudása; az amerikai történelemből az országalapítást és az utolsó ötven évet ismerte csak behatóbban, a többi lényegében teljesen kiesett.

– Igen, lapkiadó – bólintott Washington. – Az 1800-as évek végén az Egyesült Államok és Spanyolország háborúra készült Kuba ellen, és Hearst rajzolót küldött Kubába, hogy képeket készítsen. Amikor a rajzoló odaért, táviratot küldött Hearstnek, hogy szerinte nem lesz háború, és hogy hazautazik. Hearst visszaírt: „Maga szállítsa a képeket, én szállítom a háborút.” És így tett.

Birnbaum üres tekintettel nézett Washingtonra.

– Mr. Birnbaum, lényegében arról van szó, hogy az ügyfeleimnek kell valaki, aki szállítja a képeket – magyarázta Washington. – Aki elindít egy diskurzust. Amint ez elindult, a többit intézik ők maguk. De el kell indítani valahogy, és muszáj másnak elindítani.

– Én szállítom a képeket, ők szállítják a háborút. Milyen háborút?

– Nem igazi háborút. Sőt, amit ön mond majd, az lényegében megelőzhet egy háborút.

Birnbaum elgondolkodott.

– De pénz nem cserél gazdát.

Washington mosolygott.

– Nem. Csak hallgatóságot, hírnevet és hatalmat hoz magának. Ezeket azonban gyakran követi pénz is.

– És az első hármat garantálják?

– Szállítsa a képeket, Mr. Birnbaum, és a háború megjön. Méghozzá pokoli gyorsan, ha hozzátehetem.

* * *

Birnbaumnak rögtön másnap alkalma adódott szállítani a képeket.

– Beszélhetünk a világkormányról? – kérdezte Jason, Canoga Parkból. Jason, Canoga Parkból egyike volt Birnbaum legmegbízhatóbb hallgatóinak abban a tekintetben, hogy előbb-utóbb mindig a világkormányra lyukadt ki, a világkormánytól való félelemre, és arra, hogy az adott téma hogyan vezethető vissza a világkormányra. A világkormány óráját hozzá lehetett volna igazítani Jasonhoz, Canoga Parkból.

– Imádok a világkormányról beszélni, Jason, te is tudod – mondta Birnbaum szinte gépiesen. – De hogy jön ez most ide?

– Hát nem nyilvánvaló? Most az a nagy kérdés, hogy folytatjuk-e a diplomáciai kapcsolatot a Gyarmati Szövetséggel. Többes számban mondtam, Al, de nem mint „mi, az Egyesült Államok”, hanem mint „mi, a Föld népe”. Ami persze annyit tesz, hogy „mi, a Föld világkormánya, amit titokban, az orrotok előtt szerveznek meg”. Minden nap, amikor a Gyarmati Szövetséggel való kapcsolatról beszélünk, minden nap, amikor azt vitatjuk, hogy küldjünk-e diplomatákat a Gyarmati Szövetséghez, olyan nap, amikor a világkormány csápjai még jobban összeszorulnak az egyén szabadságának a torkán, Al.

– Meggyőző érv, Jason – mondta Birnbaum, ami az ő fejében annyit tett, hogy Csak nyomod a süket dumát, de felesleges vitatkozni veled, úgyhogy inkább témát váltok –, és olyan témát hoztál elő, amin mostanában sokat töprengek: a Gyarmati Szövetséget. Követed a hivatalos beszámolót a GYSZ-ről, Jason?

– A világkormányra vonatkozóan? – kérdezte Jason.

– Arra és minden másra. A hivatalos verzió, amit a kormány terjeszt, és ami mögé az összes kormány felsorakozott, hogy a Gyarmati Szövetség... mióta is... kétszáz éve visszafogja a földi embereket. Csak az ő feltételeikkel hagyhatjuk el a bolygót, csak katonának és telepesnek mehetünk, visszafognak bennünket, mert nem osztják meg a technológiát és a világegyetemben elfoglalt helyünkről való ismereteiket. És tudod, hogy mit mondok, Jason? Annak ellenére, hogy ez a kormány Washingtonban mi mindenben tévedett az elmúlt hat évben, és bizony jó sok dologban, ennek ellenére ez most jogos. Ezek most jogos állítások.

– Viszont vannak téves állítások is – folytatta. – Rövidlátó állítások. Olyan állítások, amik... hogy is mondjam... merjem mondani? Mondjuk ki... politikailag előnyösek ennek a kormánynak. Nézzük a tényeket. Mekkora volt az USA gazdasági növekedése az utóbbi három-négy évben? Ugyan már, emberek, a béka színes segge alatt volt. Maguk is tudják, én is tudom. Mindenki tudja. És miért volt a béka színes segge alatt? A kormány gazdaságpolitikája miatt több százmillió tisztességes amerikai szenved, akik minden reggel felkelnek, dolgozni mennek, és teszik, amit kell, amit mi mondunk nekik, az olyan emberek, mint te meg én, Jason, mi szenvedünk, nem igaz? Mi bizony. Az év minden egyes napján.

– Olyan pontra értünk – ért el a csúcsponthoz –, amikor szeretett vezetőnk, a Fehér Ház lakója már nem bújhat az úgynevezett globális gazdasági válság kacsája mögé, és felelnie kell az amerikai népnek. És akkor, akár egy égi csoda, megérkezett John Perry és a Konklávé flottája, akik azt mondták, hogy nem az elnök, nem a kormány politikája, nem az úgynevezett recesszió minden bajunk oka, hanem a Gyarmati Szövetség. Ami nagyon jól jött szeretett vezetőnknek, nem gondolod, Jason?

Egy ideje Louisa Smart kopogott a stúdió üvegén. Birnbaum felnézett. Mi a fene van?, tátogta Smart. Birnbaum nyugtatón felemelte a kezét. Semmi gond, tudom, mit csinálok.

– Nem értem, mi köze ennek a világkormányhoz – mondta Jason kétkedve.

– Nagyon is köze van, Jason, nagyon is. Az utóbbi hónapokban másról sem beszélünk, csak a Gyarmati Szövetségről, és hogy mit tegyünk vele, és hogy bízhatunk-e benne. Csakhogy miközben a Gyarmati Szövetségről beszélünk, nem beszélünk a saját szükségleteinkről, a saját problémáinkról, a saját kormányunk hibáiról. Azt mondom, ideje témát váltani. Azt mondom, ideje megváltoztatni a hivatalos dialógust. Azt mondom, ideje kimondani az igazságot, és elég a kertelésből!

– És itt az igazság. Most elmondom. És nem lesz népszerű, mert kicsit ellene megy a hivatalos verziónak, márpedig tudjuk, hogy a kabinet és annak médiakufárjai mennyire óvják a hivatalos verziót, nem igaz? De itt az igazság, mindenki próbálja fel, meglátjuk, hogyan áll nekünk.

– A Gyarmati Szövetség? A legjobb dolog, ami a Földdel történt, és ebben nincs verseny, nincs ezüst- és bronzérem. Igaz, védelmezőbuborékban tartotta a Földet. De látták a jelentéseket? Az űrnek ezen a részén van, mennyi is, hatszáz idegen faj, akik szinte mind megtámadták már az emberiséget valamilyen módon, beleértve John Perry szent Konklávéját, ami egy egész gyarmatot kiradírozott volna, ha a Gyarmati Szövetség nem akadályozza meg. Ha pedig megsemmisítenek egy gyarmatot, miért kímélnék meg a Földet, ha fontosnak ítélik?

– Erre maguk azt mondják: „Jó, a Gyarmati Szövetség védelmezett bennünket, de közben minket, földieket csak katonaként vagy telepesként engedett ki a világűrbe.” De gondoljanak csak bele, ez mit jelent: hogy mindenki, aki a Földről az űrbe került, az vagy az emberiséget védelmezte a csillagok között, vagy az emberiség helyét építette a csillagok között. Tudják, hogy én is becsülöm azokat, akik egyenruhában szolgálják a nemzetet. Miért ne tenném azokkal, akik egyenruhában szolgálják az egész emberiséget és a Földet? A Gyarmati Szövetség hozzánk, földlakókhoz fordul, hölgyeim és uraim, amikor elérkezik az ideje, hogy mindnyájunkat életben kell tartani. A hivatalos vélemény ezt rabszolgaságnak nevezi. Én kötelességnek. Ha betöltöm a hetvenötöt, a Földön akarok ücsörögni hintaszékben, amíg fel nem dobom a bakancsot? Egy fenét! Fessenek zöldre, és vigyenek ki az űrbe! Ez a kabinet nem védelmez engem a Gyarmati Szövetséggel szemben, amikor nem engedi, hogy beálljunk a Gyarmati Véderőhöz. Mindnyájunk életben maradását fenyegeti, amikor kiéhezteti az egyetlen szervezetet, amelyet arra hoztak létre, hogy mindnyájunk biztonságát őrizze!

– Tudom, hogy még mindig vannak olyanok, akik két kézzel kapaszkodnak a hivatalos verzióba, és azt mondják nekem: „Technológiailag és társadalmilag elnyomtak bennünket, nem?” Visszakérdezek. Igen? Biztos? Vagy úgy alakították a dolgokat, hogy technológiailag önellátók lettünk? Nincs meg az az előnyünk, hogy lássuk, más fajok hogyan boldogulnak. Ha akarunk valamit, magunknak kell megépítenünk. Olyan tudásbázissal rendelkezünk, amit más fajok nem is remélhetnek elérni, mert minden idejüket arra vesztegetik, hogy másoktól lopjanak! A Gyarmati Szövetség egyáltalán nem irányított bennünket, hagyta, hogy saját politikai és nemzeti végzetünket hajszoljuk. Jason, azt hiszed, hogy ha a Gyarmati Szövetség nem véd meg bennünket, elkerülhettük volna a világkormány létrejöttét?

– Ööö... – kezdte Jason.

– Nem. Vagy hogy az emberek nem sikoltoztak volna világkormányért, amikor idegen fajok elnyomása fenyegetett?

– Hát...

– Te is tudod, hogy igen. És talán van, aki itt is ugyanazt a kormányt akarja, mint Pekingben, Új-Delhiben vagy Párizsban, de én nem. Annyira naivak vagyunk, hogy azt hisszük, a világkormány olyan lesz, mint a miénk Amerikában? Ráadásul még ez a kormány is megpróbálja úgy alakítgatni a jogainkat, hogy jobban hasonlítsunk mindenki máshoz!

– Úgyhogy én azt mondom, dobjuk ki az ablakon a hivatalos verziót, emberek. Nézzünk szembe az igazsággal. Az igazság pedig az, hogy a Gyarmati Szövetség nem nyomott el bennünket. A szabadságunkat védelmezte. Minél tovább hitegetjük magunkat, annál közelebb kerülünk az emberi faj végzetéhez. És talán nem tudok minden választ, végül is csak egy rádióműsorban szövegelek, de azt tudom, hogy az emberiségnek harcolnia kell az életben maradásért. Én a harcosok mellé akarok állni. Maguk hol állnak, emberek? Erről beszéljünk a reklám után. Jason, Canoga Parkból, köszönöm a hívást.

– Van még egy...

Birnbaum beléje fojtotta a szót, majd Louisa Smarthoz kapcsolt reklámért.

– Oké, most komolyan, ez meg mi a fene volt? – kérdezte Smart a fejhallgatóban. – Mióta vagy oda a Gyarmati Szövetségért?

– Te mondtad, hogy foglalkozzam többet a műsorral.

– És úgy gondolod, az a nyerő stratégia, ha kiállsz azért a csoportért, akik kétszáz évig lehugyozták a Földet? Még a szokásosnál is jobban kételkedem az ítélőképességedben.

– Bízz bennem, Louisa. Be fog válni.

– De ugye nem hiszed el, amit fröcsögtél? – kérdezte a nő.

– Ha segít feltornázni a hallgatottságot, elhiszem minden egyes szavát. És az állásod kedvéért jobb, ha te is.

– Nekem van állásom, akár itt vagy, akár nem – emlékeztette Louisa. – Szóval, ha neked nem baj, az én véleményem nincs eladópolcon. – Lenézett a monitorjára, és pofát vágott.

– Mi az? – kérdezte Birnbaum.

– Valakit felizgattál. Van egy hívónk Foggy Bottomból. A Külügyminisztériumból nem mindennap telefonálnak be a műsorodba, az egyszer szent.

– Biztos, hogy a külügy?

– Most ellenőrzöm a nevet... Igen. Az űrügyek államtitkárának helyettese. A nagy képet tekintve kis hal.

– Nem baj. Kapcsold be a reklám után. Befűtök a fickónak.

– Nő.

– Mindegy – mondta Birnbaum, és felkészült a harcra.

* * *

Miután szállította a képeket, Birnbaum elvárta Washington megbízóitól, hogy szállítsák a háborút. Villámháborúra viszont nem számított.

Birnbaum aznapi műsorának hallgatottsága egy százalékkal maradt az átlag alatt, vagyis egymillióan sem hallották a kirohanását élőben az általuk választott készüléken. Tíz percen belül azonban a kirohanás archivált verziója elkezdett hallgatóságot gyűjteni. Eleinte elég lassan, de aztán mind gyorsabban, ahogy egyre több politikai oldal kapcsolódott be. Két órán belül még egymillió ember hallotta az archivált anyagot. Három órán belül kétmillió. Négy órán belül négymillió. A műsor archív találatai órákig exponenciálisan nőttek. Éjjelhétmillióan töltötték le a Pusztába kiáltott szó kommunikátoros programját. A másnapi műsort – melyet teljes egészében a Gyarmati Szövetségnek szenteltek, ahogy a következő jó néhányat is – 5,2 millióan hallgatták élőben. A hét végére ez a szám húszmillióra nőtt.

Mint a túlterhelt gáton a repedés, úgy törte meg Birnbaum Gyarmati Szövetséget támogató kirohanása a különféle politikai egységek udvarias hallgatását, és csak úgy áradtak az egyetértő vélemények, mely szerint a jelenlegi kabinet hibázik, amikor elzárkózik a Gyarmati Szövetség elől. Birnbaum kényelmes helyet foglalt el a médiadiskurzusban: nem volt olyan befolyásos, hogy ne támogathatott volna egy népszerűtlen (és feltehetőleg őrült) elméletet, de annyira ismeretlen sem, hogy legyintsenek rá. Ahhoz túl sok washingtoni bennfentes, politikus és újságíró ismerte túlságosan is jól.

A kabinet, amelyet felkészületlenül ért a témát illetőellentétes nézetek cunamija, elügyetlenkedte az azonnali válaszát Birnbaumnak és híveinek, kezdve az űrügyek államtitkárának sajnálatosan tudatlan helyettesével, aki betelefonált Birnbaum műsorába, és Birnbaum olyan alaposan szétcincálta, hogy a nő három nap múlva beadta a lemondását, és hazatért Montanába, ahol később gimnáziumi történelemtanár lett.

Ő legalább kikerült ebből. A kormány reagálása olyan pocsékra sikerült, hogy az események szerencsétlen kezelése napokig azzal fenyegetett, hogy beárnyékolja magát a Gyarmati Szövetség témáját.

Fenyegetett, de nem tette, részben Birnbaum miatt, aki felismerte a remek lehetőséget, és nem szalasztotta el. Újonnan nyert magaslati pozíciójából Birnbaum véleményt mondott, hasznos információkat szerzett olyan bennfentesektől, akik két hete még öt percet se szántak volna rá, és a Gyarmati Szövetséget tette meg napi témának.

Természetesen mások megpróbálták elorozni tőle a témát. A vetélytárs műsorvezetők, akiket megdöbbentett hirtelen felemelkedése, próbálták ellopni a Gyarmati Szövetség témáját, de nem tudták behozni a lemaradásukat; még a (korábban) befolyásosabb műsorvezetők is csak a futottak még kategóriába estek.

Végül a legbutábbak kivételével mind átengedték a témát, és másra fókuszáltak. A politikusok próbáltak témát váltani; Birnbaum vagy meghívta őket a műsorba saját céljai érdekében, vagy ha nem voltak hajlandóak eljönni a stúdióba, telefonon keresztül szedte szét őket.

Mindenesetre a téma az övé maradt, és ő mindent kipréselt belőle, gondosan úgy szövegezte meg az üzenetét, mint egy államférfi. Nem, a Gyarmati Szövetséget természetesen nem lehet felmenteni, amiért sötétben tartott bennünket, mondta, de meg kell értenünk a kontextust, amelyben a döntés született. Nem, sosem hódolhatunk be a Gyarmati Szövetségnek, ne legyünk egy gyarmat a sok közül, mondta máskor, de az egyenlőjogú társszövetség határozott előnyökkel járhat. Persze hogy figyelembe kell vennünk a Konklávé helyzetét, és meg kell vizsgálni, milyen előnyökkel járna tárgyalni velük, mondta máskor, viszont feledjük el azt is, hogy emberek vagyunk? Hiszen kinek tartozunk hűséggel, ha nem a saját fajtánknak?

Louisa Smart időnként megkérdezte tőle, tényleg elhiszi-e mindazt, amit új, szélesebb közönségének hirdet. Birnbaum erre ugyanazt válaszolta, amit először. Végül Smart felhagyott a kérdezősködéssel.

Megjöttek az új hallgatottsági adatok. Az élő műsor hallgatottsága 2500 százalékkal nőtt. Az archivált verziók hasonló mértékben. Negyvenmillió programletöltés. Birnbaum felhívta az ügynökét, hogy tárgyalja újra a szerződését a SilverDeltával. A nő megtette annak ellenére, hogy még két év sem telt el a legutóbbi újratárgyalás óta. Mert Walter Kring ugyan kétszáztizenöt centis alfahím volt, Monica Blausteintől, ettől a százötven centis zsidó nagymamától viszont furcsa módon tartott. Ráadásul tudott olvasni a számokból, és felismerte az aranybányát.

Birnbaum élete a műsor és az alvás lett. A szeretője megsértődött a mellőzés miatt, és ejtette. Viszonya Judithtal, harmadik feleségével, az okossal, aki rávette a szerződés nélküli házasságra, minden tekintetben javult. A fia, Ben csapata megnyert egy focimeccset. Birnbaum úgy érezte, az utóbbiért kivételesen nem őt illeti a dicséret.

– Nem lesz ez tartós – figyelmeztette Smart a szárnyalás második hónapjában.

– Mi ütött beléd? – mondta Birnbaum. – Mindig károgsz.

– Csak realista vagyok, Al. Nagyon örülök, hogy rózsásan látod a világot, de egytémás műsorod van. És ez a konfliktus a nem túl távoli jövőben így vagy úgy, de megoldódik. Akkor aztán mihez kezdesz? Múlt havi hír leszel. Tudom, hogy szép új szerződésed van, meg minden, de Kring akkor is kivág, ha zsinórban három rossz negyedévet produkálsz. És most sokkal, de sokkal nagyobbat fogsz esni.

– Szerintem ezt nem tudhatod – vitatkozott Birnbaum. – Mindkettőnk szerencséjére lépéseket teszek az ügyben.

– Mesélj.

– A Gyűlés – mondta Birnbaum hallhatóan nagybetűvel.

– Á, a gyűlés – ismételte Smart direkt kisbetűvel. – Az a gyűlés a Mallon a Gyarmati Szövetség támogatására, amit már két hete szervezel.

– Igen, az.

– Tudod, a gyűlés témája a Gyarmati Szövetség, vagyis ugyanaz az egyetlen téma, amitől nem tudsz továbblépni.

– A gyűlés nem a GYSZ-ről szól, hanem arról, hogy ki lesz még ott velem – magyarázta Birnbaum. – A színpadon mellettem áll majd a szenátus többségi vezetője és a képviselőház kisebbségi vezetője is. Hat hete kapcsolatban vagyok velük, Louisa. Mindenféle információkat szerzek tőlük, mert jönnek az időközi választások. Vissza akarják szerezni a Házat, és én fogom hozzásegíteni őket. Úgyhogy a gyűlés után a Gyarmati Szövetségtől szép lassan a hazai ügyek felé fordulunk majd. Persze, addig lovagolunk a Gyarmati Szövetségen, amíg csak lehet. De amikor az közmondásos ló elkocog a naplementébe, én még mindig olyan helyzetben leszek, hogy befolyásolhatom a nemzet politikai irányvonalát.

– Már ha nem bánod, hogy egy politikai párt szócsöve vagy.

– Nekem jobban tetszik a „nem hivatalos felszólaló” kifejezés. És ha sikerül ez a választás, akkor több is lehetek annál. A lehetőségek végtelenek.

– Én meg melletted állok, ahogy diadalmasan bevonulsz Rómába, és a füledbe suttogom: „Emlékezz, hogy halandó vagy!”

– Nem értem az utalást – mondta Birnbaum. A világtörténelmet csak kissé ismerte hézagosabban, mint az Egyesült Államokét.

Smart a szemét forgatta.

– Hát persze hogy nem. Azért emlékezz rá, egyszer még jól jöhet.

Birnbaum próbálta megjegyezni, de elfelejtette, mert lefoglalta a műsor, a Gyűlés és minden, ami utána következett. A Gyűlés napján futólag eszébe jutott, amikor a képviselőház kisebbségi vezetőjének és a szenátus többségi vezetőjének tizenöt-tizenöt perces lelkesítő beszéde után a pódiumra lépett, és ott állva kinézett a hetvenezer arc tengerére (kevesebb, mint a százezer, amit reméltek, de az is bőven elég, különben is felfelé kerekítik, mivel csak becsült adat). A főleg férfi- és főleg középkorú arcok bámulattal, lelkesedéssel és azzal a tudattal néztek fel rá, hogy részesei lettek valami nagyobbnak, valaminek, amit ő, Albert Birnbaum indított el.

Emlékezz, hogy halandó vagy, hallotta Louisa Smart hangját a fejében. Elmosolyodott; Louisa egy esküvő miatt nem jött el. Később biztos cikizni fogja miatta. Birnbaum a monitorra hívta a jegyzeteit, kinyitotta a száját, majd megzavarodva konstatálta, hogy a pódiumon fekszik, tátog, mint egy hal, és ragacsos vér spriccel abból, ami a vállából megmaradt. Reccsenést hallott, mintha a távoli mennydörgés érné be a villámot, majd sikolyokat hallott, és azt, hogy hetvenezer ember pánikba esve menekülni próbál, aztán elájult.

* * *

Birnbaum arra ébredt, hogy Michael Washington néz le rá.

– Maga hogy került ide? – kérdezte pár perc múltán, miután eszébe jutott, hogy kicsoda (Albert Birnbaum), hogy hol van (Washingtoni Szent Szív Katolikus Kórház), hogy mennyi az idő (hajnali 2:47), és hogy miért van itt (mert lelőtték).

Washington kesztyűs kezével a mellkasán lévő jelvényre mutatott, és Birnbaumnak akkor esett le, hogy Washington egyenruhában van.

– Az nem lehet igazi.

– Ami azt illeti, az – felelte Washington. – Általában civilben dolgozom, de most ez volt célszerű.

– Azt hittem, hogy maga közvetítő. Hogy megbízói vannak.

– Így is van. Vannak zsaruk, akik mellékesen bárban dolgoznak. Én ezt csinálom.

– Most viccel – hitetlenkedett Birnbaum.

– Az is lehet.

– Minek jött?

– Mert befejezetlen ügyünk van – mondta Washington.

– Nem tudom, miről beszél. Megkért, hogy Gyarmati Szövetséget támogató szöveget nyomjak. Megtettem.

– És remek munkát végzett. Bár a végén kicsit lankadt a lelkesedés. Kevesebben mentek el a gyűlésre, mint várta.

– Százezren jöttek el – mondta Birnbaum erőtlenül.

– Annyian nem, de értékelem, hogy megpróbálta.

Birnbaum gondolatai el akartak kalandozni, de erőt vett magán.

– Szóval milyen befejezetlen ügyünk van még?

– A maga halála – felelte Washington. – A gyűlésen kellett volna hogy lelőjék, de a lövészünk célt tévesztett. Azt mondja, egy széllökés támadt közte és az áldozat között. Így most rám hárul ez a feladat.

Birnbaum megdöbbent.

– Miért akar megölni? Megtettem, amit kért.

– És hadd ismételjem meg, hogy szép munkát végzett. De a diskurzust magasabb szintre kell emelni. Amit azzal érhetünk el, hogy magából mártírt csinálunk. Semmi nem égeti bele a nemzeti tudatba jobban a témát, mint egy nyilvános orgyilkosság.

– Nem értem – nyögte egyre zavarodottabban Birnbaum.

– Tudom, de soha nem is értette, Mr. Birnbaum. Szerintem nem is akarta igazán érteni. Nem is érdekelte, kinek dolgozom. Csak az érdekelte, amit meglengettem az orra előtt. Le se vette róla a szemét.

– Kinek dolgozik? – kérdezte rekedten Birnbaum.

– A Gyarmati Szövetségnek, ki másnak? Valahogy meg kellett változtatniuk a közbeszédet. De az is lehet, hogy az oroszoknak és a braziloknak dolgozom, akiket felháborít, hogy az Egyesült Államok vezeti a vitát a Gyarmati Szövetség kérdésében, és meg akarták akasztani a lendületét. Vagy egy olyan politikai pártnak dolgozom, amelyik nincs bent a Fehér Házban, és meg akarja változtatni a választási esélyeket. Nem, ez mind hazugság: egy titkos társaságnak dolgozom, akik világkormányt akarnak alakítani.

Birnbaum szeme hitetlenkedve kidülledt.

– Akkor kellett volna választ követelnie, mielőtt elvállalta volna, Mr. Birnbaum. Most már sosem fogja megtudni. – A férfi felemelt egy fecskendőt. – Azért ébredt fel, mert ezt beadtam önnek. A szer máris elkezdte megbénítani az idegrendszerét. Szándékosan olyan anyag, ami észlelhető. Világossá akartuk tenni, hogy ez orgyilkosság. Elég nyomot helyeztünk el különféle helyeken egy jó kis boszorkányüldözéshez. Még híresebb lesz. És még befolyásosabb. Nem mintha bármit is érne vele. De mások fognak, és ez elég. Hírnév, hatalom és hallgatóság, Mr. Birnbaum. Ezt ígértem, ezt kapta.

Birnbaum nem válaszolt, mert már a monológ közben beállt a halál. Washington elmosolyodott, a fecskendőt Birnbaum ágya mellé tette, és kisétált.

* * *

– Az orgyilkosság videóra lett véve – mondta Jason, Canoga Parkból Louisa Smartnak, aki az emlékadás erejéig átvette a műsort. – Videóra vették, ahogy beadják neki, és beszélnek vele a halála előtt. Akkor fedte fel a gyilkos a világkormány összeesküvését.

– Ezt nem tudhatjuk – mondta Louisa milliomodszor, és nem értette, Birnbaum hogyan volt képes beszélni a hallgatóival anélkül, hogy ne akarta volna megfojtani őket. – A felvétel kis felbontású, és nincs hang alatta. Sosem tudjuk meg, mit mondtak egymásnak.

– Mi más lehetett? Ki más tehette volna?

– Meggyőzőérv, Jason – mondta Smart, és készült átkapcsolni egy másik hallgatóra, akármilyen eszement elmélete legyen is.

– Hiányozni fog Al – mondta még Jason. – Ő volt a pusztába kiáltó, és mi mind ott voltunk vele a pusztában. Ki lesz ezután a hang? Ki szólít majd bennünket? Mit fog mondani?

Erre Smart nem tudott mit felelni. Inkább átkapcsolt a következőtelefonálóra.

ÖTÖDIK EPIZÓD
Mesék a Clarke-ról

– Lássuk csak, Coloma kapitány – kezdett bele Jamie Maciejewski, a Külügyminisztérium államtitkár-helyettese. – Nem minden csillaghajó kapitánya vezeti bele szándékosan a hajóját egy gyorsuló rakéta röppályájába.

Sophia Coloma kaptány összeszorította az állkapcsát, és erősen kellett koncentrálnia arra, hogy ne roppantsa meg a fogait. Volt pár elképzelése arról, hogyan is fog zajlani ez az utolsó meghallgatás a Danavar-rendszerben történtekről, de ez a nyitómondat nem szerepelt egyikben sem.

Coloma fejében ott sorjáztak a válaszok, de mivel jövőbeli karrierjének finoman szólva egyik sem használt volna, nem mondta ki őket. Végül, jó pár másodperc múlva talált egyet, amelyet elfogadhatónak ítélt.

– Megkapta a részletes jelentésemet, uram – mondta végül.

– Ó, igen – felelte Maciejewski, és kezével a vizsgálóbizottság másik két tagja felé intett. Lance Brode, a Külügyminisztérium flottájának parancsnoka és Elizabeth Egan, a Gyarmati Véderő összekötőtisztje ültek Maciejewski mellett a bizottságban. – Megvan a részletes jelentése. Ugyancsak olvastuk a műveleti főnökének, Balla parancsnoknak a jelentését csakúgy, mint Abumwe nagykövetét, valamint Harry Wilson hadnagyét, aki a Gyarmati Véderő képviselőjeként tartózkodott a Clarke-on az incidens idején.

– Olvastuk Gollock hajómérnök jelentését is, amelyben összefoglalja a Clarke-ot ért sérüléseket – vette át a szót Brode. – Azt kell mondanom, a mérnök asszonyt kifejezetten lenyűgözte a jelentés. Már az a tény, hogy vissza tudta hozni a Clarke-ot egy darabban a Főnix Állomásra, önmagában csodaszámba megy, ezekkel a sérülésekkel ketté kellett volna törnie az ugrás előtti gyorsítástól.

– Ugyancsak a mérnök asszony becslése szerint a Clarke sérülései annyira számosak és kiterjedtek, hogy teljesen kijavítani azokat tovább tartana, mintha építenénk egy teljesen új, Robertson-osztályú diplomatahajót – mondta Maciejewski. – És valószínűleg többe is kerülne.

– Ezzel pedig eljutottuk ahhoz a kérdéshez, hogy hány életet tett kockára a manőverével – szólalt meg Egan. – A legénysége életét és az utche tárgyalásokra induló diplomatacsoport életét. Több mint háromszázan voltak, úgy hallottam.

– Próbáltam csökkenteni a kockázatot, amennyire csak lehetetett – felelte Coloma. Abban a kurva harminc másodpercben, amennyi időm a tervezésre volt, folytatta magában a gondolatmenetet.

– Igen, olvastam a jelentését. És az irányításának köszönhetően nem voltak halálos áldozatok. Voltak viszont sebesültek, súlyosak is, életveszélyes állapotúak is.

Mi a büdös francot akartok tőlem?! Coloma szerette volna leüvölteni a vizsgálóbizottságot. Először is, a Clarke-nak semmi keresnivalója nem volt a Danavar-rendszerben. A Clarke diplomatacsapatát az utolsó pillanatban jelölték ki, hogy helyettesítse azt a csoportot, amelyiket az Utchéval való találkozásra jelöltek ki, amelyik eltűnt, és vélhetőleg el is pusztult. Amikor a Clarke megérkezett a találkozó színhelyére, felfedezett egy csapdát, amelyet a Gyarmati Szövetségtől lopott rakétákból állítottak az utchéknak, hogy úgy tűnjön, mintha a humánok támadták volna meg idegen tárgyalópartnereiket. Harry Wilson – akinek megnevezésére Coloma egész listát tartott készenlétben – a Clarke siklóját csalinak használva egy kivételével az összes rakétát le tudta szedni, igaz, a sikló felrobbant, ő maga pedig kis híján belehalt az akcióba. Aztán megérkezett az utche delegáció, és Colomának nem maradt más választása, mint a Clarke-ra csalni az utolsó rakétát, hogy ne a gyanútlan utche hajót kapja el, kirobbantva egy olyan háborút az Utche és a Gyarmati Szövetség között, amelyet utóbbi a jelen pillanatban nagyon nem engedhet meg magának.

Mégis mit akartok tőlem?, kérdezte magában Coloma újfent. Nem mondhatta ki hangosan a kérdést, nem adhatott ilyen magas labdát a vizsgálóbizottságnak. Biztos volt ugyanis abban, hogy megmondanák neki, és abban is biztos volt, hogy mást vártak el tőle, mint amit valójában tett.

Ezért aztán csak ennyit mondott:

– Valóban. Volt, aki megsebesült.

– Elkerülhette volna – állapította meg Egan.

– Hogyne – felelte Coloma. – Senki sem sérült volna meg a hajón, ha hagyom, hogy a rakéta, amit a Gyarmati Szövetség gyártott, egy Melierax Hetes eltalálja az utche hajót, amelyik a támadásról mit sem sejtve, gyanútlanul érkezett a rendszerbe. Az a találat valószínűleg tönkretette volna a hajót, ha éppen nem pusztítja el teljesen, lényegesen nagyobb számú sebesülést és halálesetet okozva. Úgy véltem, hogy az a forgatókönyv kevésbé kívánatos.

– Senki nem vitatja, hogy a parancsai jelentős veszélytől óvták meg az utche hajót, és megmentették a Gyarmati Szövetséget egy felettébb kellemetlen incidenstől – mondta Maciejewski.

– De még mindig ott van a hajó kérdése – tette hozzá Brode.

– A Clarke állapotával tökéletesen tisztában vagyok. Az én hajóm.

– Már nem.

– Hogy micsoda? – kérdezte felindultan Coloma. Körmei a tenyerébe vájtak, ahogy uralkodott magán, nehogy átvetődjön a helyiségen, és megragadja Brode-ot a gallérjánál fogva.

– Felmentettük a Clarke parancsnoksága alól. A döntés megszületett, a hajót leselejtezik. A hajó már a kikötőiek fennhatósága alá tartozik, akik gondoskodni fognak a szétszereléséről. Ez a normál eljárás a leselejtezett hajók esetében. Nem függ össze az ön munkájának a megítélésével.

– Igen, uram – vágta rá Coloma ösztönösen, de azért voltak kétségei. – Melyik lesz a következő hajóm? Mi lesz a sorsa a legénységemnek?

– Részben erről is szól ez a meghallgatás, Coloma kapitány – felelte Egan, és feddőleg pillantott Brode-ra. – Nagyon sajnálatos, hogy a hajója sorsáról így, ezen a fórumon kellett értesülnie. De most, hogy már tud róla, azzal is tisztában kell lennie, hogy nem arról fogunk dönteni, miképpen cselekedett a múltban, hanem hogy milyen megbízásokat kapjon a jövőben. Ugye, érti a különbséget?

– Minden tiszteletemet fenntartva asszonyom, nem egészen. – Coloma egész testét ellepte a hideg verejték, miközben rádöbbent, hogy neki már nincs is hajója. Azaz a szó szoros értelmében már nem tekintheti magát kapitánynak. Reszketni kezdett, hogy lerázza magáról a verejtéket.

– Akkor próbáljon meg segíteni nekünk abban, hogy megértsük a gondolatmenetét az összes ön által meghozott döntés során. Olvastuk a jelentését. Tisztában vagyunk azzal, hogy mit tett. De azt is meg akarjuk érteni, hogy miért.

– De hát tudják, hogy miért – szaladt ki Coloma száján, és szinte azonnal meg is bánta. – Azért tettem, hogy megelőzzek egy háborút.

– Egyikünk sem vitatja, hogy ön megakadályozott egy háborút – felelte Maciejewski. – Azért vagyunk itt, hogy eldöntsük, megfelelő döntést hozott-e ahhoz, hogy magára bízzunk egy másik hajót.

– Értem – nyugodott meg Coloma. Nem akarta, hogy a hangján bármiféle vereség érződjön.

– Nagyszerű. Akkor kezdjük azzal a döntésével, hogy hagyta, hogy egy rakéta eltalálja a hajóját. Menjünk végig rajta másodpercről másodpercre, rendben?

* * *

A Clarke-ot, hasonlóan a többi nagy testű hajóhoz, nem dokkolták közvetlenül a Főnix Állomáshoz. Az űrállomástól nem messze lebegett, abban a térrészben, ahol a javításra váró hajók várakoztak. Coloma ott állt a javítóhangárban, és figyelte, ahogy a karbantartók megtöltik a siklóikat, hogy kimenjenek a Clarke-hoz, és leszereljenek róla mindent, ami még értékes vagy újrahasznosítható, mielőtt a törzset magát újra megmunkálható darabokra szabdalnák. Ezekből aztán bármi lehet: egy másik hajó burkolata, egy új űrállomás váza, vagy fólia, amibe a maradékot lehet csomagolni. Coloma savanyúan elmosolyodott az ötletre, hogy egy túlméretes marhasültet az ebéd végén a Clarke bőrébe lehetne tekerni, de aztán eltűnt az arcáról a mosoly.

Be kellett ismernie, hogy az utóbbi hetekben jelentős gyakorlatra tett szert a depresszió bugyraiban történő turkálásban.

A szeme sarkából észrevette, hogy valaki közeledik feléje. Anélkül, hogy odafordult volna, tudta, hogy a műveleti főnöke az, Neva Balla. A nő enyhén bicegett, ami az állítása szerint egy gyermekkori lovassérülés eredménye. Ezért aztán nagyon könnyű volt járás közben felismerni. Balla viselhetett volna egy zsákot is a fején, Coloma akkor is kiszúrta volna a műveleti tisztjét.

– Megnézed még egyszer, utoljára a Clarke-ot? – kérdezte Balla a kapitányát, amikor odaért.

– Nem – felelte Coloma, mire a műveleti tiszt kérdőn felvonta a szemöldökét. – Már nem ez a neve. Amikor leselejtezték, a nevét is elvették. Ő már csak a GYSZDH-RO-1181 jelű hajó. Legalábbis addig, ameddig a darabjaira nem szedik.

– Mi lesz a névvel?

– Visszatették a választható nevek listájára. Valamikor majd egy másik hajó kaphatja meg. Persze csak ha nem döntenek úgy, hogy szégyenteljes, és nem törlik a listáról.

Balla bólintott, de aztán mégis a hajó felé intett.

– Akár Clarke-nak hívják, akár nem, mégiscsak a te hajód volt.

– Igen – sóhajtott Coloma. – Igen, az volt.

Ott álltak ketten, és csendben figyelték, hogy a műszakiak a hajó felé tartanak a siklóikkal. A hajó felé, amely valaha az övék volt.

– Na, és mit sikerült megtudni? – törte meg a csendet Coloma.

– Parkolópályán vagyunk – felelte a műveleti tiszt. – Te, én, és a Clarke teljes rangidős személyzete. Pár embert elvezényeltek a legénységből, hogy betöltsenek réseket más hajókon, de tiszt alig volt köztük, azok is csak a tapasztalatlanokból.

Coloma bólintott. A legénység elvezénylése normális körülmények között kizárólag a jóváhagyásával történhetett volna meg, de szigorúan véve a legénység már nem őhozzá tartozott, és ő nem volt a kapitányuk. Ballának voltak barátai a külügy magas beosztású állományában, pontosabban voltak olyan barátai, akik asszisztensként és titkárként dolgoztak magas beosztású minisztériumi tisztviselők mellett. De ez a hírek tekintetében ugyanazt jelentette.

– Van ötletünk, hogy miért nem vezényeltek el senki fontosat?

– Azt mondják, még mindig a Danavar-incidens részletei után nyomoznak.

– Ez igaz, viszont a vizsgálatba csak téged, engem és Marcos Basquezt vonták be – nevezte meg Coloma a Clarke főmérnökét. – És Marcost még csak annyira sem faggatták ki, mint bennünket.

– Könnyebb nekik, ha a környéken kempingezünk – jegyezte meg a műveleti tiszt. – De van ám még egy érdekesség.

– És mi lenne az?

– A Clarke diplomatacsoportját sem oszlatták fel hivatalosan. Néhányan átmeneti megbízatást kaptak már futó missziókban és tárgyalásokon, de mindegyik megbízatás határozott időre szól.

– Ezt kitől hallottad?

– Hart Schmidt mesélte. Abumwe nagykövettel a múlt héten a bula tárgyalásokon vettek részt.

Coloma összerezzent. A tárgyalások a Bulával elég balul sültek el, nem kis részben azért, mert a Gyarmati Véderő egy titkos bázist létesített egy fejletlen bula világon, és a bulák tetten érték a GYV-t, miközben megpróbálták kiüríteni. Legalábbis ez volt a szóbeszéd. Ha Abumwénak vagy Schmidtnek bármi köze is volt az ügyhöz, az nem fog rájuk sem jó fényt vetni, azt biztos.

– Szóval mindannyian melóra várunk – állapította meg Coloma.

– Nagyon úgy néz ki – felelte Balla. – De legalább nem egyedül ülsz a lekvárban, főnök.

Coloma felnevetett.

– Nem vagyok egyedül, az tény, de büntetésben vagyok, az is biztos.

– Nem tudom, mivel érdemeltük ki a büntetést. Az utolsó pillanatban kaptuk meg a küldetést. Felfedeztünk egy csapdát, és megmentettük azt, akinek szánták. Nem halt meg senki. Még az utche tárgyalások is eredményesek voltak. Ennél kevesebbért is kaptak már emberek kitüntetést.

Coloma a Clarke felé intett.

– Talán csak túlságosan kötődtek a hajóhoz.

Balla mosolygott.

– Látod, ezt nem hiszem.

– Miért? Én is kötődtem.

– A helyes döntést hoztad, kapitány – komolyodott el Balla. – Ezt mondtam a vizsgálótiszteknek is. Ugyanezt mondta Abumwe nagykövet és Wilson hadnagy is. Ha ezek után nem látják be, hát a pokolba velük.

– Köszönöm, Neva. Jólesik ezt hallanom. Majd emlékezz rá, amikor áthelyeznek egy vontatóbárkára.

– Vannak rosszabb megbízatások is – próbálta vigasztalni Balla.

Coloma már majdnem válaszolt, amikor a kommunikátora csipogott egyet. A nő megnyitotta a beérkező levelet, és elolvasta. Aztán lekapcsolta a kijelzőt, zsebre vágta a kommunikátort, és a tekintete visszatért a hajóhoz, amely valaha a Clarke volt.

Balla figyelte egy ideig a kapitányát, aztán kitört.

– Ne csigázz már!

– Emlékszel arra, amikor azt mondtad, hogy vannak rosszabb megbízatások, mint egy vontatóbárka vezetése? – kérdezte Coloma a műveleti tisztjét.

– Mivel ez volt az utolsó előtti mondatom, ezért bátran állíthatom, hogy igen, emlékszem rá. Miért?

– Mert pont egy olyan megbízatást kaptunk.

* * *

– A hajó eredeti neve Porchester volt – magyarázta Abel Rigney ezredes. – Legalábbis az első harminc szolgálati évében, amikor egy Hampshire osztályú korvettként szerepelt a Gyarmati Véderő állománytábláján. Aztán átkerült a külügyhöz, és átnevezték Ballantine-ra, a külügy egyik volt minisztere után. Ezután húsz évig szállította futárhajóként az üzeneteket és az utánpótlást. Tavaly vontuk ki a hadrendből.

Coloma ott állt a parancsnoki hídon Rigney-vel és Ballával, és a kijelzők csendes sorát nézte. A levegő ritka volt, és hideg, ami jól illett egy olyan hajóhoz, amelynek se legénysége, se célja nem volt.

– Volt valami közvetlen oka a leselejtezésnek? – kérdezte végül.

– Már a korán kívül? – kérdezett vissza Rigney. – Semmi a világon. Remekül működött. Remekül működik, ahogy arról ön is meggyőződhet majd, ha végigcsinálja az ellenőrzőrutinokat. Csak hát nem mai járgány. Sok ezer ugrás van már benne, és kezdett úgy kinézni, mintha büntetőfeladat lenne rajta szolgálni.

– Tényleg?

– De ez csak nézőpont kérdése, nem igaz? – vágta rá gyorsan Rigney, és igyekezett gyorsan továbblépni azon a ki nem mondott és szándékolatlan sértésen, amelyet az imént Colomához vágott. – Annak, aki még soha nem utazott az űrben, és saját flottája sincs, ez a hajó egy fénylően új játékszer lesz. Azok a népek a Földről, akiknek a hajót el akarjuk adni, úgy fognak erre a kis aranyosra nézni, mint arra a járműre, amely elrepíti őket egy tágabb világegyetembe. Pont meg fog felelni nekik.

– Szóval ez lenne a megbízatásom? – tette fel a kérdést Coloma. – Vegyem fel a kupecköpenyem, és győzzem meg a bugrisokat arról, hogy egy csúcsmodellt vágunk éppen hozzájuk?

– Én nem fogalmaznék ilyen sarkosan, kapitány. Semmiképpen sem akarjuk ezeket a földlakókat átverni. Tudják, hogy nem a legújabb fejlesztéseinket kínáljuk nekik. Azt is tudják, hogy sem a képességeik, sem a képzettségük nincs meg ahhoz, hogy a legújabb hajóinkat elhajtsák. Az egyetlen űrképes technológia, amivel eddig dolgoztak, az a sikló volt, amivel a Föld felett lebegő űrállomást szolgálták ki. Minden mást mi üzemeltettünk.

– Szóval adunk nekik egy hajót, aminek még rajta vannak a kitámasztókerekek az oldalán, nehogy eldőljenek vele.

– Én inkább úgy mondanám, hogy felajánlunk nekik egy szép példát a klasszikus technológiából, amiből tanulhatnak, és amire építhetnek – árnyalta a kapitány megfogalmazását Rigney. – Tudja, a földi népek momentán nem néznek túl jó szemmel a Gyarmati Szövetségre.

Coloma bólintott, ez közismert tény volt. Nem tudta hibáztatni érte a földieket. Ha ő is a Földről származna, és rájönne arra, hogy a Gyarmati Szövetség ez egész bolygót csak a katonái és a telepesei utánpótlására használta fel, hát ő is dühös lenne.

– Azt viszont minden bizonnyal nem tudja, hogy a földiek nem csak velünk tárgyalnak – folytatta Rigney. – A Konklávé is nagyon rámenősen udvarol nekik. Nagy érvágást jelentene a Gyarmati Szövetségnek, ha a Föld csatlakozna a Konklávéhoz, és nem csak azért, mert elapadna az új katonákat és telepeseket szállító kiapadhatatlan forrás. Ez a hajó az egyik lehetőségünk arra, hogy visszanyerjük a földiek bizalmát. Nagy reményeket fűzünk hozzá.

– Akkor miért akarják eladni? – kérdezte Balla. – Miért nem adják nekik ajándékba?

– Már így is kaptak tőlünk a földi népek egy csomó technológiát ajándékba – felelte Rigney. – És nem akarjuk, hogy úgy tűnjön, mintha valamiféle jóvátételt fizetnénk nekik. A földi kormányzatok már így is gyanakodva tekintenek ránk, azon aggódnak, hogy trójai falovakat ajánlunk fel nekik. Ha azt mondjuk, hogy fizetni kell ezért a hajóért, nagyobb eséllyel fognak bízni bennünk. Ne kérdezzenek a dolog pszichológiájáról. Csak azt tudom mondani, amit nekem is mondtak. Jutányos árat kérünk érte, és az is barter lesz. Ha jól tudom, szántóföldi kukoricát kapunk cserébe.

– Eladjuk a hajót a földieknek, és ezzel bedugjuk a lábunkat az ajtón – állapította meg Coloma.

Rigney a kapitány felé intett.

– Pontosan. És ezzel el is érkeztünk önhöz és a legénységéhez. Tökéletesen ésszerű feltételezés, hogy egy átmeneti megbízatást egy a hadrendből kivont hajón büntetésképp értékelnek a Danavar-rendszerben történtek miatt. Ezzel szemben a Gyarmati Szövetség olyan feladatot bíz magukra, Coloma kapitány és Balla parancsnok, ami nagyon is fontos a Szövetség számára. Az a feladatuk, hogy mutassák be jó fényben a hajót, hogy a földi látogatók érezzék, mennyire hasznos lesz a számukra. Válaszoljanak a kérdéseikre, és adjanak pozitív benyomásokat a Szövetségről. Ha megcsinálják, szolgálatot tesznek vele a Gyarmati Szövetségnek, méghozzá nagyon jelentőset. Akkorát, hogy utána maga választhatja ki a következő hajóját, Coloma kapitány.

– Erre a szavát adja, ezredes?

– Nem. De pont ez a lényeg. Adják el a hajót, és nem lesz szükségük a szavamra.

– Világos.

– Nagyszerű. Akkor járják végig a hajót, ellenőrizzék a rendszereket, és ha kell valami, akkor csak szóljanak, azonnal megkapják. De igyekezzenek. Mához két hétre érkezik a küldöttség a Földről, hogy megnézzék, mire képes ez a hajó. Készüljenek fel addigra. Készüljenek fel a kedvünkért.

* * *

– Akadt egy kis gondunk – mutatott Marcos Basquez egy köteg csőfélére a hajó géptermében. Túl kellett kiabálnia emberei lármáját, akik lelkesen, ám zajosan keltették életre a hajó különféle rendszereit.

– Én csak csöveket látok, Marcos – felelte Coloma.

– Energiavezetékeket látsz – pontosította a főgépész.

– És?

– Egy űrhajón kétféle meghajtást használunk. Vannak a normál hajtóműveink, amivel a normál űrben közlekedünk, és van az ugróhajtómű, amivel átlyukasztjuk a téridőt. Mindkettőt ugyanaz az erőforrás hajtja. Manapság, amikor már tudjuk, mit kell tennünk, szépen egy helyre szereljük a kétféle meghajtást és az erőforrást. Ötven éve, amikor ezt szarkupacot összetákolták, még két külön helyre szerelték a hajtóműveket. – Basquez a csövekre mutatott. – Ezek az energiavezetékek viszik a kakaót az ugróhajtóműbe.

– Rendben. És akkor mi van?

– Az van, hogy ezek már le vannak rohadva, és ki kell cserélni őket.

– Akkor cseréljük ki.

Basquez megrázta a fejét.

– Ha csak ennyi lenne a probléma, nem fárasztottalak volna vele. De ez a meghajtórendszer fél évszázados. Ez a hajó az osztályának utolsó működő példánya. Nincs még egy hajó ehhez hasonló meghajtórendszerrel. Több mint tíz éve pótalkatrészeket sem készleteztek hozzá.

– Szóval nem tudod kicserélni az energiavezetékeket, mert nincs hozzá cserealkatrész – foglalta össze Coloma a helyzetet.

– Pontosan – hagyta helyben Basquez.

– De még ma is gyártanak energiavezetékeket – értetlenkedett Coloma. – A Clarke-on is voltak.

– Igen, de nem erre az energiamennyiségre méretezve. Ha a mostani szabvány energiavezetékeket próbálnám meg ide bekötni, az olyan lenne, mintha egy dán dogot akarnék egy csivava esőköpenyébe passzírozni.

Coloma egy pillanatra megdermedt, ahogy lelki szemei előtt megjelent a főgépész által lefestett kép. Aztán megkérdezte:

– Nem bírnák ki ezek a vezetékek az utunkat? Csak egyet ugrunk a Rusz-rendszerbe, és vissza.

– Erre kétféle válasz is lehetséges. Az első, hogy ezek a vezetékek valószínűleg nem fognak túlterhelődni és szétégni, és nem fogják hazavágni a hajónak ezt a részét, nem repesztik meg a törzset, és nem pusztítanak el mindenkit a hajón, így a nagyon fontos földi látogatóinkat sem. A másik válasz úgy hangzik, hogy ha nem cserélteted ki ezeket a vezetékeket, akkor azért sem haragudhatsz meg, ha távirányítással végzem majd a munkámat, mondjuk a Főnix Állomásról.

– Mit javasolsz?

– Mennyi időnk van, mielőtt útra kelünk?

– Tizenkét napunk.

– Két lehetőségünk van. Az egyik, hogy átfésüljük a katonai és civil hajógyárakat, és ott keresünk megfelelő kapacitású energiavezetékeket, és reménykedünk, hogy azok jobb állapotban lesznek, mint ezek itt, vagy veszünk újonnan gyártottakat, amiket nekünk, az általunk megadott specifikációk szerint gyártanak le, és reménykedünk, hogy időben megérkeznek.

– Csináljuk mindkettőt egyszerre.

– Öv és nadrágtartó, nagyon bölcs dolog. Akkor most jön az a rész, hogy te leadod a drótot annak a Rigney fickónak, hogy üvöltözzön azzal, akivel üvöltöznie kell, és szállítsa le a vezetékeket időben, okés? És nem az indulás előtti utolsó pillanatban. Kell pár nap, mire leellenőrzöm, hogy bírják-e azt a terhelést, amit bírniuk kell.

– A következő értekezleten megbeszélem vele.

– Látod, ezért szeretek veled dolgozni, kapitány – mosolygott elégedetten Basquez, majd figyelmét az egyik mérnöke felé fordította, akinek szemmel láthatóan egy kis üvöltözésre volt szüksége.

Rigney megígérte, hogy szerez nekik, ráállítja a vezetékfelelősöket a munkára a Főnix Állomás katonai hajógyáraiban, és kérte Colomát, hogy Basquezzel közvetlenül küldesse el neki a specifikációkat. Coloma mosolygott magában, amikor a hívás után lekapcsolta a kommunikátorát. A polgári hajókat kapitányukkal együtt mindig is a katonaiak mögé sorolták, ha a készletek és az erőforrások elosztásáról volt szó, ezért Coloma nagyon jól érezte magát attól, hogy egyszer végre a sor elejére állhatott.

Coloma következő megbeszélése Harry Wilson hadnaggyal volt, a hajó egyik szánalmasan szűk tárgyalóhelyiségében.

– Kapitány – köszöntötte Wilson, ahogy a közelébe ért. Tisztelgett.

– Maga hülyéskedik velem? – kérdezte Coloma, miközben leült a tárgyalóban található asztalhoz.

– Asszonyom? – kérdezett vissza Wilson, miközben leengedte a karját.

– Miért tisztelgett? Ön a Gyarmati Véderő katonája, én pedig nem. Polgári kapitányoknak nem köteles tisztelegnie.

– Önnek akkor is magasabb a rendfokozata, asszonyom.

– A Danavarnál nem ezt mondta, amikor megvillogtatta nekem a biztonsági besorolását, és parancsot adott a siklóm átadására. Amit aztán jól szét is lövetett.

– Nagyon sajnálom, asszonyom. De ez akkor szükséges lépés volt.

– Megvan még az a biztonsági besorolása? – kérdezte a kapitány.

– Meg – felelte Wilson. – Szerintem el is felejtették, hogy adtak nekem. Nem ártok vele a világon senkinek. Leginkább arra használom, hogy megnézzem a földi bajnokságok baseballeredményeit.

– Úgy hallottam, nem is olyan régen még túsz volt.

– Ez így van, hölgyem. Egy szerencsétlen incidens a Bulával. Ott álltunk szemben a hat hajójukkal, melyek éppen azt számolgatták, hogyan robbantsanak le bennünket az égből. Abumwe nagykövet is tagja volt annak a diplomatacsoportnak, amelyik a szabadulásunkat kieszközölte. Attól tartok, hogy még folynak a tárgyalások a váltságdíjunk mértékéről. Hogy ilyen hamar elengedtek bennünket, az a jó szándékuk jele. És persze vannak még dolgok a tarsolyukban, amivel sakkban tudnak tartani bennünket.

– Szerfeltett érdekes incidensek egész sorát élte meg mostanság, nem gondolja?

– Azért nem lennék szomorú, ha ez a jövőben másképp lenne.

– Van egy megbízatásom a maga számára, hadnagy. Éppen most készítjük fel ezt a hajót arra, hogy bemutassuk, és aztán lehetőleg el is adjuk egy földi képviselőcsoportnak. Kellene nekem valaki, aki a kalauzuk és az összekötőjük lenne, ameddig a hajón tartózkodnak. És azt szeretném, ha maga lenne ez az összekötő.

– Javítson ki, ha tévedek, de egy egész diplomatacsoport áll a rendelkezésére, akikre rábízhatná ezt a feladatot. Én mindössze egy katonai műszaki tanácsadó vagyok.

– De maga a Földről származik. Az összes szóba jöhető diplomatám viszont a Gyarmati Szövetségből. Az én feladatom az, hogy ezek az emberek komfortosan érezzék magukat a hajón. Szerintem hasznos, ha van velük valaki, aki beszéli a nyelvüket.

– Ez azért annyira nem biztos. Használnak még a Földön pár száz nyelvet.

– Ez csak egy metafora volt – mondta morcosan Coloma, és elővette a kommunikátorát. – Úgy értettem, hogy maga legalább osztozik a történelmükben, és képes lenne meggyőzően elmondani nekik a Gyarmati Szövetség nyújtotta előnyöket. A műszaki háttere is kapóra jönne, mert be tudná mutatni nekik a hajót részletekbe menően is, amire egy átlagos diplomata nem lenne képes. A dossziék szerint a küldöttség összes tagja vagy az Egyesült Államokból, vagy Kanadából érkezik. Szóval szerintem nem lesz problémája a nyelvvel. – Coloma a kommunikátorán játszott az ujjaival. – Át is küldtem a szükséges információkat.

– Köszönöm. Ha ragaszkodik hozzá, szívesen vállalom ezt a feladatot. Csak meglepett, hogy rám bízta. Azt hittem, rajta vagyok a halállistáján, kapitány.

– Rajta is volt. Sőt, most is ott van. De ha ezt eredményesen végigcsinálja, akkor lekerül róla.

– Értem, asszonyom.

– Remek. Akkor ezzel végeztünk is. Leléphet.

– Természetesen – felelte Wilson, és ismét tisztelgett.

– Mondtam már, hogy ez nem szükséges.

– Ön belevezette a hajót egy idegeneknek szánt rakéta röppályájába, és megóvta a Gyarmati Szövetséget egy olyan háborútól, amit elvesztenénk. Már ezért kijár a tisztelgés, asszonyom.

Coloma viszonozta a tisztelgést, Wilson pedig távozott.

* * *

Basquez az indulás előtti napon kapta meg a vezetékeit, és ettől egy cseppet sem volt boldog. A kommunikátoron keresztül vitatták meg a kérdést Colomával.

– Arra is alig lesz idő, hogy beszereljük őket, nemhogy leteszteljük. És még a munkaállomásokat sem tudtuk frissíteni. Ötvenéves vackokon dolgozunk. Kérni kéne Rigneytől még egy kis halasztást.

– Már megtettem, és elutasította. – Coloma a siklóhangár vezérlőjében volt Ballával és Wilsonnal, és a földi diplomataküldöttség fogadására készültek. – Ezeknek a fickóknak piszok szoros az ütemterve.

– Rigney piszok szoros ütemterve piszkosul el lesz cseszve, ha francosan felrobbanunk – zsörtölődött Basquez.

– Ez a veszély tényleg fennáll? – kérdezte a kapitány. Pár másodperc csend volt a kapcsolat másik végén.

– Nem – ismerte be végül Basquez. – Csináltam pár előzetes terheléses tesztet, amikor kicsomagoltam őket. Ki kéne tartaniuk.

– Három napot utazunk az ugrózónáig. Ez több mint elég idő a tesztekre.

– Jobb lenne azokat a teszteket még a dokkban megcsinálni.

– Nem mondom, hogy nem értek veled egyet Marcos, de nem rajtunk múlik.

– Rendben. Kábé hat óra kell ahhoz, hogy beszereljük ezeket a szarokat, és utána megnézzük őket a munkaállomásokról mérve. Ha tudok, holnap még frissítek a rendszerszoftvereken, akkor talán pontosabb adataink lesznek.

– Remek – zárta le a beszélgetést Coloma. – Szólj, ha megvagytok.

– Zűr van? – kérdezte a parancsnokát Balla.

– Már azonkívül, hogy Basquez paranoiás? Semmi a világon.

– Nem akkora nagy baj az, ha egy mérnök paranoiás – vélte a műveleti tiszt.

– Nincs is bajom vele – felelte a kapitány. – Csak éppen nyakig vagyunk egy másik melóban.

– A sikló húsz kilométernyire van, és lassul – jelentette Wilson. – Indítom a levegővisszaszívását, és nyitom a hangárt.

– Hadd menjen – mondta Coloma. Wilson bólintott, és AgyGépével közvetlen kapcsolatba lépett a siklóhangár rendszereivel. Gurgulázó hang hallatszott, ahogy a hangár szelepei beszivattyúzták a levegőt, és eltárolták azt a dokkolás végéig. Amikor a hangár légtelen volt, Wilson megnyitotta a kapuját. A sikló csendben lebegett odakint.

– Itt jönnek a földlakók – jelentette be Wilson.

A sikló leszállt. Wilson bezárta a kaput, és visszaengedte a levegőt a hangárba. Amikor a ciklus lefutott, mindhárman kileptek a vezérlőből a hangárba, és várták, hogy az utasok is előkerüljenek a siklóból.

Coloma nem találta őket annyira különlegesnek. Három férfi és két nő, mindannyian középkorúak, hasonló megjelenéssel és viselkedéssel. A kapitány bemutatta magát, Ballát és Wilsont. A földi küldöttség vezetője is bemutatkozott, Marlon Tiege-nek hívták. Ő is bemutatta az útitársait, bár kettőjük nevét összekeverte.

– Bocs – mentegetőzött. – Hosszú volt az út.

– Semmi baj – felelte Coloma. – Wilson hadnagy lesz a kísérőjük, ameddig a hajón tartózkodnak, és örömmel mutatja meg a szálláshelyüket. A fedélzeten a szabványidőt használjuk. Holnap 05:30-kor fogjuk elhagyni a Főnix Állomást, addig helyezzék magukat kényelembe, és pihenjenek. Ha bármire szükségük lenne, csak szóljanak Wilsonnak, ő elintézi.

– Állok szolgálatukra – mosolygott Wilson. – A dossziém szerint ön Chicagóból jön, Mr. Tiege.

– Ez így van.

– Cubs, vagy White Sox?

– Ezt kérdeznie kell? Természetesen Cubs.

– Ez esetben kötelességem figyelmeztetni, hogy Cardinals-drukker vagyok. Remélem, ez nem fog diplomáciai összetűzésekhez vezetni.

Tiege is elmosolyodott.

– Azt hiszem, ez esetben kivételt tehetünk.

– A baseballról beszélgetünk – fordult Wilson Colomához, amikor észrevette, hogy a nő arcán kíváncsiság keveredik a bosszúsággal. – Nagyon népszerű sport az Egyesült Államokban. Mr. Tiege kedvenc csapata és az enyém ugyanabban a divízióban játszik, ami azt jelenti, hogy riválisok, és sűrűn játszanak egymás ellen.

– Á – felelte Coloma.

– Errefelé nincs baseball? – érdeklődött Tiege.

– Sajnos nincs. A telepesek a világ minden részéből jönnek. A gyarmatokon legfeljebb krikettet játszanak.

– Ezt a barbárságot!

– Nekem mondja? – Azzal Wilson intett a kezével, és kivezette a földi küldöttséget a hangárból, miközben Tiege még mindig a Cubsról locsogott.

– Mi volt ez? – kérdezte Coloma Ballát, miután a többiek eltűntek a hangárból.

– Azt mondtad, olyasvalakit akarsz erre a melóra, aki beszéli a nyelvüket – emlékeztette a felettesét a műveleti tiszt.

– Azt gondoltam, valamennyire azért én is beszélem a nyelvüket.

– Inkább menj, és tanulmányozd a kölyökpandákat.

* * *

Az út elsőnapja azzal telt, hogy Wilson végigvezette a vendégeket a hajón. Coloma nem repesett a boldogságtól, amikor a földi küldöttség felbukkant a parancsnoki hídon, de az egész kiruccanás célja az volt, hogy ráharapjanak a hajóra, ezért aztán igyekezett a legjobbat kihozni magából, és azt a benyomást kelteni, hogy ő egy udvarias, ám roppant elfoglalt kapitány, akinek jobb dolga sincs, mint ostoba kérdésekre válaszolgatni a hajóját illetően. A válaszolgatás közben azért időről időre odapillantott Wilsonra, aki nagyon belemerült valamibe.

– Mi az? – kérdezte meg végül a férfit, amikor Balla elvezette a földi csoportot, hogy megmutassa nekik az életfenntartó és az energiaszabályozó rendszerek kijelzőit.

– Mire gondol? – kérdezett vissza a hadnagy.

– Valamin nagyon dolgozik.

– Semmiség – felelte Wilson. – Később beszámolok róla, asszonyom.

Coloma erőltette volna még a témát, ám Tiege és kis csapata visszatért Wilsonhoz, aki továbbkalauzolta őket a hajón. Coloma emlékeztette magát, hogy kérdezzen majd rá Wilsonnál, ha újra előkerül, de aztán beszippantotta a hajó irányításának napi rutinja.

A hajó pedig pont olyan volt, mint amilyennek Rigney beállította: koros, de kezelhető. A rendszerei rendesen működtek, leszámítva azokat az alkalmi gikszereket, amelyek abból a tényből fakadtak, hogy neki, csakúgy mint a legénysége minden tagjának, meg kellett tanulnia számos archaikus rendszer üzemeltetését. A legtöbb rendszert, mint például a gépházban lévőket, soha nem frissítették, mert a hozzájuk kapcsolt rendszereket sem frissítették soha. Más rendszereket újabbakra cseréltek, amikor a hajó katonai pályafutását polgárira cserélték, megint másokat, mint például a fegyverrendszereket, teljesen leszerelték. Ezzel együtt sem volt rendszer a hajón, amely tizenöt évesnél fiatalabb lett volna, ez pedig önmagában hosszabb volt két évvel annál, amit Coloma a Külügyminisztérium flottájánál töltött. Szerencsére sem a Véderő, sem a Külügyminisztérium nem arról volt híres, hogy sűrűn és radikálisan dolgozná át vezérlőrendszerei felhasználói felületét. Még a gépház fél évszázados konzoljain is meglehetősen egyszerűen el lehetett igazodni, ha az ember némileg hozzászokott az antikvitáshoz.

Nem is rossz hajó, ismerte be magának Coloma. A földiek nem a legújabb dolgokat kapják, de nem is valami ócskavasat. Leginkább azt mondta volna rá, hogy klasszikus.

Valamivel később Coloma kommunikátora felcsipogott, Basquez volt az.

– Azt hiszem, van egy kis problémánk – jelentette a főgépész.

– Miféle probléma?

– Olyasféle, amilyenhez érdemes lenne lejönnöd a gépházba, hogy személyesen számolhassak be róla – felelte Basquez.

* * *

– Megpróbáltam a vezérlőkonzolok szoftverét frissíteni, de nem ment, mert az ötvenéves vasakon sajnos nem futnak el az új cuccok – kezdett bele a magyarázatba Basquez, és átadta a kommunikátorát Colomának. – Ezért aztán az ellenkezőjét csináltam. Fogtam a konzolok szoftverét, portoltam a kommunikátoromra, és felhúztam egy virtuális környezetet, hogy azon futtassam. Aztán felpiszkáltam a környezet érzékenységét, hogy pontosabban tudjak mérni. És ezt találtam – a főgépész rámutatott valamire a kommunikátorán, ami úgy nézett ki, mint egy világító cső.

Coloma odapillantott.

– Mit találtál? – kérdezte. – Mi ez, amit nézek?

– Amit itt látsz, az az energiaáramlás, egy olyan vezetékszakaszon keresztül, amit épp most kötöttünk be, a cserevezetékekből. Ez pedig itt – mutatott ismét a kijelzőegy pontjára – egy kis turbulencia az energiaáramlásban.

– Ami mit jelent?

– Ebben a pillanatban az égvilágon semmit – felelte a főgépész. – Jelenleg csak a kapacitás egytizedét küldjük keresztül a friss átkötésen, hogy előkészítsük és teszteljük az ugróhajtóművet. Ez a kis zavar talán csak egy tízezredét érinti a teljes áramlásnak. Olyan kicsi, hogy ha nem frissítem a szoftvert, és nem csavarom fel az érzékenységét, talán ki se szúrom. De nem véletlenül tartjuk az energiaáramlást egyenletesen. A zavarok káoszhoz vezetnek, a káosz pedig töréshez és szakadáshoz. Ha növeljük az átkötés terhelését, semmi sem garantálja, hogy a turbulencia nem fog nőni mértani vagy akár logaritmikus haladvány szerint, és akkor...

– És akkor lesz egy szakadás az energiavezetékben, és nekünk meszeltek – fejezte be a mondatot Coloma.

– Mondjuk úgy, hogy van erre egy aprócska esély, de ha jól tudom, a szövetségiek azt mondták neked, hogy a dolognak zökkenőmentesnek kell lennie. Ez pedig egy zökkenő. Egy lehetséges zökkenő.

– És mihez akarsz kezdeni vele?

– Kiszedném azt a darabot az átkötésből, és jó alaposan megszondáznám. Meg akarom találni, hogy mi okozza a turbulenciát. Hogyha a fizikai szerkezet tökéletlenségével vagy mondjuk a szigeteléssel van gond, azt tudjuk itt helyben javítani. Ha valami mással... hát momentán ötletem sincs, hogy mi lehetne más, mint a fizikai szerkezet tökéletlensége, de ha valami más, akkor nyilvánvalóan először azt kell kitalálni, hogy pontosan micsoda, és csak utána jön az, hogy mit tudunk kezdeni vele.

– Okoz ez valami késlekedést a menetrendünkben?

– Talán, de elvileg nem kellene. Majdnem száz százalékig biztos vagyok abban, hogy olyasmi okozza a gondot, amit itt helyben orvosolni tudunk. Az embereimnek nagyjából másfél órára van szüksége ahhoz, hogy kibontsák ezt a szakaszt az energiaátvitelből, és egy másik órára ahhoz, hogy végigvizsgálják úgy, ahogyan kell. Kell még vagy tíz perc, hogy kiigazítsák a talált tökéletlenségeket, és egy újabb másfél óra, hogy visszaszereljék ezt az átkötést, és lefuttassanak pár tesztet. Ha minden jól megy, a menetrendnek megfelelően kapcsolhatunk nagyobb terhelést az energiakörre, és nem fogunk késni az ugrással.

– Akkor ne beszélgessünk róla, hanem lássatok hozzá.

– Igenis, asszonyom – mosolygott Basquez. – Majd szólok, ha végeztünk, és minden rendben van.

– Remek – nyugtázta Coloma. Elfordult Basqueztől, és észrevette, hogy Wilson közeledik feléje. – Csak nem vesztette el a nyáját? – kérdezte tőle.

– Ó, dehogy. Csak otthagytam őket a tiszti társalgóban, hogy nézzenek meg egy videót – felelte hadnagy. – Aztán felmentem a hídra, hogy beszéljek magával, de Balla mondta, hogy itt találom.

– Miről van szó?

– A földlakóiról. Elég biztos vagyok abban, hogy nem a Földről jöttek. Vagy legalábbis nem mostanság.

* * *

– Maga ezt az egész gyanúját egy baseballcsapatra alapozza? – hitetlenkedett Neva Balla. Coloma őt is berendelte abba a tárgyalóba, ahová Wilsonnal húzódtak, és elismételtette a hadnaggyal a történetét, hogy a műveleti tisztje is hallja.

– Ez nem egy akármilyen baseballcsapat, ez a Cubs! – felelte Wilson, miközben két kézzel gesztikulált. – Figyeljenek ide, meg kell érteniük valamit. A professzionális sport története során a Cubs volt az abszolút vesztesek végső szimbóluma. A baseballban a bajnokságot úgy hívják, hogy Világkupa, és a Cubs olyan régen nem nyerte meg, hogy már ember sem él, aki látta őket győzni, vagy aki ismerne olyat, aki látta őket győzni. Itt a nyerésre való szánalmas képtelenség évszázadairól beszélünk.

– És akkor mi van? – kérdezte Balla.

– Az van, hogy a Cubs két éve megnyerte a Világkupát. – Wilson Coloma felé biccentett. – Viccelődtem Coloma kapitánnyal, hogy a biztonsági besorolásomat arra használom, hogy baseballeredményeket böngésszek. Nos, ezt nem teljesen viccből mondtam, tényleg nézegetem azokat az eredményeket. Szeretem, ha van valami kapcsolatom az óhazával. Tegnap, amikor Tiege megemlítette, hogy ő Cubs-rajongó, lekértem a Cubs eredményeit addig az évig visszamenőleg, amikor eljöttem a Földről. Bele akartam verni az orrát a kedvenc csapata folyamatos inkompetenciájába. De akkor kiderült, hogy a Cubs átírta a történelmet.

Balla rezzenéstelenül figyelte Wilson magyarázatát.

– Két éve a Cubs százegy meccset nyert a rájátszásig – folytatta a hadnagy. – Többet nyertek, mint előtte száz év alatt. Az alapszakaszban lesöpörték a Cardinalst, ez az én csapatom, a rájátszásban pedig mindössze egyszer kaptak ki. A döntő negyedik meccsén egy Jorge Alamazar nevű kölyök hibátlan sorozatot dobott, amire a Világkupában nem volt példa a huszonegyedik század eleje óta.

Balla a kapitányára nézett.

– Ez nem az én sportom. Fogalmam sincs, hogy miről beszél.

– Arról, hogy nincs olyan Cubs-drukker a világon, aki az elmúlt két évben a Földön élt, és ne hencegne el egy másik baseballcsapat rajongójának a Cubs Világkupa-győzelmével. Miután Cardinals-drukkerként mutattam be magam, Tiege-nek azonnal az arcomba kellett volna vágnia a Cubs-győzelmet. Különben semmi értelme az egésznek.

– Talán mégsem akkora baseballbubus.

– Ha valóban Chicagóból jött, nem hagyhatott volna ki egy ilyen magas labdát. Eleget beszélgettünk a múlt éjjel a baseballról ahhoz, hogy biztos legyek abban, nem csupán alkalmi néző. De lehet, hogy önnek van igaza, és Tiege vagy nem eléggé lelkes, vagy csak túl udvarias ahhoz, hogy felemlegesse a Cubs évszázados vereségsorozatát megtörő bajnoki címet. Ezért aztán leteszteltem.

– És pontosan hogyan?

– Hosszasan beszélgettünk arról, hogy a Cubs milyen tökéletes szimbóluma a hiábavalóságnak és a győzelemre való képtelenségnek. Legalább tíz percig gyötörtem Tiege-et a témával. Szó nélkül lenyelte, és igazat adott nekem. Fogalma sincs arról, hogy a Cubs megnyerte a Világkupát. Fogalma sincs róla, mert a Gyarmati Szövetség továbbra sem engedi a Föld híreit eljutni a gyarmatokra. Tiege pedig azért nem tud a győzelemről, mert vagy tőről metszett telepes, vagy nyugdíjazott katona a Véderőtől, aki visszavonult, és egy gyarmaton él.

– És mi a helyzet a küldöttség többi tagjával? – kérdezte Balla.

– Velük is beszélgettem, és időről időre rákérdeztem a földi dolgokra. Ők is teljesen kedves emberek, csakúgy, mint Tiege, de ha tudnak is valamiről, ami a Földön az elmúlt tíz évben történt, hát azt ügyesen titkolják. Egyikük sem volt képes válaszolni olyan kérdésekre, amelyekre bárki képes válaszolni, ha az Egyesült Államokból vagy Kanadából érkezik. Nem tudják, ki az elnök vagy a miniszterelnök, nem ismernek híres embereket, és fogalmuk sincs a tavalyi év jelentős eseményeiről. Dél-Karolinát tavaly például egy hurrikán sújtotta, és Charleston jó részét a földdel tette egyenlővé. Az egyik nő, Kelle Laflin saját bevallása szerint Charlestonból érkezett, de úgy fest, fogalma sincs a hurrikán tavalyi pusztításáról.

– Akkor mégis mi a fene folyik itt?

– Ezt kérdezzük mi is – felelte Coloma. – Van egy küldöttségünk a Földről, akik megvennék ezt a hajót. De ha nem a Földről jöttek, akkor vajon honnan? És mi a céljuk a hajóval?

Balla Wilsonhoz fordult.

– Nem lett volna szabad magukra hagynia őket.

– Az embereink szemmel tartják az ajtót, és szólnak, ha valaki megpróbálna elcsászkálni. Én pedig figyelem a kommunikátoraikat, amelyektől még nem váltak meg. Eddig még semmi jele nem volt annak, hogy valaki le akarna rázni bennünket.

– Azt próbáljuk itt Wilsonnal kitalálni – mondta Coloma Ballának –, hogy mit tud erről az egészről Rigney ezredes. Ő bízta ránk ezt az egész küldetést. Kizártnak tartom, hogy ne tudna erről a szemfényvesztésről.

– Erre azért ne vegyünk mérget – felelte Wilson. – A Gyarmati Véderő híres a belterjes titkolózásról. Például ez is oka annak, hogy így megromlott a kapcsolatunk a Földdel. Simán előfordulhat, hogy valaki Rigney felett próbálja őt is megvezetni.

– De ennek még mindig nincs semmi értelme – értetlenkedett Balla. – Akárki is küldte ide ezeket az állítólagos földi diplomatákat, nem fogjuk eladni a hajót a földieknek. Ez az egész maszkabál egyszerűen értelmetlen.

– Talán csak mi nem vesszük észre – morfondírozott Wilson. – Lehet, hogy valami elkerüli a figyelmünket.

– Honnan tudnánk még információt szerezni? – kérdezte Coloma. – Bármilyen ötletre vevő vagyok.

A kapitány kommunikátora csipogott. Basquez volt az.

– Van egy kis problémánk.

– Ez megint egy olyan „azt hiszem, látni vélek egy kis fodrozódást az energiaáramban”-típusú probléma?

– Nem, ez a „szent szar, itt fogunk kurvára megdögleni az űr sötét és hideg végtelenjében”-féle probléma – felelte a főgépész.

– Azonnal ott vagyunk – vágta rá a kapitány.

* * *

– Hát ez érdekes – jelentette ki Wilson, miközben a gombostűfejnyi tárgyat tanulmányozta az ujja hegyén. Colomával, Ballával és Basquezzel együtt ott álltak a gépházban, mellettük egy köteg kiszerelt energiavezeték és egy műszertorony, amellyel a főgépész átvizsgálta a gyanús átkötést. Basquez elhessegette onnan a beosztottjait, akik nem túl messze ácsorogva próbáltak hallgatózni.

– Ez egy bomba, ugye? – kérdezte a főgépész.

– Igen, azt hiszem, az.

– Mekkora kárt tud egy ekkorka bomba okozni? – kérdezte a kapitány – Hiszen alig látom.

– Ha antianyag van benne, akkor egész jelentőset – felelte Wilson. – Nem kell belőle sok ahhoz, hogy jókora pusztítást végezzen.

Coloma megint szemügyre vette az aprócska tárgyat.

– Ha antianyag lenne, már annihillálódott volna.

– Nem feltétlenül. Amikor még a GYV katonai kutatások részlegénél dolgoztam, volt egy csapat, amelyik borsószem méretű antianyagtároló-megoldásokon dolgozott. Fognak egy aprócska erőteret, és olyan anyagba tokozzák, ami akkumulátorként viselkedik, és táplálja az erőteret. Amikor aztán az akku lemerül, az erőtér megszűnik, az antianyag pedig összeér a tokozással. Akkor jön a nagy bumm.

– Ez működött? – hitetlenkedett Basquez.

– Amikor ott voltam? Még nem – válaszolta Wilson a főgépészre pillantva. – De voltak ott nagyon ügyes gyerekek. Éppen fejtettük visszafelé azt a technológiát, amit a konszuktól loptunk, akik legalábbis évezredekkel járnak előttünk a technikai fejlettségben. Ennek már jó pár éve. – Wilson újra a kis pontocskát kezdte vizsgálni. – Ezek szerint volt idejük tökéletesíteni ezt a kis aranyost.

– Akár antianyag, akár nem, ezzel akkor sem lehet az egész hajót leszedni – vélekedett Balla.

Wilson már nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de Basquez gyorsabb volt.

– Nincs is rá szükség. Elég, ha megrepeszti az energiaátkötést, és onnantól az energiaáram intézi a dolgot. Francokat, meg se kell repesztenie, elég, ha az áramlást zavarja meg az átkötésen belül, onnantól az áramló energia fogja szétvetni az egészet.

– Aminek meglenne az a kellemes előnye, hogy egy esetleges vizsgálat csak annyit találna, hogy anyaghiba miatt felrobbant egy energiavezeték, és fel sem tételeznék, hogy egy robbanószerkezet bánt el a hajóval – tette hozzá Wilson.

– Bezony – bólogatott Basquez. – Ha megmaradna a fekete doboz, az is csak az átkötés hibáját mutatná, nem pedig egy felrobbant bombát.

– Úgy kell időzíteni, hogy pont az ugrás előtt pukkanjon el, amikor az átkötésen éppen csúcson van az energiaáram az ugróhajtómű felé – elmélkedett Wilson. – Így lenne logikus.

– Rigney ragaszkodott ahhoz, hogy tartsuk a menetrendet – mondta Basquez Colomának.

– Várj, csak nem gondolod, hogy mi tettük oda ezt a bombát, ugye? – kérdezte Balla. Coloma, Wilson és Basquez hallgatott. – Ennek az egésznek semmi értelme – jelentette ki Balla nyomatékosan. – A Gyarmati Szövetségnek semmi érdeke nem fűződik ahhoz, hogy a saját hajóját felrobbantsa.

– Annak sincs semmi értelme, hogy a Gyarmati Szövetség hamis földi diplomatákat küldjön erre a hajóra – mutatott rá Wilson. – Mégis itt vannak.

– Mi? Mi van?! – ütközött meg Basquez. – Azok a diplomaták nem is a Földről jöttek? Mi a fene!

– Később, Marcos – csitította Coloma. A főgépész elhallgatott, és az események legutolsó fordulatát próbálta megemészteni. Coloma Wilsonhoz fordult. – Várom az ötleteit, hadnagy.

– Ebben a pillanatban nem látok semmilyen értelmes magyarázatot. Szerintem egyikünknek sincs értelmes magyarázata. Ezért azt javaslom, próbáljunk meg más módszerekkel válaszokhoz jutni.

Coloma ezen tűnődött egy darabig. Végül megszólalt.

– Azt hiszem, már tudom is, hogy mit csinálhatnánk.

* * *

– Minden készen áll – mondta Coloma Wilsonnak a kommunikátorán keresztül. A nő szavai egyenesen Wilson AgyGépébe érkeztek, ezért csak őhallhatta. Wilson a siklóhangár padlóján állt éppen a hamis földlakókkal, amikor a vezérlőterem felé pillantott, és alig észrevehetően biccentett a kapitánya felé. Aztán a földlakókkal kezdett el foglalkozni.

– Már láttuk ám a siklóhangárt, Harry – mondta Tiege Wilsonnak. – Sőt, ha utánaszámolok, akkor kétszer is.

– Ígérem, Marlon, most egy egészen új oldaláról fogom bemutatni nektek.

– Ez izgalmasan hangzik – felelte mosolyogva Tiege.

– Csak várd ki a végét. De előtte lenne egy gyors kérdésem.

– Mondjad.

– Gondolom, mostanra már leesett, hogy jólesik hergelnem téged a Cubs töketlenségével.

– Szerintem ki is zárnának a Cardinals drukkerei közül, ha nem ezt tennéd.

– Igen, szerintem is. Azon töprengek viszont, hogy mihez kezdenél, ha egyszer végre a szeretett Cubsod megnyerné a Világkupát.

– Már a szívrohamom előtt vagy után? Jó eséllyel megcsókolnám az összes nőt, aki szembejön az utcán. És szerintem pár pasast is.

– A Cubs két éve megnyerte a világkupát, Marlon.

– Micsoda??

– A döntőben négy meccs alatt lemosták a Yankeest. A bajnokság utolsó összecsapásán a Cubs dobója egy tökéletes meccset dobott végig. Az alapszakaszban százegy mérkőzést nyertek. A Cubs bajnokcsapat, Marlon. Gondoltam, nem árt, ha képben vagy.

Coloma figyelte Marlon Tiege arcát, és megállapította, a férfi fiziognómiájába nehezen fér bele, hogy egyszerre két érzelem jelenjen meg rajta: az abszolút öröm a Cubsról szóló hírek hallatán, és a mélységes szégyen, amiért hazugságon kapták. A kapitány élvezettel figyelte a férfi arcának játékát, ahogy tusakodik benne a két érzelem.

– Honnan jöttél, Marlon? – kérdezte tompán Wilson.

– Chicagóból – szedte össze magát Tiege.

– De a közelmúltat biztos nem ott töltötted.

– Ugyan, Harry, ne csináld már. Ez őrültség.

Wilson nem is válaszolt, hanem az egyik nő, Kelle Laflin felé fordult.

– Tavaly egy hurrikán találta telibe Charlestont – mondta neki, és figyelte, ahogy a nő elfehéredik. – Biztosan emlékszik rá.

A nő némán bólintott.

– Remek. Meg tudná mondani, hogy milyen nevet kapott ez a hurrikán?

Coloma észrevette, hogy Laflin arca már ég a szégyentől.

Wilson visszafordult Tiege-hez.

– Figyelj, Marlon. A helyzet a következő. – A hadnagy a vezérlőre mutatott. Tiege követte a pillantását, és észrevette Coloma kapitányt, ahogy az egyik konzolnál ül. – Amikor jelzek a kapitánynak, ő elkezdi kiszivattyúzni a levegőt a hangárból. Körülbelül egy perc alatt végez is. Miattam nem kell aggódni, én a GYV katonája vagyok, ha kell, akár tíz percig is vissza tudom tartani a lélegzetem, ráadásul a harci szkafanderem itt van a ruhám alatt. Szóval én rendben leszek. De te és a barátaid, nos, elég fájdalmasan fogtok meghalni, ahogy összeomlik a tüdőtök, és vért hánytok a vákuumba.

– Nem tehetitek meg. Mi diplomáciai küldöttség vagyunk.

– Talán igen, de ki küldött benneteket? Mert ti nem a Földről jöttök, Marlon.

– Ebben te biztos vagy? Mert ha tévedsz, képzeld csak el, hogyan fog a Föld reagálni, ha megtudja, hogy megöltél bennünket.

– Nos, igen – felelte Wilson, és előhorgászott egy apró plasztiktokot, amelyben ott lapult a tűfejnyi bomba egy vattagombócba tekerve. – De te amúgy is meghaltál volna, ha ez a bomba felrobban, és mi veled pusztultunk volna. Így legalább mi megmaradunk. Utolsó figyelmeztetés, Marlon.

– Harry, én nem tudom... – kezdett bele, de Wilson felemelte a kezét.

– Legyen, ahogy te akarod – mondta, és bólintott Coloma felé. A kapitány elkezdte visszaszívna a hangár levegőjét. A hangár megtelt a szelepek szortyogó-zörgő zajával.

– Várj! – kiáltotta Tiege. Wilson az előre megbeszélt módon intett Colomának, és az AgyGépével is küldött neki egy üzenetet. Coloma megszakította a szivattyúzást, és várt.

Marlon Tiege izzadva állt egy hosszú pillanatig. Aztán savanyú mosoly ült ki az arcára.

– Chicagói vagyok, de az utóbbi időmet az Erie-n töltöttem. El fogok neked mindent mondani, amit erről a küldetésről tudok, erre a szavamat adom – mondta Wilsonnak –, de előbb válaszolnod kell egy kérdésemre, Harry.

– És mi lenne az? – kérdezte Wilson.

– Ugye, nem csak szívattál engem a Cubsszal kapcsolatban? * * *

– Szóval magyarázatokat szeretne – mondta a Főnix Állomáson Rigney ezredes az íróasztala mögül Colomának. Az asztala előtt ott ült még Liz Egan ezredes is, és a kapitányt figyelte.

– Sokkal inkább szeretném kihajítani a légzsilipen – felelte Coloma, aztán Eganra pillantott. – Magával együtt – Visszanézett Rigneyre. – De ebben a pillanatban egy magyarázat is megteszi.

Rigney finoman elmosolyodott.

– Nyilván emlékszik a Danavar-rendszerre – kezdett bele. – A Véderő Polk nevű fregattja elpusztult, az utche hajónak csapdát állítottak, a maga hajóját pedig javíthatatlanra zúzták.

– Ez így van.

– És tud arról a minapi incidensről a Bulával – folytatta Egan. – Az egyik világukon egy engedély nélküli telep működött, amelyet lerohantak, és kiderült, hogy három módosított, fedésben dolgozó GYV-katona is volt a telepesek között. Amikor megpróbáltuk eltakarítani a telep maradványait, bula hajók kerítették be a miénket, nekünk pedig váltságdíjat kellett fizetni a hajóért és a legénységért is.

– Hallottam valamit Abumwe nagykövet embereitől – mondta Coloma.

– Hát persze hogy hallott – felelte Rigney. – A mi problémánk az, hogy akárki is állított csapdát a Polknak és maguknak a Danavar-rendszerben, tőlünk tudott a Polk útjáról. Ugyanez a helyzet a feketeteleppel a bula bolygón.

– A Véderőtől szivárgott volna ki az információ?

– Vagy a külügytől – felelte Egan. – Esetleg mindkettőtől.

– Egy kém van a szervezetükben – állapította meg Coloma.

– Valószínű, hogy nem is egy – pontosította Egan. – Mindkét küldetés túlságosan összetett volt ahhoz, hogy egyetlen személy átlássa az egészet.

– Valahogy szűkítenünk kellett a lehetséges szivárogtatók körét, és meg kellett tudnunk, hogy mennyit tudnak. Ezért aztán bedobtunk egy csalit a vízbe – magyarázta Rigney. – Volt egy leselejtezett űrhajónk, és a maga danavari manővere után volt egy űrhajónyi legénységünk hajó nélkül. Remek lehetőségnek látszott arra, hogy mi is kivessük a hálónkat, és meglássuk, mi akad fenn rajta.

– Ami fennakadt rajta, az egy rohadt kis bomba volt, amely elpusztította volna a hajómat a legénységemmel és a maga hamis földi delegációjával együtt.

– Na, igen – értett egyet Egan. – De lám, mennyi mindent kiderítettünk. Megtudtuk, hogy akárki is próbálkozott a szabotázzsal, hozzáfér a Gyarmati Véderő legtitkosabb fejlesztéseihez. Képes arra, hogy megcsapolja a Gyarmati Véderő kommunikációs csatornáit. Kiderítettük, hogy hozzáfér a hajógyárakhoz és a katonai üzemekhez. Egész csomó lap került a kezünkbe, melyeknek segítségével leszűkíthetjük azoknak a személyeknek a körét, akik elárulnak bennünket, és megakadályozhatjuk, hogy a jövőben ez megismétlődhessen. Elejét vehetjük a további haláleseteknek.

– Szép beszéd – állapította meg Coloma. – Csak valahogy átsiklik afölött, hogy a maguk csapata velem és a legénységemmel együtt belehalt volna.

– Ez olyan kockázat volt, amelyet vállalnunk kellett – védekezett Rigney. – Magának nem mondhattuk el, mert nem tudtuk, hol van a szivárogtató. Még a saját embereinknek sem mondhattuk el. Mindannyian kiszolgált katonák, akik néhanapján elvégeznek nekünk feladatokat, ha nagyon gyanús lenne egy zöldbőrűt küldeni. Mindannyian tudják, hogy az esetleges halál benne van a pakliban.

– Mi nem tudtuk.

– Ki kellett derítenünk, hogy van-e valaki, aki megpróbálja meghiúsítani ezt a küldetést. Most már tudjuk, hogy igen, és minden eddiginél többet tudunk arról is, hogy hogyan dolgoznak ezek az emberek. Nem fogunk elnézést kérni azért, amit tettünk. Csak azt tudom mondani: nagyon sajnáljuk, hogy szükség volt erre. És nagyon örülünk, hogy végül nem haltak meg.

Coloma ezen rágódott egy darabig.

– Mi lesz most? – kérdezte végül.

– Ezt hogy érti? – kérdezett vissza Egan.

– Nincs hajóm – felelte a kapitány. – Nincs hajóm, és a legénységemmel együtt várólistán vagyunk. – Egan felé intett. – Nem tudom, hogy a vizsgálóbizottság hogyan határozott az ügyemben. – Visszanézett Rigneyre. – Maga azt mondta, ha sikeresen teljesítem ezt a küldetést, magam választhatom meg a következő hajómat. Nem tudom, hogy ez a küldetés sikeresnek tekinthető-e, és ha igen, akkor az ön ígérete is csak annyira volt igaz, mint minden más, amit akkor mondott.

Rigney és Egan egymásra néztek, és a nő bólintott.

– A mi nézőpontunkból a küldetést sikeresnek tekintjük, Coloma kapitány – mondta végül Rigney.

– A vizsgálóbizottság megállapítása szerint az ön tevékenysége ékes példája volt a legjobb parancsnoki és diplomáciai hagyományoknak – tette hozzá Egan. – Ennek megfelelően kitüntettük, a kitüntetést pedig iktattuk a személyi aktájába. Gratulálok.

– Köszönöm – mondta Coloma, némiképp megdöbbenve.

– Ami pedig a hajóját illeti – vette vissza a szót Rigney –, nekem úgy tűnik, hogy éppen rendelkezik eggyel. Nem egy mai darab, elismerem, és szolgálni rajta bizony kihívásokkal jár. Másfelől viszont egy nehézségekkel teli megbízatás is több, mint egy semmilyen.

– A legénysége mostanra már kiismerte a hajót – vette át a szót Egan. – Nekünk pedig szükségünk van még egy diplomatahajóra. Abumwe nagykövetre és a stábjára számos küldetés vár ebben a pillanatban is, és jelenleg nem tudnak eljutni a megbízatások helyszínére. Szóval ha szeretné a hajót, a magáé. Ha nem szeretné a hajót, akkor is a magáé. Használja egészséggel.

– Köszönöm – mondta újfent Coloma, még jobban ledöbbenve.

– Igazán nincs mit – nyugtázta Egan. – Leléphet, kapitány.

– Parancs, értettem.

– Még egy dolog, Coloma kapitány – szól utána Rigney.

– Igen, uram?

– Adjon neki egy rendes nevet. – Az ezredes visszafordult Egan felé, és beszélgetni kezdtek. Coloma kiment az ajtón.

Balla és Wilson Rigney irodája előtt várta.

– Na? – kérdezte Balla.

– Kaptam egy kitüntetést – mondta Coloma. – És adtak egy hajót. A legénység együtt marad. Abumwe stábját pedig visszarendelik hozzánk.

– Melyik hajót kaptuk meg? – kérdezte Wilson.

– Azt, amelyiken vagyunk.

– Azt az ócskavasrakást?

– Vigyázzon a szájára, hadnagy! Most már az én hajóm. És neve is van. Úgy hívják: Clarke.

HATODIK EPIZÓD
Fedett kapcsolat

– Térjünk vissza a humánok ügyére, tábornok – mondta Unli Hado.

Hafte Sorvalh, aki a pódiumon Tarsem Gau, a Konklávé vezetője mögött ült, olyan halkan sóhajtott, amilyen halkan csak tudott. Amikor a Konklávét megalapították, és létrehozták a nagygyűlést, amelyben a több mint négyszáz fajt tömörítő Konklávé minden képviselője részt vehet, hogy az újonnan alakult politikai egység törvényeit és szokásait meghozzák, Gau tábornok megígérte, hogy minden Sur, azaz minden negyven szabványnap első napján a vezetők a gyűlés elé állnak, és felelnek a képviselők kérdéseire. Így nyugtatta meg a Konklávé tagjait, hogy a vezetőség mindig elszámoltatható lesz.

Hafte Sorvalh mint bizalmas tanácsadója erre azt mondta neki, szerinte színjáték az egész, és csak arra jó, hogy a gyűlés ambiciózus, törtető tagjai mutogassák magukat, minden más tekintetben merői dőpocsékolás az egész. Gau tábornok megköszönte az őszinteségét ebben is, mint mindenben, aztán kivitelezte a tervét.

Sorvalh idővel arra a meggyőződésre jutott, hogy ezeken a kérdezz-felelek megbeszéléseken a tábornok csak azért ülteti mindig maga mögé, hogy ne kelljen látnia az „én megmondtam” kifejezést az arcán. Most is éppen fintorgott, miközben az Elpriről származó Hado megint az emberi fajjal fárasztotta Gaut.

– „Térjünk vissza”, Hado képviselő? – mondta Gau. – Úgy tűnik, ezeken az üléseken maga másról sem beszél. – Erre a képviselők zöme derültségének adott különféle hangokat, de Sorvalh kiszúrt olyan arcokat is, amelyeken nyoma sem látszott a vidámságnak. Hado csak nyűg, és kisebbségi nézetet vall, de attól még ez a nézet nem elhanyagolható.

A padja mellett állva Hado olyan arcot vágott, amelyikről Sorvalh tudta, hogy nemtetszést fejez ki.

– Ugrat, tábornok?

– Nem ugratom, Hado képviselő – felelte Gau. – Csak nagyon is tisztában vagyok azzal, milyen aggodalmakkal viseltetik a faj iránt.

– Ha nagyon is tisztában van vele, akkor talán elárulhatná nekem, elárulhatná a gyűlésnek, milyen tervei vannak a kordában tartásukra.

– Kikre gondol pontosan? – kérdezett vissza Gau. – Nyilván ön is tudja, képviselő, hogy az emberi faj két táborra szakadt: a Gyarmati Szövetségre és a Földre. A Föld nem jelent ránk semminemű fenyegetést. Nincs hajóflottája, nem tud máshogy az űrbe jutni, csak a Gyarmati Szövetség révén, amelytől most elidegenedett. A Gyarmati Szövetség pedig a Földről szerezte a katonáit és a telepeseit. Ez az utánpótlási csatorna most bezárult. A Gyarmati Szövetség tisztában van azzal, hogy ha mostantól katonát és telepest veszít, nem fogja tudni pótolni. Emiatt mindkettővel óvatosan, takarékosan bánik. Sőt, azt hallottam, hogy a Gyarmati Szövetség már diplomáciai megoldásokkal próbálkozik! – Ez ismét derültséget váltott ki. – Ha pedig a humánok odáig jutottak, hogy megpróbálnak kijönni más fajokkal, kedves képviselőtársam, az bizony az óvatosságukat jelzi.

– Azt hiszi, tábornok, hogy azért, mert diplomáciával handabandáznak, már nem is jelentenek fenyegetést? – mondta Hado.

– Szó sincs róla. Azt hiszem, azért próbálkoznak diplomáciával, mert fenyegetéssel nem érnek el semmit.

– Nem látom a kettő közti különbséget, tábornok.

– Tisztában vagyok vele, Hado képviselő. Ennek ellenére van különbség. Ráadásul a Gyarmati Szövetség figyelmének nagy részét jelenleg a Föld köti le. Mivel megkérdezte, mit tervezek a humánok kordában tartására, felhívom a figyelmét arra, amit tudnia kéne, nevezetesen azt, hogy amióta a Konklávé flottája John Perry őrnaggyal megjelent a Föld felett, aktív diplomáciai jelenlétet tartunk fent a bolygón. Öt ország fővárosában vannak küldötteink, tudtára adtuk a kormányoknak és a Föld népének, hogy amennyiben nem óhajtanak kibékülni a Gyarmati Szövetséggel, a Föld bármikor csatlakozhat a Konklávéhoz.

Erre az egész terem felbolydult, és nem ok nélkül. A Gyarmati Szövetség Roanoke gyarmat felett megsemmisítette a Konklávé flottáját, amely flottába az unió minden faja delegált egy hajót. Nem volt olyan faj a Konklávéban, amelyiknek ne okozott volna veszteséget az emberi faj, vagy amely ne lett volna tudatában annak, hogy a Konklávé milyen veszedelmesen közel jutott a felbomláshoz a fiaskó után.

Hado képviselő különösen felháborodott.

– Beengedné a Konklávéba azt a fajt, amelyik megpróbálta elpusztítani?

Gau nem felelt a kérdésre, hanem a többi képviselő felé fordult.

– Plora képviselő, kérem, álljon fel.

Plora képviselő feltápászkodott az owspákra jelemző, pókszerű lábaira.

– Ha emlékezetem nem csal, Hado képviselő – mondta Gau –, az elpri és az owspa nép jelentős mennyiségű vért és pénzt pocsékolt el arra, hogy kiradírozza egymást az űrből és a történelemből. Hány millióan haltak meg a kölcsönös gyűlölködésben? És mégis mindketten itt vannak ebben a tiszteletre méltó gyűlésben, békében, mivel a világaik között immár béke honol.

– Mi egymást támadtuk, nem a Konklávét – mutatott rá Hado.

– Az elv ugyanaz – mondta Gau, és a hangja arra utalt, el se hiszi, hogy Hado ezzel védekezik. – Mellesleg a Gyarmati Szövetség támadta meg a Konklávét, nem a Föld. Ha a Földet vagy a rajta lakó embereket hibáztatjuk a Gyarmati Szövetség tetteiért, akkor még mindig nem fogtuk fel, hogy a Földet a Gyarmati Szövetség gyakorlatilag kizsákmányolta. Ami pedig a maga eredeti kérdését illeti, képviselő, minél tovább hátráltatjuk diplomáciával, hogy a Föld szövetségre lépjen a Gyarmati Szövetséggel, sőt, hogy csatlakozzon a Gyarmati Szövetséghez, annál később fogják a humánok a mi határainkat háborgatni. Vagy nem ezt akarta?

Sorvalh látta, hogy Hado fészkelődik. Persze hogy nem ezt akarta, egyáltalán nem. Azt akarta, hogy a Konklávé törölje ki az emberi fajt minden zugból, ahová csak bemerészkedett. De úgy tűnt, Gau sarokba szorította. És Sorvalh gyanította, hogy Gau ezért is találta ki ezeket a röhejes kérdezz-felelek üléseket. Nagyon értett ahhoz, hogy az ellenségeit sarokba szorítsa.

– És a hajók eltűnése? – kérdezte egy másik hang, mire mindenki, beleértve Sorvalht is, Plora képviselőfelé fordult, aki az előbb állva maradt. A hirtelen figyelemtől Plora összerezzent, de nem ült le. – A jelentések szerint több mint egy tucat hajó eltűnt olyan rendszerekből, ahol a Konklávé területe a humánokéval határos. Ez talán nem az emberek műve?

– És ha az, miért nem reagáltunk rá? – kérdezett rá Hado a szája sarkából.

Gau tábornok ekkor hátranézett Sorvalhra, aki erőt vett magán, és nem öltötte fel az „én megmondtam” arckifejezést.

– Való igaz, hogy több hajót is elveszítettünk az elmúlt pár Surban – ismerte el Gau tábornok. – Többnyire kereskedőhajókat. Azonban olyan rendszerekben, ahol nem ismeretlen a kalózkodás. Mielőtt arra a következtetésre jutunk, hogy ez is az emberek műve, körül kéne járni a sokkal valószínűbb magyarázatot, mely szerint fosztogatókról van szó, akik állítólag a Konklávé tagjai.

– Honnét tudhatjuk biztosan? – erősködött Hado. – Kiemelt fontosságú kérdésként kezeli, tábornok? Vagy másodszor is alábecsüli a humánokat?

Csend borult a teremre. Gau annak idején felelősséget vállalt a roanoke-i kudarcért, és soha nem is próbálta másra áthárítani. De csak egy bolond bolygatta volna a témát, és a jelek szerint Hado bolond volt.

– Mindig is kiemelt kérdésként kezeltem, hogy kormányunk megtalálja elvesztett polgárait – felelte Gau. – Megtaláljuk őket, és megtaláljuk azt is, aki az eltűnésükért felelős... akárki legyen is az. Viszont nem használjuk az eltűnéseket arra, Hado képviselő, hogy háborúba bonyolódjunk egy olyan néppel, amelyik már megmutatta, hogy sarokba szorítva, harcra kényszerítve mindent megtesz azért, hogy elpusztítson bennünket. Azt kérdezte, alábecsülöm-e a humánokat. Megnyugtathatom, hogy nem. Ezért is nem értem, képviselő, hogy maga miért teszi.

* * *

Sorvalh később meglátogatta Gau tábornokot a privát irodájában. Zsúfolt iroda volt, még annak is, aki nem lalan, amely eleve magas faj, márpedig Hafte Sorvalh a fajához képest is magasnak számított.

– Jól van – mondta Gau az íróasztala mögött, ahogy Sorvalh benyitott –, mondja ki.

– Micsodát?

– Ahányszor bejön az ajtón görnyedten, kiegyenesedik és körülnéz. Minden alkalommal olyan az arca, mintha valami savanyúba harapott volna. Mondja csak ki: az irodám zsúfolt.

– Én úgy fogalmaznám – mondta Sorvalh –, hogy otthonos.

Gau a maga módján felnevetett.

– Hát persze.

– Azonban mások megjegyezték, hogy a pozíciójához képest kicsi – tette hozzá Sorvalh.

– Természetesen van egy nagyobb irodám is a hivatalos találkozókra, hogy jó benyomást tegyek másokra. Tudatában vagyok az imponáló terek hatalmának. De az életem nagy részét hajókon töltöttem, még azután is, hogy elkezdtem szervezni a Konklávét. A kis tereket is meg lehet szokni. Itt kényelmesebb. És senki nem mondhatja, hogy többet engedek meg magamnak, mint a többi faj képviselőinek.

– Értem.

– Jó. – Gau egy székre mutatott, amelyet direkt Sorvalhnak hozathatott, mert passzolt a fiziológiájához. – Kérem, foglaljon helyet.

Sorvalh leült, és várt. Gau megpróbálta kivárni, hogy a másik szólaljon meg először, de egy lalant várakozásban felülmúlni kevés sikerrel kecsegtető vállalkozás.

– Jól van, mondja a másik dolgot, amiért jött.

– Unli Hado – bökte ki Sorvalh.

– Tényleg ambiciózus törtető, pont, ahogy arra figyelmeztetett – ismerte el Gau.

– Nem fogja abbahagyni. És vannak szövetségesei is.

– Alig néhány.

– Egyre többen vannak – mondta Sorvalh. – Azért ültetett be ezekre az ülésekre, hogy számoljak. Hát én számolok. Minden ülésen többen vannak azok, akik vagy az ő pályáján vannak, vagy feléje sodródnak. Nem kell aggódnia miatta a következő ülésen, és talán még jó néhány azt követőn sem. De ha ez így megy tovább, egy egész frakcióval lesz dolga, akik a humánok kiirtásáért agitálnak. Az egész faj kiirtásáért.

– A Konklávé alapításának egyik oka éppen az, hogy eltüntessük azt az elképzelést, mely szerint egész népeket ki lehet vagy ki kéne irtani – mondta Gau.

– Én tisztában vagyok vele. A népem ezért fogadott hűséget magának és a Konklávénak. Azt is tudom, hogy az ideákat nehéz a gyakorlatba átültetni, pláne akkor, ha újak. És még azt is tudom, hogy alig akad faj a Konklávéban, amely ne találná az embereket... nos... talán a bosszantó a legudvariasabb szó rá.

– Azok is.

– Komolyan úgy gondolja, hogy nehéz lenne őket kiirtani?

Gau szokatlan képet vágott.

– Furcsa és meglepő kérdés éppen öntől.

– Én személy szerint nem kívánom a halálukat – mondta Sorvalh. – Legalábbis tevékenyen. A lalan kormány sem támogatja. De maga célzott rá Hadónak, hogy félelmetes ellenfelek. Kíváncsi vagyok, komolyan gondolja-e.

– Hogy a humánok képesek-e ellenállni nekünk hajók és katonák tekintetében? Dehogy. A roanoke-i vereségben négyszáz hajónk semmisült meg, de az sem csappantotta meg lényegesen az erőinket. Egy-egy hajó volt abból a több tucatból vagy több százból, amellyel a tagok egyenként rendelkeznek.

– Szóval nem hiszi.

– Nem ezt mondtam – pontosított Gau. – Azt mondtam, hogy nem tudnak ellenállni hajók tekintetében. De ha a humánok háborúba bocsátkoznak velünk, nem hajó áll majd hajóval szemben. Hány hajójuk szállt szembe velünk Roanoke-nál? Egy sem. És mi mégis vereséget szenvedtünk. Hatalmas csapást mértek ránk. A Konklávé kis híján összeomlott, Hafte, és nem azért, mert a haderőnk ingott meg, hanem mert a pszichológiai erőnk ingott meg. Az emberek nem a hajóinkra céloztak, hanem az egységünkre. Majdnem szétziláltak bennünket.

– És maga szerint újra képesek lennének rá? – kérdezte Sorvalh.

– Ha nyomás alá helyezzük őket? Miért ne? A Konklávé nemzeteinek összeugrasztása nekik optimális eredmény. Lefoglalna bennünket, ők meg visszanyerhetnék az erejüket és a pozíciójukat. Az igazi kérdés nem az, hogy a humánok, pontosabban a Gyarmati Szövetség képes-e megtámadni és elpusztítani a Konklávét. Az igazi kérdés az, hogy a roanoke-i eset óta miért nem próbálták.

– Lefoglalta őket a Földdel való alkudozás, ahogy maga mondta – vélte Sorvalh.

– Reménykedjünk, hogy sokáig eltart még.

– Vagy talán máris háborút indítottak a Konklávé ellen.

– Az eltűnt hajókra gondol – értette el Gau.

– Azokra. Akármennyire fárasztó alak is Hado képviselő, nem lehet csak legyinteni arra, hogy ennyi hajó eltűnt az emberek közelében.

– Nem is legyintek rá – felelte Gau. – A flotta őrnagya információ után kutat a helyszíneken és a környező világokon. Egyelőre nem talált semmit.

– Hajók ritkán tűnnek el szőröstül-bőröstül. Ha nincs nyom, már az is elárul valamit.

– Csak azt nem, hogy ki a felelős – mondta Gau, majd a kezét felemelve vágott elé Sorvalh válaszának. – Ez nem azt jelenti, hogy nincs hírszerzési hálózatunk a Gyarmati Szövetségen belül, amely ne dolgozna szakadatlanul azon, hogy kapcsolatot találjon az emberek és az eltűnések között. Mert van. De ha találunk is ilyen kapcsolatot, diszkréten intézzük, nem olyan fanfárral, mint amilyet Hado és a barátai szeretnének.

– A finomság iránti vágya frusztrálja majd őket – jegyezte meg Sorvalh.

– Engem nem zavar a frusztráltságuk. Csekély ár a Konklávé épségének megőrzéséért. Mindazonáltal nem az eltűnt hajók miatt hívattam ide, Hafte.

– Állok szolgálatára, tábornok.

Gau felvett egy lapot az asztalról, és átadta.

Sorvalh kérdő pillantással vette át.

– Papírmásolat? – A megbízásokat általában elektronikusan kapta.

– Nem másolat. Ez a lap az egyetlen hely a Konklávén belül, ahol ez az információ megtalálható.

– Mi ez?

– Az új emberi gyarmatok listája – felelte Gau.

Sorvalh őszinte döbbenettel nézett rá. A Konklávé ugyanis minden kívülálló fajnak megtiltotta új bolygók gyarmatosítását. Ha mégis megpróbálják, az új gyarmatokat kiköltöztetik, vagy ha a telepesek nem hajlandók elmenni, megsemmisítik. – Nem lehetnek ennyire hülyék.

– Nem is azok – mondta Gau. – Legalábbis a Gyarmati Szövetség hivatalosan nem az. – A lapra mutatott. – Az emberek ezeket feketegyarmatoknak nevezik. A Gyarmati Szövetség nem szentesíti vagy támogatja őket. Az efféle gyarmatok zöme egy éven belül kihal.

– Vagyis ezért nem érdemes felelősségre vonni a Gyarmati Szövetséget – mondta Sorvalh.

– Nem. Csakhogy. Azt a pletykát hallottuk, hogy a bulák feketegyarmatot találtak az egyik világukon, és hogy pár telepes a Gyarmati Véderő tagja volt. A Gyarmati Szövetség megpróbálta elszállítani a telepeseket, így fedezték fel őket a bulák. A Gyarmati Szövetségnek tetemes váltságdíjat kellett fizetnie a polgáraiért és a bulák hallgatásáért.

– Vagyis ezek a feketegyarmatok nem is annyira feketék. Ezzel visszaérkeztünk ahhoz a kérdéshez, hogy tényleg ennyire hülyék-e.

– Jó kérdés, de engem csak érintőlegesen érdekel.

Sorvalh meglengette a lapot.

– Attól fél, hogy Hado és a társai tudomást szereznek róla.

– Pontosan. – Gau megint a lapra mutatott. – Ez az egyetlen leírt lista, nehogy kitudódjon. De nem vagyok hülye, és nem hiszem, hogy a hírszerzőink csak nekem jelentenek. Hado és a társai meg fogják tudni. Ha pedig megtudják, és ezeken a telepeken tényleg vannak katonák a Gyarmati Véderőtől, akkor nem lesz más választásunk, mint kitelepíteni az adott kolóniát. És ha nem hajlandóak elmenni, akkor elpusztítani.

– És ha elpusztítjuk, máris hadban állunk a Gyarmati Szövetséggel – szőtte tovább Sorvalh.

– Legalábbis nagyon közel leszünk hozzá. Az emberek tudják, hogy rossz helyzetben vannak, Hafte, és még a legjobb napon is veszedelmes állatok. Ha most bökdössük őket, az minden érintett számára rosszul fog elsülni. Titokban akarom ezt megoldani, mielőtt közérdekű probléma lenne belőle.

Sorvalh mosolygott.

– Gondolom, itt jövök én a képbe.

– Kiskaput találtam a Gyarmati Szövetséghez, hogy létrejöhessen egy fedett kapcsolatfelvétel.

– Mégis hogyan?

– Tőlem a washingtoni követünkig. Tőle John Perryig. John Perrytől egy barátjáig a GYV különleges erőinél, és így tovább fel a parancsláncban és vissza.

Sorvalh egyetértőn jelzett.

– És az én feladatom a fedett kapcsolatfelvétel.

– Igen. Ebben az esetben egy magánál alacsonyabb rangú személlyel. Ezért az elnézését kérem, de a humánok ideges népség. – Sorvalh gesztusa megértést jelzett. – Abel Rigney ezredesnek hívják. Nem különösebben magas rangú, de nagyon jó pozícióban van ahhoz, hogy segítsen nekünk.

– Azt akarja, hogy mutassam meg neki a listát, és tudassam vele, hogy tudunk a GYV-katonákról? – kérdezte Sorvalh.

– Azt akarom, hogy ijesszen rá. A maga egyedi módján.

– Nahát, tábornok – mondta színlelt döbbenettel Sorvalh –, sejtelmem sincs, mire gondol.

Gau tábornok elmosolyodott.

* * *

– Magas fickó volt, az biztos – nézegette a szobrot a Lincoln-emlékműben Sorvalh.

– Emberhez képest igen – felelte Rigney ezredes. – A maga korában pedig még magasabbnak számított. Abraham Lincoln jóval azelőtt lett az Egyesült Államok elnöke, hogy az emberiség kijutott az űrbe. Akkoriban kevesen ettek tápláló ételt, az emberek alacsonyabbak voltak. Biztosan kilógott a sorból. A maga népében, Sorvalh tanácsnok, így is csenevész lenne.

– Ó. Nos, a legtöbb ismert intelligens fajhoz képest magasak vagyunk. De biztos vannak akkora emberek, mint mi.

– A kosárlabdásaink nagyon magasak. A legmagasabb lehet akkora, mint önöknél a legalacsonyabb személy.

– Érdekes – mondta Sorvalh, és tovább nézte Lincolnt.

Rigney hagyta egy percig tűnődni.

– Van olyan hely, ahová szeretne elmenni, tanácsnok? – kérdezte aztán.

Sorvalh az ember felé fordult és rámosolygott.

– Elnézést, ezredes. Értem, hogy a kedvemre tesz azzal, hogy egy turistalátványosságnál találkozunk.

– Dehogyis. Sőt örülök. Mielőtt elhagytam a Földet, itt éltem. Ürügyet ad meglátogatni a régi helyeket.

– Csodás. Meglátogatta a családját és a barátait?

Rigney a fejét rázta.

– A feleségem még azelőtt elhunyt, hogy elhagytam a Földet, gyerekeink pedig nem voltak. A barátaim már mind nyolcvan-kilencven évesek lennének, ami emberi léptekkel öregnek számít, a nagy részük meghalt, az élők pedig nem nagyon örülnének, ha beállítanék ebben a testben, huszonhárom éves kölyökként.

– Értem a problémát.

Rigney Lincolnra mutatott.

– Ő viszont ugyanolyan, mint amikor elmentem.

– Remélem is! – értette el a viccet Sorvalh. – Sétálhatnánk közben, ezredes? Idefelé végigsétáltam a Mallon, és látta egy „churro” nevű dolgot. Azt hiszem, szeretném kipróbálni a humán ételeket.

– Á, a churro. Jó választás. Ezer örömmel, tanácsnok.

Lementek a Lincoln-emlékmű lépcsőjén, és elindultak a Mall felé, Sorvalh lassan lépdelt, hogy Rigneynek ne kelljen kocogóra fognia. Sorvalhnak feltűnt, hogy az emberek érdeklődve nézik; a Földön még mindig ritkaságnak számítottak az idegenek, de Washingtonban annyira már nem, hogy az emberek ne igyekezzenek közömbösnek mutatkozni. Ráadásul észrevette, hogy a mellette lépkedő zöld embert ugyanúgy megbámulják.

– Köszönöm, hogy találkozott velem – mondta a férfinak.

– Örömmel. Így legalább ellátogathattam a Földre. Egy GYV-katona számára ritka lehetőség.

– Kapóra jön, hogy a Föld semleges terep lett mindkettőnk kormánya szemében.

Rigney arca erre megrezzent.

– Nos, hivatalosan nem örülhetek ennek a fejleménynek.

– Abszolút megértem. Akkor térjünk a lényegre, ezredes. – Sorvalh ruhája redőibe nyúlt, és előhúzta a lapot.

Rigney elvette, és kíváncsian nézte.

– Sajnos nem tudom elolvasni.

– Ugyan már, ezredes. Nagyon jól tudom, hogy számítógép van a fejében, mint a Gyarmati Véderőminden katonájának. Van valami röhejes neve is. Mi az?

– AgyGép – válaszolt a férfi.

– Igen, az. Biztos vagyok nemcsak abban, hogy rögzítette a papír tartalmát, de abban is, hogy a számítógépe lefordította.

– Rendben – adta meg magát Rigney.

– Nem jutunk semmire, ha a legegyszerűbb dolgokban is ellenkezik velem, ezredes – rótta meg Sorvalh. – Nem szerveztük volna meg ezt a találkozót, ha nem lenne feltétlenül szükséges. Kérem, tegye meg nekem azt a szívességet, hogy nem feltételezi, hogy ez az első diplomáciai küldetésem.

– Bocsánatot kérek, tanácsnok – mondta Rigney, és átnyújtotta a dokumentumot. – Megszoktam, hogy nem árulok el mindent. Fogjuk a reflexre.

– Jól van. – Sorvalh elvette a papírt, és visszadugta a ruhájába. – Most, hogy már nyilván volt ideje átnézni a fordítást, mondja el, mi áll a papíron.

– Lakatlan bolygók listája.

– A jelző nem pontos, ezredes.

– Hivatalosan fogalmam sincs, miről beszél – mondta Rigney. – Nem hivatalosan nagyon szeretném tudni, hogyan készült.

– Sajnos ezt titokban kell tartanom. És nem csak azért, mert nekem sem mondták el. De most már nem kell úgy tennünk, mintha nem lenne tíz emberi gyarmat ott, ahol egyáltalán nem szabadna lennie.

– Azok nem engedélyezett gyarmatok – magyarázta Rigney. – Feketegyarmatok. Nem akadályozhatjuk meg, hogy az emberek lefizessenek kapitányokat, akik az engedélyünk nélkül elviszik és leteszik őket valami élhető bolygóra.

– Biztos vagyok abban, hogy megakadályozhatnák, de most nem ez a kérdés.

– A Konklávé a Gyarmati Szövetséget okolja a feketegyarmatok létezéséért? – kérdezte Rigney.

– Mi azt is megkérdőjelezzük, hogy ezek valóban feketegyarmatok, ezredes – közölte Sorvalh –, mivel a feketegyarmatokon általában nem keverednek a Gyarmati Véderő katonái a telepesek közé.

A férfi erre nem felelt. Sorvalh várt pár pillanatot, majd folytatta:

– Rigney ezredes, bizonyára tisztában van azzal, hogy ha fel akartuk volna égetni ezeket a telepeket, már megtettük volna.

– Ami azt illeti, nem vagyok. Ahogyan azt sem értem, miről beszélünk igazából.

– Igazából arról beszélünk, hogy Gau tábornok személyes üzenetét és ajánlatát hozom a Gyarmati Szövetségnek. Vagyis Gau tábornokét magányszemélyként, nem mint a Konklávé vezetője, a négyszáz fajt egyesítő szövetségé, amelynek hadereje úgy eltaposhatja magukat, akár egy bosszantó bogarat.

Rigney ezredes arcán bosszúság suhant át a Gyarmati Szövetség ilyetén értékelése hallatán.

– Hallgatom az üzenetet.

– Az üzenet egyszerűen ennyi: Gau tábornok tudja, hogy ezek a „fekete” gyarmatok nem feketék, és más körülmények között ezt úgy hoztuk volna a maguk tudomására, hogy a flotta megjelenik a küszöbükön, amit megtorlások követnek, hogy elvegyék a kedvüket a további gyarmatosítási kísérletektől.

– Tisztelettel, tanácsnok, amikor a flottájuk legutóbb megjelent a küszöbünkön, az a maguk számára végződött rosszul.

– Az az utolsó előtti alkalom volt – helyesbített Sorvalh. – Amikor utoljára a flottánk megjelent a küszöbükön, maguk elvesztették a Földet. Emellett pedig mindketten tudjuk, hogy a roanoke-i eset nem fog megismétlődni.

– Tehát a tábornok emlékeztetni óhajt bennünket, hogy normális esetben felperzselné ezeket a gyarmatokat – mondta Rigney.

– Azért szeretné emlékeztetni magukat, hogy hangsúlyozza, ez esetben nem áll érdekében.

– És miért nem? – kérdezett rá Rigney.

– Csak.

– Komolyan? Ez az indoka? „Csak”?

– Az indok nem fontos – mondta Sorvalh. – Legyen elég annyi, hogy a tábornok jelenleg nem akar háborút a gyarmatok miatt, és ha jól sejti, maguk sem. De vannak a Konklávéban olyanok, akik boldogan háborúznának miattuk. Ezt nem akarják sem önök, sem a tábornok, habár más-más okból. És noha egyelőre a Konklávé politikai kasztjából csak a tábornok és jómagam tudunk a lista létezéséről, bizonyára ismeri annyira a politikát, hogy tudja, a titkok nem maradnak sokáig titkok. Nemsokára a lista a Konklávé azon tagjainak a kezébe kerül, akik boldogan felégetnék a maguk telepeit és az egész Gyarmati Szövetséget. – Sorvalh továbbindult.

Rigney egy pillanat múlva követte.

– Azt mondja, nemsokára. Pontosítsa.

– Annyi idejük van, amíg Gau tábornoknak ismét a nagygyűlés elé áll. Addigra a nagygyűlés háborúra uszító tagjai biztosan tudomást szereznek pár feketegyarmat létezéséről, ahogy arról is, hogy GYV-katonák vannak rajtuk. Követelni fogják, hogy a Konklávé tegyen lépéseket, és a tábornoknak nem lesz választása. Ez harminc szabványnapon belül megtörténik. Ami a Gyarmati Szövetség naptára szerint harminchat nap.

– Szóval ez az üzenet – bólintott Rigney. – És mi az ajánlat?

– Az is egyszerű – felelte Sorvalh. – Tüntessék el a kolóniákat, és a Konklávé nem támad.

– Ezt könnyebb mondani, mint megtenni.

– Az nem a mi gondunk.

– Tegyük fel, hogy a Gyarmati Véderő katonái ott vannak a gyarmatokon. Nem lenne elég, ha őket visszahoznánk?

Sorvalh úgy nézett Rigneyre, mintha lassú felfogású gyerek lenne. A férfi értett annyit a pillantásból, hogy felemelje a kezét.

– Bocsánat. Nem gondoltam át, mielőtt kimondtam.

– Ezeknek a gyarmatoknak nem lenne szabad létezniük – hangsúlyozta Sorvalh. – Talán szemet hunyhattunk volna felettük, ha tényleg csak feketegyarmatok, legalábbis amíg nem nőnek meg túlságosan. De ezeken GYV-katonák vannak. Kizárt, hogy elkerüljék a Konklávé figyelmét. El kell tűnniük, mielőtt hivatalosan tudomást szerzünk róluk. Maga is tudja, hogy mivel járna ez mindkettőnk kormánya számára.

Rigney egy pillanatig hallgatott.

– Nincs több kamu, tanácsnok?

Sorvalh nem ismerte a „kamu” szó jelentését, de a kontextusból kitalálta.

– Nincs több kamu, ezredes.

– A gyarmatok zömét nem lesz nehéz evakuálni – vágott bele Rigney. – A feketetelepesek mindig a Gyarmati Szövetség elégedetlen állampolgárai közül kerülnek ki, akiknek vagy egészen halvány elképzelésük van csak a szabadságról, vagy egyszerűen nem szeretik az embereket, és kétszáznál többet nem képesek maguk körül elviselni. Hat kolónia már az éhhalál szélén áll amúgy is, szerintem örömmel szedik majd a sátorfájukat. A helyükben én is azt tenném.

– Csakhogy van egy másik gyarmat – mutatott rá Sorvalh.

– Igen, van egy másik gyarmat. Önök között vannak rasszisták? Akik azt hiszik, hogy felette állnak minden más intelligens egyednek?

– Néhány. Általában idiótának tekintik őket.

– Igen. Nos, ez a gyarmat szinte csak rasszistákból áll – magyarázta Rigney. – Nemcsak más fajokkal szemben azok, és belegondolni is borzongok, hogy mit gondolnak magukról, de azokkal az emberekkel szemben is, akik nem osztják a véleményüket.

– Kellemes emberek lehetnek – jegyezte meg Sorvalh.

– Seggfejek – mondta Rigney. – Csakhogy jól felfegyverzett, jól szervezett, jól ellátott seggfejek. Ez a gyarmat történetesen virágzik. Azért mentek el, mert nem akartak egy korcs Gyarmati Szövetség részei lenni, és gyűlölnek bennünket annyira, hogy a bukásunkkal együtt ők is bukjanak. Nem lesz egyszerű kitelepíteni őket.

– Ez tényleg gond a GYV-nek? – csodálkozott Sorvalh. – Nem akarok kellemetlenül őszinte lenni, de a GYV-t nem olyan intézménynek ismerjük, amelyik válogatna.

– Nem is válogat – ismerte el Rigney. – És ha arra kerül a sor, kitelepítjük őket erővel, mert az alternatíva túlságosan is komor. De amellett hogy jól felfegyverzett, jól szervezett, jól ellátott seggfejek, még jó kapcsolataik is vannak. A vezetőjük anyja a Gyarmati Szövetség kormányának magas rangú tagja. Elidegenedtek egymástól, az asszony szégyelli, hogy a fia egy rasszista seggfej, de attól még a fia.

– Értem – mondta Sorvalh.

– Mint mondtam, nem lesz egyszerű.

Odaértek a churrostandhoz. Az árus csodálkozva nézett fel Sorvalhra. Rigney rendelt kettejüknek, aztán amikor megkapták, sétáltak tovább.

– Ez mennyei! – mondta Sorvalh az első harapás után.

– Örülök, hogy ízlik.

– Rigney ezredes, maga azért aggódik, hogy ezeket a rasszista, kitelepíthetetlen, seggfej telepeseket csak vérontás árán lehetne kivonni – foglalta össze Sorvalh még egy harapás után.

– Igen. Megtesszük, ha a háborút akarjuk elkerülni, de szeretnénk egy másik lehetőséget is.

– Nos – mondta Sorvalh churróval a szájában –, ha már ezt kérem maguktól, igazságtalan lenne tőlem, ha nem ajánlanék rá megoldást is.

– Hallgatom.

– Amit most mondok, az sosem hangzott el.

– Mivel ez a beszélgetés sem történik meg, rendben – mondta Rigney.

– Előbb még kérek magától valamit.

– Mi lenne az?

– Hívjon meg még egy churróra.

* * *

– Még egy lépés, xig, és szétloccsantom a fejedet – mondta a közvetlen Sorvalh előtt álló telepes. Vadászpuskát szegezett a mellének.

Sorvalh megtorpant, és nyugodtan állt Megváltás gyarmat határában. Percek óta gyalogolt a telep felé, miután letette a siklóját a széles mező túlsó szélén, amelyen a kolónia is állt. Ruhája suhogott mozgás közben, a nyaklánca audio- és videoadást sugárzott vissza a hajóra. Lassan lépdelt, hogy a telepeseknek legyen idejük üdvözlőbrigádot összeszedni, de volt más oka is.

Öt állig felfegyverzett ember állt vele szemben. Még kettőt látott a tetőkön, akik nagy hatósugarú fegyvert szegeztek rá. Sorvalh feltételezte, hogy vannak még, akiket nem lát, de egyelőre nem zavartatta magát. Hamarosan úgyis észreveszi őket.

– Jó napot, uraim. – A bőrükre rótt jelekre mutatott. – Nagyon szépek. Szép szögletesek.

– Pofa be, xig – mondta a telepes. – Fogd be, fordulj meg, szállj vissza a siklódba, és húzz el, ahogy az egy okos bogárhoz illik.

– Hafte Sorvalh a nevem, nem „Xig”.

– Xig vagy, és leszarom, hogy mi a neved. Tűnj el innen.

– Maga aztán heves ember – mondta Sorvalh.

– Kapd be, xig.

– Csak kicsit sokat ismétli magát.

A telepes felemelte a fegyvert, és Sorvalh fejére szegezte.

– Elkotródsz innen most azonnal.

– Nem hiszem – felelte Sorvalh. – És ha maga vagy a kis bandája bármelyik tagja megpróbál lelőni, meghal, mielőtt meghúzná a ravaszt. Tudja, barátom, miközben a telepük felé sétáltam, a fent keringő hajóm megkereste és megjegyezte magának minden egyes élőlény hőjelét, amely nagyobb tíz kilónál. Bent vannak a hajó fegyvereinek adatbázisában, és tucatnyi részecskefegyver követ egyenként húsz-harminc célpontot. Ha bármelyikük megpróbál megölni, szörnyű halált hal, és mindenki más is a kolónián, ahogy az egyes sugarak végigmennek a listán. Maguk is, és az állataik is halottak lesznek egyetlen másodpercen belül. Én csupán mocskos leszek a rám fröccsenő belsőségektől, de túlélem. A siklóban van tiszta ruhám.

A telepes és a barátai bután meredtek Sorvalhra.

– Nos, akkor haladjunk – mondta Sorvalh. – Próbáljanak megölni, vagy hagyják, hogy csináljam, amiért jöttem. Szép napunk van, nem szeretném elpocsékolni.

– Mit akar? – kérdezte egy másik telepes.

– Beszélni akarok a vezetőjükkel. Azt hiszem, Jaco Smyrt a neve.

– Nem beszél magával – mondta az első telepes.

– És miért nem?

– Mert maga xig – mondta, mintha nyilvánvaló lenne.

– Ez sajnálatos. Ha ugyanis nem beszélek Mr. Smyrttel az önök időszámítása szerint tíz percen belül, az említett részecskesugarak kiiktatják a célpontokat, és önök meghalnak. De ha Mr. Smyrtnek ez megfelel, nekem mindegy. Talán jobb, ha az utolsó perceiket a családjukkal töltik, uraim.

– Nem hiszek magának – szólalt meg egy harmadik telepes.

– Érthető. – Sorvalh egy kis karámra mutatott. – Azokat az állatokat hogyan nevezik?

– Azok ott kecskék – felelte a harmadik telepes.

– És imádni valóak. Mennyit áldoznak fel?

– Egyet se – szólt közbe a második telepes.

Sorvalh elkeseredetten sóhajtott.

– Hogyan várják el, hogy demonstráljam a fegyvereket, ha egyetlen kecskét sem áldoznak fel?

– Akkor egyet – mondta az első telepes.

– Egyet feláldoznak? – kérdezte Sorvalh.

– Igen – mondta az első telepes, és a következő pillanatban az egyik állat szétrobbant. A többi kecske rémülten és vérpöttyöktől díszítve a karám legtávolabbi sarkába iramodott.

Négy perc huszonkét másodperc múlva Jaco Smyrt ott állt Sorvalh előtt.

– Örülök, hogy találkoztunk – mondta Sorvalh. – Látom, maga is a szögletes jeleket kedveli.

– Mit akarsz, xig?

– Már megint ez a „xig”. Nem tudom, mit jelent, de nem hangzik kedvesen.

– Mit akarsz? – kérdezte Smyrt összeszorított foggal.

– Nem az a fontos, hogy én mit akarok, hanem hogy maguk mit akarnak. El akarják hagyni ezt a bolygót.

– Mit mondtál? – hördült fel Smyrt.

– Azt hiszem, világos voltam, de hadd adjak némi kontextust. A Konklávét képviselem. Mint talán tudja, megtiltottuk a további gyarmatosítást az emberiségnek és minden más kívülálló fajnak. Maguk, legalábbis hozzávetőlegesen, emberek. Nem szabadna itt lenniük. Ezért megszerveztem, hogy az egész telepükkel együtt elmenjenek innen. Még ma.

– Egy nagy szart megyünk el. Nem tartozom felelősséggel a Gyarmati Szövetségnek, nem tartozom felelősséggel a Konklávénak, és kurvára nem tartozom felelősséggel neked, xig.

– Természetesen nem – mondta Sorvalh –, de azért hadd próbáljam meggyőzni. Ha elmennek, életben hagyom magukat. Ha nem mennek, mind meghalnak, és háború robban ki a Konklávé és a Gyarmati Szövetség között, amiből valószínűleg a Gyarmati Szövetség kerül ki vesztesen. Ez csak számít maguknak?

– Nem tudok jobb halált, mint a fajom és az életmódom mártírjaként meghalni – közölte Smyrt. – És ha a Gyarmati Szövetség velünk hal, boldogan fogadom majd felhígult népességét díszőrségnek a pokolban.

– Megindító – mondta Sorvalh. – Úgy tudom, maga a faj tisztaságában és ehhez hasonló dolgokban hisz.

– Csak egy faj van, az emberi faj. Meg kell őrizni, és meg kell tisztítani. De inkább haljon ki, mint hogy olyan természetellenes korcsként éljen tovább, mint amilyen ma.

– Bámulatos. El kell olvasnom a könyveiket.

– A mi szent könyveinket nem olvashatja egy xig – jelentette ki Smyrt.

– Szinte megható, mennyire elkötelezte magát faji ideáinak.

– Meg is halok értük.

– Meg bizony, ahogy mindenki más is. Mert az a helyzet, hogy ha nem hagyják el a kolóniát még ma, meghalnak. Hogy ezzel nincs baja, megértem. De miután meghaltak, felboncolok mindenkit ezen a tiszta kolónián, hogy megértsem az esszenciájukat. Aztán a Konklávé ultimátumot ad a Gyarmati Szövetségnek: vagy az emberi faj minden tiszta tagja meghal, vagy minden ember meghal. És hát... maga is tudja, mit gondolnak a korcsok, Mr. Smyrt. Nem tudják értékelni a tisztaság tökélyét.

– Ezt nem tehetik – nyögte Smyrt.

– Hogyne tehetnénk. A Konklávé mindenben felülmúlja a Gyarmati Szövetséget. A kérdés csak az, hogy megtesszük-e, vagy sem. És ez magától függ, Mr. Smyrt. Vagy most elmennek innen, vagy örökre a korcsoké lesz az emberi faj. Adok tíz percet, hogy átgondolják.

* * *

– Ez undorító taktika volt – jelentette ki Gau, amikor Sorvalh beszámolt a Megváltás telepeseivel való találkozásról.

– Mi más lett volna? – mondta Sorvalh. – Amikor undorító személyekkel van dolgunk, az ő nyelvüket kell beszélnünk.

– És bevált.

– Be bizony. Az a nevetséges ember boldogan hagyta volna, hogy az egész emberiség kihaljon, de amikor csak az ő apró, fenotipikus szeletére került sor, elgyávult. És meg volt győződve arról, hogy megtennénk.

– Gondolom, a többi humánt biztosította arról, hogy nem tennénk – mondta Gau.

– Rigney ezredesnek, akivel beszéltem, nem volt szüksége megnyugtatásra. Az első pillanattól megértette, mit tervezek. Amint rávettem azt a nyomorult alakot, hogy menjenek el, Rigney ezredes a csapatával siklókba pakolta és elvitte őket. Helyi naplementére megvolt az egész.

– Jól csinálta – dicsérte Gau.

– Azt csináltam, amire kért. Bár a kecskét sajnálom.

– Szeretném, ha fenntartaná Rigneyvel ezt a fedett kapcsolatot. Ha jól együtt tudnak működni, talán el tudjuk kerülni egymást.

– A humánok iránti figyelmességéből még gond lesz, tábornok – intette Sorvalh. – És noha ez a találkozás jól sült el, véleményem szerint előbb-utóbb ismét egymás torkának esünk. Ezen semmilyen fedett kapcsolat nem változtat. Az emberek túlságosan nagyravágyók. Ahogy maga is.

– Akkor dolgozzunk azon, hogy ez minél később történjen meg.

– Ahhoz szüksége lesz erre. – Sorvalh elővette ruhájából a lapot, és Gaunak adta. – Hagyja, hogy a rajta lévő információ, az összes információ eljusson Hado képviselőhöz. Hogy elhozza maga ellen a nagygyűlésre. Aztán közölje vele, hogy maga is látta már, és hogy a seregeink mindegyik bolygóra elmentek, de nem találták nyomát emberi településnek. Mert így is lesz, mivel a Gyarmati Szövetség alaposan eltüntetett mindent. Akkor megvádolhatja Hadót háborús uszítással és talán még hamisítással is. Meg tudja törni, de legalábbis el tudja hitelteleníteni annyira, hogy nem lesz többé tényező.

Gau elvette a papírt.

– Erre gondoltam, amikor azt mondtam, hogy maga ijesztő a maga módján, Hafte.

– Ugyan, tábornok – mondta Sorvalh –, nem tudom, miről beszél.

HETEDIK EPIZÓD
A kutyakirály

– Ne lépj rá – figyelmeztette Harry Wilson Hart Schmidt nagykövethelyettest, ahogy utóbbi a sikló felé tartott, amelyen előbbi éppen dolgozott. Egy pokrócon alkatrészek és szerszámok hevertek; Schmidt a szélénél állt meg. Wilson egyik karját mélyen beledugta a sikló egyik külső rekeszébe, ahonnét Schmidt kopácsolást és reszelést hallott.

– Mit csinálsz?

– Látod a szerszámokat meg az alkatrészeket meg a karomat ebben a siklóban, és tényleg megkérdezed, hogy mit csinálok?

– Azt látom, hogy mit csinálsz – mondta Schmidt. – Azt vonom kétségbe, hogy tudod is, mit csinálsz. Tisztában vagyok azzal, hogy te vagy a küldetés technikai guruja, de nem sejtettem, hogy a szakértelmed a siklókra is kiterjed.

Wilson vállat vont, már amennyire beszorult karral tudott.

– Coloma kapitánynak segítségre volt szüksége. Ez az „új” hajó, amit kapott, a legöregebb aktív hajó a flottában, ezért a legénységgel aprólékosan átnézet minden rendszert. A siklóra viszont nem jutott senki. Nekem meg nem volt jobb dolgom, úgyhogy önként jelentkeztem.

Schmidt tett egy lépést hátra, és végigmérte a siklót.

– Nem ismerős ez a széria – mondta kisvártatva.

– Biztos azért, mert még nem is éltél, amikor ezeket szolgálatba állították. Ez a sikló még a Clarke-nál is öregebb. Talán nem akarták, hogy hanyagoljuk a klasszikus vonalat.

– És te tudod, hogyan lehet ezeket megjavítani? – hitetlenkedett Schmidt.

Wilson szabad kezével a fejére koppintott.

– AgyGép a neve, Hart. Ha számítógép van a fejedben, bármiben egy pillanat alatt szakértő lehetsz.

– Emlékeztess majd, hogy fel ne szálljak, amíg egy igazi szakértő át nem nézte.

– Gyáva nyúl – mondta Wilson, aztán diadalmasan elvigyorodott. – Megvan. – Kihúzta a kezét a rekeszből. Egy megfeketedett kis tárgyat tartott benne.

Schmidt előrehajolt.

– Az meg mi?

– Ha tippelnem kéne, madárfészekre tippelnék. De mivel a Főnixen nincsenek honos madarak, valami másnak a fészke lehet.

– Nem jó jel, ha egy siklóba belefészkelnek az állatok.

– Nem az a nem jó jel – helyesbített Wilson. – Az a nem jó jel, hogy ez már a harmadik, amit találtam. Elképzelhető, hogy ezt a siklót szó szerint a szeméttelepről szedték össze nekünk.

– Bájos – fintorgott Schmidt.

– A Gyarmati Szövetség diplomáciájának alsóbb régióiban sosincs unalmas nap. – Wilson letette a fészket, és egy törülközővel letörölte kezéről a kormot meg a koszt.

– Ezzel el is érkeztünk jövetelem céljához – szólalt meg Schmidt. – Új megbízást kaptunk.

– Ne mondd. És nekem mi lesz a szerepem? Túsz leszek? Vagy felrobbantanak, hogy megtaláljanak egy téglát a Külügyminisztériumban? Mert azt már csináltam.

– Én ismerem be elsőként, hogy a legutóbbi két megbízás sikere kétségtelenül vitatható – mondta Schmidt, mire Wilson elvigyorodott. – De most visszakapaszkodunk a nyerők közé. Ismered az icheloe fajt?

– Sosem hallottam róluk.

– Kedves nép. Kicsit olyanok, mint a medve meg a bolha keresztezése, de hát nem lehetünk mind szépek. A bolygójukon kisebb-nagyobb megszakításokkal kétszáz éve dúl a polgárháború, amióta a király eltűnt a palotájából, és az egyik frakció a másikat okolta érte.

– Ők voltak a hunyók? – kérdezte Wilson.

– Azt állítják, hogy nem. De természetes, hogy ezt állítják. Na, szóval, a király után nem maradt örökös, a szent korona eltűnt, és ezek híján egyik frakció sem követelheti törvényesen a trónt, ezért robbant ki a polgárháború.

– Látod, ezért nem támogatom a monarchiát mint kormányzási módot – mondta Wilson. Elkezdte összeszerelni a sikló szétszedett részét.

– Szerencsére már mindenki belefáradt, és véget akarnak vetni a konfliktusnak, de úgy, hogy egyik fél se tűnjön vesztesnek. A rossz hír az, hogy részben azért is akarják lezárni a konfliktust, hogy csatlakozzanak a Konklávéhoz, márpedig az addig nem fogadja be őket, amíg nem kormányozza az egész bolygót egyetlen kormány. És itt jövünk a képbe mi.

– Segítünk véget vetni a polgárháborúnak, hogy csatlakozhassanak a Konklávéhoz? Ez igencsak ellentmond a céljainknak.

– Önként jelentkeztünk, hogy közvetítsünk a két fél között, ez igaz – bólintott Schmidt. – De azt reméljük, hogy hálából az icheloék inkább velünk lépnek szövetségre, nem a Konklávéval. Hátha sikerül utána más fajokkal is szövetséget kötni, amiből idővel kialakulhat egy ellenszövetség a Konklávéval szemben.

– Próbáltuk már ezt – nyúlt a csavarkulcsért Wilson. – Amikor Gau tábornok a Konklávét szervezte, a Gyarmati Szövetség megpróbálta megalapítani az ellenpárját, az ellen-konklávét.

Schmidt odaadta neki a kulcsot.

– Az viszont nem az igazi szövetségről szólt. Csak meg akarták zavarni a Konklávét, hogy meg se alakulhasson.

Wilson erre pofát vágott.

– És még mi csodálkozunk, hogy egyetlen intelligens faj sem bízik bennünk. – Munkához látott a kulccsal.

– Ezért fontos ez a tárgyalás – hangsúlyozta Schmidt. – A Gyarmati Szövetség szavahihetősége jócskán megnőtt a danavari tárgyalások után. Az, hogy a saját hajónkat állítottuk egy rakéta útjába, több fajt is meggyőzött arról, hogy komolyan gondoljuk a diplomáciát. Ha megtudják, hogy az icheloéknál közvetítünk, az jócskán megdobja majd a népszerűségünket.

– Jól van. – Wilson visszatette a sikló külső lemezét, és nekilátott rögzíteni. – Engem nem kell meggyőznöd, én mindenképp megyek. Csak azt mondd meg, hogy mit kell tennem.

– Tudnod kell, hogy ezt a tárgyalást nem Abumwe nagykövet vezeti. Philippa Waverly nagykövetet fogjuk támogatni, akinek van tapasztalata az icheloékkal, és aki baráti viszonyban van Gunztar praetorral, a tárgyalótanács frakcióinak közvetítőjével.

– Van benne ráció – bólintott Wilson.

– Waverly nagykövet nem utazik egyedül – tette hozzá Schmidt. – És kissé szeszélyes.

– Értem – mondta Wilson lassan. Befejezte a lemez rögzítését.

– És ne feledd, hogy egy diplomáciai küldetésen nincsen mellékes feladat, a maga módján mindegyik fontos.

– Na, várjunk csak – fordult szembe barátjával Wilson. – Ilyen bevezetés után biztos valami idióta dolgot bízol rám. Oké, halljuk.

* * *

– Tuffyra emlékszik, Gunztar praetor – mondta Philippa Waverly nagykövet a Lhasa apso felé intve, amelyik kidugta és megnyerően lengette a nyelvét az icheloe diplomata felé. Wilson fogta a kutya pórázát. Ő is Gunztar praetorra mosolygott, nem mintha az bármi jelét adta volna, hogy észlelte.

– Hogyne – felelte csicseregve Gunztar praetor, amit a tolmácsgép kötelességtudóan lefordított, és a kutya felé hajolt, amelyik erre izgatottan fészkelődni kezdett. – Hogy is felejthetném el az ön állandó társát. Már attól féltem, hogy nem tudja áthozni a karanténon.

– Átesett ugyanazon a fertőtlenítésen, mint mi – bólintott Waverly a diplomaták felé, akik között ott állt Abumwe és a stábja is. Mindenkit hivatalosan bemutattak icheloe párjának, kivéve Wilsont, aki a jelek szerint a kutya tartozékának számított. – Nagyon nem örült neki, de tudtam, hogy szeretné látni magát.

Erre Tuffy vakkantott, mintha megerősítené, hogy Gunztar praetor közelsége az öröm hólyagürítő szintjére emeli.

A póráz végét fogó Wilson Schmidtre pillantott, aki szándékosan nem nézett feléje. Az egész csoport, emberek és icheloék egyaránt formális fogadáson vettek részt a királyi palotában, abban a kertben, ahol a királyt utoljára látták, mielőtt titokzatos eltűnése polgárháborúba taszította a bolygót. Egy kis téren találkoztak, amelyet alacsony kosarak köre övezett, tele a bolygó minden részéről hozatott növényekkel. Minden kosárban volt egy virágzó fleur de roi, ez a csodásan édes illatú helyi virág, amelyet a törvény értelmében csak a király termeszthetett; mindenhol máshol vadon nőtt.

Wilsonnak rémlett, hogy a fleur du roi, mint a Földön a rezgőnyárfa, valójában telepes növény: a virágok egymás klónjai voltak, és kilométerekre nyúló hatalmas gyökérrendszer kötötte őket össze. Ezt pedig onnét tudta, hogy kutyagondozói minőségében ki kellett derítenie, mely növények élik túl, ha Tuffy lepisili őket. Biztos volt abban, hogy a fleur du roi bírná a kiképzést. Tuffy az egyetlen kutya a bolygón. Jó nagy területet kell megjelölnie.

– Most, hogy a bemutatáson túlestünk, kezdődjék az első ülés – fordult a kutyától újra Waverly nagykövet felé Gunztar praetor. – Úgy gondoltam, ma a formaságokat tudjuk le, úgymint a napirend elfogadása és a hivatalos állásfoglalások megtétele.

– Természetesen egyetértek – mondta Waverly.

– Remek. A mai ülés rövidségének egyik oka, hogy különleges élményt kínálok önöknek. Talán nem tudják, de a királyi palota a bolygó egyik legkiterjedtebb barlangrendszere felett épült, amely majdnem két kilométer mélyre behatol a bolygóba, majd találkozik egy hatalmas föld alatti folyóval. A barlangokat a palota használta annak idején erődnek, menedéknek, ez volt a királyi család katakombája is. Szeretném önöket végigvezetni a barlangokon, ahol eddig csak icheloék jártak. Így fejezzük ki a hálánkat, amiért a Gyarmati Szövetség hajlandó közvetíteni ebben a minden valószínűség szerint küzdelmes tárgyalássorozatban.

– Nagy megtiszteltetés – felelte Waverly. – Természetesen elfogadjuk az invitálást. A barlangok tényleg olyan mélyre nyúlnak?

– Igen – felelte Gunztar –, bár mi nem megyünk le teljesen. Biztonsági okból le vannak zárva. De éppen eleget fognak látni. A barlangrendszer olyan hatalmas, hogy még nincs is teljesen feltérképezve.

– Bámulatos. Már csak emiatt is tudjuk le mielőbb a napi feladatokat.

– Egyetértek – mondta Gunztar, és mindenki nevetett a saját faja módján. Aztán az egész tömeget, embereket és icheloékat a palota felé terelték, a tárgyalásokra kijelölt termek irányába.

Menet közben Waverly Abumwéra pillantott, aki viszont Schmidtre, aki pedig hátramaradt Wilsonnal. Wilson a kiskutyát fogta vissza, amelyik izgatottan nézte, hogy a gazdája otthagyja.

– A mai tárgyalás csak pár óra lesz – mondta Schmidt. – A napirendre már mindkét fél rábólintott, formalitás az egész. Te csak foglald el Tuffyt, amíg szünetet nem tartunk. Holnaptól Tuffyval a nagykövetségünkön lesztek.

– Felfogtam, Hart – mondta Wilson. – Nem agysebészet.

– Megvan mindened?

Wilson a kabátzsebére mutatott.

– Kaja és nasi. – Aztán a nadrágzsebére mutatott. – Kakizacskó. A pisit nem szedem fel.

– Rendben.

– Ugye, tudják, hogy itt fogja végezni a dolgát? – kérdezett rá Wilson. – Nem akarok diplomáciai bonyodalmat, ha egy kertész meglátja a nekiguggoló Tuffyt. Mert azt nem tudnám kezelni.

– Ezért maradsz vele itt – bólintott Schmidt. – Ez egy magánkert. Engedélyt kapott a dolgát végezni. Csak azt kérték, hogy ne hagyjuk ásni.

– Ha elkezdi, majd felkapom.

– Tudom, hogy mondtam már, de sajnálom ezt a dolgot, Harry. A kutyafelvigyázás nincs a munkaköri leírásodban.

– De nada – mondta Wilson, majd Schmidt értetlen képét látva lefordította: – Nem nagy ügy, Hart. Mint a siklón dolgozni: valakinek ezt is meg kell csinálni, és mindenki másnak van fontosabb dolga. Igen, túlképzett vagyok kutyagondozónak. De ez azt is jelenti, hogy nem kell aggódnod miatta. Utána persze meghívsz pár rundra.

– Jól van – mosolygott Schmidt. – De ha valami mégis történne, a kommunikátorom be van állítva, hogy fogadja a hívásodat.

– Most már menj és tüsténkedj máshol. Mielőtt Tuffy meghágja a csizmádat.

Tuffy láthatóan reménykedve nézett fel Schmidtre, aki erre elsietett. A kutya Wilsonra pillantott.

– Az én csizmámat felejtsd el, pajti – mondta neki a férfi.

* * *

Van egy kis bibi, üzente Wilson úgy egy órával később Schmidtnek.

Mi az?, üzente vissza Schmidt a kommunikátorán, hogy ne zavarja meg a tárgyalást.

Személyesen tudnám csak elmagyarázni, küldte Wilson.

A kutyával kapcsolatos?, üzente Schmidt.

Mondjuk, küldte Wilson.

Mondjuk?, kérdezte Schmidt. Jól van a kutya?

Hát, él, üzente Wilson.

Amilyen halkan és gyorsan csak tudott, Schmidt elhagyta a tárgyalótermet, és kiment a kertbe.

– Egy darab feladatot bízunk rád – ment oda Wilsonhoz –, egyetlenegyet. Hogy vigyázz arra a hülye kutyára. Azt mondtad, nem kell aggódnom miatta.

Wilson felemelt kézzel elhallgattatta.

– Nem az én hibám. Esküszöm.

Schmidt körülnézett.

– Hol a kutya?

– Itt van. Mondhatni.

– Ez meg mi a fenét jelent?

Valahonnét tompa vakkantás hallatszott.

Schmidt körülnézett.

– Hallom a kutyát, de nem látom.

A vakkantás megismétlődött, és még több követte. Schmidt a hang után indult, és egy fleur du roi virággal teli kosár mellett találta magát. Wilsonra nézett.

– Oké, feladom. Hol van?

Újabb ugatás. A kosárból jött.

Pontosabban a kosár alól.

Schmidt értetlenül nézett Wilsonra.

– A virág megette a kutyát – magyarázta Wilson.

– Micsoda?!

– Esküszöm. Az egyik pillanatban Tuffy a kosárban állt, éppen a virágot pisilte le. A másikban megnyílt alatta a föld, és valami lehúzta.

– Mi húzta le? – értetlenkedett Schmidt.

– Azt én honnét tudjam, Hart? – fakadt ki elkeseredetten Wilson. – Nem vagyok botanikus. Amikor odamentem megnézni, volt a föld alatt egy izé. Abból álltak ki a virágok. Annak a részeiként.

Schmidt a kosár fölé hajolt. A földet félresöpörve egy nagyméretű dudort látott, amelynek a tetején egy egyméteres heg húzódott.

Újabb ugatás. A dudorból.

– A picsába – szaladt ki Schmidt száján.

– Én is ezt mondom.

– Mint a Vénusz légycsapója, vagy mi az ördög.

– És az nem jó a kutyának – mutatott rá Wilson.

– Mit csináljunk? – nézett a barátjára Schmidt.

– Gőzöm sincs. Ezért hívtalak ide, Hart.

A kutya megint ugatott.

– Nem hagyhatjuk odalent – mondta Schmidt.

– Ebben egyetértek. Várom a javaslatokat.

Schmidt egy pillanatig gondolkodott, majd hirtelen elindult a kert bejárata felé. Wilson hökkenten nézett utána.

Pár pillanat múlva előbukkant egy icheloéval, aki sárnyomokkal tarkított ruhát viselt, és jómaga is eléggé piszkos volt.

– A kertész – magyarázta. – Beszélj vele.

– Neked kell fordítnod – mondta Wilson. – Az AgyGépem lefordítja, amit mond, de én nem beszélem a nyelvét.

– Várj. – Schmidt elővette a kommunikátorát, megnyitotta a fordítóprogramot, majd Wilson kezébe nyomta. – Csak beszélj, a többit ez intézi.

– Helló – mondta Wilson a kertésznek. A kommunikátor csicsergett valamit icheloe nyelven.

– Helló – mondta a kertész, majd arra a kosárra nézett, amelyik elnyelte a kutyát. – Mit csináltak a kosarammal?

– Éppen ez a bibi – magyarázta Wilson. – Nem csináltam vele semmit. A kosár viszont megette a kutyámat.

– Arról az apró hangos lényről beszél, amelyet a humán nagykövet hozott magával? – kérdezte a kertész.

– Igen, arról. Bemászott a kosárba, hogy könnyítsen magán, aztán az egyszer csak egészben lenyelte.

– Hát persze. Mire számított?

– Én semmire nem számítottam. Senki nem mondta, hogy kutyaevő növény van a kertben.

A kertész Wilsonra nézett, aztán Schmidtre.

– Senki nem szólt a királyvirágról?

– Csak annyit tudok róla, hogy telepes növény – mondta Wilson. – Hogy nagy része a föld alatt van, csak a virágja látható. Az, hogy húsevő, nekem újdonság.

– A virág a csalétek – magyarázta a kertész. – A virág vonzza oda a vadonban az állatot, és amíg az legeli, lehúzza.

– Igen, ez történt a kutyával is – bólogatott Wilson.

– A virág alatt emésztőkamra van – magyarázta a kertész. – Elég nagy ahhoz, hogy még egy nagy testű állat se tudjon kimászni belőle. Idővel az állat éhen hal vagy megfullad. Aztán a növény megemészti, és a tápanyag élteti az egész kolóniát.

– Mennyi ideig tart ez? – kérdezett rá Schmidt.

– Három-négy napig, a mi napjainkkal számolva. – A kertész az edényre mutatott. – Ez a királyvirág már azelőtt itt volt, hogy a király eltűnt. Általában úgy tíznaponta etetjük kharhnnal. Holnap van etetésnap, kicsit éhes lehetett már. Ezért ette meg a lényüket.

– Ezt valaki azért mondhatta volna – dohogott Wilson.

A kertész a vállvonás icheloe megfelelőjét produkálta.

– Azt hittük, tudják. Csodálkoztam is, minek hagyja, hogy a... hogy is hívják? Kutya? – Wilson bólintott. – Hogy a kutya rámásszon a királyvirágra, de előre szóltak nekünk, hogy a lény szabadon mászkálhat a kertben. Úgy gondoltam, a többi már nem az én problémám.

– Pedig tudta, hogy a virág megeheti.

– Talán éppen maga akarta, hogy megegye – érvelt a kertész. – Talán diplomáciai okból hozta a kutyát, ajándékként a királyvirágnak. Én azt honnét tudjam? Én csak a növényeket gondozom.

– Nos, mivel nem akartuk a kutyát megetetni a virággal, hogyan tudjuk visszaszerezni? – kérdezte Wilson.

– Fogalmam sincs – felelte a kertész. – Ezt még soha senki nem kérdezte.

Wilson Schmidtre nézett, aki széttárta a kezét.

– Átfogalmazom a kérdést – kezdte újra Wilson. – Van kifogása az ellen, hogy visszaszerezzem a kutyát?

– Hogyan gondolja? – érdeklődött a kertész.

– Bemegyek utána. És remélhetőleg ki is jövök.

– Érdekes – mondta a kertész. – Hozok egy kötelet.

* * *

– Kicsit dörgölőzzön neki a virágnak – javasolta a kertész a fleur du roira intve. – A kutyája nem volt nagy. A királyvirág még éhes lehet.

Wilson kétkedve nézett a kertészre, majd a lábával megbökte a virágot.

– Nem csinál semmit. – Belerúgott.

– Várja ki.

– Meddig...? – kezdte Wilson, majd repült a föld, és szálas csápok tekeredtek a lábára.

– Ó-ó, ez nem jó – cöccögött Schmidt.

– Ezzel nem segítesz – szólt rá Wilson.

– Bocs.

– Ne ijedjen meg, ha a növény elszorítja a végtagjaiban a vérkeringést – mondta a kertész. – Ez abszolút normális.

– Maga könnyen beszél – morgott Wilson. – Nem a maga lába zsibbad.

– Ne feledje, hogy a virág meg akarja enni. Nem hagyja elszökni, úgyhogy ne küzdjön ellene. Hagyja, hogy megegye.

– Ne sértődjön meg, de ez a tanács nekem nem sokat segít. – A növény kezdte lehúzni.

– Sajnálom – mondta a kertész. – A kharhn, amivel etetjük, általában már halott. Még nem láttam, hogy élőlényt evett volna. Ez nekem izgalmas.

Wilson nagyon igyekezett, hogy ne forgassa a szemét.

– Örülök, hogy tetszik a műsor. Odaadná azt a kötelet?

– Hogy? – kérdezte a kertész, majd eszébe jutott, hogy mit tart a kezében. – Persze, elnézést. – A kötél egyik végét Wilsonnak adta, aki hegymászócsomóval magára kötötte. A másik végét Schmidt vette át a kertésztől.

– El ne ereszd – figyelmeztette Wilson. Már ágyékig a földben volt. – Nem akarom, hogy megemésszen.

– Nem lesz bajod – nyugtatta a barátja.

– Legközelebb te csinálod.

– Inkább nem.

Újabb csápok törtek fel, körbefogták Wilson vállát és fejét.

– Jó, most már hivatalosan sem tetszik a dolog.

– Fájdalmas? – érdeklődött a kertész. – Tudományos céllal kérdem.

– Megtartaná a kérdéseit későbbre? – mordult rá Wilson. – Most nem igazán érek rá.

– Igen, sajnálom. Csak izgatott vagyok. A fenébe! – tapogatta ruháját az icheloe, láthatóan keresett valamit. – Fel kéne vennem.

Wilson olyan elkeseredetten nézett Schmidtre, ahogy csak tudott. Barátja vállat vont. Fura egy nap, na.

– Akkor ennyi – mondta Wilson. Már csak a feje látszott ki. A csápok összeszorultak körülötte, és lefelé húzták, a fleur de roi lüktetve, féregszerűen mozgott... Wilson biztos volt abban, hogy hónapokig poszttraumatikus rémálmai lesznek.

– Tartsa vissza a levegőt! – javasolta a kertész.

– Miért? – kérdezte Wilson.

– Baj nem lehet belőle!

Wilson erre szarkasztikus választ akart adni, de aztán rájött, hogy tényleg nem lehet belőle baj. Nagy levegőt vett.

A növény teljesen lehúzta.

– Csodálatos nap! – lelkendezett a kertész Schmidtnek.

* * *

Wilson egy-két percig fuldoklott a szűk helyen, ahogy a növény átnyomta a torkán, majd lepottyant a micsoda emésztőzsákjába. Az esését szivacsos, nedves massza fogta fel: az emésztőzsák fala.

~ Bent vagy? ~ kérdezte Schmidt az AgyGépen keresztül.

– Szerinted hol lennék? – kérdezte Wilson hangosan. Az AgyGép majd továbbítja Schmidtnek.

~ Látod Tuffyt?

~ Várj egy kicsit. Sötét van idelenn. Meg kell szoknia a szememnek.

~ Csak nyugodtan.

~ Kösz – mondta Wilson gunyorosan.

Harminc másodperc múlva Wilson genetikusan továbbfejlesztett szeme hozzászokott a fentről leszűrődő nagyon gyér fényhez, és immár ki tudta venni környezetét, egy nyirkos, könnycsepp alakú, szerves kapszulát, amelyben éppen csak fel tudott állni és széttárni a karját.

Wilson körülnézett, majd azt mondta:

~ Ööö.

~ „Ööö”? ~ kérdezett vissza Schmidt. ~ Az „ööö” általában nem jelent jót.

~ Mit mondott a kertész, meddig emészt ez a micsoda?

~ Azt mondja, több napig ~ tolmácsolta Schmidt. ~ Miért?

~ Van egy kis gondunk.

~ Tuffy már meghalt? ~ kérdezte Schmidt riadtan.

~ Nem tudom. Nincs itt az az istenverése.

~ Hová tűnt?

~ Ha tudnám, nem mondanám, hogy „ööö”, nem igaz, Hart? ~ csattant fel Wilson. ~ Adj egy percet. ~ Fürkészőn nézett körül. Kisvártatva négykézlábra ereszkedett, és egy apró árnyék felé indult a kapszula aljánál.

~ Van itt egy hasadék ~ vizsgálta az árnyékot. ~ Mögötte egy kis alagutat látok, vagy micsodát.

– A kertész szerint a palota alatti sziklaalapzat tele van résekkel és alagutakkal ~ mondta rövid hallgatás után Schmidt. ~ A barlangrendszer része.

~ Vezetnek valahová ezek az alagutak?

~ Azt mondja, „talán”. Az egész rendszert nem tárták fel.

A szurokfekete alagútból Wilson igen halk, visszhangzó vakkantást hallott.

~ Oké, a jó hír, hogy a kutya még él ~ tolmácsolta. ~ A rossz hír, hogy egy nagyon kicsi, sötét alagútban van.

~ Le tudsz menni oda? ~ kérdezte Schmidt.

Wilson előbb megvizsgálta, majd megtapogatta a kapszula falát. ~ Mi a véleménye a kertészünknek arról, hogy kicsit nagyobbra tépjem ezt a hasadékot?

~ Azt mondja, a vadonban vadállatok rúgják és tépik ezeknek a virágoknak a belsejét, úgyhogy nem fog neki nagyon fájni. Csak ne tépd tovább, mint amennyire muszáj.

~ Oké. Ja, Hart, dobj le egy lámpát is, légyszi.

~ Csak a kommunikátoromon van.

~ Kérdezd meg a kertészt.

Az alagútban hirtelen meglepett ugatás hallatszott.

~ Mondd neki, hogy iparkodjon!

Pár pillanat múlva ismét kinyílt a növény szája, és egy kis tárgy bukdácsolt le a kapszulába. Wilson felvette a lámpát, felkapcsolta, felemelte az emésztőzsák falának elszakadt részét és bevilágított az alagútba, körbehordozva a sugarat, hogy fogalma legyen az arányairól. Úgy látta, éppen belefér még. Maga az alagút hosszú volt, a fénysugár elveszett a sötétben.

~ Kioldom a kötelet ~ mondta Wilson. ~ Nem elég hosszú, nem ér végig az alagútban.

~ Szerintem ez nem jó ötlet ~ felelte Schmidt.

~ Az se volt jó ötlet, hogy lenyelettem magam egy húsevő növénnyel ~ oldotta ki a kötelet Wilson. ~ Ahhoz képest a kötelet levenni már semmiség.

~ És ha eltévedsz odalenn?

~ Az AgyGép tudja, hol vagyok, és szólok, ha beragadok. Tudni fogod, mert süt majd a hangomból a pánik.

~ Oké ~ mondta Schmidt. ~ Nem tudom, hogy ez az információ érdekes-e neked, de most pingelt meg Waverly nagykövet asszisztense. Azt mondja, a tárgyalások egy órán belül befejeződnek, és akkor a nagykövet asszony látni akarja Tuffyt, és most idézem, „egy kis babusgatásra”.

~ Csodás. Legalább tudjuk, mennyi időnk van.

~ Egy óra. Jó barlangászást. Igyekezz nem meghalni.

~ Jó. ~ Wilson letérdelt a hasadéknál, még jobban feltépte, hogy átférjen a teste, a lámpát a foga közé vette, majd négykézláb kúszni kezdett.

Az első száz méter könnyen ment; az alagút keskeny volt, és alacsony, de száraz, és viszonylag egyenesen ereszkedett a sziklában. Wilson arra tippelt volna, hogy valamikor lávakürtőként szolgált, de jelenleg csak annyit akart tőle, hogy ne omoljon a fejére. Általában nem volt klausztrofóbiás, de még sosem járt harminc-negyven méter mélyen egy sziklakürtőben. Úgy vélte, joga van cseppnyi nyugtalanságra.

Olyan száz méter után a kürtő kissé kiszélesedett és magasabb lett, de egyúttal egyenetlenebb és kanyargósabb is, a lejtése pedig meredekebb. Wilson remélte, hogy az alagút egyszer elég széles lesz ahhoz, hogy megfordulhasson benne; nem volt ínyére a gondolat, hogy a kutyával együtt hátrafelé tolasson ki.

~ Hogy megy? ~ érdeklődött Schmidt.

~ Gyere le, és meglátod ~ mondta Wilson a lámpával a szájában. Schmidt értett a szóból.

Wilson húszméterenként Tuffyt hívta, aki néha ugatott válaszul, néha meg nem. Majdnem egy óra mászás után az ugatás végre kezdett hangosabb lenni. Majdnem pontosan egy óra után Wilson két dolgot hallott: hogy Schmidt aggódni kezd odafenn, és hogy valami kaparászik előtte.

Az alagút hirtelen kiszélesedett, majd feketeségbe veszett. Wilson óvatosan közeledett az alagút nyílásához, kivette szájából a lámpát, és körbevilágított.

A barlang olyan tíz méter hosszú, négy-öt méter széles és durván öt méter mély volt. Az alagút szája mellett volt egy kőomlás, amely a barlang aljához képest meredeken lejtett; a nyílás előtt közvetlenül azonban egy kis szakadék tátongott. Wilson lámpájának fénye átsuhant az omladékon, és poros mancsnyomokat látott; istennek hála, Tuffy elkerülte a szakadékot.

Wilson a barlang aljára világított, és a kutyát hívta. Az eb nem ugatott vissza, de Wilson köröm kocogását hallotta. Hirtelen Tuffy állt a fénykúpban, szeme zölden tükrözte vissza a lámpa fényét.

– Megvagy, te kis nyamvadék. – Az állat poros volt, de amúgy sértetlennek látszott. Cipelt valamit a szájában. Wilson jobban megnézte. Egy csont volt. Ezek szerint nem Tuffy az első állat, amelyet leszippantott a fleur du roi; valami még régebben beleeshetett, lemenekült az alagútba, aztán elpusztult ebben a barlangban.

Tuffy megunta, hogy a fénybe bámuljon, és megfordult. Ekkor Wilson valami csillámlót látott a kutyán; ráirányította a fényt, és a csillámló részre koncentrált. Akármi volt is az, valahogy rátapadt Tuffyra, a kutya egyik vállán keresztül átívelt a bordái alatt.

– Az meg mi a fene? – mondta magának Wilson. Még mindig követte a lámpával a távolodó Tuffyt, ezért látta meg a csontvázat, amelyből a kutya a rágcsát vette. A csontváz olyan másfél méter hosszú volt, és még elég ép: egyetlen bordája hiányzott csupán – ezt rágcsálta éppen Tuffy igen elégedetten – és a feje. Wilson kissé elfordította a fényt, és kerek valami villant a sugárban. Á, szóval ott a fej.

Pár másodpercbe telt, mire rájött, hogy egy felnőtt icheloe csontvázát látja.

Pár másodperc múlva Tuffy csámborgott át a fénysugáron, testén a szikrázó micsodával, és akkor Wilson megértette, hogy melyik icheloe csontváza is ez.

– Bassza meg – mondta hangosan.

~ Harry? ~ szólalt meg hirtelen Schmidt. ~ Ööö, csak hogy tudd, már nem vagyok egyedül idefenn. És van egy kis problémánk.

~ Itt is van egy kis problémánk, Hart.

~ Gondolom, a te problémád nem Waverly nagykövet, aki a kutyáját keresi.

~ Nem. Sokkal-sokkal nagyobb.

A vonal másik végén méltatlankodó vinnyogás hallatszott; Wilson szinte maga előtt látta, ahogy Schmidt ráteszi a kezét a kommunikátor mikrofonjára, hogy ne hallja a nagykövet dühöngését.

– Tuffy az? Jól van? – Újabb vinnyogás. – Él, ugye?

~ Tuffy él, és remekül van ~ tudósított Wilson. ~ De találtam itt valamit, amiről ezt nem lehet elmondani.

– Hogy érted? – kérdezte Schmidt.

~ Hát, Hart, elég biztos vagyok abban, hogy megtaláltam az eltűnt királyt.

* * *

– Hallja ezt? – mutatott ki a királyi palota egyik társalgójának ablakán Waverly nagykövet. Az ablak nyitva volt, a távolban ritmikus csicsergés hallatszott, ami a kabócákra emlékeztette Wilsont, fehérzajukkal annak idején megtöltötték a középnyugati éjszakákat.

– Ezek tiltakozók – magyarázta Waverly. – Ezer meg ezer icheloe reakciós, akik követelik a királyság visszatértét. – Wilsonra bökött. – És ez a maga műve. Több mint egyévnyi háttérmunka, győzködés és ravaszkodás kellett ahhoz, hogy asztalhoz ülhessünk velük, több mint egyévnyi óvatos dominóállítgatás, hogy ez a tárgyalás létrejöhessen, és az első lépést jelenthesse a Konklávé legitim ellenpárjának megalapozásában... erre maga két óra leforgása alatt elszúrta. Gratulálok, Wilson hadnagy.

– Wilson nem szándékosan találta meg az eltűnt királyt, Philippa – szólt közbe Abumwe nagykövet. Waverlyvel és Wilsonnal együtt ő is ott állt a szobában. Még Schmidtet is berángatták, mert Waverly szavaival élve ő volt Wilson „cinkostársa” ebben a svindliben. Tuffy is jelen volt, és egy játéklabdát rágcsált, amelyet a kastély személyzetétől kapott. Wilson diszkréten elvette tőle a királyi csontot jóval azelőtt, hogy kijöttek a barlangból. A korona a kutyán maradt, valamiképp ráragadt, nem tudták leszedni róla. Mind az öten Gunztar praetor visszatértét várták, akit válságmegbeszélésre hívtak el.

– Nem az számít, hogy mit szándékozott tenni – pörlekedett diplomatatársával Waverly. – Azt számít, amit tett. Mégpedig hogy egymaga megzavart egy régóta tartó diplomáciai folyamatot. Az icheloék megint a polgárháború szélére sodródtak, és minket okolnak érte.

– Azért nem ennyire rossz a helyzet – vélte Abumwe. – Végül is megoldottuk a király eltűnésének rejtélyét, amely annak idején kirobbantotta a polgárháborút. Az egyik frakció a másikat vádolta a király megölésével, így kezdődött az egész. Most viszont már tudjuk, hogy nem ez történt.

– És ez mit sem számít – ismételte nyomatékosan Waverly. – Te is ugyanolyan jól tudod, mint én, hogy a király eltűnése csak a szikrát adta ahhoz, hogy kirobbanhasson a háború a két frakció között, csak egy jó indok kellett arra, hogy fegyverrel eshessenek egymásnak. Ha a király nem tűnik el, találtak volna másik ürügyet. Most az a fontos, hogy már éppen be akarták fejezni a harcot. – Megint Wilsonra mutatott. – Erre ő előrángatja azt az istenverte királyt, újabb értelmetlen ürügyet szolgáltatva a keményvonalasoknak mindkét oldalon, hogy megint egymásnak essenek.

– Nem tudhatjuk, mi lesz a vége – nyugtatta Abumwe. – Eddig bíztál a tárgyalásokban. Lehetséges, hogy az icheloék még mindig békét akarnak.

– De velünk akarják-e majd azt a békét? – nézett rá Waverly. – Most, hogy feleslegesen megzavartuk a békefolyamatot, és még komplikációkkal is megtoldottuk? Ez a kérdés. Remélem, igazad van, Ode. Nagyon remélem. De kétlem. – Visszafordult Wilsonhoz. – Magának van hozzáfűznivalója, Wilson hadnagy?

Wilson Abumwéra pillantott, akinek arcáról semmit nem tudott leolvasni, majd Schmidtre nézett, aki már előre elsápadt.

– Sajnálom, hogy feleslegesen megzavartam a tárgyalásokat, nagykövet asszony – mondta. – Bocsánatot kérek. – Szeme sarkából látta, hogy Schmidt szeme nagyra tágul. Hart láthatóan nem számított ilyen meghunyászkodásra a barátjától.

– Bocsánatot kér – ment oda hozzá Waverly. – Sajnálja. Csak ennyit tud mondani?

– Igen, asszonyom – válaszolta Wilson. – Hacsak nincs valami, amit ön szerint hozzá kéne tennem.

– Szerintem a lemondását.

Wilson erre elmosolyodott.

– A Gyarmati Véderő nem veszi jó néven a lemondást, nagykövet asszony.

– Ez a végső szava a kérdésben? – erőltette Waverly.

Wilson Abumwéra pillantott, aki alig észrevehetően megvonta a vállát.

– Azonkívül, hogy legközelebb tudni fogom, mit csináljak.

– És mit?

– Hagyom, hogy a növény megeméssze a kutyát.

Gunztar praetor tárta ki az ajtót, mielőtt Waverly kirobbanhatott volna, így inkább Gunztar felé pördült, méghozzá olyan hevesen, hogy még a praetor sem tudta nem észrevenni, noha nem volt az emberi érzelmek nagy tudósa.

– Minden rendben?

– Természetesen, Gunztar praetor – felelte Waverly mereven.

– Remek. Híreim vannak – folytatta Gunztar, mielőtt Waverly bármit hozzátehetett volna. – Van köztük jó hír, és van kevésbé jó.

– Hallgatjuk.

– A jó hír, a nagyon jó hír az, hogy mindkét frakció vezetője egyetért abban, hogy a király haláláért senki nem felelős, csakis maga a király. Köztudott volt, hogy a király részeges, és gyakran járkál éjjel a kertben. A legkézenfekvőbb magyarázat, hogy berúgott, beleesett a királyvirágba, ami lehúzta. Amikor magához tért, megpróbált menekülni, és az alagútban lelte a halálát. A kert a magánrezidenciájához tartozott, és mivel agglegény volt, csak másnap reggel kezdte keresni a személyzet.

– Senkinek nem jutott eszébe a növényben keresni? – kérdezte Abumwe.

– Természetesen keresték – felelte Guztar –, de csak jóval később, amikor a nyilvánvalóbb helyeket már átkutatták. Addigra nyoma sem volt a királynak. Valószínűleg már lejutott az alagútba, és vagy meghalt, vagy az eséstől annyira megsérült, hogy nem bírt segítségért kiáltani. A csontok azt mutatják, hogy több helyen is eltört a gerince, amit az esés okozhatott.

Wilson, aki még emlékezett arra, hogy Tuffy minimum két csontot megrágott a bordán kívül, hallgatott.

– Ez azért is jó hír – mondta tovább Gunztar –, mert a frakciók között az egyik kérdés a király eltűnésnek megoldása volt. A felelősség azóta is kényes kérdés. Vagyis kényes kérdés volt. Most már nem az. A megbeszélés során a királypárti frakció vezetője bocsánatot kért, amiért az agitátorokat okolta a király haláláért. Az agitátorok vezetője pedig sajnálatát fejezte ki a király halála felett. Amíg ez így marad, a munkánk jelentősen könnyebb lesz.

– Hű – szólalt meg Wilson –, én meg azt hittem, a király eltűnése csak kényelmes ürügy volt a már amúgy is hadakozó frakcióknak arra, hogy végre egymásnak ugorjanak.

– Természetesen nem így volt – fordult feléje Gunztar, így nem látta, hogy Waverly arca és nyaka elvörösödik. – A frakciók készen álltak a háborúra, ez kétségtelen. De a polgárháborúnk nem tartott volna olyan sokáig, és nem lett volna olyan véres, ha az egyik oldal nem vádolja a másikat királygyilkossággal. Így az icheloe nép különösen nagy hálával tartozik Wilson hadnagynak azért, amit értünk tett.

– Ha valakinek meg akarják köszönni, köszönjék Waverly nagykövetnek, Gunztar praetor – válaszolta Wilson. – Nélküle sosem találom meg az eltűnt királyt. Végül is őhozta magával Tuffyt.

– Igen, hogyne. – Gunztar icheloe módon meghajolt Waverly nagykövet felé. A nő még mindig mérges volt Wilsonra, ugyanakkor tisztában volt azzal is, hogy a hadnagy a neki felajánlott köszönetet az őjavára írta, így némán bólintott. – És sajnos ezzel el is érkeztünk a rossz hírhez – tette hozzá Gunztar.

– Mi a rossz hír? – kérdezte Waverly.

– Tuffyval kapcsolatos. A korona ráragadt.

– Igen, belegabalyodott a szőrébe. Kiszedjük. Ha kell, lenyírjuk.

– Nem ilyen egyszerű – csóválta a fejét Gunztar. – Nem azért nem tudják levenni, mert belegabalyodott a szőrébe. Azért nem tudják levenni, mert a koronáról mikroszkopikus rostok váltak le és kapcsolódtak hozzá fizikailag, a testéhez erősítve a koronát.

– Tessék?

– A korona végérvényesen Tuffy testéhez kapcsolódott. Világosan mutatják a vizsgálatok, amelyeket az orvostudósaink végeztek, amikor a felszínre hozták az állatot.

– Ez meg hogy történhetett? – hüledezett Abumwe.

– A korona nagyon fontos jelképe a királynak. Ha egyszer felveszi, sosem veheti le. – Az icheloe a kinövésekre mutatott a saját fején. – A korona kialakításából következően úgy ül a király fején, hogy az ne tudja levenni. Ezt biztosítandó nanobiotikus szálak vannak a belsején, melyeket a király genetikai kódjához igazítottak. A korona emellett az élet termelte elektromos jelekre is érzékeny. Csak a halál beállta után vehető le, amikor az agy és a test aktivitása megszűnik.

– De hogyan kapcsolódott Tuffyra? – értetlenkedett Waverly. – Semmi genetikai rokonsága nem lehet a királyukkal.

– Ez számunkra is rejtély.

– Hm – hümmögött Wilson.

– Mi az, Wilson? – nézett rá Abumwe.

– Mennyi genetikai anyag jelenléte szükséges ahhoz, hogy a korona észlelje?

– Ezt a tudósainktól kell megkérdeznie – mondta Gunztar. – Miért?

Wilson az eb felé intett, amelyik közben elszundított.

– Amikor megtaláltam, éppen a király egyik csontját rágcsálta. Minimum egy órát töltött a csontváznál. Ez bőven elég idő arra, hogy a király genetikai anyaga rákenődjön. Ha a korona nem volt jól beprogramozva, észlelhette a genetikai anyagot, észlelhette Tuffy elektromos jeleit, és talán azt gondolhatta: „jobbára megteszi”.

– Akkor megfürdetjük Tuffyt, lemossuk a király... hm, porát, és a korona leesik. Nem igaz? – kérdezte Schmidt.

Wilson Gunztarra nézett, aki nemlegesen intett.

– Nem. A korona csak a halál pillanatában engedi el a gazdáját. – Az icheloe ekkor Waverly nagykövethez fordult. – És attól tartok, a tanács hajthatatlan abban a tekintetben, hogy a koronát vissza kell kapnunk.

Waverly vagy tíz másodpercig üres tekintettel nézett Gunztarra, amíg felfogta szavainak értelmét. Wilson Schmidtre és Abumwéra pillantott, mintha azt mondaná: Na, most.

– Meg akarják ölni a kutyámat?! – csattant fel Waverly.

Gunztar azonnal felemelte a kezét.

– Nem akarjuk megölni Tuffyt – mondta gyorsan. – De meg kell értenie, barátom. A korona hatalmas történelmi, politikai és társadalmi jelentőséggel bír. Nem túlzás azt mondani, hogy az icheloe nép legikonikusabb és legfontosabb tárgya. Nemzedékek óta eltűntnek tekintettük. Az értéke számunkra felbecsülhetetlen. És most a kutyája viseli.

– Nem az ő hibája!

– Egyetértek, de ezzel nem megyünk semmire. A tanács egyhangú álláspontja, hogy a korona nem maradhat a kutyáján. – Gunztar kimutatott az ablakon a palota előtt összegyűlt, csicsergő tömegre. – A kapunál megjelent reakciósok nem a többséget képviselik, de elegen vannak ahhoz, hogy bajt okozzanak. Ha megtudnák, hogy egy háziállat hordja az eltűnt király koronáját, napokig tartó lázongások törnének ki. És hazudnék, ha azt mondanám, hogy a tanácsban nincs olyan, aki mélységesen sértőnek találja, hogy Tuffy viseli a koronát. Az egyikük még el is nevezte Kutyakirálynak. És nem kedvességből.

– Azt akarja mondani, hogy Tuffy koronája veszélyezteti a diplomáciai küldetésünket? – tisztázta Abumwe.

– Még nem. Az, hogy megtalálták az eltűnt királyt, egyelőre ellensúlyozza a korona ügyét. De minél később kerül vissza hozzánk, a tárgyalótanácsnak annál több kérdése lesz róla. Végül mindenképpen veszélyeztetni fogja a küldetésüket és a pozíciójukat. A Gyarmati Szövetség pozícióját.

– Philippa – fordult Abumwe Waverlyhoz.

Waverly nem szólt semmit, sorra mindenkinek a szemébe nézett, majd odament Tuffyhoz, aki most a hátán feküdt, és a lábát édesen a levegőben lógatva horkolt. Waverly leguggolt melléje, felvette, amivel felébresztette a kutyát, majd az ebet magához szorítva zokogott a kis állat hátába. A kutya a nyakát tekergette, hősiesen próbálta megnyalni a gazdája fejét, de csak a levegőt érte.

– Ugyan már! – fakadt ki Wilson, miután a harminc másodpercnyi kínos csendet Waverly nagykövet zokogása festette alá. – Mintha tizenkét éves lennék, és egy szomorú mese végét látnám a tévében.

– Wilson hadnagy – szólt rá Gunztar praetor –, talán tanácsos lenne Waverly nagykövet asszonyt magára hagynunk egy kis időre Tuffyval. Nehéz búcsút venni egy baráttól.

– Szóval mind egyetértünk abban, hogy meg kell ölni a kutyát.

– Wilson – szólt rá élesen Abumwe.

Wilson felemelte a kezét.

– Nem azért kérdezem, mert seggfej vagyok. Azért kérdezem, mert ha mind egyetértünk benne, akkor senki se fog hülyének nézni, ha egy totálisan őrült alternatív megoldást javasolok.

– Milyen megoldást? – kérdezte Abumwe.

Wilson odament Waverly és Tuffy mellé. Tuffy kidugta a nyelvét, Waverly mélységes gyanakvással nézett rá.

– Pocsék technika okozta a problémát – nézett le rájuk Wilson –, talán egy jobb technika kisegít minket belőle.

* * *

– Tessék – adta barátjának Schmidt a kis pálcát, amelynek tetején egy retesszel elzárt gomb volt. – Nyomd meg a gombot, és minden leáll. Ha megint megnyomod, minden elindul.

– Értem. – Wilson figyelte, ahogy az egyik icheloe technikus behozza, és egy acélasztalra fekteti Tuffyt, amelynek a közepére kis törülközőt terítettek, hogy a kutya lába ne fázzon.

– A technikusok meg akarják köszönni, hogy hajlandó vagy megnyomni a gombot – tolmácsolta Schmidt.

– Nem gond. A nagykövet már így is utál. Ha nem sikerül, inkább mi legyünk felelősek érte, mint ők.

– Ők is pontosan így gondolják.

– Egyébként hogy van Waverly nagykövet? – érdeklődött Wilson. Órák óta nem látta.

– Abumwéval van. Szerintem az a terv, hogy leitatja.

– Nem is rossz terv.

Schmidt a barátjára nézett.

– Hogy érzed magad?

– Jól vagyok, Hart. Csak szeretnék már túl lenni ezen.

– Hozzak valamit inni? Gyümölcslevet?

– Inkább segíts annak a technikusnak – biccentett a fészkelődő kutyát lefogó technikus felé. – Lerí róla, hogy kikészült. – Schmidt odasietett, és átvette a kutyát. A technikus látható megkönnyebbüléssel hátrált. A másik kettő is csendben lelépett.

– Kimenjek? – kérdezte Schmidt a kutyát simogatva, hogy nyugton maradjon.

– Nem, te segíts nekem – mondta Wilson. – De a kezedet vedd el.

– Ja, oké. – Schmidt ellépett a kutyától.

Tuffy utána akart menni, de Wilson rászólt.

– Tuffy! – Csettintett, hogy magára vonja a kutya figyelmét. – Jó kutya – mondta, mire Tuffy boldogan kidugta a nyelvét, és apró farkát csóválta.

Wilson aktiválta az AgyGépét, és átvitte az adatokat arra a két kis monitorra, amelyet a kutya testére erősítettek: egyiket a feje tetejére, a másikat a mellkasára, a szívéhez közel. A két monitor Tuffy agyának és szívének elektromos tevékenységét mutatta. Volt még valami a testén, a nyaka tövében, közel ahhoz a ponthoz, ahol a gerincvelő az aggyal találkozik. Wilsonnak ehhez nem volt már monitorja.

– Tuffy, ül!

A kutya leült, mint a kisangyal.

– Jó fiú. Akkor most tanulunk egy trükköt. Puff, meghal! – Azzal megnyomta a gombot.

A Tuffy agyára és szívére kötött monitorokon azonnal ellaposodott a jel. A kutya felnyikkant, és összerogyott, akár egy plüssállat, amelyet feldöntött a szél.

– „Meghal?” – kérdezte Schmidt tíz másodperc múlva, miután megvizsgálta az állatot. – Ez durva.

– Ha nem válik be, nagyobb gondunk is lesz egy ízléstelen viccnél. Most fogd be, Hart. Idegesítesz.

– Bocs.

Wilson bólintott, és az asztalhoz ment.

Tuffy meghalt.

Wilson egy ujjal megbökte. Semmi.

– Mindjárt. – Az icheloék megnyugtatták, hogy a biológiai rendszerük eléggé hasonlít a földi gerincesekéhez ahhoz, hogy Wilson megkockáztassa ezt a kis kísérletet. Azért jobb szerette volna, ha a korona előbb ismeri fel, hogy a tulajdonosa meghalt, mint később.

Eltelt egy perc. Kettő.

– Harry? – szólalt meg Schmidt.

– Csend. – Wilson a koronát bámulta, amely még mindig a kutya testén volt.

Még két perc. Három.

– Mi lesz, ha nem jön be? – kérdezte Schmidt.

– Azt kérdezed, van-e B terv?

– Azt.

– Nincs, bocs.

– Miért csak most mondod?

– Miért nem kérdezted korábban?

Még egy perc.

– Tessék – mutatta Wilson.

– Mi az?

– A korona megmozdult.

– Nem láttam semmit – mondta Schmidt.

– Rémlik, hogy a genetikailag fejlesztett szemem tízszer jobb a tiédnél?

– Ja, tényleg.

– Vedd le a koronát, légy szíves.

Schmidt finoman lehúzta a koronát a kutyáról. Könnyedén lejött.

– Megvan – mondta.

– Köszönöm. Most lépj hátra. – Schmidt elhátrált az asztaltól.

– Jól van, Tuffy. – Wilson a kutyára nézett, és felemelte a pálcát. – Itt az ideje még egy trükköt tanulni.

Másodszor is megnyomta a gombot.

A kutya megrándult, bepisilt, aztán dühödten ugatva feltápászkodott.

– Hű, de kiakadt – fújt megkönnyebbülten Schmidt.

– Minden joga megvan hozzá – somolygott magában Wilson.

Az icheloék visszaözönlöttek a szobába, egyikük egy vörös folyadékkal teli zacskót cipelt: Tuffy igazi vérét.

– Várjunk! – mondta Wilson, majd rájött, hogy az icheloék nem is sejtik, mit mond. Integetve értette meg magát, aztán Schmidthez fordult. – Mondd az egyiknek, hogy hívja ide Waverly nagykövetet. Látnia kell, hogy a kutyája jól van, mielőtt megint vérátömlesztést végzünk el rajta.

Schmidt bólintott, és a kommunikátorán keresztül beszélt velük. Egyikük sietve távozott.

Az egyik icheloe a kutyára mutatott és Wilsonra nézett.

– Hogy lehet, hogy a vérét az állatnak tudta adni? – fordította le Wilson AgyGépe az icheloe csicsergését. – Nem is egy fajba tartoznak.

Wilson kölcsönvette Schmidt kommunikátorát.

– IntelliVér a neve – tette eléje a kommunikátort. – Szervetlen anyag, a kutya szervezete nem tudta kilökni. Az oxigénszállító képessége többszöröse a rendes vérének, így hosszabb időre le tudtuk állítani a testi folyamatokat, a szövetek mégis túlélték. – Wilson felvette a kutyát, amelyik már abbahagyta az ugatást. – És ezt csináltuk. A kis fickó vérét a sajátommal helyettesítettük, aztán megállítottuk a szívét és az agyát, hogy a korona észlelje a halálát. Majd újraélesztettük.

– Kockázatosnak tűnik – mondta az ihceloe.

– Kockázatos is volt, de az alternatíva rosszabb lett volna.

– Mármint az, hogy megszakítjuk magukkal a diplomáciai kapcsolatot.

– Én a kutya halálára gondoltam, de az is.

Waverly nagykövet jelent meg az ajtóban, mögötte Abumwe és Gunztar praetor érkezett. Tuffy meglátta a gazdáját, és boldogan ugatott. Wilson letette a kutyát a földre, Tuffy pedig csúszkáló körmökkel, édesen a nagykövethez rohant.

Mindenkiből kiszakadt az ellágyuló óóóó.

– Szinte tökéletes befejezés – mondta Schmidt halkan Wilsonnak.

– Nagyjából.

– Gondolom, megegyezhetünk abban, hogy soha többé nem beszélünk róla.

– Az lenne a legbölcsebb, igen – mondta Wilson.

– Egyetértek. Javaslom, hogy most részegedjünk le.

– Támogatom. Mintha olyasmi rémlene, hogy te fizetsz.

– Előtte még visszaöntsük beléd azt a deci IntelliVért, amit Tuffynak adtál?

– Megleszek nélküle.

Nézték, ahogy Waverly és Tuffy távoznak, majd az aggódó icheloék a nyomukba erednek a Tuffy vérét tartalmazó zacskóval.

NYOLCADIK EPIZÓD
A lázadás hangjai

Heather Lee megérezte a pofon előszelét, mielőtt az csattant volna rajta. Az ütést arra szánták, hogy magához térítse, és ennek teljes mértékben eleget tett. A nő vett egy nagy levegőt, és próbálta kitalálni, hová keveredett.

Hamar rájött három dologra. Az első, hogy miközben valami székfélén ül, teljesen meztelen, és csak egy durva takaró borítja.

A másik, hogy nem nagyon van mozgási lehetősége, a csuklója, a bokája és még a dereka is oda van kötözve a székhez.

A harmadik, hogy nem lát semmit, valami átlátszatlan anyag borítja szorosan a fejét, az arcát.

Ezek egyike sem túl pozitív fejlemény, értékelte a helyzetet Lee.

– Maga ébren van – állapította meg egy furcsán eltorzított hang. A hangszín és a hangmagasság is folyamatosan változott. Ez felkeltette Lee érdeklődését.

– Mi történik a hangjával? – kérdezte.

Rövid szünet előzte meg a választ.

– A két honfitársának nem éppen ez volt az első kérdése – felelte a hang. – Őket jobban érdekelte, hogy hol vannak, és hogy miért vannak fogságban.

– Elnézést kérek – mondta Lee. – Nem tudtam, hogy erre is van szabályzat.

A hang felkuncogott.

– A hangomat eltorzítottuk, mert tudjuk, hogy magának is van egy számítógép a fejében. És tudjuk, hogy ha még nem is kezdte el a hangom rögzítését, előbb-utóbb el fogja, és azt a felvételt arra használná, hogy engem azonosítson. Ezt pedig nem szeretnénk. Ugyanezért kötöttük be a szemét is, így nem tud rögzíteni semmilyen képi információt, amely elárulhatna bennünket. És lekötöztük, hogy egy ideig nyugton maradjon. Elvettük a harci ruháját, mert tisztában vagyunk azzal, hogy az erőt és védekezési lehetőségeket biztosít önnek, amit nem szeretnénk, ha most birtokolna. Ezért külön is a bocsánatát kérem.

– Valóban? – kérdezett vissza Lee olyan fagyosan, amennyire csak a körülményei engedték.

– Ó, igen – felelte a hang. – Bár még semmi oka, hogy higgyen nekem, de meg kell értenie, hogy nem áll érdekünkben önt bántalmazni sem fizikailag, sem szexuálisan. A harci öltözetének eltávolítása mindössze óvintézkedés a részünkről, semmi több.

– Egy kicsit könnyebb lenne hinnem magának, ha nem kaptam volna azt a pofont, hogy felébredjek – mondta szemrehányón Lee.

– Maga meglepően erősen állt ellen az ébresztési kísérleteinknek – védekezett a hang. – Hogy érzi magát?

– Fáj a fejem. Az izmaim sajognak. Mindjárt szomjan halok. Pisilnem kell. Meg vagyok kötözve. Be van kötve a szemem. És maga hogy van?

– Jobban, mint maga, ezt el kell ismernem – vallotta be a hang. – Hatos, vizet.

Mi van?, gondolta Lee, aztán valami hozzáért az ajkához, egy merev műanyag csutora. Folyadék jött ki belőle, Lee pedig megitta. Amennyire meg tudta ítélni, víz volt.

– Köszönöm – mondta utána. – Miért mondta azt, hogy hatos?

– A segítőm, aki most önnel egy szobában tartózkodik, a hatos számot kapta. A számnak nincs jelentősége, minden akcióban véletlenszerűen osztjuk ki őket.

– Maga hányas? – kérdezte Lee.

– Én most a kettes vagyok – válaszolta a hang.

– És nincs itt a szobában.

– Itt vagyok a közelben – árulta el Kettes. – De nem lenne hasznos, ha hallaná a saját hangomat, és izolálná. Ezért aztán én hallgatok és figyelek, Hatos pedig intéz minden mást.

– Még mindig pisilnem kell.

– Hatos – mondta Kettes. Lee hallotta, ahogy Hatos a szobában tesz-vesz, majd hirtelen a széke kemény ülőfelületének egy darabja eltűnt. – Csak nyugodtan – mondta Hatos.

– Maga most viccel.

– Attól tartok, nem. Még egyszer az elnézését kell kérnem. De ugye megérti, nem oldozhatom el önt. A Gyarmati Véderő katonája még meztelenül és bekötött szemmel is tiszteletet parancsoló ellenfél. Van egy edény a széke alatt, amelybe elintézheti a dolgát. Hatos pedig gondoskodik a többiről.

– Azt hiszem, elnézést kell kérnem Hatostól – mentegetőzött Lee. – Különösen, mert előbb-utóbb mást is kell majd csinálnom, mint pisilni.

– Hatos nem először végez ilyen feladatot – nyugtatta meg Kettes. – Mi itt mind profik vagyunk.

– Ez igazán megnyugtató – mormolta Lee. Azzal vállat vont, és könnyített magán. Amikor végzett, súrlódó zajt hallott, ahogyan az edényt kihúzták alóla, és egy másikat, ahogy visszakerült a helyére a széke alsó része. Lépéseket hallott, majd ajtó nyílt és csukódott.

– A honfitársai szerint ön Heather Lee hadnagy, a Gyarmati VéderőTubingen nevű hajójáról – kezdett hozzá Kettes.

– Ez így van – hagyta helyben Lee.

– Nos, Lee hadnagy, akkor engedje meg, hogy elmagyarázzam, mi is fog történni. Maga fogságba esett, így a foglyom. Kérdéseket fogok feltenni, és maga válaszolni fog rájuk a legjobb és legteljesebb tudása szerint. Ha így tesz, akkor miután végeztünk, szabadon engedjük, értelemszerűen kellő távolságra ettől a helytől, mindazonáltal szabad lesz. Ha nem így tesz, vagy ha hazugságon kapom akár egyetlenegyszer is, akkor azonnal megölöm. Nem fogjuk megkínozni vagy bántalmazni, sem megerőszakolni, sem más efféle dolognak kitenni. Egyszerűen egy sörétes puskát nyomok a fejéhez, hogy megöljem, és hogy elpusztítsam a számítógépet a koponyájában. Kicsit ódivatú, ezt elismerem, mindazonáltal kellőképpen hatásos. Őszinte sajnálatomra be kell ismernem, hogy az egyik honfitársa, egy bizonyos Jefferson közlegény kétségbe vonta ezt a kijelentésemet, és a saját kárán tanulta meg, hogy egyáltalában nem tréfálok. Attól tartok, a következtetéseket már nem volt ideje levonni. De nagyon remélem, hogy a példája önnek a hasznára válik.

Lee nem válaszolt, csak Jeffersonra gondolt, aki a maga módján mindig is túlzottan lelkes volt.

Az ajtó kinyílt, vélhetőleg Hatos tért vissza a helyiségbe.

– Hatos most ellátja magát. Megeteti és megtisztogatja, ha kéri, azután magára hagyja. Az elkövetkező órákban más dolgokkal kell foglalkoznom. Ez alatt az idő alatt végiggondolhatja, amit most mondtam. Ha együttműködik velünk, nem esik bántódása. Ha bármi mást tesz, mint amit öntől kérünk, meghal. Ez a két lehetősége van. Nagyon remélem, hogy bölcsen fog választani.

* * *

Miután magára hagyták, Lee végiggondolta a helyzetét.

Először is: tudta magáról, hogy kicsoda. Heather Lee az észak-karolinai Robeson megyéből. Anyja neve Sarah Oxendine, apja neve Joseph Lee. A nővérét Allie-nek, a két öccsét Josephnek és Richardnak hívták. Előző életében muzsikus volt, gitározott vagy csellón játszott, a fellépéstől függően. Hat éve vonult be a Véderőbe, ebből az utolsó két évet és hat hónapot a Tubingenen töltötte. Ez mind fontos volt. Ha nem vagy biztos abban, hogy ki is vagy pontosan, lesznek még kritikus hiányosságok a tudásodban, és még csak fogalmad sem lesz arról, hogy hol.

Másodszor: tudta, hogy hol van, úgy általában, és hogy mit keres ott. A Csung-kuó nevű bolygón volt. Őt és a századát a Tubingenről elvezényelték, hogy megfékezzenek egy elszakadáspárti lázadást az egyik tartományi fővárosban, Csusanban. A lázadók elfoglalták az adminisztratív épületeket és a központi műsorszóró intézményeket, ezeket túszokkal biztosították, majd nekiláttak hosszas kommünikéket sugározni, amelyek szerint Csung-kuó nem része többé a Gyarmati Szövetségnek, új szövetségre kíván lépni a Földdel, „az emberiség természetes és igaz otthonával”, ahogy ők fogalmaztak. A helyi rendőri erők megindultak ellenük, hogy helyreállítsák a rendet, de jócskán meglepődtek, amikor a lázadók által felvonultatott tűzerő mind fejlettségben, mind nagyságban jelentősen felülmúlta az övékét. A lázadók megöltek vagy két tucat rendőrt, és sokakat túszul ejtettek, megerősítve velük a már amúgy sem elhanyagolható méretű emberi pajzsukat.

A lázadók sikerei nyomán más városokban és falvakban is utcára vonultak az emberek, hogy „Éljen a Föld”-menetekben vegyenek részt. Ilyenek voltak Liucsuban, Karhgarban és Csifengben is. Ez utóbbiban jelentős anyagi károk is keletkeztek, amikor a tüntetők, akik keresztülmasíroztak a városközponton, nekiláttak boltokat és épületeket felgyújtani, méghozzá válogatás nélkül. A New Harbinban található bolygóadminisztráció ekkor úgy döntött, hogy eleget látott, és a Gyarmati Véderő segítségét kérte.

Lee és a szakasza egy szabványosnak mondható, nagy magasságú ejtőernyős ugrással jutott be Csusanba az éjszaka közepén, bekapcsolt álcázással, és még azelőtt behatoltak a lázadók által őrzött épületekbe, hogy azok egyáltalán észrevették volna, hogy megérkeztek a tetőre. A küzdelem rövid volt és egyenlőtlen, a lázadók csak kevés tapasztalt harcossal rendelkeztek, azokat is a rendőrök ellen vetették be, amikor megrohanták őket. A többi lázadót a fiatalok és forrófejűek közül toborozták, akikben több volt a lelkesedés, mint a hozzáértés. Az eredetileg képzett lázadók felvették a harcot a GYV katonáival, hogy aztán gyorsan legyőzessenek vagy elessenek, mert meg sem közelítették a genetikusan túltervezett, harcászatilag jól kiképzett és tapasztalt gyarmati katonák képességeit. A többi lázadó különösebb ellenállás nélkül adta meg magát.

Két lázadó harcjármű tüzet nyitott az épületre, hogy aztán a Tubingen magas pályáról elsütött lövegei fehéren izzó fémmasszává fröccsentsék azokat. A túszok, akiket a tárgyalóhelyiségekkel zsúfolt alsó szinteken tartottak bezárva, mocskosan, de alapjában véve sértetlenül kerültek elő. Az egész összecsapás harminc perc alatt zajlott le, és a GYV oldalán nem volt áldozat.

Miután elvégezték a feladatukat, a GYV katonái eltávozást kértek és kaptak Csusanban, ahol a helyiek lelkesen fogadták őket, vagy legalábbis igyekeztek úgy tenni. Valószínűleg azért, mert a Gyarmati Szövetség köztudottan állta a számlákat, amiket a Gyarmati Véderő katonái hátrahagytak, ami a katonákat persze őrült költekezésre, a helyi kereskedőket és vendéglátókat pedig orbitális árak felszámítására bátorította. Ha voltak is a lázadóknak még hívei Csusan polgárai között, nos, ők ebbéli nézeteiket megtartották maguknak – a GYV pénzével együtt.

Az utolsó dolog, amire Lee emlékezett, mielőtt fogságba került volna, hogy Jeffersonnal és egy Kiana Hughes nevű katonával betértek vacsorázni egy helyi sörfőzdébe. A Csung-kuót a kínai nevezéktan ellenére jobbára Közép- és Dél-Európából származó emberek népesítették be, amit Lee, aki apai ágon kínai felmenőkkel rendelkezett, némileg szórakoztatónak talált. Emlékezett, hogy mind a hárman a kelleténél jobban berúgtak, ami így visszatekintve figyelmeztető jel lehetett volna, lévén hála a GYV-katonák genetikusan módosított anyagcseréjének számukra szinte lehetetlen valóságosan betaszajtani. Akkor persze csak kellemes zsibbadtságnak érezte. Emlékezett, ahogy kidülöngéltek a sörfőzdéből, a helyi idő szerint jó későn, és megindultak a szálloda felé, ahol szobákat foglaltak maguknak. Aztán semmi. Egészen mostanáig.

Lee bánatosan újraértékelte az álláspontját a helyiek lelkesedésével kapcsolatban. Nagyon úgy tűnt, hogy mégsem sikerült mindenkit elbűvölnie a GYV-nek.

Ahogy végzett az emlékek feldolgozásával, Lee azon kezdte törni a fejét, hogy hol is lehet. Az AgyGép belső órája szerint nagyjából hat óráig volt öntudatlan. Ennyi idő alatt őt, a vélhetőleg megboldogult Jeffersont és a még remélhetőleg életben lévő Hughest akár a bolygó Csusannal átellenes felére is áthurcolhatták. De ebben kételkedett. És valamennyi időbe az is biztosan beletelt, hogy Kettes és Hatos levetkőztesse, majd megkötözze és előkészítse őket a következő lépésekre. Kettes említette (vajon férfi vagy nő volt Kettes? Lee úgy döntött, hogy inkább férfiként gondol rá), hogy volt ideje beszélgetni Jeffersonnal és Hugheszal, majd Jeffersont lelőtte, amikor az megtagadta az együttműködést. Ezért Lee gyanította, hogy még mindig valahol Csusanban vannak.

Azt is valószínűsítette, hogy mivel még mindig Kettes és Hatos fogságában vannak, és a szakasza még mindig nem rúgta rájuk az ajtót, ezért akárhol is őrzik őket, az a hely árnyékolja az AgyGépeket, és nem tudják bemérni őket. Ezt gyorsan le is tesztelte. Megpróbált csatlakozni Hugheshoz, aztán a többi szakasztársához: semmi. Próbálta megpingelni a Tubingent, szintén semmi. Vagy a helyiségben volt egy jelzavaró, vagy olyan helyiségben volt, amelyet eleve arra terveztek, hogy leárnyékolja a jeleket. Ha a második a helyes, az jelentősen leszűkítené a szóba jöhető csusani épületek körét.

Lee tovább gondolkodott, tovább elemezte a helyzetét, és rájött, hogy egy nyomon ül. Valamiféle fogva tartásra kitalált székben ül, méghozzá olyanban, amelyet láthatólag arra terveztek, hogy az áldozatot huzamosabb ideig rögzítsék benne; erre utalt az ülőfelületbe épített csapóajtócska, hogy könnyen el tudja végezni a dolgát. Lee nem áltatta magát azzal, hogy kifinomult kötözésszakértő lenne, de ahogy így a kilencedik évtizedét taposta, látott már egyet és mást. Tapasztalata szerint ilyen lekötözésre alkalmas székeket három helyen használtak: kórházakban, börtönökben és különleges igényekre szakosodott bordélyházakban.

A három lehetőségből Lee először a bordélyokat vetette el. Elvileg lehetséges, hogy egy bordélyban van, de egy bordélyházban forgalom is van, és nem túlságosan biztonságos. Emberek élnek és dolgoznak benne, továbbá (feltéve, hogy egy jól menő bordélyról beszélünk) mindenféle ügyfelek jönnek-mennek a nap minden órájában. A bordélyokat jellemzi bizonyos diszkréció, de egy sörétes puskából leadott lövést minden bizonnyal meghallanának, nem kevésbé lenne feltűnő szétlőtt fejű hullákkal rohangálni a folyosókon.

Egy kórházban nem jelentenek gondot a holttestek, a puskalövések viszont igen. Egy elhagyatott kórházépületnek még lenne értelme, de a kórházakat jellemzően nem jelárnyékoló falakból építik, túlságosan sok orvosi információnak kell az épületen belül kábelek nélkül áramlania.

Ezért aztán a börtön vagy fogda maradt a legvalószínűbb helyszín: a kötözős székek, a jeleket árnyékoló falak és a hatékony hullakezelés. Egy börtönnek bizonyára saját hűtőkamrája van a tetemek számára. Ami azt is jelentette, hogy akárki is tarja fogva őket Hugheszal, képes feltűnés nélkül ki-be járni egy börtönféleségben, azaz vannak kapcsolatai a helyi rendőrségnél, de lehet, hogy még a helyi kormányzatnál is.

Leet ellátták Csusan térképével még az akcióra való felkészítéskor, úgyhogy pillanatok alatt előhívta az AgyGépéből. Halkan felnyögött, amikor a fejében lévő számítógép aktiválta a látóidegét. Miután az elmúlt órákat sötétben töltötte, még a fény illúziója is fájdalmasan érintette. Hagyta, hogy a tudata megszokja, aztán nekilátott a térképet böngészni.

Amennyire látta (még ebben a megjegyzésben is érezte a benne rejlő iróniát), két épület jöhetett szóba Csusanban: a városi fogda a belvárosában, alig egy kilométernyire attól a sörfőzdétől, ahol csapdába csalták őket, és a tartományi börtön, amelyik egy tízesre volt a városközponttól. Leenek nem volt részletes alaprajza ezekről az épületekről, olyat csak az ostromlandó építményekről kapott, de ezzel együtt egy kicsit jobban érezte magát már az érzéstől is, hogy tudja, hol lehet. Ez még jól jöhet.

Ezek után a személyes helyzetét kezdte elemezni, amit továbbra sem talált túlságosan rózsásnak. A meztelensége önmagában nem zavarta különösebben, lévén soha nem tengett túl az önértékelése a saját testét illetően, ellenben szerfelett kényelmetlennek találta, hogy megfosztották a páncéljától. Kettesnek igaza volt, a GYV harci öltözéke bizonyos előnyökkel és védelemmel látta el a viselőjét, bár az öltözet ereje inkább passzív, semmint aktív természetű volt. Az öltözet nem tette erősebbé Leet, csak keményebbé. Öltözet nélkül azonban védtelenebb a fizikai abúzussal szemben, amire Kettes minden ígérete ellenére számított. És kifejezetten rosszul fogja tűrni a sörétes puska lövését.

És ha már itt tartunk, nem csak a páncéljától szabadították meg, de a fegyvereitől is. Ez ugyan probléma volt, de nem izgatta magát miatta különösebben. Semmi értelme nem volt a fegyvereiről ábrándozni, ha egyszer nem juthatott hozzájuk.

Annál inkább aggódott azon, hogy le van kötözve. Amennyire csak tudta, nekifeszült a béklyóinak. Úgy érezte, puhák, csúszósak és rugalmasak, nem merevek és mozdíthatatlanok, amiből arra következtetett, hogy inkább valamiféle szövött anyagról lehet szó, semmint sima acélbilincsekről. Tett egy próbát a bal kezével, hogy tudna-e valamennyit lazítani a kötésen, de nem járt sikerrel. A többi kötéssel sem. Benne is megvolt a GYV-katonák módosított genetikájára jellemző szuper erő, de egyszerűen nem volt helye kiaknázni. Ha a kötelekben a legkisebb szakadás vagy szálhiba is lett volna, úgy biztos könnyebben megy, de amennyire meg tudta ítélni, a kötelek tökéletes állapotban voltak.

Végül Lee számba vette, hogy mije is maradt. Amennyire látta, csak a tudata felett rendelkezhetett, más nem nagyon maradt. Nem látott, nem használhatta a fizikai erejét, és nem tudott senkivel sem szót váltani, kivéve talán Kettest, amivel nem sokra ment, és Hatost, ami szintén kevés eredménnyel kecsegtetett. Lee úgy vélte, a tudata kellőképpen jó állapotban van, az egyetlen problémája csak az, hogy csapdába szorult a fejével együtt.

– Kurvaélet – mondta ki hangosan, és hallotta, ahogy a hangja bejárja a szobát. A helyiség elég nagy volt, a fala pedig olyan anyagból készült, amely egész jól visszaverte a hanghullámokat, kő lehetett, vagy beton.

Helló, helló – mondta magában.

A következőfél órát elmélkedve töltötte, néha dudorászott. Ha Kettes figyeli, ez talán összezavarja.

Végül kinyílt az ajtó, és (Lee feltételezése szerint) Hatos tért vissza.

– Lee hadnagy – hallotta meg Kettes hangját. – Készen áll?

– Lyukat fogok beszélni a hasába – felelte a lekötözött katonanő.

* * *

A rákövetkező két órában Lee hosszasan értekezett minden témakörről, amiről Kettes érdeklődött. Ezek között volt a GYV csapatainak létszáma és elhelyezkedése, a Véderő és a Szövetség közötti üzenetváltások a Földtől való elszakadásról, tervek arról, hogy miképpen ellensúlyozza a Véderő és a Szövetség az emberi erőforrások elapadását a Földről, a lázongások állapota különböző gyarmatokon, továbbá Lee saját tapasztalatai és mindaz, amit a többi katonától és gyarmati tisztviselőtől hallott, különös tekintettel a csung-kuói küldetés részleteire.

Lee a tényeket mondta el, amelyeket ismert, amikor pedig nem tudott valamit, tippelt és becsült, néha egészen vad feltételezésekkel élt. Kínosan ügyelt arra, hogy Kettes tisztában legyen azzal, melyik melyik, hogy semmi félreértés ne legyen kettőjük között.

– Maga meglehetősen együttműködő – állapította meg Kettes a beszélgetés során.

– Nem szeretnék egy marék sörétet a fejembe.

– Úgy értem, sokkal több információt oszt meg velünk, mint a másik életben maradt honfitársa.

– Tiszt vagyok. Az a dolgom, hogy többet tudjak, mint az alárendelt katonáim. Azért tudok többet mondani, mint Hughes bajtársam, mert többet is tudok, nem ő tart vissza információt.

– Így lenne? Ez megnyugtató újság Hughes barátunk számára.

Lee elmosolyodott, amiért sikerült megbizonyosodnia arról, hogy Hughes a másik katona, akit fogva tartanak, és a jelek szerint még életben van.

– Van még valami, amit tudni szeretne? – kérdezte.

– Egyelőre nincs – felelte Kettes. – De később még lesznek kérdéseim. Addig is Hatos ellátja magát. Köszönöm az eddigi együttműködését, Lee hadnagy.

– Örvendtem – köszönt el Lee. Ezután (Lee legalábbis ezt feltételezte) Kettes eltávolodott a mikrofontól, hogy a dolga után nézzen, vélhetőleg az összeesküvőtársaival váltott szót. Elvileg még legalább öten voltak, gondolta Lee.

A nő hallotta Hatost jönni-menni a helyiségben.

– Nem bánja, ha beszélek? – kérdezte tőle. – Tudom, hogy nem válaszolhat. De tudja, ettől az egész ügytől ideges leszek. – Lee pedig beszélni kezdett, elsősorban a gyermekkoráról, miközben Hatos megetette, megitatta, aztán pedig segített neki testi szükségletei kielégítésében. Húsz perccel később Hatos kiment, Lee pedig elhallgatott.

A helyiség akusztikája adta neki az ötletet. Lee évekig dolgozott koncerteken és stúdiókban, ahol arról is gondoskodnia kellett, hogy a helyiség, amelyben játszanak, akusztikailag megfeleljen a hangszerek és a zenekara hangzásának. Játszott eleget betonfalú pinceklubokban ahhoz, hogy tudja, mennyire össze tudják zavarni a falakról visszaverődött hangok az előadást, pontosan tudta, milyen anyagok milyen akusztikai hatással bírnak. Ha leüt egy hangot a zongorán, akkor csukott szemmel is meg tudja mondani, nagyjából mekkora a terem, milyen anyagok burkolják, és hogy vannak-e benne olyan tárgyak, amelyekről visszaverődik a hang. Annyira persze nem volt jó, hogy ez alapján a komplett alaprajzot is felskiccelje.

De az AgyGépe igen.

Abban a két és fél órában, amelyet gyakorlatilag végigbeszélt, Lee a fejét is folyamatosan forgatta, már attól félt, hogy kidörzsöli a nyakát a kötés. Miközben beszélt, az AgyGépe folyamatosan dolgozta fel a késleltetési adatokat, ahogyan a hangok visszaverődtek a helyiség mindenféle felületéről, így szépen ki tudta rajzolni a szoba teljes „audiotérképét”, benne Hatossal és minden mással, ami hallótávolságban volt.

Lee a következőket tudta meg.

Először is, Kettes hangja egy kommunikátorból jött, amelyet egy vele szemben felállított asztalra raktak, tőle nagyjából másfél méternyire. Ugyanezen az asztalon tartották azokat a palackokat, amelyekből Hatos vízzel és levessel látta el.

Másodsorban Hatos nő volt, körülbelül százhatvanöt centi magas, és nagyjából ötvenöt kiló. Amikor Lee egyenesen feléje beszélt, meglehetősen jó „hangradarképet” kapott az arcáról; úgy találta, hogy Hatos negyven és ötven év közötti lehet, feltételezve, hogy sohasem szolgált a Véderőben.

A harmadik, hogy a székétől kevesebb mint egyméternyire volt még egy asztal, rajta egy rövid csövű sörétessel és mindenféle, a sebészetben használt vágó- és metszőeszközzel. Ami megerősítette Lee abbéli sejtését, hogy Kettes csak süketelt, amikor a kínzás elkerülhetőségéről papolt, és arról, hogy Hugheszal együtt élve fogják elhagyni az épületet.

Lee gyanította, hogy Hatos hamarosan visszatér, Kettes pedig bűnbánóan beismeri, hogy végig kell menniük még egyszer a kérdéseken, ezúttal némi extra, fájdalmon alapuló motivációval, aminek a végén persze megkínálják abból a sörétesből is, miközben Kettes és az elvbarátai igyekeznek megtalálni az ellentmondásokat az ő történeteiben, illetve összevetik azokat a Hughestól hallottakkal. Ami viszont azt jelenti, hogy nem sok ideje van már arra, hogy kiszabaduljon a székéből, megmentse Hughest, és megszökjenek a helyről, ahol fogva tartják őket.

Fogalma sem volt, miképpen fogja ezt véghezvinni.

– A fenébe is – mondta halkan, és hátracsapta a fejét a fejtámlának, a lehető legnagyobb távolságból, amit csak a béklyója engedett. Nem volt valami nagy trauma, de arra elég volt, hogy összecsattanjon az állkapcsa, és a bal oldali metszőfogaival elharapja a nyelvét. Volt egy pillanatnyi fájdalom, aztán a szokatlan, nem-teljesen-rézízű IntelliVér cseppjei kezdtek szivárogni az apró sebből.

Lee elfintorodott. Soha nem tudott hozzászokni az IntelliVér ízéhez. Ezt a folyadékot azért használta a Véderő a katonáiban a normál emberi vér helyett, mert sokkal több oxigént tudott tárolni, a nanobiotikus szerkezetek köröket futottak a vörösvérsejtek körül, ha oxigénszállításra került a sor. Azaz egy GYV-katona sokkal tovább tudta visszatartani a lélegzetét, mint bármelyik módosítatlan ember. Ugyanakkor az IntelliVér olyan mértékben van túltelítve oxigénnel, hogy az AgyGép vezérelte nanobotokat egy pillantás alatt önégetésre lehet kapcsolni. Ez a funkció meglepően hatásos a vérszívó rovarok ellen: hadd szúrjanak és szívogassanak csak, aztán amikor már zümmögnek elfelé, gyújtsd meg a véredet a testükben.

Bárcsak Hatos egy vámpír lenne, morfondírozott Lee. Akkor aztán megmutatnám neki. Kiköpte a szájában összegyűlt IntelliVért, de elég bénán sikerült, és a jobb csuklójára meg az azon lévő kötésre fröccsent.

Helló, helló – dünnyögte magában ismét.

Rögtön ezután kinyílt az ajtó. Lee rögtön nekiállt az AgyGépével a hangok alapján vizualizálni a helyiséget, követni az új hangokat és azok visszaverődéseit. Pár másodperc múlva Hatos bukkant fel, és beállt Lee széke meg a sörétes puska, valamint a sebészeszközöket tartalmazó asztal közé. Lee „látta”, ahogy Hatos vonalai elhalványodnak, mivel nem mozgott tovább és nem keltett zajokat a lélegzés kivételével. Csak akkor „rajzolódott ki” újra, amikor Kettes hangja megszólalt a kommunikátorból.

– Attól tartok, nagyon szomorú híreim vannak az ön számára, Lee hadnagy. Elvittem az öntől kapott információkat a kollégáimnak, akiket egyrészt lenyűgözött az ön együttműködési hajlandósága, másrészt ugyanez az együttműködési hajlam a gyanújukat is felkeltette. Úgy vélték, egy GYV-katona soha nem adna ki ok nékül olyan információkat, amilyeneket ön megosztott velem, vagy nem osztana meg ennyit. Azt gyanítják, hogy miközben ön bizonyos szempontból igazat mondott, talán nem mondta el a teljes igazságot.

– Elmondtam már mindent, amit tudok – felelte Lee, és engedte, hogy némi pánik is érződjön a hangján.

– Tudom, hogy ezt tette – nyugtatgatta Kettes. – Én is ezt hiszem. Ezért is van még mindig életben, hadnagy. De a kollégáim szkeptikusak. Azt kérdeztem tőlük, mi oszlatná el megnyugtatóan a kételyeiket? Azt javasolták, menjünk végig még egyszer a kérdéseken, de ezúttal egy bizonyos szintű... nyomásgyakorlással.

– Ez nem hangzik valami biztatóan.

– Az elnézését kérem – mentegetőzött Kettes. – Azt ígértem, nem fogjuk megkínozni. Amikor ezt mondtam, ez is volt az igazság. Végtelen sajnálatomra azonban megváltozott a helyzet.

Lee erre nem válaszolt semmit. Tudta, hogy kívülről most pont úgy fest, mint aki a könnyeivel küszködik.

– Hatosnak van bizonyos orvosi rutinja – folytatta Kettes. – Megígérhetem, hogy pontosan annyi fájdalmat fog okozni, amennyi feltétlenül szükséges, egy cseppel sem többet. Hatos, kezdheted.

Lee kinyitotta a száját, de csak résnyire, és nagyon remélte, hogy a hangja magas, rettegő jajkiáltásként fog hatni.

Hatos kiemelt egyet az asztalon heverő szikék közül, és Lee felé indult vele. A jobb oldali gyűrűsujját vette célba, és a pengével megvágta, éppen a köröm alatt.

Lee, aki pár másodperce jókorát harapott a nyelvébe, most egy méretes vérgöböt köpött Hatosra, beterítve vele annak karját és szikét tartó kezét. A toccsanó zaj visszhangjában „látta”, ahogy Hatos hirtelen feléje kapja az arcát, mintha érdeklődve bámulna Leere.

– Ez most hangos lesz, Hatos – közölte vele Lee, majd parancsot adott a kiköpött vérnek, hogy gyulladjon be, olyan hevesen, amennyire csak lehet.

Hatos egyetlen intenzív zajforrássá vált, ahogy sikítva hőkölt hátra, miközben a karjába és a kezébe belemart a tűz. Ahogy hátrafelé tántorgott, beleütközött az asztalba, amelyen Kettes kommunikátora állt, az kiszakadt az aljzatából, és a földre esett, így Kettes már nem tudta követni a történteket.

Lee maga is sikított, mert egy kis IntelliVér az őcsuklójára is odacsöppent, és pokolian égette a bőrét. Aztán összeszorította a fogát, és amilyen erősen csak tudta, elkezdte feszíteni a jobb csuklóját tartó kötést, amelyet meggyengített a szálai közé szivárgó, égő IntelliVér.

Egy rántás, két rántás, három... négy. Szakadó kötél zaja hallatszott, és Lee jobb karja kiszabadult. Nem törődött azzal, hogy a csuklóján izzó kötést oltogassa, vagy hogy szabaddá tegye a szemét, ehelyett az asztal és a szikék felé kapott, majd amilyen gyorsan csak tudta, eloldozta a többi kötését is. Bal csukló, nyak, derék és bokák.

Már a bokáit tartó kötésnél tartott, amikor Hatos úgy-ahogy legyőzte az elsőfájdalomhullámot. Lee arra tippelt, hogy Hatos rájött, mire készül, és a sörétes felé lendült. Lee végre átvágta az utolsó kötést is, és ugyanabba az irányba vetődött, de későn, Hatosnál már ott volt a puska. Lee felrikoltott, és felfelé döfött a szikével, miközben olyan közel került Hatoshoz, hogy az nem tudta ráfogni a puskát. A nő hasába vágta a szikét. Hatos meglepetten kapott levegő után, ahogy az éles fájdalom belehasított, aztán elejtette a puskát, és összecsuklott.

Lee végre levehette a szemét takaró kötést, lekapcsolta a hangtérképet, és lepillantott Hatosra, aki enyhe csodálattal az arcán bámult vissza rá. Egy merő vér volt.

– Hogy csináltad? – suttogta Hatos, miközben haldokolva próbált még egy kis levegőhöz jutni.

– Jó a fülem.

Hatos azonban már nem tudott válaszolni.

Lee felmarkolta a puskát, ellenőrizte a töltényeket, és gyorsan az ajtó mögé bújt. Nem egészen húsz másodperccel később kivágódott az ajtó, és egy férfi rontott be rajta, kezében pisztollyal. Lee habozás nélkül hátba lőtte, majd kiugrott az ajtó mögül, hogy elkapja a második fickót is az ajtóban, akinek a mellkasát találta telibe. Aztán eldobta a kiürült duplacsövűt, felkapta a pisztolyt, ellenőrizte a tárat, és kilépett az ajtón.

Egy folyosón találta magát, ahonnan egy másik ajtó nyílt, tőle alig ötméternyire. Lee felkapta a második halottat, végigvonszolta a folyosón, berúgta az ajtót, és behajította rajta a hullát. Megvárta a második lövést is a sörétesből, aztán belépett, és lelőtte azt a fickót, aki még mindig a kiürült puskáját markolta. A tag azonnal meghalt. A nő újra célzott, és darabokra lőtte az asztalon álló kommunikátort. Benyomult, és a székre nézett, amelyben ott találta Hughest, pucéran, megkötözve, és érthető módon izgatottan.

– Hughes őrvezető – kérdezte tőle. – Hogy van?

– Kurvára kipattannék ebből a kibaszott székből, hadnagy.

Lee felvett a sebészeszközöket tartó asztalról egy szikét, és átvágta vele Hughes köteleit. Hughes letépte a fejéről a szemét takaró kötést, és pislogva nézett fel a ruhátlan hadnagyára.

– Nem egészen erre a látványra számítottam, így először – vallotta be Hughes.

– Be lehet fejezni – mondta Lee, és az ajtón behajított hullára mutatott. – Ellenőrizze, hogy van-e pisztolya, aztán tűnjünk el innen.

– Igen, asszonyom – felelte Hughes, és a holttesthez lépett.

– Ezt a faszit hogy hívták? – kérdezte Lee a puskát szorongató hullára mutatva.

– Egyes. De nem mutatkozott be. Azt sem tudtam, hogy faszi, egészen mostanáig. Egy magát Kettesnek nevezőtag hívta őt Egyesnek.

A nő megtalálta a pisztolyt, és ellenőrizte a tárat.

– Rendben. Ezzel a másikkal együtt még hármat öltem meg, köztük egy Hatos nevűt. Azaz van négy halottunk, és legalább két élőnk.

– Itt várjuk meg őket? – kérdezte Hughes. – Mert ha lehet, ezt kihagynám.

– Egyetértek – felelte Lee. – Menjünk.

Kiléptek az ajtón, Hughes állt az élre. Visszafelé indultak a folyosón, abba az irányba, ahonnan Lee érkezett. Az ő kihallgatóhelyisége után öt méterrel újabb ajtót találtak. Kinyitották, de a szoba üres volt, leszámítva egy széket és a szürke folyadéknyomokat a padlón.

– Jefferson – állapította meg Lee. Hughes savanyú arccal bólintott, és folytatták az útjukat.

Az utolsó ajtó közvetlenül a lépcsőház előtt nyílt a folyosóról. A két nő bezúzta, és egy spártaian berendezett kis irodát találtak, amelyben mindössze egyetlen asztal állt, azon egy kommunikátor.

– Ez lehetett Kettes szobája – vélte Lee.

– De hová a fenébe tűnt az a faszszopó? – tűnődött Hughes.

– Azt hiszem, bepánikolt, amikor felgyújtottam a cimboráját – felelte a hadnagy. Felvette a kommunikátort. – Őrizze az ajtót! – vezényelt Hughesnak.

A kommunikátoron volt egy csomó videofájl Lee-ről, Hughesról és Jeffersonról, meg egy csomó dokumentum, amivel Lee nem törődött. Átlapozta őket, majd végignézte a kommunikátort, egy bizonyos alkalmazást keresve.

– Itt is van – mondta, és megnyomott egy gombot, amely megjelent a kijelzőn.

Lee AgyGépe hirtelen életre kelt, és egyre sürgősebb üzenetek hosszú sora érkezett, az alárendeltjeitől, a feletteseitől és magától a Tubingentől.

Hughes, aki láthatóan maga is hasonló üzenetözönt kapott, elmosolyodott.

– Jó látni, hogy hiányoztunk valakinek.

– Tudasd velük, hogy hol vagyunk. És azt is, hogy amikor jelt adok, rombolják porig ezt a kócerájt.

– Parancs, értettem, asszonyom.

Elhagyták az irodát, és felmentek a lépcsőn. Lee a hóna alá csapva magával vitte a kommunikátort. A lépcső egy folyosóban ért véget, amely úgy nézett ki, mintha egy szállodában lenne. A két katona végigosont a folyosón, majd egy éles forduló után egy zárt ajtóhoz jutottak. Lee biccentett Hughesnak, aki kinyitotta az ajtót, és átmentek rajta.

Egy nagyobb teremfélébe érkeztek, amely tele volt tisztességes öltözött, de gyűrött kinézetű idősebb emberrel, és szerfölött vonzó fiatalokkal, akik viszont szinte semmilyen ruhát nem viseltek.

– Hol a picsában vagyunk? – hökkent meg Hughes.

Lee csak nevetett.

– Szent szar! Mégiscsak egy bordély ez.

A terem elcsendesedett, ahogy a bordély személyzete és a leendő ügyfelek szemügyre vették Leet és Hughest.

– Na, mi van?! – törte meg a csendet végül Hughes. – Még sosem láttak meztelen nőt?

* * *

– Ne haragudjon, de nem hiszem, hogy ha még egyszer elmesélem a történteket, az másképpen hangzana, mint az előző három alkalommal – mondta Lee hadnagy Egan ezredesnek. Az ezredes, ha a hadnagy jól értette, valami összekötőféle volt a külügy felé, és a minisztériumot roppantmód érdekelte a nő elrablása és szökése.

– Csak azt szeretném tudni, van-e még valamilyen részlet, amit ezzel a Kettes nevű illetővel kapcsolatban meg tudna velünk osztani.

– Nincs, asszonyom – válaszolta Lee. – Látni soha nem láttam, és a hangját is csak erősen eltorzítva hallottam egy kommunikátoron keresztül. Megkapta az összes állományt, amit rögzítettem, és megkapta az összes állományt, amit a kommunikátoron találtunk. Ennél többet nem tudok a pasasról mondani.

– Nőről – mondta Egan.

– Hogy mondja, asszonyom?

– Nőről – ismételte meg Egan. – Elég biztosak vagyunk abban, hogy Kettes valójában Elyssia Gorham, a Lótuszvirág vezetője. Ez volt az a nyilvánosház, ahol felébredtek. A kommunikátort az ő irodájában találták meg, és neki állt hatalmában távol tartani a többieket a pincehelységektől. Azokat a helyiségeket a különleges ügyfelek számára tartották fenn, akik vagy durvább örömökre vágytak, vagy valamilyen különleges helyszínre. Ezeket a szobákat gyorsan át lehetett építeni és le lehetett bontani. Ez magyarázza a jelblokkolók használatát. Azok a kuncsaftok, akik ilyen szobákat béreltek, biztosak akartak lenni abban, hogy senki nem láthatja meg őket. Tökéletes hely volt ez a pince arra, hogy magukat is elrekkentsék.

– De hogy voltak képesek egyáltalán leitatni bennünket? – érdeklődött Lee.

– A nyomok a sörfőzde csaposához vezettek – felelte Egan. – Azt mondta, egyhavi fizetését ajánlották neki, ha azt a drogot az italukba csempészi. Szüksége volt a pénzre. Szerencsére meg is kapta, mert azonnal kirúgták.

– Én azt hittem, ránk nem hatnak a kábítószerek. Ez lenne az IntelliVér egyik nagy előnye.

– GYV-katonát nem is lehet elkábítani organikus kábítószerrel. Akármi is ütötte ki magukat, azt kifejezetten az IntelliVérre tervezték. Ez egy olyan probléma, amit nagyon gyorsan meg kell oldanunk. Már be is vontuk az ügybe a GYV katonai kutatások részlegét.

– Az jó.

– És ha már az IntelliVérnél tartunk, remek ötlet volt felgyújtani vele a fogvatartóját – dicsérte meg Leet Egan. – A helyiség hanghullámokkal való feltérképezése is az intelligenciáját dicséri. Mindkét ötlete szerepet játszott abban, hogy kitüntetésre terjesztettük fel. Sajnos előléptetés nélkül.

– Köszönöm, de nem igazán foglalkoztat sem a kitüntetés, sem az előléptetés. Viszont többet akarok tudni azokról, akik Jeffersont megölték. Amikor kihallgattak, egy csomó kérdésük volt azzal kapcsolatban, hogy mit tudok a szeparatista mozgalmakról és csoportokról, amelyek azon dolgoznak, hogy a gyarmatok inkább a Földdel építsenek kapcsolatokat a Gyarmati Szövetség helyett. Ezekről nem sokat tudok, de egy emberemet megölték miattuk. Többet akarok tudni.

– Nincs sok tudnivaló erről. Fura idők járnak a Gyarmati Szövetségre. El vagyunk foglalva azzal, hogy helyreállítsuk a status quót a Földdel, miközben a gyarmatok megpróbálják a lehető legtöbbet kihozni az újonnan felmerült lehetőségekből. Nincs igazi elszakadáspárti mozgalom, és a Föld nem próbál aktívan magához édesgetni egyes gyarmatokat. Amennyire meg tudjuk ítélni, független szeparatista csoportok állnak az események mögött. És a Csung-kuón egy kicsit jobban sikerült a szervezkedés.

– Ahá – felelte Lee. Meg tudta állapítani, mikor hazudnak neki, de azt is, hogy mikor nem kell ezt szóvá tenni.

Egan felállt, Lee követte a példáját.

– Mindazonáltal, hadnagy, nem szeretném, hogy bármi miatt is aggódjon ebben a pillanatban. A kitüntetéséhez jár két hét jutalomszabadság. Ha elfogad egy tanácsot, nem a Csung-kuón veszi ezt igénybe. És egy ideig távol marad a sörfőzdéktől.

– Parancs, értettem, asszonyom. Remek ötlet. – A hadnagy tisztelgett, és figyelte, ahogy Egan távozik. Utána becsukta a szemét, és csak hallgatta, hallgatta a hajója hangjait maga körül.

KILENCEDIK EPIZÓD
A megfigyelők

– Jöjjön be, Wilson hadnagy – mondta Ode Abumwe nagykövet. – Foglaljon helyet, kérem.

Harry Wilson belépett Abumwe luxusfülkéjébe az új Clarke-on, amely fülke még kisebb volt, és még kevésbé kényelmes, mint az előző hajón.

– Otthonos – mondta, ahogy leült.

– Ha az „otthonos” alatt azt érti, hogy „szinte sértően zsúfolt”, akkor igen, az. Ha az otthonos alatt tényleg otthonosat ért, akkor a személyes kényelemről való fogalmai hagynak kívánnivalót maguk után.

– Az elsőre gondoltam – nyugtatta meg Wilson.

– Hát igen. Ha az ember alól kilövik a hajóját, és egy fél évszázados hajót kap helyette, amit zsineg és rágógumi tart össze, az ember beéri azzal, ami van. – Körbenézett. – Coloma kapitány szerint ez az egyik legtágasabb fülke a hajón. Még az övénél is nagyobb. Nem tudom, igaz-e.

– Nekem tiszti fülkém van, ami kábé a harmada ennek a luxusfülkének – mesélte Wilson. – Meg tudok benne fordulni, de a karomat már nem tudom széttárni. Harté még kisebb, és még szobatársa is van. Vagy megölik egymást, vagy védekezés gyanánt összefekszenek.

– Akkor szerencse, hogy Mr. Schmidt felhasználja a szabadságát.

– Az. Azt mondta, egy hotelszobában fogja tölteni egyedül.

– Ez a diplomataélet romantikája, Wilson hadnagy – mondta Abumwe.

– Igazi álom az életünk, asszonyom – értett egyet Wilson.

Abumwe egy pillanatig rábámult, mintha el se akarná hinni, hogy ők ketten viccelődnek. Wilson nem hibáztatta. Amióta csak a nő stábjához vezényelték, folyamatosan súrlódtak. Abumwe keserű és konok jellem, ő szarkasztikus és bosszantó; ráadásul mindketten tisztában voltak azzal, hogy az összképet tekintve a diplomáciai létra alsó fokába kapaszkodva lógnak. Az utóbbi pár hét azonban mindenki számára furcsa időszak volt. Ha nem is lettek barátok, azt azért hamar felfogták, hogy a körülmények egy oldalra állították őket, szembe az univerzum többi részével.

– Mondja, Wilson, emlékszik, amikor azt mondta nekem, hogy van bennünk valami közös? – kérdezett rá Abumwe.

Wilson a homlokát ráncolva töprengett.

– Persze – szólalt meg kisvártatva. – Mindketten a Földről jöttünk.

Abumwe bólintott.

– Úgy van. Maga hetvenöt évig élt ott, mielőtt beállt a Gyarmati Véderőhöz. Én gyerekként emigráltam.

– Nekem úgy rémlik, nem ugrott ki a bőréből örömében, amikor emlékeztettem rá – jegyezte meg Wilson.

Abumwe vállat vont.

– Pont akkor emlékeztetett rá, amikor a Föld és a Gyarmati Szövetség összerúgta a port. Azt hittem, célozni akar valamire.

– Nem próbáltam meg egyik oldalra sem állítani, esküszöm – kockáztatott meg egy kis lazaságot Wilson.

– Nem is erre gondoltam, csak szörnyen ízléstelen viccnek tartottam.

– Á, értem.

– És ennek a közös pontnak egy meglehetősen szokatlan megbízás lett az eredménye. – Abumwe felvette a kommunikátorát, bekapcsolta, és megnyomta a képernyőt. A következő pillanatban Wilson AgyGépe pingelt, és egy üzenet jelent meg a látóterében; Abumwe egy fájlt küldött neki.

Wilson kicsomagolta, és a szemét lehunyva gyorsan átfutotta. Aztán elmosolyodott.

– Jönnek a földiek.

– Úgy van. A Gyarmati Szövetség azon aggódik, hogy a Föld továbbra sem bízik az őszinteségünkben. Aggódik, hogy a Föld végül úgy dönt, inkább egyedül próbálkozik, vagy ami még rosszabb, csatlakozási tárgyalásokba kezd a Konklávéval. Ezért a jóindulata jeleként beenged egy megfigyelőcsoportot az egyik diplomáciai tárgyalássorozatra. A mi kereskedelmi tárgyalásunkat választották a Burfinorral. Úgy tudom, még a külügyminiszter is úgy véli, hogy személyes kapcsolatom a Földdel, no meg a stábom, azaz a maga kapcsolata pozitív hatással lesz a Gyarmati Szövetség és a Föld viszonyára.

– És maga elhiszi ezt? – nyitotta ki a szemét Wilson.

– Természetesen nem – felelte Abumwe. – Azért választottak bennünket, mert a Burfinorral való tárgyalásoknak nincsen súlya. Biomedikai technológiát cserélünk, ami imponáló, ha valaki még sosem látott ehhez hasonlót, és a földiek, ugyebár, nem láthattak. De igazából teljesen lényegtelen téma. Szóval nem baj, ha a földiek meglátják. Az, hogy nekünk személyes kapcsolatunk volt a Földdel, csak porhintés.

– Biztos, hogy ezek az emberek a Földről jönnek? – kérdezte Wilson. – Coloma kapitánnyal nem is olyan rég belefutottunk kamu földlakókba. A GYV a volt katonáiról hitette el velünk, hogy földi képviselők, mert meg akartak találni egy kémet. Vertek már át bennünket, asszonyom. Csak jó lenne tudni, hogy megint át akarnak-e verni, és ha igen, miért.

Abumwe elmosolyodott, ami olyan ritkaságszámba ment, hogy Wilson meg is jegyezte magában.

– Mindketten ugyanazt gondoljuk, ezért is beszéltem meg a dolgot az embereimmel a Főnix Állomáson. Minden, amit láttam róluk, stimmel. Én persze nem ismerem annyira a Földet, mint maga, szóval lehet, hogy valami elkerülte a figyelmemet. Mind az öt megfigyelő aktáját átküldtem. Nézze át, és szóljon, ha valami szemet szúr magának.

– Értem. A múltam most az egyszer a hasznunkra lehet.

– Igen. És még valami, Wilson. Csak tíz éve hagyta el a Földet. Még emlékszik, hogyan gondolkodnak és cselekednek a földiek, maga az egyetlen, aki betekintést tud adni nekünk a lelkiállapotukba a Gyarmati Szövetséghez és a hozzánk való viszonyuk tekintetében.

– Az attól függ – mondta Wilson. – Én az Egyesült Államokból jöttem. Ha a megfigyelők máshonnét, nem veszi több hasznom, mint bárki másnak.

– Az egyikük onnét való, azt hiszem. Az aktákban benne van. Nézzen utána. Ha úgy alakul, akkor barátkozzon össze vele.

– Rendben. De hivatalosan szólok, hogy más feladatom is van ezen a küldetésen, meg kell vizsgálnom a Burfinor adta felszerelést.

– Természetesen – mondta Abumwe kissé bosszúsan. – Végezze a rendes munkáját, de ezt is. Sőt, kösse össze a kettőt, és hívja meg az egyik megfigyelőt, hogy segítsen lefuttatni a teszteket. Ezért is kapunk őszinteségi pontokat. Közben szedjen ki belőlük mindent, amit csak tud.

– Kémkedjek – foglalta össze Wilson.

– Én jobb szeretem a „megfigyel” kifejezést. Végül is ők meg bennünket figyelnek meg. Miért ne viszonozhatnánk?

* * *

A Földről érkezett csoport tagjait úgy választották ki, hogy az egész bolygót képviseljék, ne csak egy kontinenst, egy politikai vagy érdekcsoportot. Európából Franz Meyer közgazdász. Dél-Amerikából Luiza Carvalho ügyvéd és diplomata. Afrikából Thierry Bourkou mérnök. Észak-Amerikából Danielle Lowen orvos. Ázsiából Liu Cong diplomata, aki a megfigyelők vezetője is volt egyben.

Abumwe nagykövet melegen üdvözölte őket a Clarke fedélzetén, bemutatta Coloma kapitányt és Neva Balla műveleti tisztet, aztán a stábját. Wilsont mutatták be utoljára, mint a megfigyelők és Abumwe közötti összekötőt.

– Ha szeretnének valamit, ha kérdésük van, Wilsont keressék.

Wilson bólintott, kezet rázott Liuval, majd ahogy Abumwéval megbeszélték, kínaiul köszöntötte:

– Isten hozta a hajónkon. Mindenben segítem önöket, amiben csak tudom.

Liu mosolygott, Abumwéra pillantott, majd újra Wilsonra nézett.

– Köszönöm, hadnagy. Nem tudtam, hogy az angolon kívül beszél még nyelveket.

Wilson megvárta, hogy az AgyGépe lefordítsa, majd kigondolt egy választ, lefordíttatta, aztán megpróbálta utánozni a program kiejtését.

– Nem erről van szó. A fejemben lévő számítógép fordítja le nekem, amit mond, aztán ugyanazon a nyelven választ javasol. Beszélhet velem bármilyen nyelven, én viszont hadd feleljek angolul, mert biztosan töröm az anyanyelvét.

Liu felnevetett.

– Valóban – mondta angolul, minden akcentus nélkül. – A kiejtése borzalmas, de méltányolom az erőfeszítését. A kollégáimmal is meg tudja ismételni a trükköt?

Wilson megtette: beszélt egy kicsit brazil portugálul, arabul és németül, majd Lowen következett.

– Azt hiszem, magával nem lesz szükség erre a trükkre – mondta.

– Répète, s’il vous plaît? – kérdezte Lowen.

– Ööö – nyögte Wilson, és megpróbált franciára váltani.

– Nem, nem, csak szívatom – mondta gyorsan Lowen. – Coloradóból jöttem.

– Fél perce ismerjük egymást, de már látom, hogy maga nehéz eset lesz, Ms. Lowen – tesztelte Wilson.

– Jobb szeretem a „kihívás” minősítést, Wilson hadnagy. Szerintem meg tud birkózni vele.

– Igyekszem – nyugtatta meg Wilson.

– Középnyugatinak tippelem. Ohio?

– Indiana.

– Hallott a Cubsról?

Wilson elmosolyodott.

– Valamit hallottam.

– Végre megnyerték a World Seriest, és nem lett vége a világnak. Az a sok jóslat kutyagumit se ért.

– Nagy csalódás.

– Nekem nem – csóválta fejét a nő. – A Földön van minden holmim.

– Úgy látom, kijönnek Wilson hadnaggyal, doktor Lowen – jegyezte meg kettejük beszélgetését figyelve Liu.

– Beszéljük egymás nyelvét – mondta a nő.

– Akkor talán nem bánja, ha maga lesz a kapcsolattartónk a hadnaggyal. Egyszerűbb egyetlen emberen keresztül közölnünk a kéréseinket.

– Ahogy gondolja, Liu nagykövet – mondta Lowen, majd visszafordult Wilsonhoz. – Önnek megfelel így, hadnagy?

– Minden kérdést franciául fog feltenni? – kérdezte Wilson.

– Ha tényleg arra vágyik, hogy megtapasztalja a förtelmes gimnazista franciatudásomat, akkor igen.

– Megegyeztünk.

– Merveilleux.

Wilson Abumwéra pillantott, akinek arckifejezése a derűs és a bosszús között ingadozott. Maga akarta, hogy összebarátkozzam az amerikaival, gondolta Wilson.

* * *

A Burfinorral nem jól alakultak a tárgyalások.

– Sajnálattal közöljük, hogy cseréért felelős kereskedelmi miniszterünk szerint az eredeti feltételek túl kedvezőtlenek a számunkra – mondta Blblllblblb Doodoodo, akinek a keresztnevét úgy lehetett a legkönnyebben kiejteni, ha az emberek a nyelvüket az ajkukon pergették ide-oda, a családnevét viszont csak burukkolni lehetett.

– Ez valóban sajnálatos – mondta Abumwe. Wilson a tárgyalóterem végében ült, készen arra, hogy megtegye a bejelentést, amire a jelek szerint nem lesz szükség, és látta, hogy Abumwe álla bosszúsan megfeszül a váratlan akadályra, de úgy gondolta, ezt csak az veszi észre, aki már ismeri egy ideje a nagykövetet. A földi megfigyelők egyikének sem tűnt fel. Sokkal inkább lekötötte őket Doodoodo. Wilson tudta, hogy a földieknek új élmény idegen fajokkal tárgyalni; talán éppen a burfinorok az első intelligens faj, amelyet szemtől szembe látnak.

– Meg tudná bővebben is magyarázni, hogy miért döntöttek így?

– Kétségtelen, hogy a Gyarmati Szövetség hasznát veszi az általunk kínált biomedikai szkennereknek – jelentette ki Doodoodo.

– Wilson? – kérdezte Abumwe, rá sem nézve.

– A kiértékelésre kapott gépen lefuttattam a diagnosztikát – foglalta össze Wilson. – Úgy működött, ahogy mondták, azaz a mieinknél nagyságrendekkel nagyobb diagnosztikai képességet mutatott. Szeretnék még foglalkozni vele, és a többi gépre még nem is jutott időm. De az biztos, hogy a szkennerek azt csinálják, amit csinálniuk kell.

– Pontosan – mondta Doodoodo. – Roppant értékesek az önök gyarmatainak.

– Ahogy a mi hajóink is maguknak – mutatott rá Abumwe. A szkennerekért cserébe a Gyarmati Szövetség öt nemrég visszavont fregattot remélt adni a Burfinornak.

– Csakhogy a technológiáink alapvetően eltérnek, nemde? Amit önök ajánlanak, azok minimum egy nemzedékkel elmaradnak a legújabb hajóiktól.

– Erőteljes technika – állította Abumwe. – Emlékeztetném arra, hogy mi olyan hajóban érkeztünk, amely nem csak egy, de több nemzedékkel régebbi azoknál, amiket önöknek ajánlunk, de még mindig jó állapotban van, és remekül használható.

– Természetesen tisztában vagyunk azzal, hogy a Clarke jelenléte reklám, ami segíti ezeknek a portékáknak az eladását – mondta Doodoodo. – Ennek ellenére a miniszter úgy véli, a két technológia közötti eltérés túlságosan nagy. Újratárgyalást kérünk.

– Ezeket a feltételeket a maguk minisztere kérte – emlékeztette Abumwe. – Igencsak különös, hogy most változtatni akar rajta.

Doodoodo finoman meghúzta a szemkocsánya tövét.

– Azt hiszem, a miniszter azon a véleményen van, hogy a körülmények is megváltoztak. – Doodoodo egyik szeme, talán öntudatlanul, a földi megfigyelők felé fordult.

Abumwe értette a célzást, de egyelőre semmit nem tehetett. Próbálta rávenni Doodoodót, hogy menjen vissza a főnökéhez, és tolmácsolja azt a földi kérést, hogy gondolja át a kért változtatást. Doodoodo rendkívül udvarias és megértő volt, de nem ígért semmit.

Eközben Liu és földi társai egy szót sem szóltak, semmivel sem árulták el, hogy mire gondolnak. Wilson próbálta elkapni Lowen tekintetét, hátha kiolvashat belőle valamit, de a nő Doodoodóra fókuszált.

Az aznapi tárgyalás hamarosan véget ért, és az emberek bosszúsan visszarepültek a siklóban a Clarke-ra, ahol ugyancsak szó nélkül félrevonultak. Wilson nézte, ahogy Abumwe az asszisztensével a nyomában elballag. A nagykövet stábjának többi tagja egy pillanatig bizonytalanul őgyelgett, majd ők is elindultak a dolgukra. A hangár sarkában a földi kontingens dugta össze a fejét; Lowen egyszer Wilson felé pillantott. Wilson próbált ebbe nem belelátni semmit.

Végül a földiek szétváltak, Liu és Lowen feléje indultak.

– Üdv, földlakók – mondta Wilson.

Liu udvariasan meghökkent; Lowen elmosolyodott.

– Mióta várta, hogy elsüthesse ezt a poént?

– Egy évtizede minimum.

– Olyan volt, amilyennek remélte?

– Abszolút.

– Érdekes tárgyalás volt a mai – jegyezte meg Liu diplomatikusan.

– Így is lehet mondani – felelte Wilson.

– Szóval mi történt az előbb? – kérdezett rá Lowen.

– Úgy érti, miért siklott ki a rutin kereskedelmi tárgyalás, kínos helyzetbe hozva a Gyarmati Szövetséget a megfigyelők előtt, akikre jó benyomást akart tenni a diplomáciai érzékével? – kérdezett vissza Wilson. Észrevette Liu arcának rezzenését, akármilyen finom gesztus volt is.

– Igen, erre utaltam – mondta Lowen.

– A kérdésben benne foglaltatik a válasz. Ott voltak. A Burfinor tud valamit a Gyarmati Szövetség és a Föld viszonyáról. Gondolom, azt hitték, bármilyen alkut elfogadunk, hogy ne hozzuk szégyenbe magunkat maguk előtt.

– Nem vált be.

– Nos, a burfinorok nem ismerik Abumwe nagykövetet. Nagyon kitartó, és nem szereti a meglepetéseket.

– Most mi lesz? – kérdezte Liu.

– Gondolom, Abumwe nagykövet holnap visszamegy, közli Doodoodóval, hogy elfogadhatatlan bármilyen új feltétel, és a lehető legudvariasabban a tárgyalások felfüggesztésével fenyegeti meg őket. Erre burfinor barátaink valószínűleg visszavonják majd az új feltételeket, mert igaz, hogy a Gyarmati Szövetség szeretné rátenni a kezét a jó kis biomedikai szkennerekre, viszont a Burfinor nem túl heves, de folyamatos határháborút vív az Erojjal, és egyre fogynak a hajóik. Ugyanannyira szükségük van erre a megállapodásra, mint nekünk, és ha nem jön össze, ők többet veszítenek.

– Érdekes – mondta Liu.

– Nem akartuk, hogy maguk unatkozzanak.

– Azt sem akarták, hogy olyan tárgyalást lássunk, ahol a Gyarmati Szövetség hátrányban van – nézett a hadnagy szemébe Lowen.

– És ez meglepi magukat? – kérdezte Wilson egyik nőről a másikra nézve.

– Nem – felelte Liu. – Bár bevallom, az kissé meglep, hogy maga elismeri.

Wilson vállat vont.

– Én egy túlértékelt technikus vagyok, nem képzett diplomata. Én kimondhatom, ami nyilvánvaló.

– A főnöke viszont biztos nem örül annak, ha kimondja előttünk a nyilvánvalót.

Liu megelőzte Wilson válaszát:

– Ellenkezőleg, Abumwe nagykövet szerintem pontosan tudta, hogy mit csinál, amikor Wilson hadnagyot tette meg összekötőnek.

– A nagykövetet nem lehet butasággal vádolni – értett egyet Wilson.

– Kezdem látni – mondta Liu, majd ásított. – Sajnálom, nekem még új az űrutazás, és bizony kimerít. Azt hiszem, muszáj lepihennem.

– Hogy tetszik a szállása? – érdeklődött Wilson.

– Otthonos – mondta Liu.

– Diplomatikus válasz.

Liu nevetett.

– Nos, nekem meg ez a munkám. – Elbúcsúzott és távozott.

– Jó fej – mondta Wilson.

– Remek fej – bólintott Lowen. – Az egyik legjobb diplomata a világon, és az egyik legkedvesebb ember. A saját fülkéjét Franznak adta, ő meg Thierryvel osztja meg a fülkét. Franz kicsit klausztrofóbiás. Azt mondta, látott már ennél nagyobb cellát is.

– Igaza lehet.

– Az benne az ironikus, hogy a legjobban Thierry szenvedi meg – magyarázta Lowen. – Liu zseniális és csodálatos, de úgy horkol, mint egy tehervonat. Ezt most Thierrynek kell kibírnia. Ne lepődjön meg, ha pár napon belül kimerült lesz.

– Felírhatna neki valami altatót. Maga az orvos.

– Nem hiszem, hogy a Neptunusz pályáján kívül jogom van bárkinek bármit is felírni. Különben is Franz egy fehérzaj-generátort hurcol magával, hogy aludni tudjon. Már kölcsönadta Thierrynek. Rendben lesz. Remélhetőleg.

– Akkor jó – mondta Wilson. – És maga? Milyen a szállása?

– Szar. És Luiza lefoglalta az alsó priccset.

– Nehéz az élet.

– De még mennyire. Apropó, kit kell itt megölnöm, hogy italt kapjak?

– Szerencsére senkit. Három fedélzettel lejjebb van a tiszti étkezde. De szánalmas a választék: borzasztó világos sör és még borzalmasabb rövid.

– Azon segíthetek – mondta Lowen. – A bőröndömben van egy tizennyolc éves Laphroaig.

– Az nem különösebben egészséges.

– Nyugodjon meg, ha alkoholista lennék, valami olcsóbbat választanék. Arra az esetre hoztam, hátha meg kell vesztegetnem itt valakit, úgy tenni, mintha összebarátkoznék vele, meg hasonlók.

– Hála istennek, hogy erre nem került sor – mondta Wilson.

– Mielőtt megérkeztünk, arra gondoltam, megkérdezem Abumwe nagykövetet, szeret-e inni. De úgy érzem, ő nem igazán az a fajta, akinek lehet hízelegni.

– Helyesen ítélte meg a nagykövetet.

– Ellenben maga...

– Én a hízelgés nagy híve vagyok, doktor Lowen – nyugtatta meg Wilson.

– Csodás. Akkor első megálló a szerelőakna, amit maguk viccesen tiszti szállásnak hívnak ezen a hajón. Második megálló a tiszti pihenő. Ez utóbbi remélhetőleg nagyobb lesz.

* * *

A tiszti étkezde valóban nagyobb volt, bár nem sokkal.

– A Gyarmati Szövetségnek kifogása van a személyes tér ellen? – tette le a whiskyt az apró kis asztalra Lowen. A helyiség üres volt, csak Lowen, Wilson és a Laphroaig tartózkodott benne.

– Ez régi hajó – magyarázta Wilson, miközben kivett két csészét a konyhaszekrényből. – Régebben az emberek kisebbek voltak, és szerettek összebújni.

– Gyanakodva viseltetem kijelentése igazságtartalmával szemben.

– Bölcsen teszi. – Wilson odament az asztalhoz, és letette a két csészét. Halk koccanással értek le az asztalra.

Lowen a homlokát ráncolva nyúlt az egyikért.

– Mágneses – emelte fel csodálkozva a csészét.

– Az. A mesterséges gravitáció ritkán hagy ki, de ha igen, elég kellemetlen a repülő csészék között lavírozni.

– És ami a csészében van? Azzal mi lesz?

– Eszeveszetten felhörpintjük. – Wilson felvette, és meglengette a csészéjét Lowen előtt. A nő gúnyosan nézett rá, majd kinyitotta a whiskysüveget, öntött neki másfél ujjnyit, aztán magának is. – A mesterséges gravitációra.

– A mesterséges gravitációra.

Ittak.

* * *

Két perc múlva, a második pohárnál:

– Szóval könnyű? – kérdezte Lowen.

– Micsoda? – kérdezett vissza Wilson.

Lowen a férfi testére mutatott.

– Zöldnek lenni.

– Nem hiszem el, hogy ezzel jön – csóválta a fejét Wilson.

– Ja – bólogatott a nő. – Jim Henson és leszármazottai forognak a sírjukban jó pár fényévnyire innen.

– Igazából jó vicc. Vagyis az volt az első hatszáz évben.

– Pedig komolyan kérdeztem. Orvosi kíváncsiságból. Tudni szeretném, hogy az úgynevezett fejlesztések, amiket a Gyarmati Véderőtől kapnak, tényleg fejlesztések-e.

– Kezdjük az elején. Hány évesnek nézek ki?

Lowen megnézte magának.

– Nem tudom, huszonkettőnek? Maximum huszonötnek. A zöld szín nagyon zavaró. Nálam sokkal fiatalabbnak látszik, és én harmincöt vagyok. De nem fiatalabb nálam, ugye?

– Kilencven vagyok – árulta el a férfi.

– Ne már.

– Pedig nagyjából igen. Idekint az ember kicsit elveszíti a fonalat. Ha valaki GYV-s, nem öregszik.

– Az meg hogyan lehetséges? Az entrópia itt is hat, nem? A fizika törvényei azért még itt is érvényesek, nem?

Wilson kinyújtotta az egyik karját.

– Bedől a látszatnak. Csak mert embernek látszom, még nem feltétlen vagyok az. Ebben a testben több a szigorúan véve nem emberi genetikai anyag, mint az emberi. És gépekkel is erősen integrált. A vérem lényegében folyadékban úszó nanobotokból áll. Minden GYV-katona egy genetikailag módosított kiborg.

– De attól maga még maga, nem? Ugyanaz a személy, mint amikor elhagyta a Földet. Ugyanaz a tudat.

– Ez a kérdés köztünk is vitatott, katonák között – engedte le a karját Wilson. – Amikor átkerül az új testbe, az áttelepítést végző gép miatt egy pillanatig két testben van jelen egyszerre a tudata. Olyan érzés ez, mintha az egész egyénisége települne át. De az is lehetséges, hogy az emlékek egy előkészített agyba kerülnek át, amely aztán felébred, és az áttelepülés illúzióját adja, mielőtt a régi agy leáll.

– Amikor is maga valójában meghal. Az igazi énje. És ez a változat itt hamis.

– Igen. – Wilson kortyolt az italából. – Ne feledje, a GYV grafikonokkal és diagramokkal bizonyítja, hogy a tudatáthelyezés valóban megtörténik. Én viszont azt hiszem, ez olyasmi, amit kívülről nem lehet modellezni. El kell fogadnom a lehetőséget, hogy hamis Harry Wilson vagyok.

– És ez magát nem zavarja? – kérdezte Lowen.

– Metafizikai értelemben dehogynem. De a mindennapokban nem nagyon gondolkodom rajta. Belülről olyan érzés, mintha kilencven éve életben lennék, és ez az énem szeret életben lenni. Ez van.

– Hű, ez a beszélgetés olyan irányba megy, amire nem számítottam – mondta a nő.

– Akkor várjon, amíg elmondom, hogy az ugróhajtóműnek köszönhetően teljesen más világegyetembe került, és soha többé nem láthatja a családját meg a barátait.

– Hogy micsoda?

Wilson az üveg felé intett.

– Javaslom, hogy töltsön magának még egyet.

* * *

Negyedik ital, valamivel később:

– Ugye, tudja, mi a Gyarmati Szövetség baja? – kérdezte Lowen.

– Csak egy baja van?

– Az arrogancia! – mondta a férfi kérdésére fittyet hányva a nő. – Milyen kormány dönt úgy, hogy az az okos, a megfontolt és a bölcs lépés, ha egy egész bolygót visszatart a fejlődésben, csak hogy telepeseket és katonákat szerezhessen róla?

– Ha arra vár, hogy megvédjem a Gyarmati Szövetség politikáját, nagyon rövid vita lesz – jegyezte meg Wilson.

– És nem is akármelyik bolygót – mondta tovább Lowen. Wilson elmosolyodott; ezek szerint a nő önműködő üzemmódba kapcsol, ha becsíp. – A Földet! Ne vicceljünk már, a kurva életbe! Az emberi élet bölcsőjét a világegyetemben, ahonnét mind származunk, a szülőbolygónkat, az ég szerelmére! Csak azért, mert pár száz éve néhány fasz a Főnixen azt gondolta: „Le vannak szarva.” Most komolyan: mit gondoltak, mi lesz, ha rájövünk, hogy mennyire kicsesztek velünk? És milyen sokáig.

– Megismételném, hogy ha azt várja tőlem, hogy a Gyarmati Szövetséget védjem, súlyosan csalódni fog.

– De hát maga is közéjük tartozik! Minimum tudja, hogyan gondolkodnak, nem? Szóval mit gondoltak?

– Szerintem azt gondolták – felelte Wilson –, hogy nem kell aggódniuk amiatt, hogy a Föld valaha is megtud bármit is. És a pontosság kedvéért ismerjük el, hogy a Gyarmati Szövetségnek pár évszázadig azért sikerült is sötétben tartania a Földet. Ha nem próbálták volna megölni az egyik barátomat a családjával és az egész gyarmatával együtt politikai célokból, valószínűleg nem is buknak le.

– Várjunk csak, maga ismeri John Perryt? – hökkent meg Lowen.

– Ugyanazon a hajón hagytuk el a Földet. Egy baráti körbe tartoztunk. Úgy neveztük magunkat: Vén Trottyok. Heten voltunk. Már csak hárman maradtunk, én, John és Jesse Gonzales.

– Ő hol van?

– Az Erie gyarmaton – felelte Wilson. – Mi ketten egy darabig együtt voltunk, de ő a végén ott akarta hagyni a GYV-t, én meg nem. Hozzáment egy fickóhoz az Erie-n, és most lány ikrei vannak. Boldog.

– A többiek mind halottak? – kérdezte Lowen.

– Amikor beálltunk katonának, kerek perec közölték velünk, hogy tíz éven belül az újoncok háromnegyede halott lesz. – Wilson egy pillanatra a gondolataiba merült, majd felnézett a nőre, és elmosolyodott. – Szóval szigorúan százalékos alapon nézve a Vén Trottyok átlagon felül teljesítenek. – Ivott.

A nő hallgatott egy sort.

– Sajnálom, hogy előhívtam ezeket az emlékeket.

– Beszélgetünk és iszogatunk, doktor Lowen. Az emlékek ilyenkor könnyen felszínre kerülnek.

– Hívhat ám Danielle-nek. Vagy Daninek. Ha már ennyi whiskyt iszunk együtt, akár tegeződhetünk is.

– Ezzel az érveléssel nem tudok vitába szállni. Akkor hívj Harrynek.

– Szia, Harry.

– Szia, Dani.

Koccintottak a csészékkel.

– A gimnáziumomat átnevezik a barátod tiszteletére – mondta a nő. – Hickenlooper Gimnázium volt. Most Perry Gimnázium lesz.

– Ennél nincs is nagyobb megtiszteltetés – vélte Wilson.

– Engem igazából bosszant – árulta el Lowen. – Most majd olyan leveleket kapok, hogy „Üdv, a Perry Gimnázium volt diákja”, én meg azt írom majd, hogy „Mi? Én nem oda jártam”.

– Johnt ismerve szégyellné, hogy miatta változtatták meg az iskolád nevét.

– Jó, ha fair akarok lenni – mondta a nő –, akkor megszabadította az egész bolygómat a Gyarmati Szövetség módszeres, évszázados elnyomásától és társadalmi manipulációjától. Szóval nem kéne sajnálnom tőle a gimimet.

– Szerintem sem.

– De ezzel vissza is kanyarodtunk az eredeti kérdéshez: Mi a fenét gondolt a Gyarmati Szövetség?

– Komoly választ akarsz?

– Persze. Már ha nem túl bonyolult. Kicsit berúgtam.

– Rövid szavakat használok majd – ígérte Wilson. – Le merném fogadni, hogy a Gyarmati Szövetség kezdetben azzal igazolta magának a dolgot, hogy a Földet is védik azáltal, hogy elvonják róla a figyelmet, és helyette a Gyarmati Szövetség világaira terelik, plusz így általában az emberiséget is segítik, mert a Földről hozott bevándorlókkal és katonákkal gyarapítják az új telepeket.

– Eleinte – hümmögött Lowen. – És később?

– Később? Megszokássá vált – vágta rá Wilson.

Lowen pislogott.

– „Megszokássá”? Ennyi? Ennyit tudsz mondani?

Wilson vállat vont.

– Azt nem mondtam, hogy szeretni is fogod a választ. Csak hogy komoly lesz.

– Szerencséd, hogy diplomata vagyok, különben elmondanám, én mit gondolok erről.

– Kitalálom.

– És te mit gondolsz, Harry? Szerinted a Földnek és a Gyarmati Szövetségnek össze kéne állnia azok után is, ami történt?

– Nem hiszem, hogy erre én vagyok hivatott válaszolni.

– Ne már – mutatott körbe a nő a pihenőben, amelynek népessége még mindig két fő plusz az üveg volt. – Csak ketten vagyunk.

– Szerintem ijesztő világegyetem van odakint. És nincs benne túl sok ember.

– És a Konklávé? – faggatta Lowen. – Négyszáz idegen faj aktívan nem gyilkolja egymást. Ez nem teszi kevésbé ijesztővé?

– Annak a négyszáz fajnak igen. Amíg ez tart. Mindenki másnak még mindig ijesztő.

– Vidám alak vagy.

– Jobb szeretem a „realista” jelzőt.

* * *

Hatodik ital, még később:

– Mindenhol zöld vagy? – kérdezte Lowen.

– Tessék?

– Pusztán a tudományos kíváncsiság hajt.

– Kösz – mondta szárazon Wilson. – Így már sokkal jobb.

– De ha jobban szeretnéd, hogy ne tudományos okból kérdezzem...

– Nahát, doktor Lowen! – színlelte a megbotránkozást Wilson. – Én nem vagyok olyan.

– Ismét hangot adnék a kételyeimnek.

– Mondok valamit. Akkor kérdezd meg, amikor nem hajtottál fel egy ültödben fél üveg finom skót whiskyt. Akkor talán más választ kapsz majd.

– Jó – húzta el a száját Lowen savanyúan, majd hunyorogva nézett Wilsonra, mint egy bagoly. – Te nem rúgtál be.

– Nem.

– Annyit ittál, mint én, és én vedeltem, akár a gödény. Még a testtömegedet beszámolva is részegnek kéne lenned.

– Az új test előnye – magyarázta Wilson. – Sokkal magasabb az alkoholtűrő képessége. Ennél persze jóval bonyolultabb a dolog, de késő van, te meg részeg vagy, talán hagyjuk meg holnapra. Apropó, ideje bebújnod a szerelőaknádba, ha holnap másnaposság nélkül akarsz ülni a tárgyalásokon. – Felállt, és a kezét nyújtotta Lowennek.

A nő megfogta, és kissé imbolyogva felállt.

– Hű, valamit csináltak a mesterséges gravitációval.

– Igen, pontosan ez történt. Gyere. – Végigvezette a nőt a folyosókon, fel a fülkékhez, amelyeket Coloma kapitány a megfigyelőknek jelölt ki. – Mindjárt ott vagyunk – mondta.

– Ideje. Szerintem direkt a hosszabb úton vezettél. Ami direkt kanyargós.

– Majd hozok vizet. Meg kekszet.

– Csodás ötlet – mondta Lowen, aztán megriadt, amikor az egyik fülke ajtaja kicsapódott, neki a falnak.

Wilson a zaj felé nézett és Thierry Bourkout látta, aki zaklatottnak látszott.

– Minden rendben, Mr. Bourkou?

A férfi feléje fordult, aztán meglátta Lowent, odasietett.

– Dani, gyere gyorsan! Cong!

– Mi? Cong? – kérdezte Lowen kevésbé fáradtan és kevésbé összefolyó szavakkal. Wilson látta a pánikot a nő kollégájának az arcán, és ez a pánik még a részegséget is elnyomta.

– Mi az?

– Nem lélegzik – mondta Bourkou. – Kék és nem lélegzik! – Megragadta Lowen kezét, és a fülkéje felé húzta. – Nem lélegzik. Szerintem meghalt.

* * *

– Kutya baja volt, amikor lefeküdt – mesélte Bourkou. – Mind a ketten fáradtak voltunk, ugyanakkor feküdtünk le. Aztán elkezdett horkolni, én meg bekapcsoltam a fehérzajgépet. Aztán elaludtam. Amikor felébredtem, mondtam neki, hogy megyek teáért, és megkérdeztem, kér-e. Nem felelt, úgyhogy megráztam. Aztán megláttam, hogy kék a szája.

Az összes megfigyelő a Clarke gyengélkedőjébe gyűlt, ahogy Wilson, Abumwe, Coloma kapitány és doktor Inge Stone, a Clarke főtisztiorvosa is. Liu a hordágyon feküdt.

– Nem mondott mást azonkívül, hogy fáradt? – faggatta Stone. – Nem panaszkodott fájdalomra vagy gyengeségre?

Bourkou a fejét rázta.

– Tíz éve ismerem Congot. Mindig makkegészséges volt. A legrosszabb, ami történt vele, hogy eltörte a lábát, amikor egy motorkerékpár elütötte az utcán.

– Mi történt vele? – kérdezte Franz Meyer. Liu után ő volt a rangidős a megfigyelők között.

– Nehéz megmondani – sóhajtott Stone. – Olyan, mint a szén-monoxid-mérgezés, de annak semmi értelme. Mr. Bourkou tünetmentes, ami szintén lehetetlen, ha szén-monoxid volt, és különben sincs semmi az ágyak közelében, ami szén-monoxidot termelne vagy bocsátana ki.

– És a fehérzaj-generátor? – kérdezte Lowen. Már éber volt, köszönhetően a kávé, az ibuprofen és a sztressz együttes hatásának. – Az okozhatta?

– Természetesen nem – mondta Meyer szinte megrovóan. – Nincs más mozgó része, csak a hangszóró. Nem bocsát ki mást, mint fehérzajt.

– Allergia vagy érzékenység? – kérdezte Stone.

Meyer a fejét rázta.

– Laktózérzékeny volt, de az nem okozhatta. Azonkívül nem volt allergiás semmire. Ahogy Thierry mondta, egészséges. Makkegészséges.

– Nem hagyunk figyelmen kívül valamit? – kérdezte Luiza Carvalho. Mindenki ránézett; először szólalt meg, amióta összegyűltek.

– Mégis micsodát? – kérdezett vissza Coloma kapitány.

– Annak a lehetőségét, hogy nem természetes halált halt. Cong egészséges ember volt, egészségügyi problémák nélkül.

– Tisztelettel, Ms. Carvalho, ennyire messzire azért nem kell mennünk a magyarázatért – mondta Stone. – Valószínűbb, hogy Mr. Liu egy eddig nem diagnosztizált állapotnak esett áldozatul. Nem ritka, főleg olyanoknál, akik ránézésre egészségesek. A nyilvánvaló problémák hiánya csak azt jelenti, hogy nem járnak annyit orvoshoz, mint mások. Így aztán a nem túl nyilvánvaló problémák meglepetésként érik őket.

– Értem, hogy a legegyszerűbb magyarázat általában a legvalószínűbb is – mondta Carvalho. – Persze. De azt is tudom, hogy a hazámban, Brazíliában a mérgekkel történő gyilkosság újra elterjedőben van. Tavaly egy Mato Grossó-i szenátort arzénnal öltek meg.

– Politikai gyilkosság? – kérdezte Abumwe.

– Nem – ismerte el Carvalho. – A felesége mérgezte meg álmában, mert lefeküdt az egyik tanácsadójával.

– Ha lehetek tapintatlan, feltételezhetjük, hogy itt nem történt ilyesmi? – húzta fel a szemöldökét Abumwe.

Meyer körbenézett a kollégáin.

– Nyugodtan kijelenthetjük, hogy egyikünk sem feküdt le Conggal – mondta Abumwénak. – Azt is kijelenthetjük, hogy egyikünknek sem volt szakmai oka arra, hogy holtan lássa. Thierry kivételével egyikünk sem ismerte őt korábban. A kiválasztás kritériumai erősen politikaiak voltak. Mindannyian más-más politikai érdeket képviselünk otthon, nem volt köztünk közvetlen verseny vagy szakmai irigység.

– A frakciók kijönnek egymással? – szólt közbe Wilson.

– Általában – mondta Meyer, majd Lowenre mutatott. – Doktor Lowen Amerika érdekeit képviseli, és az Egyesült Államok továbbra is a globális politika fő tényezője, főleg most, a Perry utáni időszakban. A többi politikai érdekcsoport minimalizálni akarta a befolyását ezen a küldetésen, ezért Liu Congot választották a csapat vezetőjének, így aztán az amerikai küldött a legalacsonyabb rangú, már elnézést, Dani. De szó sem volt ármánykodásról.

– Én különben is Wilson hadnaggyal voltam órákon át – mondta Lowen. Erre többen felvonták a szemöldöküket, Meyer és Abumwe is. – Cong kért meg arra, hogy barátkozzam össze a gyarmati szövetségi összekötőnkkel – magyarázta –, hogy jobban kiismerjük a terepet. Így tettem. – Wilsonra nézett. – Ne haragudj.

– Semmi gond – felelte derült képpel a férfi.

– Ezek szerint a mérgezést és az orgyilkosságot elvethetjük – mondta Stone.

– Hacsak nem a Gyarmati Szövetség oldaláról tette valaki – mutatott rá Carvalho.

Abumwe, Wilson és Coloma összenéztek.

Ezt a többiek is észrevették.

– Oké, mi volt ez? – kérdezte Lowen.

– Úgy érted, a hirtelen, jelentőségteljes pillantás? – mondta Wilson, mielőtt Abumwe vagy Coloma megszólalhatott volna.

– Igen, arról beszélek.

– Nemrégiben több szabotázs is történt – mondta Abumwe, bosszús pillantást lövellve Wilsonra.

– Ezen a hajón? – kérdezte Meyer.

– Nem a hajóról indult, de érintette a hajót is – mondta Coloma.

– És maguk szerint ez is azok közé tartozhat?

– Kétlem – rázta a fejét Abumwe.

– De nem biztosak benne száz százalékig – erősködött Meyer.

– Nem, nem vagyunk.

– Miről van szó? – nézett Stone Abumwéra, majd Colomára.

– Később, Inge – mondta neki Coloma, mire az orvos boldogtalanul összeszorította a száját.

– Nekem akkor sem tetszik ez az egész – mondta Meyer.

– Mit javasol, mit tegyünk? – kérdezte tőle Abumwe.

– Szerintem boncolásra van szükség. Minél előbb, annál jobb.

– Doktor Stone elvégzi – ajánlotta Coloma. Meyer a fejét rázta, mire a kapitány a homlokát ráncolta. – Mi a baj vele?

– Azt akarom, hogy legyen mellette valaki – jelentette ki Meyer. – Nem akarom megsérteni doktor Stone-t, de ez már politikai ügy. Ha valaki a Gyarmati Szövetségen belül akarta szabotálni önöket, akkor a Gyarmati Szövetség egész apparátusa gyanúba keveredhet. Nem kétlem, hogy doktor Stone el fogja végezni a boncolást. Afelől sincs kétségem, hogy vannak a Földön politikusok, akik a saját céljaikra fordítanák, ha a Gyarmati Szövetség egyik orvosa felmentené a Gyarmati Szövetséget az egyik földi diplomata megölésének gyanúja alól.

– Akkor baj van, mert minden emberem a Gyarmati Szövetség embere – mondta Stone.

Meyer erre Lowenre nézett, aki bólintott:

– Majd én segítek.

Stone pislogott.

– Maga orvos?

Lowen bólintott.

– A Pennsylvaniai Egyetemen végeztem. A hematológia és a nefrológia a szakterületem. Három hónapig praktizáltam, mielőtt a külügyminisztériumhoz mentem tanácsadónak.

– Doktor Lowen elhallgatja azt az apróságot, hogy az apja az Egyesült Államok külügyminisztere, Saul Lowen – mosolygott Meyer. – És hogy az apja kérésére, már-már zsarolással vették rá a külügyi munkára. Ami persze szemernyit sem von le az érdemeiből.

– Szóval van képesítésem és van tapasztalatom is – mondta Lowen, aki zavarba jött Meyer közbeszólásától. – Ha ketten végezzük, senki nem kifogásolhatja a boncolás eredményét.

Stone a kapitányra nézett, aki pedig Abumwéra. A nagykövet bólintott. Coloma is.

– Jól van, mikor kezdik? – kérdezte a kapitány.

– Előbb szükségem van egy kis alvásra – mondta Lowen. – Ahogy mindnyájunknak. Holnap mozgalmas napunk lesz. – Stone egyetértően bólintott, mire a földi megfigyelők elköszöntek, és elindultak a fülkéik felé.

– Hogy a fenébe képzelte? – förmedt Coloma Wilsonra.

– Hogy beszéltem nekik a szabotázsról? – kérdezte Wilson. Coloma bólintott. – Nézze, a reakciónkat úgyis észrevették. Tudták, hogy van valami. Vagy hazudunk, és akkor nem bíznak többé bennünk, vagy elmondjuk nekik az igazat, és nyerünk magunknak egy kis bizalmat. A vezetőjük meghalt, és nem tudjuk, hogy miért. Minden csepp bizalomra szükségünk van.

– Ha legközelebb diplomáciai döntésre támad kedve, előbb hozzám forduljon – mondta neki Abumwe. – Csinálta már, úgyhogy tudom, hogy menni fog. Ez nem a maga küldetése, nem maga dönti el, hogy mit mondunk el nekik, és mit nem.

– Értem, nagykövet asszony. Nem akartam szándékosan megnehezíteni a munkáját.

– Nem érdekelnek a szándékai, hadnagy. Azt hittem, ezt már tudja.

– Tudom. Sajnálom.

– Távozhat, Wilson. A felnőttek beszélni akarnak. – Coloma és Stone felé fordult. Wilson értette a célzást, és távozott.

A folyosón Lowen várta.

– Aludnod kéne – mondta neki Wilson.

– Bocsánatot akartam kérni – kezdte a nő. – Biztos vagyok abban, hogy amit odabenn mondtam, rosszul jött ki.

– Mármint hogy Liu parancsára voltál velem.

– Igen, az.

– Jobban éreznéd magad, ha tudnád, hogy a főnököm meg engem utasított ugyanerre? – kérdezte Wilson.

– Nem igazán.

– Akkor nem vallom be. Legalábbis addig, amíg össze nem szedted magad.

– Kösz – mondta Lowen szárazon.

Wilson megfogta a vállát.

– Most komolyan. Hogy vagy?

– Hát tudod. A főnököm meghalt, aki nagyon kedves ember volt, és holnap fel kell vágnom, hogy megnézzem, nem ölte-e meg valaki. Remekül vagyok.

– Gyere, elkísérlek – karolta át Wilson.

– Ezt is a főnököd mondta? – viccelt Lowen.

– Nem – felelte Wilson komolyan. – Ez teljesen a saját ötletem.

* * *

Abumwe bosszúsága, előbb a kereskedelmi tárgyalások első napjának állása, majd Liu Cong halála és annak lehetséges implikációi miatt, már a második napon nyilvánvalóvá vált. Azzal kezdte, hogy nekiment Doodoodónak, méghozzá a gyilkos udvariasság olyan ragyogó példáját vezetve elő, amilyet Wilson még életében nem látott. Doodoodo és tárgyalótársai cidrizni kezdtek, mármint a burfinorok modorában, ami Wilson szemében leginkább a herék összehúzódására emlékeztetett.

Ahogy a nagykövetet nézte munka közben, aki bosszúszomjas örömmel tette a dolgát, Wilson rájött, hogy az a koncepciója, mely szerint jót tenne Abumwénak, ha időnként lazítana, alapvetően hibás. Ez az ember akkor működik a legjobban és a leghatékonyabban, ha igazán ki van akadva; ezért azt kívánni, hogy nyájasabb legyen, az olyan, mintha egy alfaragadozótól várnád, hogy áttérjen a gabonafogyasztásra. Alapvető téveszme.

Wilson AgyGépe pingelt, amit a tárgyaló felek nem észlelhettek. Lowen volt az. Tudsz beszélni?, üzente.

~ Én nem, de te igen ~ üzente vissza Wilson. ~ Az AgyGépemen foglak. Senki nem hallja.

Várj, hangra kapcsolok, üzente Lowen, aztán megszólalt:

– Gond van.

~ Pontosíts ~ üzente Wilson.

– Befejeztük a boncolást. Fizikailag semmi baja nem volt Congnak. Minden szerve egészségesnek látszott, annyira tökéletesnek, amennyire csak egy ilyen korú embertől elvárható. Semmi repedés vagy aneurizma, nem károsodott egyetlen szerv sem. Semmi sincs, ami indokolná a halálát.

~ Ez szerinted idegenkezűségre utal? ~ üzente Wilson.

– Igen – mondta Lowen. – És van még valami, ezért is hívtalak. Vettem tőle vért, és jó sok anomáliát látok benne. Annyi az idegen részecskék sűrűsége, amennyit még életemben nem láttam.

~ Méreg? ~ kérdezte Wilson.

– Nem hiszem.

~ Megmutattad Stone-nak?

– Még nem. Gondoltam, te talán segíthetsz nekem. Tudsz képet fogadni?

~ Persze ~ küldte Wilson.

– Oké, küldöm. – Képfogadásról szóló üzenet jelent meg Wilson periferiális látóterében; kinyitotta.

~ Vérsejtek ~ üzente.

– Nem egyszerűen vérsejtek.

Wilson alaposabban megnézte, és foltokat vett észre a sejtek között. Ráközelített. A foltok mérete és részletessége gyorsan nőtt. Wilson a homlokát ráncolva egy másik képet hívott elő, és összehasonlította a kettőt.

~ Olyanok, mint az IntelliVér nanobotjai ~ üzente végül.

– Én is erre tippeltem. És ez baj. Mert nem lenne szabad ott lenniük. Ahogy Congnak sem lenne szabad halottnak lennie. Márpedig ha egy ember halálának nincsen semmiféle fizikai oka, és igen magas koncentrációban található idegen test a vérében, akkor nem nehéz arra a következtetésre jutni, hogy az egyiknek köze van a másikhoz.

~ Szóval szerinted egy gyarmati ember áll a dolog mögött? ~ üzente Wilson.

– Fogalmam sincs, ki áll mögötte. Csak azt tudom, hogy miként fest a dolog.

Wilson erre nem tudott mit mondani.

– Először elmondom Stone-nak, hogy mit találtam, és aztán el kell mondanom Franznak – folytatta Lowen. – Biztos vagyok abban, hogy Stone elmondja majd Colomának és Abumwénak. Egy óránk van, mielőtt kitör a botrány.

~ Oké.

– Ha közben kitalálsz valamit, ami segíthet abban, hogy ne szakadjon ránk teljesen az ég, annak örülnék.

~ Meglátom, mit tehetek ~ küldte Wilson.

– Bocs, Harry – mondta Lowen, és bontotta a vonalat.

Wilson egy pillanatig némán ült, és Abumwe verbális diplomatatáncát nézte Doodoodo körül annak tárgyában, hogy mi a korrekt egyensúly a hadihajók és a biomedikai szkennerek cseréjében. Aztán küldött egy elsőbbségi üzenetet Abumwe kommunikátorára.

Kérjen tíz perc szünetet, ez állt benne. Bízzon bennem.

Abumwe pár percig nem törődött az üzenettel, túlságosan lefoglalta Doodoodo verbális abuzálása. Amikor a burfinor képviselőnek végre sikerült közbeszúrnia valamit, a nagykövet lenézett a kommunikátorára, majd Wilsonra pillantott azzal a megtévesztően nyugodt arckifejezéssel, amelyet egyedül Wilson tudott értelmezni (Ugye, most csak szórakozik velem, a kurva életbe). Wilson ugyanolyan finom arccal nyugtázta a pillantást, ami reményei szerint azt sugallta, hogy Kurvára nem szórakozom. Abumwe egy pillanatig még rámeredt, majd félbeszakította Doodoodót, és kért egy kis szünetet. Doodoodo bosszúsan egyezett bele, mert úgy érezte, éppen elkapta a fonalat. Abumwe intett Wilsonnak, hogy kövesse a folyosóra.

– Mintha nem emlékezne, mit mondtam este – mordult rá.

– Lowen az IntelliVér nanobotjaira erősen emlékeztető dolgot talált Liu Cong vérében – rukkolt elő Wilson, rá sem hederítve a nagykövetre. – Ha Stone még nem üzent magának, hamarosan fog. És Meyer meg a többi megfigyelő is.

– És? – mondta Abumwe. – Nem mintha nem érdekelne, de Liu meghalt, ezek a tárgyalások viszont még élnek, nem kellett volna félbeszakítania, hogy olyan hírt közöljön velem, amit amúgy is megkapok.

– Nem ezért szakítottam félbe. Azért szakítottam félbe, mert rá kell vennie őket, hogy adják nekem vissza azt a szkennert. Azonnal.

– Miért?

– Mert szerintem IntelliVér van Liu vérében – magyarázta Wilson –, és jobban meg akarom nézni. A gyengélkedő orvosi felszerelése a Clarke-kal egyidős, legalább ötvenéves. Jobb eszközök kellenek.

– És miért most azonnal? – méltatlankodott Abumwe.

– Mert a mai tárgyalások végeztével elszabadul a pokol. Nagykövet asszony, egy földi diplomata meghalt, és nagyon úgy fest, mintha a Gyarmati Szövetség tette volna. Ha Meyer és a megfigyelők visszatérnek a Clarke-ra, haladéktalanul szondát fognak küldeni a Főnixre a földi kontingensnek, akik haladéktalanul vissza fogják hívni Meyeréket, és mi kénytelenek leszünk haladéktalanul visszaszállítani őket. Márpedig ha ez a tárgyalás kútba esik, még nagyobb lesz a szakadék a Föld és a Gyarmati Szövetség között, és mindenki minket fog érte hibáztatni. Megint.

– Hacsak addig ki nem ókumlálja, miről van szó.

– Pontosan. Az IntelliVér egy technikai eszköz, nagykövet asszony, és én technikus vagyok. Tudom kezelni ezeket a gépeket, mert a tesztelés során dolgoztam velük. De azonnal kell az egyik. És magának kell megszereznie.

– Úgy gondolja, sikerülni fog? – kérdezte Abumwe.

Wilson széttárta a kezét.

– Azt tudom, hogy ha meg sem próbáljuk, akkor cseszhetjük. Lehet, hogy minimális az esély rá, de a semminél az is több.

Abumwe elővette a kommunikátorát, és Hillary Drolet-t hívta, az asszisztensét.

– Mondja meg Doodoodónak, hogy beszélnem kell vele a folyosón. Azonnal. – Bontotta a vonalat, és Wilsonra nézett. – Óhajt még valamit? Ha már kívánságnap van.

– Kölcsön kell kérnem a siklót, hogy visszamenjek a Clarke-ra. És azt szeretném, ha Lowen és Stone is jelen lenne, hogy kétség se férhessen ahhoz, mit találok.

– Jó.

– És szeretném, ha olyan hosszúra nyújtaná a mai tárgyalást, amilyen hosszúra csak lehet.

– Azt hiszem, ez nem lesz probléma – vágott pofát Abumwe.

Doodoodo jelent meg a folyosón, szemkocsánya bocsánatkérőn lengedezett.

– Ha lehetséges, próbálja még ma tető alá hozni a megállapodást – tanácsolta Wilson az idegenre nézve. – Biztos, ami biztos.

– Wilson hadnagy, ebben már maga előtt járok.

* * *

– Valaki ebben a szobában gyilkos!

– Könyörgök, ne mondd ezt, ha megjönnek – kérlelte Lowen.

– Azért mondom most – felelte Wilson.

Wilson, Lowen és Stone a gyengélkedőben várták Abumwét, Meyert, Bourkout és Colomát. Utóbbi a hídról jött, a többiek az éppen kikötött siklótól.

– Úton vannak – pillantott a kommunikátorára Lowen. – Franz azt mondja, a tárgyalásokat is befejezték. Abumwe remek alkut kötött a szkennerekre.

– Az jó – paskolta meg a készüléket Wilson. – Remélem, megtarthatom. Klassz kis gép.

Coloma megérkezett, aztán rá egy percre Abumwe, Meyer és Bourkou is.

– Most, hogy mind itt vagyunk, kezdjük is – vágott bele Wilson. – A kommunikátorukra küldtem pár képet. – Az újonnan érkezettek elővették a kommunikátorukat. – Amit látnak, az Liu Cong vére. Látják benne a vörös- és fehérvértesteket, a vérlemezkéket és valami mást is. Ez a valami más az IntelliVér nanobotjaira hasonlít. A Földről jötteknek mondom, hogy az IntelliVér az a szervetlen anyag, amit a Gyarmati Véderő katonái vér helyett kapnak. Fokozott oxigénszállító képességgel és egyéb előnyökkel rendelkezik.

– Hogy került bele a vérébe? – hökkent meg Meyer.

– Na, ez érdekes kérdés. Majdnem olyan érdekes, mint az enyém, vagyis hogy mikor került a vérébe.

– Ha a Gyarmati Szövetség terméke, akkor feltehetőleg itt került bele a szervezetébe – vélte Bourkou.

– Én is így gondoltam – mondta Wilson. – De aztán közelebbről megvizsgáltam a nanobotokat. Nézzék meg a második képet, amit átküldtem.

Megnézték a második képet, amelyen két hasonló tárgy volt egymás mellett.

– Az első annak a nagyítása, amit Liu vérében találtunk – magyarázta Wilson. – A második egy IntelliVér nanobotjának a közelije, amit pár órája tőlem vettünk. – Felemelte a hüvelykujját, hogy megmutassa a tűszúrás helyét.

– Nekem egyformának tűnnek – vélte Meyer.

– Igen, szerintem ez volt a cél. A különbséget csak akkor látni, ha az ember alaposabban belenéz. Ha csak a Clarke felszerelése állna rendelkezésünkre, nem is látnánk ezeket a különbségeket. Még a Gyarmati Szövetség csúcstechnikájú készülékeivel is időbe telt volna. Szerencsére azonban kaptunk új játékszereket. Most nézzék meg a következő képet.

Mindenki a harmadik képhez lapozott.

– Nem hiszem, hogy önök közül bárki is tudná, mit lát – mondta Wilson –, de akinek van technikai tapasztalata az IntelliVérrel, az két fontos különbséget lát a belső szerkezetükben. Az első az, ahogyan a nanobotok az oxigént kezelik. A második a nanobotokban lévő rádióvevő.

– Mit jelentenek ezek a különbségek? – kérdezte Abumwe.

– Ami az elsőt illeti, a nanobotok sokkal több oxigénmolekulát képesek megkötni. De nem csinálnak velük semmi mást. Az IntelliVért arra tervezték, hogy segítse az oxigén testszövetekhez való áramlását. Ami viszont Liu testében volt, az nem ezt csinálja, hanem tartja az oxigént. Megragadja az oxigénmolekulát a tüdőben, és nem engedi el. Mivel a vörösvérsejtek kevesebb oxigént tudnak csak szállítani, a szövetek kevesebbet kapnak.

– Vagyis ez a micsoda megfojtotta Congot – foglalta össze Lowen.

– Igen – mondta Wilson. – Ami pedig a rádióvevőt illeti, az IntelliVér a tulajdonosa AgyGépén keresztül kapja az utasításokat egy kódolt csatornán, alapesetben az elsődleges feladatát végzi, azaz szállítja az oxigént. – Most Abumwe kommunikátorára mutatott. – Ez is kódolt jellel működik. Alapesetben azonban ki van kapcsolva. Csak feladat közben fogad jeleket. Ez a jel viszont nem AgyGépből jött.

– Akkor honnét jött? – kérdezte Meyer.

Lowen felemelt egy tárgyat. Meyer fehérzaj-generátorát.

– Az nem lehet – mondta Meyer.

– De bizony – bólintott Wilson. – Ellenőriztük. Különben hogyan tudnánk elmagyarázni, miképpen működik? Ezért mondtam, hogy az érdekes kérdés az, vajon mikor került az anyag Liu vérébe, ugyanis ez – mutatott Wilson a fehérzaj-generátorra, amit Lowen közben letett az asztalra – igencsak arra utal, hogy még azelőtt történt, hogy elhagyták a Földet.

– Hogyan találták meg? – kérdezte Abumwe.

– Lépésről lépésre végigkövettük Liu halálát – vette át a szót Stone. – Tudjuk, mikor halt meg, tudjuk, hogy ezeknek a nanobotoknak kellett egy jeladó, és Mr. Bourkou azt mondta, bekapcsolta a generátort, hogy elnyomja Liu horkolását.

– Csak nem gondolják, hogy én tettem? – méltatlankodott Bourkou.

– Abban a helyiségben kapcsolta be, ahol Liu tartózkodott – mondta Wilson.

– Nem is az enyém – védekezett Bourkou. – Franztól kértem kölcsön. Az övé.

– Ez igaz – mondta Wilson, és Meyerhez fordult.

Meyer elszörnyedt.

– Nem öltem meg Congot! És ennek az egész történetnek se füle, se farka. Úgy volt, hogy Cong egyedül alszik. Ennek az izének nem is kellett volna egy szobában lennie vele.

– Nagyon jó érv – bólintott Wilson. – Ezért ellenőriztem a generátor rádióadójának hatósugarát. Húsz méter körül van. A maga ágya a szomszédban van, és a fülkék elég keskenyek ahhoz, hogy Liu ágya a hatósugáron belül legyen, még ha a kabinfalat is beszámítjuk.

– Egy hétig utaztunk, mielőtt ideértünk – mondta Meyer. – Előtte külön fülkét kaptunk, de elég közel egymáshoz ahhoz, hogy ez az izé hasson. Minden éjjel használtam. Semmi nem történt Conggal.

– Érdekes módon két rádió is van a generátorban – árulta el Wilson. – Az egyik a nanobotokat vezérli. A másik pedig az elsőt. Ki-be kapcsolja.

– Vagyis akkor lépett működésbe, amikor ideértünk – mondta Lowen.

– Ez őrültség – rázta a fejét Meyer. – Nincs is távirányítóm hozzá. Nézzék meg a fülkémet!

Wilson Coloma kapitányra nézett.

– Átvizsgáltatom a legénységgel – mondta a kapitány.

– Dobott ki mostában szemetet? – kérdezte tőle Wilson.

– Nem – felelte Coloma. – Csak a Főnixen dobunk ki szemetet, de ha muszáj, akkor sem mások bolygórendszerében. Udvariatlanság.

– Akkor javaslom, hogy nézzük át a szemetet. Megadom a frekvenciát, ha segít.

Coloma bólintott.

– Miért tette? – kérdezte Bourkou Meyert.

– Nem én tettem! – tombolt Meyer. – Ennyi erővel maga is tehette, Thierry. Magánál volt a generátor. Maga vette rá Congot, hogy adja át nekem a fülkéjét, nem én kértem meg rá.

– Maga panaszkodott, hogy klausztrofóbiás.

– Csak vicceltem a klausztrofóbiával, maga barom.

– Különben sem én javasoltam neki – folytatta Bourkou. – Hanem Luiza. Szóval ne kenje rám.

Különös kifejezés jelent meg Meyer arcán. Wilson észrevette. Abumwe is.

– Mi az? – kérdezte a nagykövet.

Meyer úgy nézett a többiekre, mintha tépelődne valamin, majd felsóhajtott.

– Három hónapja viszonyom van Luiza Carvalhóval. Amióta csak megkezdődött a résztvevők kiválasztása a küldetésre. Nem komoly kapcsolat, inkább csak kihasználjuk az alkalmat. Gondoltam, nem számít, hiszen nem befolyásolhattuk egymás bekerülését.

– Értem – mondta Abumwe. – És?

– Luiza mindig panaszkodott, hogy nem tud aludni. – Meyer a fehérzaj-generátorára mutatott. – Két hete, amikor megtudtuk, hogy kiválasztottak minket, megvette ezt. Azt mondta, segít majd elaludnom.

– Luiza tanácsolta Meyernek azt is, hogy kérjem kölcsön Cong horkolása miatt – mondta Bourkou.

– Hol van Ms. Carvalho? – kérdezte Stone.

– Azt mondta, visszamegy a fülkéjébe – felelte Abumwe. – Wilson hadnagy nem kérette ide, ezért én sem kértem arra, hogy jöjjön.

– El kéne küldeni érte valakit – mondta Wilson, de a kapitány már kiadta a parancsot a kommunikátorán.

Utána egyből pingelt Coloma kommunikátora. Neva Balla volt. Coloma kihangosította a műveleti tisztjét, hogy mindenki hallja.

– Van egy kis gond – mondta Balla. – Van valaki a jobb oldali karbantartó zsilipben. Az egyik földi ember.

– Küldjön képet róla – mondta Coloma. Amikor megkapta, továbbküldte mindenkinek.

Luiza Carvalho volt.

– Mit csinál? – kérdezte Lowen.

– Zárják le a zsilipet! – utasított Coloma.

– Késő – mondta Balla. – Már beindította a szivattyút.

– Valahogy lehallgatott bennünket – mondta Abumwe.

– Hogyan jutott be? – kérdezte dühösen Coloma.

– Ugyanúgy, ahogyan Meyert és Bourkout is manipulálta – vélte Wilson.

– De miért? – kérdezte Meyer. – Kivel dolgozik? Kinek dolgozik?

– Erre már nem fogunk választ kapni.

– Egy dolgot legalább tudunk – szólalt meg Lowen.

– Mit? – nézett rá Wilson.

– Akárki akarta is szabotálni az akciónkat itt, az a Földön is dolgozik.

– És majdnem megúszta. Ha nincs ez az új szkenner, úgy nézett volna ki, hogy a Gyarmati Szövetség a felelős Liu haláláért. Mire kiderült volna az igazság, már késő lett volna.

Erre senki nem szólt semmit.

A videón Carvalho felnézett a kamerába, mintha egyenesen a gyengélkedőben összegyűltekre nézett volna.

Intett.

A zsilipből a szivattyú kiszívta a levegőt. Carvalho kifújta a levegőt, és fújta tovább, hogy tudatánál maradjon, amíg a zsilip kinyílik.

Aztán kiengedte magát.

– Dani – szólalt meg Wilson.

– Igen, Harry? – mondta a nő.

– Van még abból a Laphroaigból?

– Van.

– Jó, mert szerintem most mindnyájunkra ráférne egy ital.

TIZEDIK EPIZÓD
Ez a hely az egyetlen

Hart Schmidt siklóval ment a Clarke-ról a Főnix Állomásra, aztán helyi villamossal jutott el az állomás főtermináljára, majd elkapott egyet a kompok közül, melyek negyedóránként jönnek-mennek az állomásról. A komp a bolygón lévő Főnixvárosba tartott, egészen pontosan a Főnix Végállomásra, amely csomópontul szolgált a legrégebbi és legnépesebb telepesbolygó legrégebbi és legnépesebb városa civil tömegközlekedésének.

A kompról leszállva Hart átvágott a C terminálon, és felszállt az F főterminálra tartó villamosra. Három perc múlva leszállt a villamosról, a peronról a hihetetlenül hosszú mozgólépcsőhöz ment, ahonnan a főterminálba lépett. A hatalmas, kúpos szerkezet az ember által épített legnagyobb épületek közé tartozott, és helyet kaptak benne üzletek, boltok, irodák, hotelok, sőt még lakások is a Végállomáson dolgozóknak, iskolák a gyerekeiknek, kórházak és egy börtön, habár Hart az utóbbi kettőt saját tapasztalatból még nem ismerte.

Elmosolyodott, ahogy a kilépett a főterminálba. Lelki szemei előtt, mint mindig, most is azt látta, hogy az embertömegben hirtelen mindenki megragadja a szomszédja kezét, és keringőzni kezd vele. Biztos volt abban, hogy valami filmben látta a jelenetet, és hogy itt a főterminálon vagy egy nagyon hasonló terminálon, esetleg állomáson játszódott le. Persze sosem történt meg. Ettől viszont ő még fantáziálhatott róla.

Az első megállója a Campbell Főterminál Hotel volt. Olyan szobát vett ki, amelyik egy számmal nagyobb volt a standardnál, ledobta csomagját a kétszemélyes ágy lábánál, majd – miután hónapokon át egy diplomatával osztozott a Clarke fedélzetének seprűszekrénnyi „tiszti szállásán” – haladéktalanul nekilátott kiélvezni a negyven négyzetméternyi privát birodalmat.

Elégedetten sóhajtott, és azonnal elszundított. Három órával később felébredt, lezuhanyozott, szemérmetlenül forró vízben és szemérmetlenül sokáig, majd ételt hozatott a szobaszervizzel, nem feledkezve meg a tejszínhabos-gyümölcsös fagylaltról sem. Csillagászati borravalót adott, addig evett, amíg úgy nem érezte, hogy kidurran, aztán a klasszikus filmadóra kapcsolta a szórakoztatóegységet, és százéves történeteket nézett a korai gyarmatosítók drámáiról és kalandjairól régen meghalt színészekkel, míg végül a szeme magától le nem csukódott. A filmek csak pörögtek egymás után, ő pedig majdnem tíz órát aludt egyfolytában, álomtalan álomban.

Másnap késő délelőtt Hart kijelentkezett a hotelból, villamossal elment az A vasútpályaudvarra, és felszállt a 311-es vonatra Catahoula, Lafourche, Feliciana és Terrebonne felé. Schmidt egész Terrebonne-ig a vonaton maradt, aztán futva érte el a Tangipahoa expresszt, amelynek az ajtaja már éppen csukódott. Tangipahoában felszállt a helyi Iberiára, és a harmadik megállónál, Crowleynál leszállt. Egy autó várta. Elmosolyodott, ahogy felismerte Broussard Kueltzót, a sofőrt.

– Brous! – ölelte meg a férfit. – Boldog aratást.

– Rég láttalak, Hart. Neked is boldog aratást.

– Mi újság?

– Semmi különös – felelte Brous. – Dolgozom apádnak, egyik helyről a másikra viszem. Folytatom azt a nemes Kueltzo-hagyományt, hogy én vagyok az erő a Schmidt családi trón mögött.

– Azért annyira nem vagyunk tehetetlenek.

– Áltasd csak magad, de elárulom, hogy amikor a múltkor elvittem anyámat a kórházba vizsgálatra, az apád az én anyám kommunikátorát hívta, hogy hogyan kell használni a kávégépet. Mivel a te anyád éppen valamilyen testületi ülésén volt. Miközben anyámtól vért vettek, azt magyarázta az apádnak, melyik gombot mikor nyomja meg. Apád az egyik leghatalmasabb ember a Főnixen, Hart, de ha egy napra magára hagynák, éhen halna.

– Ebben van valami – ismerte el. – Anyád hogy van? – Attól függetlenül, hogy Magda Kueltzo volt-e az erő a Schmidt trón mögött, a család rajongott érte.

– Sokkal jobban. Sőt, nagyban főzi azt, amit pár órán belül le fogsz nyomni a torkodon, szóval jobb, ha iparkodunk. – Felkapta Hart csomagját, és bedobta a hátsó ülésre. A két férfi előreült; Brous beütötte az úti célt, és az önműködő autó elindult.

– Nem túl megerőltető állás – jegyezte meg Hart, ahogy az autó kikanyarodott az állomásról.

– Ez a lényeg. A szabadidőmben, idézőjellel, a verseimen dolgozom, melyekre igenis van kereslet, kösz, hogy kérdezted. Már amennyire a költészetre van kereslet, ami ugye elég relatív évszázadok óta. Most már elismert költő vagyok, és szinte egy fillért se keresek vele.

– Sajnálom.

Brous vállat vont.

– Nem gáz. Apád a maga módján bőkezű. Ismered. Állandóan azt papolja, hogy az ember boldoguljon a maga módján, meg hogy a becsületes munka mekkora érték. Inkább meghalna, mint hogy egy ösztöndíjat alapítson. De nekem röhejesen könnyű munkát ad, és busásan megfizet azért, hogy kedvemre babrálhassak a szavakkal.

– Szeret patrónus lenni – mondta Hart.

– Ja. Tavaly a kötetem elnyerte a Nova Acadia költészeti díjat, és büszkébb volt rá, mint én. Megengedtem neki, hogy kitegye az irodájába.

– Ja, apa ilyen.

Brous bólintott.

– Ugyanezt csinálta Lizával is – utalt a húgára. – Egy évig a vécét tisztíttatta vele a házban, aztán annyit fizetett neki, hogy ki tudta járni az orvosi egyetemet, és lediplomázott virológiából. Apád elment az avatására. Ragaszkodott ahhoz, hogy lefényképezze. Ott van a kép az íróasztalán.

– Klassz.

– Tudom, hogy pár dologban összekülönböztetek – kockáztatta meg Brous.

– Még mindig bosszantja, hogy a Gyarmati Szövetség diplomáciáját választottam a főnixi politika helyett – mondta Hart.

– Majd túlteszi magát rajta.

– Meddig tartod meg az állást? – váltott témát Hart.

– Érdekes, hogy éppen ezt kérdezed – vette a lapot Brous. – A díj után kaptam egy tanári állást a Metairie Egyetemen. Ősszel kezdődött volna, de megkértem őket, hogy egy szemeszterrel tolják el, mert apádnak akartam segíteni a választás alatt.

– Hogy ment?

– Öregem, nem is követted?

– Az űrben jártam – emlékeztette Hart.

– Brutális volt – mesélte Brous. – Persze nem apádnak. Itt nem is indult ellene senki. Az irodából temetik majd el, már bocs. De a pártod nagy zakót kapott. Hatvan helyet vesztettek a helyi parlamentben. Kilencvenötöt globálisan. Az Új Zöldek koalíciót alakítottak az Unionistákkal, ők adták az új miniszterelnököt és a minisztereket is.

– Az meg hogy lehet? – döbbent meg Hart. – Egy ideig távol voltam, tudom, de azért ennyi idő alatt a Főnix sem mehetett át puhányba. És ezt mint puhány mondom, érted.

– Értem én. Az az igazság, hogy a régióban én is az Új Zöldekre szavaztam. De el ne áruld apádnak.

– Sötét titkod megőrzöm.

– A Főnix Hazai Párt ellustult – magyarázta Brous. – Olyan régóta hatalmon vannak, hogy elfelejtették, akár ki is szavazhatják őket. Pár kulcspozícióba rossz ember került, volt néhány hülye botrány, az Új Zöldek pártjának pedig karizmatikus vezetője lett. Ha ezt összeadod, megérted, hogy az emberek kapva kaptak az alkalmon, hogy újítsanak. Szerintem nem lesz tartós, az Új Zöldek és az Unionisták már most vitatkoznak, és az FHP biztos rendet fog tenni a saját háza táján. De apád pocsék hangulatban van. Főleg mert a globális pártstratégia egyik atyja éppen ő volt. A kudarc személyesen őt tünteti fel rossz színben, legalábbis ő így érzi.

– Hűha – csóválta a fejét Hart. – Vidám aratásünnep lesz.

– Ja, elég morc kedvében van. Anyád még ráncba tudta szedni, de most az egész család itthon lesz, és tudod, milyen apád, ha itt a klán. Főleg úgy, hogy Brandt egyre feljebb kerül az Unionista pártban.

– A Schmidt fiúk. Brandt, az áruló, Hart, a lemaradó, és Wes... aki Wes.

Brous erre elmosolyodott.

– Ne feledkezz meg a nővéredről.

– Senki sem feledkezik meg Catherine-ről, Brous. Catherine, a feledhetetlen.

– Már mindenki itt van ám. A házban. Éjjel érkeztek. Mindnyájan, az egész pereputtyukkal. Nem fogok hazudni neked, Hart: részben azért jöttem eléd, hogy pár percig egyedül lehessek.

Hart elvigyorodott.

Hamarosan felbukkant a Schmidt-birtok, mind a százhúsz hold, a dombon álló ház, a gyümölcsösök, legelők és gyepek felett. Az otthon.

– Emlékszem, hatéves voltam, amikor anyám idejött dolgozni – merengett Brous. – Emlékszem, amikor jöttünk, és azt gondoltam, kizárt, hogy egyetlen család éljen egy akkora birtokon.

– Hát, miután megjöttetek, már nem egy család voltatok – mutatott rá Hart.

– Igaz. Elmesélek valamit, imádni fogod. Amikor főiskolás voltam, elhoztam a barátnőmet, aki már a kocsiszínben megdöbbent, hogy mennyi hely van ott. Utána már féltem felvinni a nagy házba. Gondoltam, nem imponálnék neki.

– És úgy lett?

– Nem. Teljesen más okból nem imponáltam neki. – Brous átkapcsolta a kocsit kézi irányításra, végigvezette a behajtón, és a bejárati ajtó előtt állt meg vele. – Megjöttünk, Hart. Az egész család odabent vár.

– Mennyit kérsz azért, hogy visszavigyél? – viccelt Hart.

– Pár nap, és ingyen megteszem. Addig kénytelen leszel kibírni.

* * *

– Á, a tékozló űrfiú visszatér – mondta Brandt Schmidt. A többi Schmidt gyerekkel együtt a ház hátsó udvarán ejtőzött, és a gyepen tevékenykedő hitveseket meg porontyokat figyelte. Odament, megölelte Hartot, utána Catherine és Wes is így tett. Brandt koktélt nyomott a kezébe. – Még nem ittam bele. Csinálok másikat.

– Hol vannak anyáék? – kérdezte Hart, és belekortyolt az italba. Ráncba szaladt a homloka. Gin-tonik volt, nem kis hangsúllyal a ginen.

– Anya a vacsorát készíti éppen Magdával. – Brandt a bárhoz ment, hogy újabb italt keverjen. – Mindjárt jön. Apa az irodájában kiabál valakivel a Főnix Hazai Pártból. Az időbe telik.

– Aha – mondta Hart. – Azt jobb kihagyni.

– Hallottál a választásról?

– Valamennyit.

– Akkor megérted, miért durcás – mondta Brandt.

– Az se segít, hogy folyton szurkálod miatta – jegyezte meg Catherine.

– Nem szurkálom miatta, csak nem engedem, hogy a tényleges választási eredmények helyett képzelt eredményekkel takarózzon.

– Az kábé a szurkálás definíciója – jegyezte meg Wes lakonikusan, a nyugágyon heverészve. A szeme le volt hunyva, kinyújtott keze mellett a földön egy nagy pohár állt, valami barna folyadék sötétlett benne.

– Tisztában vagyok azzal, hogy olyanokat mondok neki, amit nem akar hallani.

– Szurkálod – mondta Catherine és Wes egyszerre. Ikrek lévén időnként csináltak ilyesmit. Hart elmosolyodott.

– Jó, szurkálom – ismerte el Brandt. Kortyolt a gin-tonikból, összevonta a szemöldökét, majd visszament a bárhoz, és löttyintett még bele gint. – De éveken át hallgattam, hogy a választás és az FHP szereplése történelmi fontossággal bír, szerintem totál jogos, hogy ezt most az orra alá dörgölöm.

– Pont erre van szükség – mondta Catherine. – Hogy Magda csodás vacsorája kihűljön, mert ti apával az asztalnál vitatkoztok.

– A magad nevében beszélj – mondta Wes. – Engem sose gátoltak az evésben.

– Neked mindig is különleges adottságod volt arra, hogy kizárd a külvilágot, Wes. Nekünk viszont elveszi az étvágyunkat.

– Nem kérek bocsánatot azért, mert én vagyok az egyetlen, akit érdekel a politika – jelentette ki Brandt.

– Senki sem akarja, hogy bocsánatot kérj – feleselt vele Chaterine. – És nagyon jól tudod, hogy mindnyájunkat érdekel a politika.

– Engem nem – kotyogott közbe Wes.

– Mindnyájunkat érdekel a politika, kivéve West – helyesbített Catherine –, aki boldogan élvezi a család jó politikai hírnevéből adódó előnyöket. Szóval nyugodtan politizálj apával, Brandt, csak várd meg, amíg elérünk a pitéig.

– Politika és pite, mmm. – Wes tapogatva kereste az italát, elérte, és a szájához emelte. A szemét csak nem nyitotta ki.

Brandt Harthoz fordult.

– Segíts már.

Hart a fejét rázta.

– Nem bánnék egy olyan aratásünnepet, amikor apával nem dobálnátok verbális késeket egymásra. Nem politizálni jöttem. Azért jöttem, hogy a családommal legyek.

Brandt a szemét forgatta.

– Nem ismered a családunkat, Hart?

– Jaj, ne szekírozd Hartot itthoni politikával – szólt rá Catherine. – Először van itthon, isten tudja, mióta.

– Tavaly aratás óta – emlékeztette Hart.

– Nem várhatod el tőle, hogy figyelje a Főnix viszonylag triviális politikáját, amikor a Gyarmati Szövetséget fenyegető válságokkal birkózik – mondta Catherine Brandtnek, majd Harthoz fordult. – Mi volt a legutóbbi csillagközi diplomáciai sikered, Hart?

– Segítettem áramütéssel megölni egy kutyát, hogy megmentsünk egy béketárgyalást – vágta rá Hart.

– Mi? – döbbent meg Catherine.

Wes résnyire kinyitotta a szemét.

– Ez olyan, mint csirkét áldozni az isteneknek?

– Bonyolultabb, mint amilyennek hangzik – védekezett Hart. – És megjegyezném, hogy a kutya túlélte.

– Hála istennek. – Brandt a húgához fordult. – Igazad van, szép Catherine. Hartnak tényleg fontosabb dolga van, mint a politikai pepecselés.

Mielőtt Catherine visszavághatott volna, Isabel Schmidt lépett ki a házból, és megölelte legkisebb fiát.

– Jaj, Hart. – Megpuszilta. – Olyan jó, hogy látlak, fiam. – Hátralépett. – El se hiszem, hogy eltelt egy év. Ugyanúgy nézel ki.

– Ugyanaz is maradt – kotyogott közbe Brandt. – Még nem elég öreg ahhoz, hogy csúnyán öregedjen.

– Hallgass már, Brandt – mondta Isabel. – Harmincéves. Már bőven öregedhetne. Te huszonhét évesen kezdtél.

– Ez fájt, anya.

– Te hoztad fel, szívem. – Isabel újra Hartra nézett. – Még mindig élvezed, hogy a Gyarmati Szövetség diplomatája vagy? Nem unod?

– Nem – felelte Hart.

– Még mindig azzal a hogyishívjákkal dolgozol? Ottumwa?

– Abumwe – helyesbített Hart.

– Az, az. Sajnálom. Rémes a névmemóriám.

– Semmi gond. És igen, még mindig vele dolgozom.

– Még mindig olyan seggfej? – kérdezte Catherine. – Amikor legutóbb itthon voltál, olyanokat meséltél róla, hogy a hideg kirázott tőle.

– Rólad mit mesélnek az asszisztenseid, Hart? – kérdezte tőle Brandt csipkelődve.

– Amint megtudom, hogy kibeszéltek, kirúgom őket – felelte Hart, majd a nővévére nézett.

– Már nem olyan szörnyű, mint volt. Vagy csak jobban megértem.

– Jó hallani – mosolygott az anyja.

– Kérdezd a kutyáról – javasolta Wes.

– Kutyáról? – Isabel Wesre nézett, majd vissza Hartra. – Milyen kutyáról?

– Tudod, mit? Majd később elmesélem, anya – mondta Hart. – Talán vacsora után.

– Rossz a vége? – kérdezte Isabel.

– A vége? Nem. A vége jó. A közepe viszont nem volt kellemes a kutyának.

– A diplomácia csúcsa – lelkendezett Wes.

– Tegnapra vártunk – váltott témát Isabel.

– A központban feltartottak – emlékezett vissza a hotelra Hart. – Egyszerűbb volt kora reggel indulni.

– De maradsz a héten, ugye?

– Öt napot, igen. – Foglalt még egy éjszakát a Campbellben, mielőtt visszaindul a Clarke-ra, ki is akarta használni.

– Jól van. Ha van időd, szeretnélek bemutatni valakinek.

– Jaj, anya, már megint ezzel próbálkozol? – forgatta a szemét Catherine.

– Nincs semmi kivetnivaló abban, ha Hart más opciót is ismer.

– Van neve is ennek az opciónak? – kérdezett rá Hart.

– Lizzie Chao – mondta az anyja.

– Az a Lizzie Chao, akivel gimibe jártam?

– Azt hiszem.

– Férjezett.

– Külön élnek.

– Vagyis házas, de fenntartja az opciót, hogy jobbra cserélje – mondta Catherine.

– Emlékszem Lizzie-re, anya – mondta Hart. – Nem az esetem.

– Van egy bátyja – mondta Wes.

– Ő sem az esetem.

– Ki az eseted manapság, Hart? – kérdezte Isabel.

– Manapság nincs esetem – sóhajtott Hart. – Egész évben egy űrhajón élek, anya. A fülkém, amelyen mindig osztoznom kell valakivel, kisebb, mint a spájzunk. Azzal töltöm a napjaimat, hogy idegen fajokat győzködök arról, hogy már nem akarjuk felrobbantani őket. Ez egész napos meló. A körülményeket tekintve ostobaság lenne bármiféle kapcsolatban gondolkodni. Nem lenne fair a másikkal szemben. Sőt, magammal szemben sem.

– Tudod, hogy nem szeretek úgy beszélni, mint egy tipikus anya, de te vagy az egyetlen gyerekem, akinek nincsen kapcsolata és gyereke. Még Wesnek is sikerült.

– Kösz, anya – intett lustán Wes.

– Nem akarom, hogy úgy érezd, a jó dolgok kimaradnak az életedből.

– Nem érzem úgy – biztosította Hart.

– Most még nem. De harmincéves vagy, szívem, és még mindig ugyanazon a szinten toporogsz. Ha a következő két évben nem lépsz előbbre, sosem fogsz. És akkor mi lesz veled? Szeretlek, és azt akarom, hogy boldog légy. De ideje realistán szemlélni ezeket a dolgokat, és átgondolnod, hogy tényleg a GYSZ diplomáciájára akarod-e pazarolni a képességeidet és az életedet.

Hart odahajolt, és megpuszilta az anyját.

– Felmegyek és kicsomagolok, aztán benézek apához. – Felhajtotta az italt, és elindult be a házba.

– A diplomata-észjárásnak is megvan a maga haszna – hallotta Hart még Catherine-t, ahogy belépett, de hogy az anyja mit válaszolt rá, azt már nem.

* * *

Hart az irodájában találta apját, Alastair Schmidtet, a második emelet szülői szárnyában, ahol volt háló, fürdőszoba, gardróbszoba, könyvtár és nappali is az irodák mellett. A gyerekszárny ugyanilyen felszerelt volt, csak más elrendezésű.

Alastair Schmidt az íróasztal mögött állt, és az egyik alárendeltjét hallgatta, aki kihangosítva tett neki éppen jelentést. Az alárendelt nyilván a Főnix Hazai Párt központjában tartózkodott Főnixvárosban, és nagyon szeretett volna már hazamenni és a családjával ünnepelni, de odaszögezte az asztalához Schmidt, a párt és a főnixi globális politika egyik nagy öregjének rosszindulatú figyelme.

Hart bedugta a fejét a nyitott ajtón, és intett apjának, hogy hazajött; apja beljebb intette, majd újra a szerencsétlen funkcionáriusra nézett.

– Nem azt kérdeztem, miért nehéz megtalálni az adatokat, Klaus. Azt kérdeztem, miért nincsenek meg. A „nehéz megtalálni” és a „nincs a birtokunkban” két teljesen más dolog.

– Értem én, Schmidt miniszter – mondta Klaus funkcionárius. – Azt mondom, hogy az ünnep hátráltat bennünket. A legtöbben hazamentek. A kérvényeket kitöltöttük, de meg kell várnunk, amíg az emberek visszajönnek.

– Maga is bent van, nem?

– De igen – felelte Klaus, és Hart hallott a hangjában némi nyomorúságot. – De...

– És az egész kormány sem áll le teljesen még a legnagyobb ünnepekkor sem – folytatta Alastair, mielőtt Klaus még valami kifogást emelhetett volna. – Szóval most keresse meg azt, aki még dolgozik, mint maga, szerezze meg az adatokat és az előrejelzéseket, és legyenek az asztalomon titkosított fájlban, mielőtt ma este lefekszem. És meg kell mondanom, Klaus, hogy aratáskor korán fekszem. A sok pite.

– Igenis, miniszter úr.

– Helyes. Boldog aratást, Klaus.

– Bold... – kezdte Klaus, de Alastair bontotta a vonalat.

– Az ő ünnepe nem lesz boldog, mert dolgoztatod – jegyezte meg Hart.

– Ha tegnap megszerezte volna, ahogy kértem, és ahogy ígérte, akkor most otthon lenne, és egy pulykacombot rágna. De nem tette, szóval nincs otthon, és ezt csak magának köszönheti.

– Feltűnt, hogy még mindig miniszternek szólított.

– Szóval tudsz a választásokról. Brandt dicsekedett, mi?

– Más forrásból hallottam – felelte Hart.

– Hivatalosan a Zöldek-Unionisták kormánya olajágat nyújt az FHP-nak azzal, hogy engem kérnek fel kereskedelmi és szállítási miniszternek – magyarázta Alastair. – Nem hivatalosan felhívtuk a koalíció figyelmét arra, hogy nincs kompetens emberük a posztra, és ha el akarnak cseszni egy minisztériumot, akkor legalább ne azt, amelyiknek az a dolga, hogy az étel megérkezzen a rendeltetési helyére, és az emberek eljussanak a munkahelyükre.

– Jogos.

– Személy szerint meg minél hamarabb összedől ez a Zöld-Unionista-koalíció, annál boldogabb leszek. Átfutott a fejemen az is, hogy nem fogadom el a pozíciót, csak hogy lássam a katasztrófát, de aztán rájöttem, hogy valóban lennének katasztrófák, és olyankor mindenki feje a falakra kerül, nem csak a koalíciósoké.

Hart mosolygott.

– A híres Alastair Schmidt-féle együttérzés.

– Ne kezdd te is. Eleget hallom Brandttől. Nem igaz, hogy nem érdekel, mert érdekel. De kiakasztott a választás. – Az asztal előtti székre intett, és Hart leült. Alastair letelepedett az asztal mögé, és alaposan megnézte a fiát.

– Milyen az élet a Gyarmati Szövetség diplomatájaként? – kérdezte. – Gondolom, izgalmas, most, hogy összeomlott a viszony a Föld és a Gyarmati Szövetség között.

– Érdekes időket élünk, igen.

– Abumwe nagykövet mostanában mindig ott van a dolgok sűrűjében. Ide-oda küldözgetik az univerzumban.

– Adnak neki feladatot bőven – bólintott Hart.

– És neked is?

– Általában. Sokat dolgozom Harry Wilsonnal, a GYV egyik technikai tanácsadójával, aki különféle feladatokat intéz nekünk.

– Tudok róla. Dolgozik egy barátom a Külügyminisztériumban, aki naprakészen tart a Clarke-ról érkező diplomáciai jelentésekről.

– Komolyan?

– A kutyák árammal történő kivégzése nem nagy karrier, Hart.

– Na, tessék – csóválta a fejét Hart.

– Tévedek?

– El is olvasod a jelentéseket, apa? Ha elolvastad, akkor tudod, hogy a végén megmentettük a béketárgyalásokat és segítettünk szövetséget kötni a Gyarmati Szövetségnek egy olyan fajjal, amelyik amúgy a Konklávé felé hajlott.

– Persze, csak előbb engedted, hogy a kutyát megegye egy húsevő növény, feltárva annak a királynak a sírhelyét, akinek éppen az eltűnése robbantotta ki a polgárháborút, szóval a felfedezésed jelentősen fenyegette a békefolyamatot. Ha olyan tüzet oltasz el, amit te gyújtottál, azért nem jár dicséret, Hart.

– A hivatalos jelentés nem így látja, apa.

– Persze hogy nem. Ha én volnék a főnököd, én is másképp írnám le. De nem vagyok a főnököd, és jobban tudok olvasni a sorok között, mint a legtöbben.

– Mit akarsz ezzel, apa? – kérdezte Hart fáradtan.

– Szerintem ideje visszajönnöd a Főnixre – mondta Alastair. – Mindent megpróbáltál a Gyarmati Szövetségnél, és csak elpocsékolták a tehetségedet. Olyan diplomatastábba dugtak, amelyikre a vesztes ügyeket bízzák, és olyan katona mellé rendeltek, aki alantas feladatokat sóz rád. Túlságosan alkalmazkodó vagy ahhoz, hogy panaszkodj, talán még jól is érzed magad, de nem lesz belőled semmi, Hart. A karriered elején ez még el is menne, de már nem vagy az elején. Zsákutcába jutottál. Vége.

– Nem mintha egyetértenék veled, de mit érdekel téged, apa? Mindig azt mondtad nekünk, hogy járjuk a saját utunkat, és azt is mondtad, hogy egyedül kell boldogulnunk. Ebben a tekintetben a bölcsességek kincsestára vagy. Ha úgy gondolod, hogy zsákutcába jutottam, akkor hagyj a zsákutcában tipródni.

– Nem csak rólad van szó, Hart. – Alastair a hangszóróra mutatott, amelyen át Klausszal kiabált. – Hetvenkét éves vagyok, az ég szerelmére. Szerinted azzal akarom tölteni az időmet, hogy nem engedek egy szerencsétlen alakot ünnepelni? Nem, hanem meg akarom mondani a pártnak, hogy boldoguljanak nélkülem, és több időt akarok tölteni az unokáimmal.

Hart értetlenül nézett az apjára. Futó érdeklődésnél többet sosem mutatott az unokái iránt. Talán mert még nem annyira érdekesek, mondta Hart agyának egyik része, és ő igazat adott neki. Az apja a saját gyerekeivel is akkor kezdett többet törődni, ahogy kicsit nagyobbak lettek. Szóval van gyengédebb oldala is; Hart szeme arra a falra tévedt, ahol Brous Nova Acadia-díja lógott.

– De nem tehetem – folytatta Alastair –, mert nem a megfelelő emberek követnek. Brandt nagyra van azzal, hogy az Unionisták hatalmat kaptak, de ez csak azért történt, mert az FHP még nem nevelt ki új tehetségeket, és most bánhatjuk.

– Várjunk csak – mondta Hart. – Azt akarod, hogy beálljak a pártba, apa? Mert most megmondom, hogy az kizárt.

– Félreértesz. Nemcsak az FHP nem nevelt ki új tehetségeket, de a Zöldek sem. Azért csinálom még mindig ezt, mert a Főnix következő politikusnemzedéke nagyon kevés kivétellel abszolút inkompetens. – Az udvar felé mutatott, ahol a család volt. – Brandt azt hiszi, azért vagyok mérges rá, mert unionista. Pedig azért vagyok mérges rá, mert nem elég gyorsan halad felfelé.

– Brandt szereti a politikát – mutatott rá Hart. – Én nem.

– Brandt mindent szeret a politika körül. A politikát magát még csak le se szarja. Még nem. Majd az is eljön. És Catherine-nél is. Ő a jótékonysági világban épít ki magának hatalmi bázist, meghunyászkodtatja az embereket, és azok még meg is köszönik neki azzal, hogy támogatják a munkáját. Ha majd átnyergel a politikára, a miniszterelnökségért fog sorba állni.

– És Wes? – kérdezett rá Hart.

– Wes csak Wes – mondta Alastair. – Minden családban van egy Wes. Szeretem, de csak szarkasztikus házi kedvencnek tekintem.

– A helyedben ezt neki nem mondanám.

– Rájött ő már régen. Szerintem kibékült vele, főleg mert ez a tény semmit nem követel tőle. Ahogy mondtam, minden családban akad egy Wes. Kettőt viszont már nem engedhetünk meg magunknak.

– Szóval azt akarod, hogy jöjjek haza – mondta Hart. – És mihez kezdjek? Beüljek egy politikusi székbe, amit te választasz nekem? Biztos senki nem tartja majd protekciónak.

– Azért kinézhetnél belőlem némi finomságot. Szerinted Brandt a maga erejéből jutott oda, ahová? Hát nem. Meglátták a Schmidt nevet, és megegyeztünk, hogy mit kapnak cserébe azért, hogy gyorsan előbbre jusson náluk.

– Hát a helyedben ezt biztos nem mondanám el neki.

– Nem is akarom. De neked elmondom, hogy megértsd, hogyan működnek a dolgok.

– Ez akkor is nepotizmus – mondta Hart.

– Szerintem csak olyan emberek támogatása, akik ismert tényezőt jelentenek. És te nem vagy az? Nincsenek diplomáciai karrierben csiszolt képességeid, amiket azonnal hasznosíthatnál magasabb szinteken? Tényleg az alján kezdenéd? Kicsit öreg vagy már hozzá.

– Most ismerted el, hogy a Gyarmati Szövetség diplomáciájában csiszolódtak a képességeim.

– Sose mondtam, hogy nem. Azt mondtam, hogy elpocsékolod őket. Nem szeretnéd úgy használni, ahogy használni kellene? Itt a helyed, Hart. Hagyd, hogy a Gyarmati Szövetség gondoskodjon önmagáról. Gyere vissza a Főnixre. Szükségem van rád. Szükségünk van rád.

– Lizzie Chaónak is szüksége van rám – mondta gyászosan.

– Nem, nem, tőle őrizkedj. Az egyik területi képviselőmmel hempereg itt, Crowleyban.

– Apa!

– Anyádnak el ne mondd. Aranyos lánynak hiszi. És talán az is. Csak az ítélőképessége gyenge.

– Az meg nekünk nem jó.

– Volt már elég rossz döntésed az életben, Hart. Ideje jobbakat hozni.

* * *

– Nem számítottam rá, hogy ilyen hamar megint látlak – mondta Brous Kueltzo, amikor Hart lesétált a garázshoz. A kocsinak támaszkodva üzenetet olvasott a kommunikátorán.

– Kis magányra vágytam.

– Máris?

– Ja.

– És még van öt napod – csóválta a fejét Brous. – Imádkozom érted.

– Kérdezhetek valamit, Brous?

– Persze.

– Volt, hogy nehezteltél ránk? Vagy rám?

– Úgy érted, mert pofátlanul gazdagok vagytok, kiváltságosak, az egész bolygó egyik legbefolyásosabb családja, amiért a kisujjatokat sem kellett mozdítanotok, és mindent tálcán megkaptatok, amit akartatok, és még csak nem is sejtettétek, hogy nekünk, többieknek mennyire nehéz?

– Ööö, igen – hökkent meg kissé Hart –, erre gondolok.

– Volt egy időszak, amikor nehezteltem rátok. De hát érthető, nem? A kamaszlét hatvan százaléka neheztelés. Egyikőtöknek se volt halvány fogalma sem arról, hogy milyen kivételezett életet éltek. Itt a garázs fölötti kis lakásban hogyne nehezteltem volna?

– Most is neheztelsz ránk?

– Nem – mondta Brous. – Amikor a főiskolai barátnőmet hazahoztam, megértettem, hogy mindent összevetve jól élek. Azokba az iskolákba jártam, ahová ti, a családod támogatott és gondoskodott rólam, a húgomról és az anyámról, és nemcsak úri passzióból, hanem barátként. A rohadt életbe, Hart, vereseket írok. Miattatok tehetem meg.

– Aha.

– Hidd el, még mindig vannak pillanatok, amikor osztályvakságban szenvedtek, és beképzelten szurkáljátok egymást. De szerintem ha nem lenne pénzetek, Brandt akkor is a státuszt hajtaná, Catherine lehengerelne mindenkit, Wes csak sodródna az árral, te meg csinálnád, amit csinálsz, vagyis megfigyelsz és segítesz. Ugyanazok lennétek. Minden más csak körülmény.

– Örülök, hogy így gondolod.

– Így. Ne érts félre, ha meg akarsz szabadulni a családi tőke rád eső részétől, és nekem adni, elfogadom. Alhatsz a garázs felett, amikor csak akarsz.

– Kösz – fintorgott Hart.

– Mi váltotta ki ezt a faggatózást, ha szabad kérdeznem?

– A szokásos – sóhajtott. – Apa erőlteti, hogy hagyjam ott a diplomáciát, és álljak be a családi üzletbe, ami már az egész bolygót átfogja.

– Ja, az.

– Az.

– Ez is újabb ok, hogy ne nehezteljek rátok – bólintott Brous. – Ez az egész „vezetni születtünk”-féle szarság mocskosul fárasztó lehet. Én csak fuvarozom apádat és szavakkal szöszmötölök.

– És mi van azzal, aki nem akar vezetni?

– Az ne vezessen. Nem tudom, miért kérdezed, Hart. Eddig elég jól megúsztad.

– Hogy érted?

– Négyen vagytok testvérek. Ketten a családi üzletre születtek: Brandt, mert szereti az előnyeit, és Caherine, mert jó benne. Ketten hallani se akartok róla: Wes, aki korán rájött, hogy valakinek vesztesnek is lennie kell. Mivel a vesztes posztot Wes lefoglalta, az egyetlen logikus lépést tetted, ami egy nemesi család legkisebb sarja előtt nyitva áll: máshová mentél szerencsét próbálni.

– Hű, te már gondolkodtál ezen.

Brous vállat vont.

– Író vagyok, és sok időm volt megfigyelni titeket.

– Mondhattad volna korábban is.

– Nem kérdezted.

– Aha.

– És tévedhetek is – tette hozzá Brous. – Az idők folyamán megtanultam, hogy belőlem is ugyanúgy dől a baromság, mint bárki másból.

– Nem, te nem. Úgy értem, nem tévedsz. A „dől a baromság” részhez nem szólok hozzá.

– Jól van. Szerintem egzisztenciális válságban vagy, ha szabad ezt mondanom.

– Talán. Próbálom eldönteni, mi leszek, ha nagy leszek. Ami nem kellemes harmincévesen.

– Nem számít, hány éves vagy, amikor rájössz. Az a fontos, hogy előbb gyere rá, mint hogy valaki megmondja, mi legyél, és aztán tévedjen.

* * *

– Idén ki mondja a pohárköszöntőt? – kérdezte Isabel. Mind az asztalnál ültek: Alastair és Isabel, Hart, Catherine, Wes és Brandt, valamint a hitveseik. A gyerekek a szomszéd szobában alacsonyabb asztalnál ültek, borsóval és zsemlével dobálták egymást, a dadák meg hiába próbáltak rendet tartani.

– Majd én – mondta Alastair.

– Minden évben te mondod – tiltakozott a felesége. – Unalmasak a pohárköszöntőid, drágám. Hosszúak, és csupa politika az egész.

– Családi hagyomány. Családi vacsora. Mi másról beszéljünk?

– Különben is még mindig a választás miatt hőbörögsz, de ma este nem akarok hallani róla – jelentette ki a felesége. – Úgyhogy nem te mondod.

– Akkor én – ajánlkozott Brandt.

– Azt már nem – morogta Alastair.

– Alastair – szólt rá a férjére Isabel.

– Ha azt hiszed, hogy az én pohárköszöntőm unalmas lesz, és tiszta politika, akkor a nagyképű főnök messze túltesz rajtam.

– Apa mond valamit – vélte Catherine.

– Akkor mondd te, bogaram – nézett rá az anyja.

– Úgy van – mondta Brandt, láthatóan sértődötten, hogy nemet mondtak neki. – Szórakoztass bennünket azoknak az embereknek a történeteivel, akikkel tavaly találkoztál, és akiket eltapostál.

– Eh, le van szarva – mondta Wes, és a krumplipüréért nyúlt.

– Wes – szólt rá Isabel.

– Mi van? – mert egy adag pürét a fiú. – Mire kitaláljátok, ki mondjon tósztot, és mire, minden megszárad és kihűl. Nem fogom hagyni, hogy tönkretegyétek Magda munkáját.

– Majd én mondom a köszöntőt – szólalt meg Hart.

– Ejha! – mondta Brandt. – Ilyen még nem volt.

– Csend, Brandt. – Isabel a legkisebb gyerekéhez fordult. – Halljuk, drágám.

Hart felállt, felvette a borospoharát, és végignézett az asztalon.

– Aki a köszöntőt mondja, mindig az előző évben történtekről mesél – kezdte. – Hát meg kell mondanom, a tavalyi évem eseménydús volt. Az egyik diplomáciai tárgyaláson leköptek az idegenek. A hajómat rakétatámadás érte és majdnem felrobbant. Egy másik tárgyaláson az egyik idegen egy levágott emberi fejet küldött nekem. És ahogy nemrég meséltem, egy harmadik tárgyaláson árammal agyonütöttem egy kutyát. Mindeközben olyan hajón éltem nap mint nap, ami az egyik legöregebb, és akkora priccsen aludtam, amin épp csak elférek, egy olyan fickóval egy fülkében, aki egész éjjel vagy horkol, vagy szellent.

– Ha belegondoltok, elég röhejes így élni. Tényleg az. És ahogy nemrég felhívták rá a figyelmemet, nem sok jövőt tartogat nekem az a perspektíva, hogy egy alacsony rangú nagykövet mellett dolgozom, akinek olyan feladatokon kellett átküzdenie magát, amire emelkedettebb diplomaták nemet mondanak, mert csak elpocsékolnák a tehetségüket. Elgondolkodtam azon, miért is csinálom. Miért is csinálom már ennyi ideje.

– Aztán eszembe jutott, hogy miért csinálom. Mert noha furcsa, kimerítő, enerváló és néha egyenesen megalázó, amikor minden jól megy, a legizgalmasabb dolog, amit életemben csináltam. Ott állok, és nem hiszem el, hogy olyanokkal találkozom, akik nem emberek, de érvelnek, és aztán együtt érvelünk, és ezen keresztül megegyezünk az együttélésben anélkül, hogy megölnénk egymást, vagy többet követelnénk a másiktól, mint amennyire szükségünk van.

– És mindez a történelem olyan pontján történik, aminél kritikusabb időszakot még nem élt meg az emberiség. Itt vagyunk védelem és növekedés nélkül, amit korábban a Föld biztosított. Ettől minden tárgyalás, minden megegyezés, minden lépésünk – még a diplomácia alsó fokán is – számít az emberiség jövője szempontjából. A bolygónk és minden másik bolygónk szempontjából. Az asztal körül ülők jövője szempontjából.

– Mindnyájatokat szeretlek. Apa, szeretem a Főnix iránti elkötelezettségedet, és a vágyadat, hogy irányítsd. Anya, szeretem, hogy gondoskodsz mindnyájunkról, még akkor is, amikor szapulsz bennünket. Brandt, szeretem az ambíciódat. Catherine, szeretem, hogy egy nap te fogsz vezetni bennünket. Wes, szeretem, hogy te vagy a család bohóca, aki vigyáz a becsületességünkre. Szeretlek benneteket, a feleségeteket, a férjeteket és a gyerekeiteket. Szeretem Magdát, Broust és Lisát, akik velünk élnek.

– Nemrég valaki azt mondta nekem, hogy ha el akarok érni valamit, arra egyedül ez a hely alkalmas. A Főnix. Szeretettel és tisztelettel azt kell mondanom, hogy nem értek egyet. Apa, Brandt és Catherine, ti elvezetitek a Főnixet. Az én feladatom a többire vigyázni. Ezt csinálom. Ezt fogom csinálni. Ott vagyok fontos.

– Szóval rátok iszom, a családomra. Vigyázzatok a Főnixre a kedvemért. Én majd dolgozom a többin. Amikor jövőre visszajövök, elmondom, hogy megy. Ígérem.

Hart ivott. Mindenki ivott, kivéve Alastairt, aki megvárta, amíg fia a szemébe néz. Akkor másodszor is felemelte a poharát, és ivott.

– Ezért megérte várni a krumplival – mondta Wes. – Na, ide nekem a szószt.

TIZENEGYEDIK EPIZÓD
Arányproblémák

Amikor kiszúrta a Clarke felé száguldó rakétát, Sophia Coloma kapitány első gondolata az volt: már megint. A második, hogy üvöltve utasítsa a kormánynál álló Cabot-t a kitérőmanőverre. Cabot tiszteletre méltó sebességgel reagált, aktiválta a hajó védelmi rendszereit és eljárásait. A Clarke felnyögött a váratlan irányváltástól, a mesterséges gravitáció kihagyott egy pillanatra, amitől mindenki úgy érezte, ha a mező összeomlana, a hajó fedélzetén minden rögzítetlen tárgy pár tucat g-vel zuhanna a mennyezetek felé.

De a gravitáció kitartott, a hajó pedig egy élesen süllyedő kanyarba menekült. Az ellenintézkedések hatásosan zavarták össze a rakéta vezérlését, és az elvesztette a zsákmányát. Eldübörgött a Clarke törzse mellett, és célkövető módból visszaváltott célkeresőbe.

– A rakéta acke gyártmány – olvasta le a kijelzőjét Cabot. – Az adatbázisban megvan a vezérlésének a részletes leírása. Ha nem frissítették nagyon, képesek leszünk távol tartani a hajótól.

– Még két rakétát lőttek ki, és célpontot keresnek – jelentette ki Neva Balla, a hajó műveleti tisztje. – Várható becsapódás hatvanhárom másodperc múlva.

– Ugyanaz a típus – tette hozzá Cabot. – Már zavarjuk is őket.

– Melyik hajó nyitott tüzet ránk? – kérdezte Coloma.

– A kisebbik – felelte Balla.

– A másik mit csinál?

– Az elsőt lövi.

Coloma nyitott egy taktikai térképet a kijelzőjén. A kisebbik hajót a maga hosszú, tűszerű formájával, egy hajtóműgondolával a távoli végén és egy kisebb, buborékszerű kitüremkedéssel az elején nem tudta beazonosítani a Clarke számítógépe. Ellenben a nagyobb hajót megtalálta az adatbázisban: a Nurimal volt az, egy lalanok gyártotta fregatt.

Másképpen fogalmazva a Konklávé egyik hadihajója.

A kurva életbe!, káromkodott magában Coloma. Pont beleszaladtunk a csapdába.

– Az új rakétákra nem hat a zavarás – állapította meg Cabot.

– Kitérőmanőver! – vezényelt Coloma.

– Már célkövető módba kapcsoltak. El fogják találni a hajót.

– A fregatt elfordítja a bal oldali sugárágyúit. Méghozzá errefelé.

A konklávésok arról a másik hajóról hitték azt, hogy mi vagyunk gondolta Coloma. Rálőttek, azok meg visszalőttek. És amikor befutottunk, ránk is lőttek egypárat, csak a biztonság kedvéért.

A Nurimal mostanra már rájött, hogy ki az igazi ellensége, és nem ült ölbe tett kézzel.

Na, ennyit a diplomáciáról, gondolta savanyúan Coloma. A következő életemben olyan hajóm lesz, amelyiken vannak ágyúk.

A Nurimal elsütötte az ágyúit. Fókuszált, nagy energiájú sugarak nyúltak át az űrön, és lyukakat vágtak a célpontokba.

A Clarke felé száguldó rakéták felrobbantak, kilométerekre a hajótesttől. Az első rakéta, amelyik teljesen céltalanul röpködött a messzeségben, pár másodperccel később izzó fémfelhővé robbant.

– Hát... nem egészen erre számítottam – ismerte be Balla.

A Nurimal továbbfordította a fedélzeti ütegeit, és a harmadik hajót vette célba. A fénydárdák a hajtóműgondolába fúródtak, azok pedig darabokra robbantak, energia és meghajtás nélkül hagyva a hajót. A hajó orrgondolája energia híján elsötétült, míg maga a hajó lassú pörgésbe kezdett, ahogy a szétrobbanó hajtóműgondola kitöréseinek forgatónyomatéka meglendítette.

– Elpusztult? – kérdezte Coloma.

– Hát, lőni már nem lő ránk, az biztos – jelentette Cabot.

– Az is valami.

– A Clarke azonosította a másik hajót – nézett fel a kijelzőjéről Balla.

– A Nurimal az, tudom.

– Nem a Nurimalt, a másikat. Amit épp most lőtt szét a Nurimal. A neve Urse Damay. Egy easo korvett, amelyet a Konklávé diplomataflottájához rendeltek.

– De mi a fenéért lőtt ránk? – értetlenkedett Cabot.

– És miért lőtt rá a Nurimal? – kérdezte a kapitány.

– Kapitány! – jelentkezett Orapan Juntasa, a Clarke híradós tisztje. – Üzenet érkezik a Nurimalról. Az üzenet küldője azt állítja, hogy ő a kapitány. – Juntasa elhallgatott egy pillanatra, majd a szeme tágra nyílt a döbbenettől.

– Mi az? – kérdezte Coloma.

– Azt mondta, megadják magukat – felelte Juntasa. – Megadják magukat önnek.

Coloma ezen egy pillanatra elgondolkodott.

– Asszonyom! Mit mondjak a Nurimalnak?

– Mondja meg nekik, hogy vettük az üzenetüket, és hogy kérem, várjanak. – Coloma a műveleti tisztjéhez fordult. – Hívják ide Abumwe nagykövetet, most azonnal. Egyébként is miatta jöttünk ide. És hozzák Wilson hadnagyot is. Végül is ő a katona. Azt nem tudom, hogy én fogadhatok-e megadást, de abban elég biztos vagyok, hogy ő igen.

* * *

Hafte Sorvalh magas volt, még lalan mércével mérve is, így csak jelentős kényelmetlenségek árán tudott volna a Clarke alacsony és keskeny folyosóin közlekedni. Ezért aztán, hogy megkönnyítsék a helyzetét, a Nurimal megadásáról folytatott tárgyalásokat a Clarkesiklóhangárjában tartották. Sorvalht az asszisztensén, Muhtal Worlön kívül elkísérte még Puslan Fotew is, a Nurimal kapitánya, akit egy cseppet sem nyűgözött le az a tény, hogy a Clarke-on lehet. A humán oldalt Coloma, Abumwe, Wilson és Hart Schmidt képviselte. Az utóbbi jelenlétét Wilson kérte, Abumwe pedig jóváhagyta. A két küldöttség a tiszti étkezdéből sebtében áthozott asztal körül foglalt helyet. Mindenkinek volt széke, bár Wilson azt feltételezte, hogy a lalanoknak némiképp kényelmetlen lehet az eltérő testfelépítésük miatt.

– Az előttünk álló helyzet meglehetősen érdekes – állapította meg Sorvalh. A szavait egy apró gépezet fordította le, amelyet brossként viselt. – Egyikük a hajó kapitánya. Másikuk a hajó diplomatáinak vezetője. Ön pedig – biccentett a fejével Wilson felé – a Gyarmati Szövetség fegyveres erőinek a tagja. Melyikük tudja fogadni a kapitányom kapitulációját?

Coloma és Abumwe Wilsonra nézett, aki bólintott.

– Harry Wilson hadnagy vagyok, a Gyarmati Véderő katonája. Coloma kapitány és Abumwe nagykövet a Gyarmati Szövetség polgári vezetését képviselik, amiképpen Mr. Schmidt is – intett fejével a barátja felé. – Mivel a Nurimal a Konklávé hadihajója, ezért úgy döntöttünk, hogy a protokolláris szabályok szerint én vagyok az a személy, aki megfelelő a megadás elfogadására.

– Egy hadnagy? – kérdezte Sorvalh. Wilson ugyan nem volt a lalan fiziológia szakértője, de gyanította, hogy a diplomatanő jól szórakozik. – Attól félek, a kapitányom némileg megalázónak tartaná, ha olyan alacsony rangúnak kellene megadnia magát, mint ön.

– Biztosíthatom, hogy együtt érzek vele – nyugtatta meg Wilson, majd eltért a forgatókönyvtől. – De ha megengedné, Sorvalh nagykövet...

– A Sorvalh tanácsos lenne a pontos megszólításom, hadnagy.

– Szóval, ha megengedi, Sorvalh tanácsos, hadd kérdezzem meg, egyáltalán miért akarja megadni magát a kapitánya? A Nurimal katonai fölénye a Clarke-kal szemben egészen nyilvánvaló. Ha szándékukban állna, bármelyik pillanatban lerobbanthatnának bennünket az égről.

– Pontosan ezért parancsoltam meg Fotew kapitánynak, hogy adja meg a hajóját önöknek. Hogy biztosak lehessenek afelől, nem jelentünk semmilyen veszélyt önökre nézve.

Wilson Fotew kapitányra pillantott, aki merev volt, és szertartásos. Az a tény, hogy parancsba adták neki: adja meg magát, sok mindent megmagyarázott: Fotew pillanatnyi hozzáállását a helyzethez, és hogy milyen viszony van Fotew és Sorvalh között. Wilson el nem tudta képzelni, hogy Coloma elfogadjon Abumwe nagykövettől egy megadási parancsot, egy ilyen kérés után alighanem vér áztatná a padlót.

– Kicsivel egyszerűbb lett volna ebbéli szándékát kifejezni, ha a hozzánk küldött diplomatacsoportjának nem egy hadihajó adna otthont – mutatott rá Wilson.

– Ó, igen. Viszont ebben az esetben önök már halottak lennének – érvelt Sorvalh.

Találó meglátás, gondolta Wilson.

– Az Urse Damay is a Konklávé hajója.

– Az volt – hagyta helyben Sorvalh. – Bár hivatalosan, feltételezem, még most is az. Mindazonáltal akkor, amikor tüzet nyitott az önök hajójára és a Nurimalra, nem állt sem a Konklávé katonai parancsnoksága, sem a Konklávé polgári irányítása alatt, továbbá a Konklávé egyetlen polgára sem szolgált rajta.

– Milyen bizonyítékai vannak ennek az állításnak a bizonyítására? – kérdezte Wilson.

– Ebben a pillanatban nincsen bizonyítékom rá, nem tudok ilyet felmutatni. A jövőben talán lesznek, ahogyan haladunk előre a tárgyalásokkal. De jelenleg be kell érnie a szavammal, akármekkora megbízhatóságot is jelent az önöknek.

Wilson Abumwére pillantott, aki jóváhagyólag biccentett. Utána Wilson Fotew kapitányhoz fordult.

– Minden nagyrabecsülésemet fenntartva, kapitány, sajnos nem fogadhatom el a kapitulációját. A Gyarmati Szövetség és a Konklávé nincsenek hadiállapotban, és az ön katonai műveletei, amennyire meg tudjuk ítélni, nem irányultak sem a Clarke, sem a Gyarmati Szövetség ellen. Ellenkezőleg, az önök beavatkozása mentette meg a Clarke-ot, és óvta meg a legénységének és utasainak életét. Ezért vissza kell utasítanom a megadását, de kérem, fogadja el a köszönetünket és a hálánkat.

Fotew csak állt és pislogott.

– Köszönöm, hadnagy – mondta végül. – Elfogadom a köszönetüket, és átadom azt a legénységemnek.

– Ez nagyszerű – mondta Sorvalh Wilsonnak, majd Abmumwéhoz fordult. – Ahhoz képest, hogy tiszt, nem is olyan rossz diplomata.

– Mondjuk úgy, vannak jó pillanatai, tanácsos – felelte a nagykövet.

– Ha megengedik, mihez kezdünk most az Urse Damayval? – kérdezte Coloma. – Sérült ugyan, de még nem pusztult el teljesen. Még mindig veszélyt jelent mindkettőnk hajójára.

Sorvalh intett Fotew-nek, aki válaszolt Colomának.

– Az Urse Damayra kilenc rakétaindító csövet szereltek. Három rakétát magukra lőttek, hármat ránk. A maradék hármat célba vettük. Ha megpróbálnák kilőni a rakétáikat, a sugárágyúink még azelőtt megsemmisítik azokat, mielőtt elhagynák az indítócsövet. Feltéve persze, hogy az Urse Damaynak maradt elég energiája akár a célzáshoz, akár a rakétaindításhoz.

– Próbáltak már kapcsolatba lépni a hajóval?

– Felszólítottuk őket a megadásra, és felajánlottuk a segítségünket a legénységnek. De még nem válaszoltak. Mást nem tettünk, mert a mi kapitulációnktól függtek a további lépések – mondta Fotew.

– Ha Wilson hadnagy elfogadta volna a megadásunkat, akkor most önök irányíthatnák a mentőakciót – tette hozzá Sorvalh.

– Ha valaki még életben lenne azon a hajón, mostanra már jelentkezett volna. Akár nálunk, akár maguknál – gondolkodott hangosan Fotew. – Az Urse Damay döglött, kapitány.

Coloma nem válaszolt, de nem is volt teljesen megnyugodva.

– Hogy fogja megmagyarázni az összecsapást? – kérdezte Sorvalht Abumwe.

– Ezt hogy érti? – kérdezett vissza a tanácsos.

– Úgy értem, hogy a nyilvánosság előtt mindkettőnk kormányzata elzárkózott attól, hogy a mi egyeztetésünk megtörténjen – magyarázta Abumwe. – Ha még egyeztetések sincsenek, úgy vélem, egy konkrét katonai akciót még nehezebb megmagyarázni.

– Ó, egy katonai összecsapást nem olyan nehéz politikailag kezelni – vélekedett Sorvalh. – Ellenben a kapitulációt sokkal nehezebb lett volna kimagyarázni. Még egy okkal több, hogy hálásak legyünk az önök Wilson hadnagyának politikai pragmatizmusáért.

– Ha már a hálánál tartunk, talán megadhatnák nekünk azokat a válaszokat, amikért tulajdonképpen idejöttünk.

– Milyen kérdésekre keresik a válaszokat?

– Hogy a Konklávé miért veszi célba és támadja meg a Gyarmati Szövetség hajóit – Abumwe szavai tompán koppantak.

– Hát ez szerfelett érdekes – felelte Sorvalh. – Mert mi pontosan ezt a kérdést szerettük volna feltenni önöknek a saját hajóinkkal kapcsolatban.

* * *

– Az elmúlt évben tizenhat hajót vesztettünk el – magyarázta Abel Rigney ezredes Abumwénak. Mindketten Liz Egan ezredes irodájában ültek, aki egy tárgyalóasztal mellett látta őket vendégül. – Ebből tíz az utolsó négy hónapban.

– Mit ért az alatt, hogy „elvesztettünk”? – kérdezte Abumwe. – Megsemmisültek?

– Nem. Csak eltűntek. Ugrottak, és az utolsó ugrás után soha többé nem hallottunk felőlük. Se fekete doboz, se ugrószonda, semmiféle kommunikáció vagy üzenet.

– Törmelékfelhő?

– Semmi olyan, amiből hajódarabokra lehetne gondolni. De még csak egy gázfelhő sem, ami az elpárologtatott hajók után szokott maradni – felelte Egan. – Semmi, csak az űr.

Abumwe újra Rigney felé fordult.

– Ezek mind a Véderő hadihajói voltak?

– Nem – felelte Rigney. – Pontosabban már régóta nem voltak azok. Az összes eltűnt hajó a GYV fegyveres szolgálatából kivont és polgári célokra átalakított hajó volt. Hasonlóan a Clarke-hoz, az ön hajójához, amely valaha szintén a GYV korvettje volt. Ha egy hajó kitölti a szolgálati idejét, eladjuk azokat a gyarmatoknak helyi kormányzati szolgálatra vagy a kereskedelmi társaságoknak gyarmatközi szállítmányozási feladatokra.

– Mivel az utolsó besorolásuk szerint nem hadihajók voltak, ezért először nem is vettük észre a dolgot – magyarázta Egan. – Polgári és kereskedelmi hajók tűnnek el néha. Egy nem jól programozott ugrás, egy kalóztámadás, vagy éppen feketetelepet visznek, és ott bukkannak fel, ahol nem kéne, hogy aztán jól szétlőjék őket. A Gyarmati Szövetség követi az összes törvényesen mozgó hajó mozgását, ezért mindig tudomást szerzünk arról, ha egy hajó elpusztul vagy eltűnik. Csak nem minden esetben magától értetődő, hogy ezek pontosan milyen hajók, vagy mint az esetünkben, milyen hajók voltak korábban.

– Nem is figyeltünk fel erre a rejtett szabályszerűségre, ameddig a hajónyilvántartásokkal foglalkozó egyik aktakukac ki nem szúrta, hogy bizonyos típusok gyakrabban tűnnek el az átlagnál – vette át a szót Rigney. – És bizony fején találta a szöget. Az összes hajó a listáján hadrendből kivont fregatt vagy korvett volt. Mindet az elmúlt öt évben vonták ki a szolgálatból. És a legtöbbjük a Konklávéhoz közeli területeken tűnt el.

Abumwe megdermedt.

– Ez nem úgy néz ki, mint valami Konklávé-hadművelet. Megtiltották számunkra az új gyarmatok létesítését, de ezen túlmenően nem voltak nyíltan ellenségesek a Szövetség irányában. Semmi szükségük rá.

– Ebben egyetértünk – bólintott Egan. – De azért van oka a Konklávénak, hogy támadásokat vezessen a Szövetség érdekeltségei ellen. Lényegesen nagyobbak nálunk, ez igaz, mégis majdnem sikerült elpusztítanunk a Konklávét, nem is olyan régen.

Abumwe bólintott. Emlékezett arra, hogyan sikerült a GYV-nek csapdába csalnia és elpusztítania a Konklávé flottáját a Roanoke fölött, ami kis híján végzetes háborúba sodorta a Gyarmati Szövetséget egy nálánál sokkal nagyobb és sokkal dühösebb idegen népszövetséggel.

Végül az mentette meg a Gyarmati Szövetséget, hogy a Konklávé alapítójának és vezetőjének, Gau tábornoknak sikerült megzaboláznia a vezetése alatt kitört puccskísérletet, és egyben tartania a Konklávét. A helyzet kifejezetten ironikus volt, főleg, ha onnan nézzük, hogy a GYV éppen meg akarta buktatni Gaut.

– Gaunak minden bizonnyal megvannak az okai arra, hogy felszámolja a Gyarmati Szövetséget – mondta Abumwe. – Csak azt nem látom, hogy pár leselejtezett hadihajó eltüntetésével hogyan kerülhet közelebb a céljához.

– Ezt mi sem értjük teljesen – osztotta Abumwe kételyeit Rigney. – Azoknak a hajóknak a katonai értéke nulla, az összes támadó és védelmi fegyverrendszert leszereltük róluk. Még csak össze sem lehet keverni őket a jelenleg szolgálatban álló hadihajókkal. Az eltűnésük egy jottányit sem csökkenti a Szövetség hadi potenciálját.

– Van itt egy másik lehetőség is – vette át a szót Egan. – Amit a magam részéről valószínűbbnek tartok. Mégpedig az, hogy nem is a Konklávé áll az eltűnések mögött, hanem valaki más, aki azért próbálja Konklávé-akciónak beállítani az egészet, hogy beugrasson mindkettőnket egy újabb konfliktusba.

– Lehetséges – bólintott Abumwe. – Ez esetben mi dolgom van nekem ezzel az egésszel?

– Ki kell építenünk egy titkos, nem hivatalos csatornát a Konklávéval, hogy egyeztessünk erről. Ha ők állnak az eltűnések mögött, akkor értésükre kell adni, hogy nem fogjuk megtorlás nélkül hagyni a dolgot, ráadásul úgy csináljuk majd, hogy az ellenségeink ne is sejthessék, merre összpontosítjuk az erőinket. Ha viszont mégsem ők állnak az ügy mögött, nos, akkor mindkettőnk közös érdeke, hogy amilyen diszkréten csak lehet, felfedjük, ki provokál bennünket újra és újra – vázolta a helyzetet Rigney.

– Egyszerűbben szólva azért kapja maga ezt a megbízatást, mert már tud arról, hogy valaki vagy valami megpróbálja szabotálni a Szövetség tárgyalásait más fajokkal és kormányzatokkal – tette hozzá Egan. – Nem kell, hogy nagyon eligazítsuk, és tudjuk, hogy maga is, és a legénysége is tudja tartani a száját.

Abumwe halványan elmosolyodott.

– Megtisztelő az őszintesége.

– Ne szerénykedjen, maga jó abban, amit csinál, és ugyanennyire őszinte is. De egy dolgot lásson tisztán. A diszkréció szerfelett fontos ebben az ügyben.

– Ezt megértem. Mit szeretnének, hogyan lássak hozzá az ügyhöz? Attól tartok, nincsenek közvetlen kapcsolataink a Konklávéhoz, bár ismerek valakit, akinek talán van.

– Csak nem Wilson hadnagyra gondol?

Abumwe bólintott.

– Személyesen ismeri John Perryt – utalt a Véderő nyugalmazott őrnagyára, aki a roanoke-i események után a Konklávétól kért menedékjogot, és egy komplett földön kívüli kereskedelmi flotta élén tért vissza a Földre, hogy felvilágosítsa az ott lakókat, milyen egyoldalú is a kapcsolatuk a Gyarmati Szövetséggel. – Ez nem az a fajta összeköttetés, amelyet szívesen használnék, de ha szükséges, akkor persze megteszem.

– Szerencsére nincs rá szükség – nyugtatta meg Rigney. – Közvetlen elérésünk van Gau tábornok belső tanácsadói köréhez. Az összekötőnk neve Sorvalh tanácsos.

– Honnan ismerjük? – kérdezte Abumwe.

– Amikor Perry őrnagy egy konklávés kereskedőflotta élén bukkant fel a Föld felett, Gau tábornok jónak látta, ha létesít egy nem hivatalos csatornát felénk – felelte Egan. – Csak hogy elejét vehesse a nemkívánatos kellemetlenségeknek.

– Ha üzenetet küldünk Sorvalhnak, hogy hova menjen, oda fog menni. Már csak magát kell eljuttatnunk oda – tette hozzá Rigney.

– És persze senki más nem tudhat a dologról – zárta le a beszélgetést Egan.

* * *

– De hát mi nem is támadtunk meg Konklávé hajóit – mondta Abumwe Sorvalhnak.

– Ez különös – felelte a lalan tanácsos. – Mert az elmúlt pár hónapban az önök időszámítása szerint húsz hajónk tűnt el.

– A Konklávé hadiflottájából?

– Nem. A legtöbb kereskedőhajó volt, meg néhány polgári célokra átalakított darab.

– Kérem, folytassa – biztatta Abumwe.

– Nincs sokkal több említésre méltó tény – felelte Sorvalh. – Az összes hajó a Gyarmati Szövetséggel határos területen tűnt el. Egyik után sem maradt értékelhető nyom. Nem került elő semmi. Sem a hajó, sem a személyzet, sem a rakomány. Túl kevés és túl szétszórt esemény van a kezünkben ahhoz, hogy komoly válaszlépéseket tegyünk, ahhoz viszont túl sok, hogy mindet a véletlen számlájára írjuk.

– Egy hajó sem került elő azóta? – kérdezte Abumwe.

– Egyetlenegy – felelte Sorvalh. – Az Urse Damay.

– Maga most viccel – szólt közbe Wilson.

– Nem, Wilson hadnagy, egyáltalában nem viccelek – mondta a tanácsos, és feléje fordult. Az Urse Damay az elsők között tűnt el, és miatta aggódtunk a leginkább. Az Urse Damay diplomáciai hajó, vagy legalábbis az volt, és az eltűnése háborús helyzet kialakulására utalt. Szokásos csatornáinkon azonban nem találtuk nyomát semmilyen háborús készülődésnek, márpedig ha lett volna ilyen, arról tudtunk volna.

– Még mindig úgy gondolják, hogy mi állunk az eltűnések mögött? – kérdezte a nagykövet.

– Ha biztosak lennénk benne, már szóvá tettük volna, és nem egy titkos egyeztetés keretében – felelte a tanácsos. – Vannak bizonyos gyanúink, ugyanakkor nem áll érdekünkben hadat üzenni a Gyarmati Szövetségnek pusztán gyanúra alapozva. És meg vagyok győződve arról, hogy az önök Szövetsége ugyanebben a helyzetben van.

– Az Urse Damay felbukkanása a találkozónkon meggyőzhetné a Konklávét arról, hogy nem mi tüntettük el – mondta Coloma. – Tüzet nyitott ránk.

– Mindkettőnk hajójára lőtt – emlékeztette Fotew. – És először a Nurimalra. Önök előtt érkeztünk meg, és akkor már itt volt.

– Ha mi érkezünk hamarabb, a Konklávé diplomatahajójának nézzük. Nyilvánvalóan azért jött ide, hogy csapdába csalja a Clarke-ot, és szétlőjön bennünket – érvelt Coloma.

– Ez csak az egyik lehetséges értelmezése az eseményeknek, kapitány – válaszolta Sorvalh. – A másik az, hogy van a Szövetségnek egy a Konklávétól zsákmányolt hajója, amely immár a Szövetség irányítása alatt áll. Megrendeznek vele egy támadást egy fegyvertelen diplomatahajó ellen, és az egészet propagandacélokra használják fel. A Gyarmati Szövetség nem az a szervezet, amelyik ne áldozna fel egy hajót vagy akár egy egész gyarmatot azért, hogy feldühítse a polgárait valakik ellen.

Coloma megfeszült, de Abumwe megfogta a karját.

– Ugye, nem arra céloz, hogy most ez a helyzet? – kérdezte a tanácsost.

– Egyáltalán nem. Pusztán arra akartam rámutatni, hogy jelen pillanatban mindkettőnknek sokkal több kérdése van, mint válasza. Eltűnt egy hajónk. Itt bukkant fel. Mindkettőnket megtámadott. Hogy melyikünk volt az eredeti célpont, kézenfekvő kérdés, mert mindkettőnkre rakétát lőttek. De a kérdés, amit fel kell tennünk, hogy kinek áll érdekében megtámadni mindkettőnket? Ki tudta, hogy itt fogunk találkozni? És hogy ezek vajon ugyanazok-e, akik a Szövetség hajóinak eltűnéséért is felelősek?

Wilson Fotew felé fordult.

– Azt mondta, az Urse Damay döglött.

– Mindenesetre harcképtelen – felelte Fotew. – Már nem jelent ránk semmi veszélyt.

– Ez esetben volna egy tiszteletteljes javaslatom.

– Kérem, ossza meg velünk – mondta a tanácsos.

– Azt hiszem, ideje tennünk egy közös kis űrsétát.

* * *

– Ne kezdj el trükközni – mondta Hart Schmidt Wilsonnak. A két férfi ott állt a Clarke siklóhangárjában. Ott volt a Nurimal siklója is, a pilótával és két Konklávé-katonával a fedélzetén, és arra vártak, hogy Wilson is beszálljon. – Nézz alaposan körül, találjátok ki, amit ki lehet, és húzzatok el onnan.

– Figyelj, nekem elfelejtettek szólni, de mióta lettél te az anyám?

– Folyamatosan őrült dolgokat csinálsz, ráadásul engem is belerángatsz.

– Ha te nem vállalod, lehet ám más is a műveleti összekötőm – nyugtatgatta Wilson.

– Ne légy hülye, Harry – felelte Schmidt, és másodjára is végigellenőrizte Wilson harci overallját. – Ellenőrizted az oxigénszintet?

– Azt folyamatosan ellenőrzi az AgyGépem. Plusz az overallom vákuumra és űrsétára van beállítva. Plusz legalább tíz percig vissza tudom tartani a lélegzetem. Hart cimborám, haver vagy, de muszáj, hogy a végén lelőjelek?

– Oké. Bocs. A hídról foglak követni. Hagyd nyitva az audio- és a vizuális csatornáidat. Coloma és Abumwe is ott lesz velem, ha kérdésed lenne hozzájuk, és vice versa.

– Na, pont ők hiányoznak még a fejemből – nyögött fel Wilson.

Az egyik Konklávé-harcos, egy lalan, kidugta a fejét a siklóból, és intett Wilsonnak.

– Ideje indulnom – mondta a férfi.

Schmidt szemügyre vette a lalant.

– Csak óvatosan ezekkel a fickókkal.

– Nyugi, Hart, nem fognak lelőni. Az elég szarul venné ki magát.

– Egyszer majd jól ráfaragsz ezekre az optimista helyzetértékelésekre – vészmadárkodott Schmidt.

– Ha úgy alakul, remélem, jó távol leszek tőled – felelte Wilson. Schmidt elvigyorodott, intett, és elindult a hangár vezérlőjébe.

Wilson beszállt a siklóba. A pilóta és az egyik katona Sorvalhhoz és Fotew kapitányhoz hasonlóan lalan volt. A másik egy fflikt, egy zömök, szőrös lény. Odaintett Wilsonnak, hogy tegye le magát. A férfi leült, a rohampuskáját az ülés alá tolta.

– Tolmácscsipek is vannak a ruháinkba építve – magyarázta a fflikt a saját nyelvén, a fordítás az övén található hangszóróból jött. – Beszélhet a saját nyelvén, mi megkapjuk a fordítást az audiocsatornáinkon.

– Dettó – felelte Wilson, és a hangszóróra mutatott. – Ki is kapcsolhatja, ha szeretné. Teljesen jól fogom érteni.

– Remek – derült fel a fflikt, és lekapcsolta a hangszórót. – Rühellem, ahogy ez az izé megszólal helyettem. – Felemelte a kezét, és köszönésképpen kétszer összeérintette a végtagjait. – Navill Werd hadnagy vagyok. – A lalanokra mutatott. – A pilótánk Urgrn Howel, őpedig Lesl Carn tizedes.

– Harry Wilson hadnagy – mutatkozott be Wilson is.

– Volt már dolga vákuumban? – kérdezte Werd.

– Néhányszor.

– Pompás – nyugtázta a fflikt. – Na, idefigyeljen. Ez egy közös küldetés, de mégiscsak kellene egy parancsnok hozzá. Azt javaslom, hogy legyek én ez a parancsnok, részben mert a két társamnak amúgy is én vagyok az elöljárója, továbbá ez az én siklóm. Van ellenvetése?

Wilson vigyorgott.

– Nincs, uram.

– Nem találta el a nememet – felelte Werd. – De rá se rántson, a maguk „asszonyom” megszólítása szintén pontatlan lenne, ezért aztán maradhatunk az „uram” megszólításnál. Ne bonyolítsuk a dolgokat, rendben?

– Igen, uram.

– Csodás. Na, indítsuk be ezt a teknőt. – Werd biccentett a pilótájának, aki beindította és felemelte a siklót, aztán jelezte a Clarke-nak, hogy készen áll az indulásra. A Clarke megkezdte a levegő kiszivattyúzását a hangárból. Carn tizedes lezökkent a másodpilóta ülésébe.

– Ez az első alkalom, hogy humánokkal dolgozom együtt – ismerte be Werd Wilsonnak.

– És eddig hogy ment?

– Egész jól. Bár maga elég ronda, azt kell hogy mondjam.

– Ezt sűrűn a fejemhez vágják.

– Le mertem volna fogadni. De ezt nem fogom felróni magának.

– Köszönöm.

– Viszont ha bűzlik is, ki fogom rakni a légzsilipen.

– Értem.

– Örülök, hogy így megértjük egymást.

– Ne aggódjon, mindenkivel így bánik a hadnagy, nem csak magával – fordult hátra Carn tizedes.

– Nem tehetek arról, hogy mindenki másra fájdalmas ránézni – védekezett Werd. – Nem lehet mindenki olyan káprázatos, mint én.

– Nem is értem, hogy képes végigcsinálni egy napot, hogy az elejétől a végéig ilyen szemfájdítóan gyönyörű, uram – kérdezte Wilson.

– Nem is tudom – tűnődött Werd. – Talán úgy, hogy reményt sugárzom, és mindenki engem csodál.

– Erről beszéltem – tette hozzá Carn tizedes.

– Csak féltékeny – magyarázta Wilsonnak Werd. – És persze ronda is.

– Srácok, ti aztán nem vagytok piskóták – pislogott Wilson. – És még az én Hart cimborám aggódott azon, hogy esetleg lelőnétek engem.

– Természetesen erről szó sincs – nyugtatta meg Werd. – Azt kifejezetten a második küldetésre tartogatjuk.

A sikló kihúzott a hangárból, és az Urse Damay felé vette az irányt.

* * *

– Oké. Ki akarja elmondani nekem, hogy mi a furi ezzel a hajóval? – küldte bele a kérdését Werd az éterbe. A hadnagy hangját Wilsonnak az AgyGépe továbbította, mivel mind a hárman a hajó három különböző részében voltak.

– Hogy egy árva élőlény sincs a hajón? – tippelt Carn.

– Majdnem talált.

– Ez nem furcsa? – értetlenkedett Carn. – Ha ez nem furcsa, hadnagy, akkor nem tudom, mi az.

– Hogy a jelek szerint soha nem is volt élőlény a fedélzeten – kockáztatta meg Wilson.

– A humán beletrafált – értett egyet Werd. – Ez a legfurább hajó, amit valaha láttam.

A három harcos óvatosan közelítette meg a lassan pörgőUrse Damay orrszelvényeit. A pilóta előbb felvette a hajóroncs lassú pörgését, majd egy mágneses szigonnyal acélpányvát lőttek át a roncsra. A fflikt, a lalan és az ember ezen a pányván mászott át a roncsra. Miután átértek, leoldották a pányvát, a sikló biztonságosabb távolságba manőverezett, de követte a pörgést.

A roncsban a pörgés elég centrifugális erőt fejlesztett ahhoz, hogy a három felderítő járni tudjon a falakon, az alaprajzhoz képest őrült szögekben. Óvatosan indultak a kutatásra, ennek ellenére a nyitott kommunikációs csatornában időről időre felhangzott a szokatlanul magas hangú Carn káromkodása, ahogy éppen nekiment valaminek.

Az Urse Damay orrában már nem a hajtóművek szolgáltatták az energiát, a tartalékrendszerek a helyi akkumulátorokat használták. A tartalék lámpák csak halvány, de azért használható derengéssel töltötték meg a folyosókat. A derengésben semmi jele nem látszott annak, hogy bárki is használta volna mostanság a folyosókat. Wilson benézett a hálókörletekbe, a tárgyalókba, meg egy helyiségbe, amelyről a padok és az étel-előkészítő felületek miatt azt gondolta, hogy valami étkezdeféle lehet.

Mind üres volt, steril és érintetlen.

– Valami szoftver vezérelte a hajót? – töprengett hangosan Carn. – Mint valami drónt?

– Visszanéztem a Nurimallal folytatott összecsapás videofelvételét – felelte Werd. – Az Urse Damay olyan taktikát is használt, legalábbis szerintem, ami túlmutat a programozáson.

– És ha távirányították?

– Átfésültük a környéket – kapcsolódott bele a beszélgetésbe Wilson. – Nem találtunk se drónokat, se kisebb hajókat. És szinte biztos vagyok abban, hogy Fotew kapitány a Nurimalon ugyanezt csinálja.

– Akkor hogyan harcolhatott így a hajó, ha egyszer senki sincs a fedélzeten? – kérdezett vissza Carn.

– Fél valaki a kísértetektől? – kérdezett tovább Werd.

– Én jobb szeretem, ha a halottak halottak is maradnak – nyilatkozta Wilson.

– A humán megint fején találta a szöget – értett egyet Werd. – Folytassuk a keresést, és hátha találunk valami élőt a hajón.

Pár perccel később Carn hangját lehetett hallani a közös csatornán keresztül. Valamiféle zajt adott ki magából, amit Wilson AgyGépe némi habozás után egy „hú”-ra fordított.

– Mi az? – kérdezte Werd.

– Azt hiszem, találtam valamit.

– Életben van? – kérdezte Wilson.

– Talán.

– Tizedes, ennél azért lehetne részletesebb is. – Wilson még a fordításon keresztül is érezte Werd neheztelését.

– A parancsnoki hídon vagyok. Nincs itt senki. De az egyik képernyő működik.

– Igen? És akkor mi van?

– Amikor elmentem előtte, a képernyőre szavak íródtak ki.

– És mi volt kiírva? – kérdezte Wilson.

– Az, hogy „GYERE VISSZA”.

– Az előbb azt jelentette, hogy nem volt senki a hídon magán kívül – értetlenkedett Werd.

– Nincs is – felelte a zaklatott lalan. – Várjanak, új üzenet van a képernyőn.

– Most mit ír? – kérdezte a fflikt.

– SEGÍTSÉG!

* * *

– Nem azt mondta, hogy maga jól bánik a technológiával? – kérdezte Werd Wilsontól, és a parancsnoki híd képernyőjére mutatott, amely kicsit megbillenve lógott a fejük felett. – Csináljon már valamit ezzel az izével.

Wilson elfintorodott, és a képernyőre nézett. A szavakat lalan nyelven írták, az AgyGépe „feliratozta” az üzenetet számára. Nem volt sem billentyűzet, sem más számítógépes periféria a környéken, amelyet adatbevitelre használhatott volna. A férfi felnyúlt, és rábökött a képernyőre. Semmi.

– Hogyan használják a kijelzőiket? – kérdezte Werdtől. – Van a Konklávénak valami szabványos kezelői felülete?

– Én csak vezetem a katonáimat és szétlövök dolgokat. A számítógépek kezelői felülete nem az én világom – mentegetőzött a fflikt.

– Van szabványos adatátviteli rádiócsatornánk – szólt közbe Carn. – Hangot nem azon viszünk át, de sok egyéb adatot igen.

– Hart? – szólt ki Wilson.

~ Már keresem ~ felelte Schmidt, de csak Wilson fejében.

– Oda nézzenek! – mutatott a képernyőre Carn. – Új szöveg.

Nem kell az adatcsatorna, íródott ki lalan nyelven. Hallom a hangcsatornájukat. De csak lalanul értek. A tolmácsmodulom tönkrement.

– Milyen nyelven beszél? – kérdezte Wilson, és az AgyGépével lalanra fordíttatta.

Easóul, jelent meg az üzenet.

Wilson lekérdezte az AgyGép nyelvi adatbázisát, amelyben megvolt az easo. El is kezdte kibontani magát.

– Jobb így? – kérdezte.

Igen, sokkal jobb. Köszönöm.

– Ki maga?

A nevem Rayeth Ablant.

– Maga az Urse Damay parancsnoka?

Egy bizonyos értelemben igen.

– Miért nyitott tüzet a Clarke-ra és a Nurimalra?

Ebben a kérdésben nem volt választási lehetőségem.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Werd, aki addigra maga is megtalálta az easo nyelvet a tolmácsgépe adatbázisában.

Úgy érti, hol van a legénységem?

– Igen.

Nincs legénységem. Csak én vagyok itt.

– Hol van pontosan? – vette vissza a szót Wilson.

Hát ez egy érdekes kérdés, olvasták a képernyőről.

– A hajón van? – kérdezte Wilson.

Én vagyok a hajó.

– Ugye, jól értettem? – törte meg a csendet egy hosszú szünet után Carn. – Ugye, nem a fordításom ment félre?

~ Mi is ugyanezt kérdezzük ~ szólt bele a beszélgetésbe a távolból Schmidt, bár egyedül Wilson hallhatta az Urse Damay fedélzetén.

– Maga a hajó – ismételte meg Wilson.

Igen.

– Az lehetetlen – ellenkezett Werd.

Bárcsak igaza lenne.

– Werd hadnagynak igaza van – érvelt Wilson. – Még senki nem tudott igazából intelligens gépezetet építeni.

Soha nem mondtam, hogy gép vagyok.

– Ez a fickó elég bosszantó – súgta oda Werd Wilsonnak. – Rejtvényekben beszél.

– És hallja is magát – súgta vissza Wilson, és az ujjai hegyével a torka előtt integetett. Werd elhallgatott. – Rayeth Ablant, egy kicsit több magyarázatra van szükségünk. Azt hiszem, egyikünk sem érti igazán, amit mond.

Egyszerűbb, ha megmutatom.

– Rendben. Mutassa.

Nézzen hátra!

Wilson így is tett. Mögötte egy sor képernyő volt, meg egy nagy fekete szekrényféleség. Visszanézett a képernyőre.

Nyissa ki. Óvatosan.

Wilson megtette.

Helló.

– Hűbazmeg – csúszott ki Wilson száján.

* * *

– A tag egy agy egy dobozban – mondta Wilson. – Egészen konkrétan egy agy egy dobozban. Kinyitottam a szekrényt, és ott volt egy tároló, benne egy easo aggyal és egy komplett idegrendszerrel, szépen kifejtve és összedolgozva a szervetlen adatkábelekkel. Az agyat magát valamilyen folyadék veszi körül, amely szerintem oxigénnel és tápanyagokkal látja el. Van egy kivezetőcső, amelyik valamiféle szűrőrendszerre van kötve, és egy másik, amelyik visszacsatol az agyhoz. Mindent újrahasznosítanak. Elég lenyűgöző, már ha el tudunk tekinteni a ténytől, hogy egy értelmes lényt zártak egy dobozba.

Wilson újra a Clarke hangárjában ült Abumwe, Sorvalh, Muhtal Worl és Hart Schmidt társaságában. Mindkét hajó kapitánya visszatért a saját posztjára. Abumwe és Coloma már látta Rayeth Ablantot Wilson AgyGép-közvetítésén keresztül, de Sorvalh is szerette volna látni a hadnagy beszámolóját. Wilson felajánlotta neki a felvételt, de ahogy a lalan tanácsos fogalmazott, inkább „személyes beszámolót” szeretett volna.

– Ki volt ez az Ablant? – kérdezte Sorvalh. – Volt neki élete... azelőtt?

– Pilóta volt az Urse Damayon, legalábbis ezt állítja – felelte Wilson. – Maga könnyebben le tudná ellenőrizni, mint én, tanácsos.

Sorvalh a fejével intett Worlnak, aki valamit feljegyzett a táblagépére.

– A legénység tagja volt – mondta Sorvalh. – Az Urse Damaynak ötvenfős legénysége volt, és egy tizenkét fős diplomatacsoportot szállítottak. Velük mi történt?

– Azt mondja, nem tudja. Azt állítja, hogy éppen aludt, amikor az Urse Damayt megszállták, és leütötték a támadók. Amikor magához tért, már ebben az állapotban volt. Azok, akik ezt tették vele, nem mondták el neki, hogy mi történt a legénység többi tagjával.

– És kik voltak azok, akik ezt tették vele?

– Azt mondja, nem tudja. Állítja, hogy szigorúan véve nem is beszélt velük. Csak szöveges üzeneteket váltottak. Elmagyarázták neki, hogy miképpen tudja egyedül működtetni és irányítani a hajót. És amikor elég ügyes lett, megbízták egy küldetéssel. Ezzel.

– Hadnagy, maga elhiszi, hogy tényleg nem tudja, kik voltak a támadói?

– Már megbocsásson a durvaságomért, tanácsos, de az a tag egy kibaszott agy, amit kivágtak egy testből. Elég valószínűtlen, hogy megengedték volna neki, hogy többet lásson, mint amennyit ők akarnak. Azt mondta, még érzékszervi bemeneteket sem kapott az első ugrásig. Az akció elsőfelében vakon repült. Teljesen elképzelhetőnek tartom, hogy csak annyit tud a támadóiról, amennyit azok elmondtak magukról, az meg alig több a semminél.

– Maga megbízik benne – állapította meg Sorvalh.

– Én végtelenül sajnálom. De valóban hitelt adok a szavának. Ha együtt akart volna működni ebben a támadásban, akkor semmi szükség nem lett volna arra, hogy kivegyék az agyát, és átrakják abba a szerkezetbe, csak azért, hogy megtegye, amit elvárnak tőle.

– Azt is mondja el a tanácsosnak, hogy mi lett volna a barátunk jutalma a sikeres akció után – szólalt meg Abumwe.

– Azt mondták neki, hogy ha megcsinálja, utána visszarakják az agyát a testébe, és hazaküldik – mondta Wilson. – Az lesz a jutalma, hogy újra önmaga lehet.

Sorvalh egy hosszú percig csendesen elmélkedett a hallottakon. Aztán áthelyezte a testsúlyát és Abumwéhoz intézte a szavait.

– Előre is szeretném az elnézését kérni, amiért most nagyon nyersen fogok fogalmazni.

– Csak tessék – biztatta Abumwe.

– Nem titok, hogy a Gyarmati Szövetség folyamatosan ezt csinálja – kezdett bele a lalan. Wilson felé intett. – A maguk hadnagya itt olyan folyamat végterméke, amelynek során a tudatot áttöltik az egyik testből egy genetikusan feljavított másikba. Van a fejében egy számítógép, amely szintén szervetlen beültetésekkel kapcsolódik az agyához, működésében igencsak hasonlóan ahhoz, ahogyan azt a szerencsétlen teremtményt a hajójához kötik. A Különleges Erőik katonái még messzebb mentek a módosításokkal. Tudomással bírunk olyan Különlegesekről, akik csak érintőlegesen emlékeztetnek emberi lényekre. És tudjuk, hogy a Gyarmati Véderő képes büntetésképpen a szabályszegő katonái agyát egy időre egy tárolóba rakni.

Abumwe bólintott.

– Mire akar ezzel utalni, tanácsos?

– Pusztán csak arra, nagykövet, hogy akárki is művelte ezt Rayeth Ablanttal, olyan módszereket használt, amelyek közelebb állnak a Gyarmati Szövetséghez, mint a Konklávéhoz.

Abumwe újra Wilson felé biccentett.

– Mondja el neki, miféle parancsokat kapott Rayeth Ablant.

– Azt állítja, arra kapott parancsot, hogy pusztítson el minden hajót, amely felbukkan itt – mondta Wilson. – Akik ideküldték, nem kértek tőle semmiféle mérlegelésre vagy válogatásra vonatkozó döntést. Mindkettőnket célba vettek, és reménykedtek a legjobbakban.

– Mégis mi végre? – kérdezte Sorvalh.

– Számít ez bármit is? – felelte Abumwe. – Ha elpusztulunk, a Szövetség a Konklávét tette volna felelőssé a rajtaütésért. Ha a maguk hajója pusztul el, a Konklávé ugyanezt tette volna a Szövetséggel. Ha mindkét hajó elpusztult volna, a népeink talán már háborúban állnának egymással. Nagyjából úgy, ahogy korábban mondta. Ebben a pillanatban a miért szinte magától értetődő, feltéve, hogy fényt derítünk arra, ki áll az ügy mögött.

– Ha az önök Wilson hadnagyának igaza van, és ennek a Rayeth Ablantnak még csak módja sem volt arra, hogy megtudja, kinek dolgozik, úgy mi sem fogjuk tudni megállapítani – felelte Sorvalh. – Amit elemezni tudunk, azok a módszerek, melyeket használtak, és azok közelebb állnak az önökéhez.

– Rayeth Ablant ugyan nem tudja, kinek dolgozik, de azért van valami a kezünkben – szólt közbe Wilson.

– Ezt fejtse ki, kérem, bővebben – mondta a tanácsos.

– Ő egy agy egy dobozban – ismételte meg Wilson. – A doboz viszont sok mindent elárulhat nekünk. Például hogy kinek a technológiája van beleépítve. Ha van benne bármilyen kereskedelmi forgalomban lévő komponens, már van egy nyomunk, amin elindulhatunk. Ha minden egyedi tervezés eredménye, akkor visszafejtjük, és amint találunk valami hasonló elemet, követni kezdjük. Mindkét megoldás több eséllyel kecsegtet, mint ez a tétlen üldögélés.

– Mire van szüksége?

– Hát kezdetnek szeretném levenni Ablantot az Urse Damayról. Minél hamarabb, annál jobb. Az időnk ugyanis véges.

– Ezt nem értem.

– Az egyik első dolog, amit Ablant mondott nekünk, az az volt, hogy „segítség”. Azért kérte a segítségünket, mert a létfenntartó rendszerei a tartalék energiaforrásról működnek. Van még nagyjából nyolc órája, aztán elfogy az energia.

– És maga ide akarja hozni? – utalt a Clarke-ra Sorvalh.

Wilson megrázta a fejét.

– Egy Konklávé-gyártású hajón van. Akárki csinálta a dobozt, konklávés rendszerekhez és energiaforrásokhoz illesztette. A maguk hálózata a Nurimalon közelebb áll az Urse Damayhoz, mint a miénk itt a Clarke-on. Továbbá – folytatta Wilson mosolyogva – maguknak vannak fegyvereik.

Sorvalh viszonozta a mosolyt.

– Ez így van – mondta. – De nehezen tudom elképzelni, hogy az elöljárója boldogan engedné át a Konklávénak.

– Ha lehetővé teszi, hogy Wilson hadnagy közelről tanulmányozhassa azt a technológiát, nincs kifogásom ellene – mondta Abumwe. – A műszaki kutatás és fejlesztés az ő terepe. Bízom abban, hogy mindent megtud, amit tudnia kell.

– Az ön elöljárói nem biztos, hogy boldogok lesznek ettől a döntésétől, Abumwe nagykövet – hangsúlyozta Sorvalh.

– Lehet – ismerte be Abumwe. – Ez viszont az én problémám, nem az öné.

– Mikor tudna kezdeni? – kérdezte Sorvalh a hadnagyot.

– Amint kirendeli mellém Werdet és Carnt, hogy segítsenek. Az agydoboz nem különösebben nagy, de abban a környezetben kissé nehézkes a mozgatása. És persze kellene a siklója is a szállításhoz.

Sorvalh biccentett az asszisztensének, aki újra a táblagépéért nyúlt.

– Még valamit? – kérdezte a tanácsos.

– Igen, lenne még egy dolog.

– Mi lenne az?

– Szeretném, ha megígérné, hogy ha Rayeth Ablant feljut a hajójára, beköti őt a hálózatba.

– Miért kéri ezt?

– A szerencsétlen pára isten tudja mióta csak csillaghajó-vezetési szimulációkkal foglalkozhatott. Az összes barátja halott, és senkivel sem beszélhetett, csak azokkal a rohadékokkal, akik bezárták őt abba a dobozba. Szerintem piszokul egyedül érezheti magát.

* * *

Nem bánja, ha felteszek egy kérdést? kérdezte Rayeth Ablant Wilsontól. A hadnagy megnyitotta az adatcsatornát, így Ablant Wilson AgyGépén keresztül közvetlenül is el tudta érni, nem kellett használnia a képernyőt. Wilson azonban megtartotta a szöveges kapcsolatot, mert így látta helyesnek.

– Nem hát. Kérdezzen nyugodtan – felelte a hadnagy. Éppen azzal volt elfoglalva, hogy akkumulátorokat szereljen ki az Urse Damay parancsnoki hídjának álpadlója alól, és kezdett beleizzadni a légmentesen záró harci öltözetébe.

Azt szeretném tudni, miért próbál segíteni rajtam.

– A segítségünket kérte.

Előtte viszont megpróbáltam felrobbantani a hajóját, magával a fedélzeten.

– Az még azelőtt volt, hogy megismert bennünket.

Nagyon sajnálom.

– Nem fogom azt mondani, hogy ne sajnálja – felelte Wilson –, de megértem, hogy vissza akarja kapni a saját testét.

Ami viszont nem most fog bekövetkezni.

– Legalábbis nem azoktól a seggfejektől fogja visszakapni, akik elvették magától, ez tény – ismerte el Wilson. – De ettől még nem lehetetlen.

De nem is tűnik túl valószínűnek.

– Maga egy olyan fickóval beszélget éppen, aki a második testében él. Ezért aztán optimistább vagyok az állapotát illetően, mint maga.

A hadnagy kiemelte az akkut a padló alól, és odavitte azok mellé, amelyeket már kibányászott. Werd és Carn is az Urse Damayt járták, és ugyancsak akkumulátorokat gyűjtögettek. Az összegyűjtött akkuk fogják energiával ellátni Ablant agytároló konténerét, ameddig biztonságban át nem érnek a Nurimalra. Az út az Urse Damayról a Nurimalra elvileg percek kérdése, de Wilson mélységesen hitt a túlbiztosításban, nehogy az esetleges komplikációk valakinek a halálát okozzák.

Köszönöm magának ezt az egészet.

– Én meg köszönöm, hogy olyan pocsékul céloz – nyugtázta Wilson, és visszatért a munkájához.

Tudja, a humánok elég rossz hírnek örvendenek. Már arra, mifelénk.

– Én is hallottam ilyesmiről.

Hogy a humánok kétszínűek és álnokok. Hogy maguk megszegik a megállapodásaikat és az egyezményeiket. Hogy rettegnek a többi fajtól, és úgy gondolják megoldani ezt a problémát, hogy mindannyiunkat elpusztítanak.

– Viszont mindannyian csodálatosan tudunk énekelni.

Azért mondom el ezeket, mert én nem látom, hogy maga ilyen lenne.

– A humánok olyanok, mint bármelyik másik faj – kezdett bele Wilson. – Minden easo rendes fickó? A Konklávé előtt a kormányzatuk mindig a legjobb ügyeken dolgozott? A Konklávé valóban a tökéletes kormányzat lenne?

Elnézést kérek, nem akartam politikai vitát nyitni.

– Ugyan már, ez nem politikai vita. Pusztán egy baráti eszmecsere az értelmes lények alaptermészetéről, függetlenül attól, hogy hol élnek. Mindannyiunknak lehetőségünk van a választásra. A magam részéről igyekszem nem túl sokat várni a többi embertől. Magamtól meg azt várom, hogy a lehető legkevésbé legyek tahó.

Például amikor dobozba zárt agyakat ment?

– Például akkor, amikor egy értelmes lényt mentek meg. Aki ebben a pillanatban történetesen egy agy egy dobozban. – Wilson kiemelt egy újabb akkumulátort.

Werd hadnagy tért vissza, aki a saját maga által kitermelt akkukat hozta, és a Wilson által felhalmozott kupacra tette. Az akkuk összekoccantak a hajó pörgése által keltett gyengécske álgravitációban.

– Mit gondol, mennyi kell még ezekből? – kérdezte Wilsontól. – A szétlőtt hajók darabokra szerelése szerintem nem szerepel a munkaköri leírásomban.

Wilson elmosolyodott, és megszámolta az akkukat.

– Szerintem eleget gyűjtöttünk már. Azt a tárolót nem rögzítették túlságosan a fedélzethez, szóval nem lesz nehéz felszedni. A dolgok emelgetése, ugye, benne van abban a leírásban?

– Benne – felelte Werd. – Csak az egészben lerakás kerül egy kicsit több időbe.

– Annyi belefér – mondta Wilson. – Most meg kell bizonyosodnunk arról, hogy nem lesz észrevehető zavar a doboz energiaellátásában, ameddig átkötjük az Urse Damay energiarendszeréről az akkumulátorokra. – A doboz csatlakozóira és a doboz körül kígyózó kábelekre mutatott. – A dobozban valószínűleg van valamilyen átmeneti energiatároló. Meg kell néznem, mennyi időre elegendő a tartalék benne.

– Legyen, ahogy maga mondja, Wilson hadnagy. Most maga a parancsnok.

– Köszönöm, Werd – mondta Wilson, és nagyon óvatosan kinyitotta a tárolót, nehogy elmozduljon benne valami. – Így hármunk között szólva, amit mi itt most művelünk, az remek iskolapéldája lenne annak, hogyan tudnának a népeink békében és harmóniában élni egymással.

– A szarkazmus nem a humánok kiváltsága – figyelmeztette Werd –, de be kell ismernem, maga nagyon jó benne.

Wilson ezt válasz nélkül hagyta. Inkább alaposan szemügyre vette a doboz tartalmát.

– Mi az? – kérdezte Werd. Wilson intett a fejével, hogy jöjjön közelebb. A fflikt így is tett.

Wilson megbontott egy kövér kábelköteget, amelyik közvetlenül abba a tartályba csatlakozott, amelyik Rayeth Ablant agyát tartalmazta, és megvizsgálta a dobozban futó energiavezetékeket. A becsatlakozásnál volt valami, ami úgy festett, mint egy átmeneti tároló, amely éppen csak annyi energiát tartalékolt, hogy segítse a normális rendszerleállást egy váratlan energiakimaradás esetén.

De volt ott még valami a tárolóra rögzítve.

– Ó! – mondta Werd. Wilson bólintott. – Carn! – szólt bele Werd a kommunikátorába.

– Igen, hadnagy.

– Wilson hadnaggyal rájöttünk, hogy néhány szerszámról megfeledkeztünk, és magára is szükségünk lesz ahhoz, hogy idehozzuk. Induljon vissza a siklóhoz! A kijáratnál találkozunk.

– Uram? – kérdezett vissza némileg értetlenkedve Carn.

– Nyugtázza a parancsot, tizedes!

– Parancs, értettem. Úton vagyok.

Valami gond van?

– Minden rendben van – próbálta megnyugtatni Ablantot Wilson. – Csak kiderült, hogy a szerkezetben vannak dolgok, amiket kicsit nehezebb lesz átszerelni, mint ahogy eredetileg gondoltam. Szükségem van néhány célszerszámra. Vissza kell mennünk a Nurimalra értük. Hamarosan visszajövünk.

Ez kézenfekvőnek tűnik. Ha lehet, siessenek. A hajó már elkezdte leállítani magát.

– Olyan gyorsan jövök, amilyen gyorsan csak tudok. Megígérem.

Rayeth Ablant nem válaszolt. Wilson és Werd csendesen tértek vissza a kijárathoz, ahonnan Carnnal együtt egyetlen szó nélkül lebegtek vissza a sikló fedélzetére.

Amikor a sikló már útban volt a Nurimalra, Wilson egy kommunikációs csatornát nyitott a Clarke felé.

~ Hart ~ üzente. ~ Vidd át Abumwét a Nurimalra, amilyen gyorsan csak tudod. Zűr van. Kurva nagy zűr. ~ Megszakította a csatornát, mielőtt Schmidt válaszolni tudott volna, és Werdhez fordult. – Jó lenne, ha a bajtársai gyorsan előkeresnék nekem az Urse Damayenergiaellátásának sematikus rajzait. Van pár dolog, amit tudnom kell. Nagyjából azonnal.

– Nem biztos, hogy meglesznek. Az Urse Damay nem tartozik a Konklávé hadiflottájának állományába.

– Akkor az kellene, hogy az egyik hajómérnökük magyarázza el nekem, hogyan működnek a Konklávé-hajók energiatovábbító rendszerei. Ez, ugye, megoldható?

– Rajta vagyok – felelte Werd, és maga is csatornát nyitott a Nurimal felé.

Carn rájuk nézett, és látta a feldúltságukat.

– Mi történt? – kérdezte végül.

– Az a helyzet, hogy ritka szemét tetvekkel van dolgunk.

– Azt hittem, ezt már eddig is tudtuk.

– Nem, ez újdonság – felelte Wilson. – Bombát kötöttek a doboz tápegységére, amelyikben ott van Rayeth Ablant. Nagyon úgy néz ki, hogy ha történik valami a dobozba kötött energiával, az egész felrobban. Vagyis ha megmozdítjuk Ablantot, meghal.

– Ha nem mozdítjuk meg, akkor is meghal. Már alig van energiája.

– Na, ezért mondtam az előbb, hogy ritka szemét tetvekkel van dolgunk – zárta le a beszélgetést Wilson, és a Nurimalra vezető út hátralévő részében már nem szólalt meg.

* * *

Most csak maga van itt.

– Igen – válaszolta Wilson Rayeth Ablantnak.

Azt hiszem, ez nem valami jó előjel.

– Megmondtam, hogy vissza fogok jönni.

Ugye nem fog nekem hazudni?

– Azt mondta, tetszik, hogy nem vagyok olyan, mint azok a humánok, akikről korábban hallott. Ezért nem, nem fogok hazudni. De azt tudnia kell, hogy az igazságot hallani nem lesz könnyű.

Egy dobozba zárt agy vagyok, az igazságot hallani már így is elég nehéz.

Wilson elmosolyodott.

– Nagyon filozofikusan látja a dolgokat.

Ha valaki csak egy agy egy dobozban, más se marad a számára, mint a filozófia.

– Van egy bomba a dobozában. Az átmeneti energiatárolóra kötve. Amennyire látom, van rajta egy szenzor, amely az energiabetáplálást figyeli. Az Urse Damay energiaellátása integrálva van a doboz tartalékrendszereivel. Ha az elsőben problémák támadnak, a második kitart, és a kritikus rendszerek tovább üzemelnek. De ha teljesen leválasztjuk a dobozt a hajó energiaköreiről, a szenzor kiszúrja, és felrobbantja a bombát.

Ami engem is megölne.

– Igen. Mivel azt kérte, hogy ne hazudjak, elmondom, hogy szerintem valójában azért rakták oda azt a bombát, hogy biztosra vegyék, a dobozba rejtett technológiát senkinek sem áll majd módjában kiemelni és közelről tanulmányozni. A maga halála csak egy kellemetlen mellékkörülmény.

Így jobban belegondolva, talán mégis hazudhatott volna egy kicsit.

– Bocsánat.

Van valami módja annak, hogy kiszedjen engem ebből a dobozból?

– Amennyire látom, nincs. Legalábbis olyan, aminek során életben tudnám tartani. Maga a doboz, azt kell mondanom, elképesztő mérnöki tudást tükröz. Ha lenne időm, talán vissza tudnám fejteni a működését. De nincsen. Ki tudnám venni a dobozból a részt, ami konkrétan maga, de utána már nem tudnám rákötni egy akkumulátorra. A doboz egy jól összerakott rendszer. Nem maradna életben nélküle.

Ahogy a dolgok állnak, a dobozban sincs sok időm hátra.

– Vissza tudom kötni az akkukat a rendszerbe, amiket kivettünk. Talán nyerhetünk vele egy kis időt.

Nyerhetünk?

– Itt vagyok. Még tudok dolgozni az dobozon. Előfodulhat, hogy van valami gyenge pontja, amely fölött elsiklottam.

Ha tovább piszkálja a bombát, előfordulhat, hogy épp maga fogja felrobbantani.

– Ez így van.

De ha elfogy az energia, a bomba így is, úgy is felrobban.

– Azt hiszem, a bomba pont az átmeneti tároló energiáját fogja használni a detonáláshoz, igen.

Rendszeresen szokott bombákat hatástalanítani? Ez a szakmája?

– Katonai technológiákat kutatok és fejlesztek. A bombák is idetartoznak.

Azt hiszem, most csúsztat egy kissé.

– Azt hiszem, talán képes leszek megmenteni magát.

Miért akar megmenteni?

– Mert nem érdemel ilyen halált. Hogy úgy tűnjön el, mint egy utolsó gondolat. Egy agyként egy dobozban. Kevesebbként, mint a teljes önmaga.

Maga mondta, hogy a dobozom lenyűgöző mérnöki teljesítmény. Látszik, hogy aki összerakta, arról is gondoskodott, hogy ne lehessen elvinni. Nem akarom megsérteni, de alig foglalkozott magával a dobozzal. Komolyan gondolja, hogy van mód túljárni a dobozkészítő eszén, és élve kimenteni engem belőle?

– Jó vagyok abban, amit csinálok.

Már megbocsásson, de ha olyan jó lenne, nem lenne most itt.

– Azért én tennék egy próbát.

Én is szeretném, ha tenne egy próbát, feltéve, hogy az nem jár azzal a veszéllyel, hogy maga is itthagyja a fogát. Ebben a pillanatban az egyikünk halála elkerülhetetlennek látszik. Mindkettőnk pusztulása viszont talán elkerülhető.

– Arra kért bennünket, hogy segítsünk magán – emlékeztette Ablantot Wilson.

Megtették. Megpróbálták. Segítséget kértem, és segítettek. Ha akartam volna, sem tudtam volna tenni ellene bármit is. Most viszont arra kérem, hagyja abba.

– Rendben – felelte Wilson egy rövid szünet után.

Köszönöm.

– Tehetek még magáért valamit? Van családja, vagy barátai, akiket értesíthetünk? Van üzenete valakinek, amit elküldhetek a kedvéért?

Nincs igazi családom. A barátaim ott voltak az Urse Damayon, a legtöbbjük odavan. Nem maradtak barátaim.

– Ez így nem teljesen igaz.

Tud valamiről, amiről én nem?

– Boldoggá tenne, ha a barátai közé sorolna.

De hát megpróbáltam megölni magát.

– Az még azelőtt volt, hogy megismert volna – ismételte magát Wilson. – De most már nem ez a helyzet. Most már maga akar engem megóvni attól, hogy meghaljak. Azt hiszem, ez kellőképpen ellensúlyozza a korábbi botlásait.

Ha tényleg a barátom, akkor lenne egy kérésem.

– Mi lenne az?

Maga katona. Maga már ölt.

– Nem vagyok rá valami büszke, de igen, öltem.

Azért halok meg, mert azok, akiknek nem számítok semmit, felhasználtak, aztán elhajítottak. Jobban szeretnék a saját feltételeim szerint távozni.

– És azt akarja, hogy segítsek.

Igen, ha tud. Mert nem akarom, hogy személyesen csinálja. Ha ez a doboz tényleg annyira érzékeny, amennyire leírta, akkor az a bomba felrobbanhat, amikor meghalok. Nem szeretném, ha a közelben lenne, amikor ez bekövetkezik. Szerintem ki tud találni rá valami megoldást.

– Úgy hiszem, igen. Vagy legalább meg fogom próbálni.

A kellemetlenségeiért cserébe hadd ajánljam fel ezt.

Egy adatcsomag érkezett Wilson AgyGépére, egy titkosított állomány, olyan formátumban, amit a hadnagy nem ismert.

Ha befejeztem volna ezt az akciót, ha szétlőttem volna a maguk hajóját és a Konklávéét is, ezt kellett volna a hajó navigációs rendszerébe töltenem. Ezek voltak a visszatérési koordinátáim. Remélem, segítenek megtalálni azokat, akik az egész mögött állnak.

– Köszönöm – mondta Wilson hálásan. – Ez tényleg hatalmas segítség.

Ha megtalálják őket, intézzék el őket az én kedvemért is.

Wilson elvigyorodott.

– Meglesz.

Már nincs sok idő hátra, hogy teljesen kimerüljön a tartalék energia.

– El kell hogy hagyjam. Ami azt jelenti, hogy függetlenül attól, mi fog történni, én már nem jövök vissza.

Nem szeretném, hogy itt legyen, amikor megtörténik. De azért kapcsolatban maradunk?

– Igen, természetesen.

Akkor induljon azonnal. És siessen, mert már alig maradt idő.

* * *

– Tudom, nem leszek népszerű, de így is, úgy is meghalna – mondta Fotew kapitány. – A kisujjunkat sem kell megmozdítanunk.

– De takarékos lett hirtelen, kapitány – vágott vissza Wilson. – A Konklávénak talán nem futja még egy rakétára vagy részecskesugárra? – Mindketten a Nurimal hídján álltak, Abumwe és Sorvalh társaságában.

– Azt mondtam, nem leszek népszerű az felvetésemmel – felelte Fotew. – Valakinek úgy is fel kellett hoznia.

– Rayeth Ablant létfontosságú információkat adott át nekünk azoknak a hollétéről, akik ezt az egészet kitervelték – mondta Wilson, és a parancsnoki híd hírközlési posztja felé mutatott, ahol egy tudományos kérdésekkel foglalkozó tiszt már erősen dolgozott a koordinátákat tartalmazó kód feltörésén. – Együttműködő volt velünk végig, mialatt a hajóján voltunk.

– Nem mintha sok választása lett volna – állította Fotew.

– Már hogyne lett volna választása?! Ha nem jelez Carn tizedesnek, azt sem tudtuk volna, hogy ott van. Nem derült volna ki, hogy van egy szervezet, amelyik fogja a Konklávé eltűnt hajóit, és értelmes lény vezette, csodásan felfegyverzett drónokat farag belőlük. Nem derült volna ki, hogy akárkik is vannak ebben a szervezetben, ugyanúgy veszélyeztetik a Konklávét, mint a Gyarmati Szövetséget. Ahogy azt sem tudnánk, hogy nem az egyikünk kormánya visel titkos háborút a másikunk ellen.

– Erre az utolsóra azért még ne vegyünk mérget, Wilson hadnagy – szólt közbe Sorvalh. – Mert még mindig nem tudjuk a választ a legfontosabb kérdésre. Még mindig nem tudjuk, hogy kik is játszanak ebben a játszmában.

– Még nem – ismerte be Wilson, és újra a hírközlési poszt felé mutatott. – De attól függően, mennyire jó a kódtörőjük, lehet, hogy ez csak átmeneti állapot. De legalább eljutottunk addig, hogy a kormányaink megosztják egymással az információkat, hiszen én is elmondtam magának mindent, amit megtudtam.

– Csak van itt egy kis baj az arányokkal, nem igaz? – kérdezte Sorvalh. – Ellentételezi-e a ráfordításainkat és az áldozatainkat mindaz, amit megtudtunk? Nem veszítünk-e többet azzal, ha megadjuk Rayeth Ablantnak, amit kíván, szemben azzal, amit a felrobbant dobozának maradványaiból esetleg megtudhatnánk? A törmelékekből sok minden kiderülhetne.

Wilson támogatást kérve nézett Abumwéra.

– Tanácsos – mondta a nagykövet. – Nem is olyan régen úgy döntött, hogy megadja a hajóját nekünk. Wilson hadnagy nem tartotta elfogadhatónak a kapitulációját. Akkor hálás volt a döntéséért. Kérem, fogadja el a döntését most is.

– Fogadjam el a döntését? Vagy inkább bízzam rá a döntést azon az alapon, hogy még tartozom neki az előzőért?

– Az első magyarázat nekem jobban tetszik – ismerte el Abumwe. – De a másodikkal is beérem.

Sorvalh erre elmosolyodott. Előbb Wilsonra, aztán Fotew-re nézett.

– Kapitány! Hogy látja a dolgot?

– Szerintem ez nettó pocsékolás. De magáé a végső szó, tanácsos.

– Készítsenek elő egy rakétát. – Fotew kapitány intézkedett a parancs végrehajtásáról, Sorvalh pedig újra Wilson felé fordult. – Nincs több tartozásom ön felé, hadnagy. Reménykedjünk abban, hogy nem kényszerülünk olyan helyzetbe, ahol azt kívánja, bárcsak kérhetne tőlem valami mást.

Wilson bólintott, és csatornát nyitott az Urse Damay felé.

– Rayeth Ablant – szólította a lényt.

Itt vagyok, jött a szöveges válasz.

– Megvan, amit kért.

Itt volt az ideje. Már csak kétszázaléknyi energiám maradt.

– A rakéta előkészítve, és kilövésre kész – jelentette Fotew kapitány a tanácsosnak. Az bólintott Wilsonnak.

– Csak szóljon, ha készen áll.

Legyen most.

Wilson biccentett Fotew-nek.

– Tűz! – vezényelt a kapitány a fegyverzettechnikusoknak.

– Úton van – jelzett Wilson Ablantnak.

Köszönök mindent, Wilson hadnagy.

– Szívesen.

Hiányozni fog.

– Maga is.

Nem jött válaszüzenet.

– Sikerült feltörnünk a titkosítást – jelentkezett be a híradós tiszt.

– Mondja el, mit találtak – nyugtázta Sorvalh.

A híradós tiszt végigpillantott a hídon álló embereken, aztán Fotew kapitányra nézett.

– Asszonyom? – kérdezte végül.

– Hallotta a parancsot – felelte a feljebbvalója.

– Az Urse Damay visszatérési koordinátái ebbe a rendszerbe mutatnak. Egészen pontosan a helyi nap belsejébe. Az ugrás bevitte volna a csillagba, ahol azonnal elpusztul.

– A barátja az első másodperctől fogva halálra volt ítélve, Wilson hadnagy – állapította meg a tanácsos.

– A rakéta elérte az Urse Damayt – szólalt meg Fotew kapitány a kijelzőjét figyelve. – Közvetlen találat.

– Szeretném azt hinni, hogy a saját feltételei szerint távozott, tanácsos – felelte Wilson.

Aztán lesétált a Nurimal parancsnoki hídjáról, és a siklóhangár felé vette az irányt. Egyedül.

TIZENKETTEDIK EPIZÓD
A fejbe kólintás finom művészete

– Ez egy nagyon érdekes összeesküvés-elmélet – mondta Gustavo Vinicius, a New York-i brazil konzulátus adminisztratív államtitkára.

Danielle Lowen a homlokát ráncolta. A főkonzullal kellett volna tárgyalnia, de amikor megérkezett a konzulátusra, Viniciushoz tessékelték be. Az államtitkár nagyon jóképű férfi volt, nagyon magabiztos, de Lowen gyanúja szerint nagyon nem okos. Valószínűleg egy brazil szenátor vagy nagykövet haszontalan unokaöccse, akit olyan helyre sodort az erős hátszél, ahol személyisége hibáit diplomáciai mentesség fedi el.

Lowen nem nagyon ágálhatott a protekció ellen. Elvégre az apja az Egyesült Államok külügyminisztere. Ennek a nyájas Viniciusnak a butasága azonban kezdett már az idegeire menni.

– Arra céloz, hogy Luiza Carvalho egyedül cselekedett? Gondolja, hogy egy karrierpolitikus, akinek nem volt dokumentált bűnügyi vagy illegális tevékenysége, még kevésbé érzékelhető politikai elkötelezettsége, hirtelen azt vette a fejébe, hogy megöli Liu Congot, a másik diplomatát? Méghozzá oly módon, hogy aláássa vele a Föld és a Gyarmati Szövetség közti kapcsolatot?

– Nem lehetetlen – vélte Vinicius. – Az emberek azért látnak összeesküvést a dolgok mögött, mert nem tudják elhinni, hogy egyetlen ember ekkora kárt okozhat. Itt, az Egyesült Államokban nagyon sokan még ma is meg vannak győződve arról, hogy Kennedy és Stephenson elnök halála is összeesküvés volt, holott minden jel egyetlen magányosan dolgozó gyilkosra utal.

– Csakhogy mindkét esetben bizonyíték is volt rá – érvelt Lowen. – Ezért vagyok most itt. A maguk kormánya, Mr. Vinicius, megkérte a Külügyminisztériumot, hogy diszkréten kezelje a problémát, ne a washingtoni nagykövetségen keresztül. Boldogan állunk elébe, de csak akkor, ha nem küldözgetnek ide-oda bennünket.

– Nem fogom ide-oda küldözgetni, ígérem.

– Akkor miért magával beszélek, miért nem Nascimento konzullal? Elvégre ez egy magas szintű, bizalmas tárgyalás. Direkt ezért repültem ide tegnap Washingtonból.

– Nascimento konzul egész nap az ENSZ-ben tartózkodik – magyarázta Vinicius. – Rendkívüli megbeszélésre hívták. Megkért, hogy tolmácsoljam a sajnálatát.

– Az ENSZ-ből jöttem át.

– Nagy intézmény. Könnyen előfordulhat, hogy nem találkoztak.

– Biztosítottak arról, hogy információkat kapok Ms. Carvalho tettéről – mondta Lowen.

– Sajnos, jelenleg nem tudok ilyesmivel szolgálni – tárta szét a kezét Vinicius. – Lehetséges, hogy az előző kommunikáció során félreértettük egymást.

– Valóban, Mr. Vinicius? A külügyminisztériumaink, amelyek azóta kapcsolatban állnak, hogy önök elhozták az első követüket Washingtonba 1824-ben, most hirtelen kommunikációs problémákkal küzdenek?

– Nem lehetetlen – mondta a beszélgetés során másodszor is Vinicius. – Mindig vannak árnyalatai egy megbeszélésnek, melyeket félre lehet érteni.

– Biztos vagyok abban, hogy jelenleg is éppen félreértődnek az árnyalatok, Mr. Vinicius. Talán nem is annyira árnyaltak ezek az árnyalatok.

– Ha mondhatom, Ms. Lowen, ezt az ügyet nagyon sok dezinformáció övezi. Különféle változatok keringnek arról, hogy mi történt azon a hajón.

– Valóban?

– Igen. A szemtanúk jelentése nem igazán hiteles.

Lowen a férfira mosolygott.

– Ez az ön véleménye, Mr. Vinicius, vagy a brazil külügyi viszonyok minisztériumáé?

Vinicius viszonozta a mosolyt, és apró mozdulatot tett, mintha azt mondaná: Kicsit mindkettőé.

– Szóval azt mondja, hogy nem vagyok megbízható szemtanú?

Vicinius mosolya lehervadt.

– Hogy érti ezt?

– Éppen az imént állította, hogy nem vagyok megbízható szemtanú. Mert én is a diplomáciai stáb tagja voltam, Mr. Vinicius – magyarázta Lowen. – Sőt, nem csak ott voltam, de én végeztem azt a boncolást, amely során megállapítottam, hogy Liu Cong gyilkosság áldozata lett, és segítettem kideríteni, hogy a gyilkos miképpen követhette el a tettét. Amikor azt állítja tehát, hogy a szemtanúk beszámolója nem hiteles, rólam beszél, kifejezetten rólam. Ha viszont az, amit mond, a brazil külügyi viszonyok minisztériumának a véleményét tükrözi, akkor baj van, nagyon nagy baj.

– Ms. Lowen, én...

– Mr. Vinicius, világos a számomra, hogy itt félreértésről van szó, mert engem arról biztosítottak, hogy információt kapok, maga viszont nyilvánvalóan egy felkészületlen idióta. – Lowen felállt, mire Vinicius is sietve felpattant. – Javaslom, hogy kezdjük elölről. Elmondom, hogyan. Átmegyek a szemközti kávézóba, iszom egy kávét, talán eszem egy fánkot is. Ráérősen, nyugodtan. Mondjuk egy fél órán keresztül. És amikor visszajövök, Nascimento főkonzul fog várni rám, hogy bizalmasan beszámoljon mindarról, amit a brazil kormány Luiza Carvalhóról tud, és amit én aztán továbbadok a külügyminiszternek, aki, mert talán nem tudja, mivel maga semmit nem tud, az apám, vagyis biztos, hogy tudok vele beszélni. Ha visszatértemkor Nascimento konzul vár rám, és magának nyoma sincs, nem fogom javasolni, hogy még ma rúgják ki magát. Ám ha visszatértemkor is a maga önelégült képét kell látnom, akkor még időben foglalja le a repülőjegyét Brazíliába, mert holnap ilyenkor már ott lesz. Világos?

– Öhm...

– Helyes. Akkor fél óra múlva Nascimento konzult szeretném látni. – Lowen kiment az irodából, és már a liftnél volt, amikor Vinicius újra levegőt mert venni.

A szemközti fánkosnál elővette a kommunikátorát, és hívta az apja irodáját. James Prescott, a személyzeti főnök vette fel.

– Hogy ment? – kérdezte Prescott minden bevezetés nélkül.

– Kábé ahogy vártuk – felelte a nő. – Nascimento nem volt ott, lepasszolt egy idiótának.

– Hadd találjam ki. Viniciusnak.

– Talált, süllyedt.

– Híresen idióta – nyugtázta Prescott. – Az anyja az oktatási miniszter.

– Tudtam – mondta Lowen. – Anyuci kisfia tett egy felelőtlen megjegyzést, én meg gyorsan kihasználtam, és Nascimentót követeltem, diplomáciai incidenssel fenyegetve őket.

– Á, a fejbe kólintás finom művészete.

– Finomsággal ennél a fickónál nem lehet elérni semmit – mondta Lowen, és abban a pillanatban a fánkbolt ablakát betörte a szemközt felrobbanó épület lökéshulláma.

Lowen azonnal lebukott, a boltban mindenki sikoltozott, aztán repedő üveg és hulló törmelék zaja tódult be a Hatodik sugárútról. Lowen óvatosan kinyitotta a szemét, és látta, hogy a bolt ablaka ugyan széttört, de a keretében maradt, és hogy a boltban mindenki életben van, és sértetlen.

Prescott kiabált a kommunikátor hangszórójából; a nő visszatette a füléhez.

– Jól vagyok, jól vagyok. Minden oké.

– Mi történt?

– Valami történt a szemközti épülettel. – Lowen átszlalomozott a bolt kuporgó vendégei között az ajtóhoz, és óvatosan kinyitotta, nehogy a széttört üveg kizuhanjon. Felnézett.

– Azt hiszem, a Nascimentóval való megbeszélésnek lőttek.

– Miért? – kérdezte Prescott.

– A brazil konzulátusnak annyi. – Bontotta a vonalat, és képeket küldött a kommunikátorán keresztül a romokról, majd, ahogy az egy orvoshoz illik, nekilátott ellátni a sérülteket az utcán.

* * *

– Amazóniai szeparatisták – mondta Prescott. Egy órával a robbantás után már siklóra szállt Washingtonban. – Őket vádolják.

– Most csak viccelsz – morogta Lowen. A Külügyminisztérium külföldi küldetések osztályának a személyzeti pihenőjében voltak. Lowen vallomását már felvette a New York-i rendőrség és az FBI, mindkettőnek adott az általa készített képekből is. Most éppen szusszan egyet, mielőtt újra elmeséli az egészet a minisztériumnak is.

– Nem vártam, hogy elhidd – vont vállat Prescott. – Csak azt mondom, amit a brazilok mondanak. Állítják, hogy a csoportból valaki betelefonált, és felelősséget vállalt a robbantásért. Gondolom, szemet kéne hunynunk afelett, hogy éppen olyan csoportra próbálják rákenni, amelyik még sosem hajtott végre egyetlen erőszakos cselekményt sem, nemhogy másik országba utazott volna, hogy bombát helyezzen el egy erősen őrzött épületben.

– Az amazóniai szeparatisták ravasz rókák.

– Azért ez már túlzás. Felrobbantják a saját konzulátusukat, csak hogy ne kelljen beszélniük veled.

– Tudom, hogy viccelsz – mondta a nő –, de azért is kimondom, hogy halljam magam: Nem a brazilok robbantották fel a saját konzulátusukat. Hanem Luiza Carvalho társa.

– Igen, de akkor is túlzás – ismételte Prescott. – Főleg mert a brazil nagykövet ebben a pillanatban odalent van Foggy Bottomban, és éppen kitálal apádnak mindent, amit Carvalho életéről és kapcsolatairól csak tudnak. Ha azért akarták megfélemlíteni a brazil kormányt, hogy hallgasson, nagyon mellélőttek.

– Gondolom, nem ez volt a terv.

– Ha bármi sejtésed van arról, hogy mi volt a terv, boldogan meghallgatom. Ma este találkozóm van az idősebb Lowennel.

– Fogalmam sincs, Jim – mondta Lowen. – Orvos vagyok, nem magánnyomozó.

– Hasra ütéses találgatás is megteszi.

– Figyelemelterelés? – tippelt a nő. – Ha amerikai földön felrobbantod a brazil konzulátust, mindkét kormány figyelme egyvalamire fog összpontosulni: a robbantásra. Hónapokig csak ezzel fogunk foglalkozni. Nem pedig azzal, hogy kinyomozzuk, kik állnak Liu Cong meggyilkolása mögött.

– Legalább kapunk információt Carvalhóról – mutatott rá Prescott.

– Igen, de mihez kezdünk vele? Te vagy az amerikai kormány. Választhatsz, mire fókuszálsz: arra, hogy egy más nemzetiségű illető megölt egy más nemzetiségű illetőt a Gyarmati Szövetség egyik hajóján, ahol nincsen fennhatóságod, és ami csak érintőlegesen érdekel; vagy minden idődet és energiádat annak az alaknak a megkeresésére fordítod, aki harminckét embert ölt meg a Hatodik sugárúton New York Cityben. Melyiket választod?

– Talán a kettő ugyanaz – vetette fel a férfi.

– Talán – bólintott Lowen. – De lefogadom, még ha így is van, elég messze voltak ahhoz, hogy valaki másra mutassanak a nyomok. Tudod, hogy megy ez. Ha van egy nyilvánvaló gyanúsítottunk nyilvánvaló indokkal, nem keresünk tovább.

– Mint például az amazóniai szeparatisták – mondta Prescott.

– Pontosan.

– Az időzítés akkor is tökéletes. Te kilépsz, a konzulátus felrobban.

– Szerintem az véletlen volt – vélte a nő. – Ha időzítették volna, megvárják, amíg Nascimento visszamegy az irodába.

– Akkor te is meghaltál volna – mondta Prescott.

– Ami még jobban segített volna a figyelemelterelésben. A külügyminiszter lányának felrobbantása aztán tutira magára vonta volna az Egyesült Államok figyelmét. Az is arra utalt volna, hogy a bombát régebben hozták mozgásba.

– Amikor előadom az elméletedet a miniszternek, ezt a részt kihagyom. – Prescott elővette a kommunikátorát. – Megérted, miért?

– Abszolút.

– Hm – nézte a kommunikátorát Prescott.

– Mi van?

– Küldök egy hírlinket, amit most kaptam.

Lowen is elővette a kommunikátorát, és megnyitotta a linket; egy újságcikk volt arról, ahogy betegeket ápol a robbanás után a Hatodik sugárúton. A videón éppen egy fekvő nő mellett térdel.

– Ne már, nem is volt sérült – méltatlankodott Lowen. – Csak megrémült és összeesett.

– Nézd meg az üzeneteidet – tanácsolta Prescott.

Megnézte. Több tucat interjúkérés érkezett a médiától.

– Francba – dobta a kommunikátort az asztalra a nő. – Tessék, a figyelemelterelés része lettem.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy a minisztérium közli velük, jelenleg nem adsz interjút.

– Vagy inkább soha. – Lowen elment kávéért, hogy megelőzze a gyorsan közelgő fejfájást.

* * *

Lowen végül hat interjút adott: egyet a The New York Timesnak, egyet a The Washington Postnak, kettőt reggeli hírműsoroknak és kettőt rádióknak. Mindegyiken mosolyogva elmondta, hogy csak a munkáját végezte, ami szigorúan véve nem volt igaz, mivel feladta orvosi karrierjét a külügyminisztériumi állásért, és különben is hematológus volt. De erre senki nem kérdezett rá, mert az, hogy a külügyminiszter lánya a gyógyítás angyalaként felbukkanjon egy terrorista cselekmény helyszínén, túlságosan szép sztori volt ahhoz, hogy elrontsák.

Lowen fintorogva látta, hogy az ő fényképe szerepel minden képernyőn két teljes hírciklus erejéig, amelyek közül a másodikat az váltotta ki, hogy az elnök személyesen hívta fel és köszönte meg a nemzetnek tett szolgálatait. Lowen megköszönte az elnöknek a hívást, és magában megfogadta, hogy majd jól lekapja a tíz körméről az apját, mert nyilván ő szervezte ezt a médiaeseményt a főnökének, akire ott várt az időközi választás, és ráfért egy kis pozitív média.

Lowen nem akart több interjút adni, gratulációs hívást vagy üzenetet fogadni, még a brazil turisztikai minisztérium ajánlatát is visszautasította, hogy látogasson el az országukba. Leginkább Luiza Carvalho aktájára szerette volna rátenni végre a kezét. Addig nyaggatta Prescottot és az apját, amíg meg nem kapta, igaz, a Külügyminisztérium egyik emberével együtt, aki szó szerint le nem vette a szemét az aktáról. Lowen adott a nőnek egy üdítőt, és leültette a konyhaasztalhoz, majd olvasni kezdett.

Pár pillanat múlva a futárra nézett.

– Komolyan ennyi az egész?

– Én nem olvastam, asszonyom – felelte a futár.

Az akta semmi érdemlegeset nem tartalmazott Luiza Carvalhóról. Belo Horinzonte-ban született; szülei mindketten orvosok; nem volt testvére. Az Universidade Federal de Minas Gerais-ra járt, közgazdaságból és jogból diplomázott, majd a brazil diplomácia tagja lett. Állomásozott Vietnamban, a Szibériai Államokban, Ecuadorban és Mexikóban, aztán felkérték a brazil ENSZ-misszióba, ahol hat évig volt, majd elvállalta a Clarke-küldetést, amely során megölte Liu Congot.

Mint minden külföldön dolgozó brazilt, felettesei rendszeresen kikérdezték a kapcsolatairól és a tevékenységéről, még abba is beleegyezett, hogy véletlenszerűen „megvizsgálja” (vagyis kövesse és lehallgassa) a brazil titkosszolgálat, nehogy valami visszás dolgot tegyen. Néhány kétes szerelmi viszonytól eltekintve – partner tekintetében kétes, nem nemzetbiztonságilag – nem volt az aktában semmi szokatlan.

A külszolgálati közösségen kívül Carvalhónak nem voltak kapcsolatai vagy barátai. Csak karácsonykor utazott Belo Horizonte-ba a szüleihez. Szabadságot alig vett ki, kivéve halála előtt két évvel, amikor agyhártyagyulladás miatt kórházba került; négy napot töltött ott, majd még két hétig otthon lábadozott. Aztán visszament dolgozni.

Háziállata nem volt.

– Ez a nő dögunalmas – mondta hangosan, bár magának Lowen. A futár közömbösen köhintett.

Egy órával később a futár az aktával a kezében távozott, és Lowenben nem maradt más érzés, mint a kielégületlen bosszúság. Azt hitte, egy ital majd segíteni fog ezen, ám amikor bekukkantott a hűtőbe, csak egy jeges tea zaccát találta benne. Pofát vágva konstatálta, hogy nem emlékszik, mikor csinálta a teát, majd kivette a kancsót, és kiöntötte a zaccot a mosogatóba. Aztán kilépett az alexandriai házból, két tömböt sétált a legközelebbi jól kivilágított étteremig, leült a bárnál, és egy nagy pohár Margaritát rendelt csak azért, hogy ellensúlyozza azt az unalmat, amit Luiza Carvalho aktája jelentett.

– Jó nagy ital – jegyezte meg valaki pár perc múlva. Felnézett, és egy jóképű férfit látott pár lépésnyire a bártól.

– Az a vicc, hogy ez a kis méret – felelte. – A nagy Margaritát akkora pohárban adják, akár egy jacuzzi. Olyan esetekre, amikor az ember úgy dönt, hogy az alkoholmérgezés is egyfajta életmód.

A jóképű férfi erre elmosolyodott, és oldalt biccentette a fejét.

– Maga ismerős nekem.

– Mondja, hogy van ennél jobb csajozós dumája is.

– Van, de nem akarom felszedni. Egyszerűen csak ismerős nekem. – A férfi alaposabban megnézte, aztán csettintett. – Megvan. Arra az orvosra hasonlít, aki a brazil konzulátus felrobbantásánál mentette a sebesülteket.

– Sokan mondják.

– Elhiszem. De az nem maga, ugye? Maga itt van Washingtonban, a konzulátus meg New Yorkban.

– Ebben van valami.

– Van ikertestvére? – kérdezte a férfi, majd a szomszéd székre mutatott. – Leülhetek?

Lowen vállat vont, és a kezével egy nekem mindegy mozdulatot tett. A férfi leült.

– Nincs ikertestvérem – válaszolt a nő. – Csak egy bátyám. Istennek hála, nem hasonlítunk egymásra.

– Lehetne annak a nőnek a dublőre. Felléphetne partikon.

– Nem hinném, hogy annyira híres lenne.

– Hé, az elnök is felhívta! Magával mikor történt ilyesmi?

– Meglepődne.

– Egy Cuba Librét – mondta a férfi a pultosnak, amikor odajött hozzájuk. Aztán Lowenre nézett. – Meghívnám egy italra, de...

– Isten őrizz. Ezután is taxit kell hívnom, pedig nem lakom messze.

– Egy Cuba Librét – ismételte a férfi a pultosnak, aztán újra Lowenhez fordult. Kezet nyújtott. – John Berger.

Lowen kezet fogott vele.

– Danielle Lowen.

Berger egy pillanatig a homlokát ráncolta, majd elmosolyodott.

– Maga tényleg az az orvos! És a Külügyminisztériumban dolgozik. Ezért lehet ma itt, pedig tegnap még New Yorkban volt. Sajnálom, bemutatkozom még egyszer. – Kezet nyújtott. – Üdv, én egy idióta vagyok.

Lowen nevetett, és ismét kezet fogott vele.

– Üdv. Ne vegye a szívére, én nem voltam őszinte magával.

– Azok után, amit az elmúlt pár napban magával műveltek, megértem, ha nem veri nagydobra. – Berger az itala felé intett. – A kádnyi Margarita segít?

– Hogyan? Nem – grimaszolt Lowen. – Vagyis talán. Nem egészen.

– Az ital mindenesetre már hat – jegyezte meg Berger.

– Nem a rám irányuló figyelem miatt, bár már attól is szívesen leittam volna magam. Másról van szó. A munkámmal kapcsolatos.

– És mi az, ha kérdezhetem?

– Maga mivel foglalkozik, Mr. Berger? – kérdezte Lowen.

– Szólítson Johnnak. – Megérkezett a Cuba Libre. A férfi mosolyogva megköszönte a pultosnak, és belekortyolt. Majd rajta volt a grimaszolás sora. – Nem ez a legjobb Cuba Libre, amit ittam.

Lowen megpöckölte a pohara peremét.

– Legközelebb kérjen ilyet.

– Az lesz. – Berger kortyolt még egyet a Cuba Libréből, majd letette. – Ügynök vagyok. Gyógyszerekben utazom.

– Magukra emlékszem – bólintott Lowen.

– Azt meghiszem.

– Most már értem. Könnyen szóba elegyedő, vonzó, nem túl különc, eladni remél.

– Ez vagyok én – bólintott most Berger.

– Most nem fog összejönni – mondta a nő. – Már bocs, de én egyedül megyek ki innen.

– Rendben. Amúgy is a jó beszélgetés volt a célom.

– Ne mondja. – Lowen kortyolt a Margaritából. – Jól van, John, kérdezek valamit. Hogy csinál egy unalmas emberből gyilkost?

Berger hallgatott egy sort.

– Hirtelen örülök annak, hogy ez nem fog összejönni.

– Komolyan kérdezem. Úgy értem, hipotetikusan. Tegyük fel, hogy van egy nő, egy átlagos nő, oké? Átlagos szülei vannak, átlagos gyermekkora, átlagos iskolákba jár, átlagos diplomát szerez és átlagos állást kap. Aztán egy nap minden ok nélkül megöl valakit. És egyáltalán nem átlagos módon, úgy értem, nem pisztollyal, késsel vagy ütővel. Nem, ő bonyolult módszerrel csinálja. Hogy történhet ez?

– A fickó a szeretője volt? – kérdezte Berger. – Mármint hipotetikusan.

– Hipotetikusan nem. Hipotetikusan a legjobb szó a kapcsolatukra, hogy kollégák voltak, és nem különösebben közeli kollégák.

– És a nő nem kém, nem titkos ügynök, nem él kettős életet ravasz orgyilkosként?

– Abszolút átlagos és abszolút unalmas ember – mondta Lowen. – Még háziállata sincs. Hipotetikusan.

Berger ivott a Cuba Libréből.

– Akkor azt választom, amihez értek. Gyógyszerfüggőség okozta elmezavar.

– Van olyan gyógyszer, amitől egy unalmas ember körültekintő gyilkossá válik, nem csak olyasvalakivé, aki dühében minden élőlényt megöl a házban, még az aranyhalat is? Nem emlékszem, hogy orvosként reklámozták volna nekem.

– Nem, nincs semmi, aminek ilyen hatása lenne – ismerte el Berger. – De maga is tudja, hogy a gyógyszerek olykor fura dolgokkal lépnek interakcióba...

– És módszeres gyilkost csinálnak valakiből? – kérdezte Lowen hitetlenkedve.

– ...máskor meg a túlzott használat során felemésztik az agyat, és akkor az elkezd különös dolgokat művelni. Mondjuk, módszeres gyilkossá változtatja a gazdáját.

– Ésszerű hipotézis – bólintott Lowen. – De ez a hipotetikus személy nem szedett sem legális, sem illegális szereket. Következő.

– Jól van – mondta Berger, és úgy tett, mint aki töri a fejét. – Tumor.

– Tumor? – vonta fel szemöldökét Lowen.

– Az, tumor. Agytumor, ami egyre nő, hipotetikusan, és elkezdi nyomni az agynak azt a részét, ami például a normális társasági viselkedést szabályozza. Ahogy a tumor nő, az unalmas ember elkezd gyilkosságon gondolkodni.

– Érdekes. – Lowen ismét kortyolt az italából.

– Olvastam ilyesmiről, és nem csak azért, mert a cégem olyan gyógyszeres kezelést kínál, amely elzárja a tumor vérellátását a testben.

– Érdekes olvasmány lehet.

– Az bizony.

– És bár ránézésre vonzó felvetés – folytatta a nő –, ez a hipotetikus személy az utolsó orvosi vizsgálaton simán átment. Mivel a hipotetikus állása sok utazással járt, ezért alapos orvosi vizsgálatban részesült.

– Ez a hipotetikus személy egyre egyedibb – jegyezte meg Berger.

– Nem én hozom a szabályokat.

– Dehogynem. Ezért hipotetikus.

– Adok még egy esélyt, Mr. Berger. Szedje össze magát.

– Csak így, spontán? Jól van. Távirányítás.

– Tessék? Ne vicceljen.

– Hallgasson meg – emelte fel a kezét Berger. – Ha meg akar öletni valakit úgy, hogy senki ne jöjjön rá, és maga abszolút fedezve legyen, hogyan csinálná? Olyasvalakivel végeztetné el, akitől senki nem várná. De hogyan? A bérgyilkosok néha ki tudják adni magukat átlagembernek, de a legjobb bérgyilkos maga az átlagember lenne. Szóval keressen egy átlagembert. És tegyen távirányítót az agyába.

– Túl sok science fiction thrillert olvasott – mosolygott Lowen.

– Nem olyan távirányítót, amivel a testét tudja tessék-lássék irányítani, döcögősen és darabosan. Nem. Olyasmire van szüksége, ami a homloklebenyben van, és finoman, lassan, idővel a kimondhatatlan felé tereli az illetőt. Hogy még az alany se vegye észre a saját átváltozását, ne kérdőjelezze meg, hogy meg akar ölni valakit. Csak megtervezi, és megteszi, mintha az adót fizetné be vagy jelentést adna le.

– Szerintem a fejbe rejtett távirányítót észrevennék – vélte Lowen. – Nem is szólva arról, hogy ehhez fel kéne nyitni a hipotetikus személy fejét.

– Ha maga olyan ember lenne, aki ilyen távirányítót készít, akkor tenne róla, hogy ne legyen könnyű megtalálni. És az sem lenne egyértelmű, hogy mikor helyezték be. Megtalálná a módját, hogyan juttassa be a testébe úgy, hogy az illetőne számítson rá. – Lowen italára mutatott. – Nanobotok az italban, például. Elég pár darab, beprogramozva arra, hogy replikálódjanak a testben. Csak abból adódhat probléma, ha a test elkezd küzdeni a nanobotok ellen, és akkor az alany megbetegszik. Tulajdonképpen agyhártyagyulladást kap.

Lowen majdnem mellényelte a kortyot. Bergerre nézett.

– Mit mondott?

– Agyhártyagyulladás. Amikor az agy...

– Tudom, mi az agyhártyagyulladás.

– Szóval úgy néz ki – folytatta Berger. – Legalábbis addig, amíg azok, akik betették a nanobotokat, utána nem igazítanak, hogy ne okozzanak immunreakciót. Aztán az agyban maradnak, passzívan és észlelhetetlenül, aztán ha bekapcsolják őket, elkezdik a lassú ellenprogramozást.

A férfi kortyolt egyet.

– Utána már csak időzítés kérdése. Odaviszi az alanyt a megfelelő helyre, hagyja, hogy használja az agyát a helyzet kihasználása érdekében, épp csak annyi utasítást és motivációt ad neki, hogy azt tegye, amit maga akar, akkor, amikor akarja, és közben azt higgye, hogy mindez a saját ötlete. A saját titkos ötlete, amiről nem szabad beszélnie senkinek. Ha sikerrel jár, a távirányító kikapcsol, pár nap alatt kiürítődik a testből a széklettel, és senki nem tudja meg, legfőképp az nem, akit irányítottak.

– És ha nem jár sikerrel? – kérdezte Lowen szinte suttogva.

– Akkor a távirányított alany kitalálja, hogyan szabaduljon meg tőle úgy, hogy senki ne tudja meg, hogy távirányító volt az agyában. Közben persze ő maga sem tudja, miért csinálja. Ez a távirányítás lényege. Mindenesetre senki sem szerez tudomást a távirányító létezéséről. Nem szerezhet. Csak akkor, ha valaki, aki tud róla, elmondja magának, mert már unja ezt a szart, és mert már nem tetszik neki az, hogy milyen következményekkel jár.

Berger felhajtotta a maradék Cuba Librét, és letette a poharat.

– Hipotetikusan.

– Ki maga? – kérdezte Lowen.

– Mondtam, gyógyszerügynök. – Berger a hátsó zsebébe nyúlt, elővette a tárcáját, és kivett pár bankót. – Gyógyszerügynök vagyok, aki érdekes beszélgetésre vágyik. Megvolt, az ital is megvolt, most hazamegyek. Magának azonban nem ezt javaslom, doktor Lowen. Legalábbis ma éjjel nem. – A bankókat a pultra dobta. – Tessék, ez fedezi mindkettőnkét. – Ismét kezet nyújtott. – Jó éjszakát, Danielle.

Lowen zsibbadtan rázott kezet a férfival, majd nézte, ahogy kisétál az étteremből.

A pultos odajött, elvette a pénzt, és Berger pohara felé nyúlt.

– Ne! – szólt rá határozottan Lowen. A pultos furán nézett rá. – Bocs. Csak... ne érjen hozzá, jó? Megveszem ezt a poharat. Írja a számlámhoz. És hozzon nekem egy kávét, kérem. Feketén.

A pultos a szemét forgatta, de elment. Lowen a szalvétával magához húzta a poharat, majd elővette a kommunikátorát. James Prescottot hívta.

– Szia, Jim. Ne mondd meg apának, de azt hiszem, rohadt nagy bajba kerültem. Gyere értem. Az FBI-t is magaddal hozhatnád. Sőt, mondd meg nekik, hogy ők meg helyszínelőt hozzanak. Siess, kérlek. Nem akarok tovább itt lenni, mint ameddig muszáj.

* * *

– Mostanában vonzod a bajt – mondta neki Prescott valamivel később, amikor mindketten biztonságban ültek Prescott irodájában, Foggy Bottomban.

– Csak nem gondolod, hogy nekem ez tetszik? – süppedt mélyebbre Prescott kanapéjába Lowen.

– Nem gondolom, hogy itt a tetszésről lenne szó, de ez nem változtat azon, hogy a kijelentésem releváns.

– Most már érted, miért vagyok paranoiás, ugye?

– Úgy érted, bejön egy ember, elmond neked egy történetet, ami akármilyen röhejesen hangzik, tökéletesen megmagyarázza, miért ölte meg Luiza Carvalho Liu Congot, kifizeti az italod, és aztán azt mondja, hogy ne menj haza? Nem, halvány fogalmam sincs, miért vagy paranoiás.

– Ez alatt az épület alatt egy bunker van, ugye? Oda akarok menni.

– Az a Fehér Ház – emlékeztette a férfi. – És nyugi, itt biztonságban vagy.

– Ja, mert mostanában nem robbant fel a közelemben diplomatákkal teli épület.

– Ne tégy engem is paranoiássá, Danielle.

Prescott irodájának ajtaja kinyílt, és Prescott segéde dugta be a fejét.

– Az FBI most küldött egy előzetes jelentést.

– Köszönöm, Tony – nyúlt a kommunikátoráért Prescott. – Hozz egy kis kávét, légy szíves.

– Igen, uram. – A segéd Lowenhez fordult. – És önnek, doktor Lowen?

– Nem szeretnék még ennél is idegesebb lenni, köszönöm.

Tony betette az ajtót.

– Kezdjük az elején – olvasta a jelentést Prescott. – „John Berger”, legalábbis az, akivel találkoztál, nem létezik. Ellenőrizték a nevet az adóhivatal adatbázisában. Tíz John Berger van Washington térségében, de egyikük sem Alexandriában, és egyikük sem gyógyszerügynök. Gondolom, ez nem lep meg.

– Nem igazán.

– A pohárról vett DNS-t most ellenőrzik, csak később lesz eredmény. Az ujjlenyomatra semmi nem jött ki sem a szövetségi, sem a helyi adatbázisban. A nemzetközit most ellenőrzik. A bár biztonsági felvételeit is lefoglalták, próbálnak arcfelismerést lefuttatni. Eddig nincs eredmény.

– Szóval ebben az esetben nem vagyok paranoiás – mondta Lowen.

– Nem, te tényleg paranoiás vagy – tette le a kommunikátorát Prescott. – Csak okkal.

– Attól a sztorija még eszelős.

– Kétségtelenül. Az egyetlen igazi gond vele, hogy nem teljesen képtelenség. Carvalho vér szállította nanobotokkal ölte meg Liut, melyeket direkt arra terveztek, hogy megfojtsák a férfit. Nem teljes őrültség azt hinni, hogy valaki olyan nanobotokat tervezett, amelyek úgy manipulálták a nő agyát, ahogyan a barátod felvetette. A Gyarmati Szövetség AgyGépe is irányítja tulajdonosa agyának bizonyos részeit. Szóval ebben nincsen semmi új. Ahogyan használják, az az új. Hipotetikusan.

Lowen megborzongott.

– Tudod, mit? Ne használd ezt a szót.

– Jól van – felelte Prescott kissé óvatosan. – Az igazi problémánk ezzel csak az, hogy nem tudjuk igazolni. A Gyarmati Szövetség hagyta, hogy Carvalho kilépjen az űrbe. Van egy jó mesénk, de a jó mese nem elég.

– Te elhiszed?

– Elhiszem, hogy lehetséges. Ezért javasolni fogom apádnak, hogy tervezzünk egy protokollt nanobiotikus fertőzés esetére, ha netán megint találkoznánk vele. Az a jó ebben a mesében, hogy jóllehet teljes őrültség, de ha megpróbálunk védekezni ellene, azzal kizárjuk egy esetleges szabotázs lehetőségét is. Vagyis ha védekezünk ellene, az előtt rövidre zárjuk, hogy probléma lehetne belőle.

– Háromszoros hurrá a paranoiának – mondta Lowen.

– Az lenne az igazi segítség, ha megtalálnánk a barátodat. A távirányításos összeesküvés-elmélet sokkal hihetőbb, ha megvan az, aki pontosan leírta.

– Szerintem nem fog sikerülni.

– Sohase mondd, hogy soha – bölcselkedett a férfi.

Nyílt az ajtó, Tony jött be a kávéval.

– A kávéja. Az FBI vizuális kapcsolatot kér.

– Rendben. – Prescott letette a kávét, felvette a kommunikátort, és betett egy füldugót a fülébe. – Prescott – jelentkezett be a készüléken.

Lowen figyelte, ahogy a férfi hallgatja a másik felet, majd rápillant, aztán vissza a kommunikátorra.

– Értem – mondta Prescott. – Egy pillanatra némítok. – Megnyomta a képernyőt, aztán Lowenre nézett. – Úgy vélik, megvan a barátod. Legalábbis a biztonsági kamera felvételei alapján. Azt akarják, hogy nézd meg, és azonosítsd.

– Jól van – nyúlt a kommunikátorért Lowen.

– Ööö, elég szarul néz ki.

– Úgy érted, meghalt?

– Igen. Nem is lepődsz meg?

– Add ide.

Prescott odaadta a készüléket és a fülhallgatót.

– Danielle Lowen – mondta a nő, miután betette a fülhallgatót és kinyomta a némítót. – Mutassa.

A kép körbefordult és megállapodott egy jellegtelen sikátorban heverő testen. A fej csupa vér volt; ahogy a kommunikátor közelített, Lowen meglátta a mély barázdát a jobb halánték felett. Valaki felnyitotta a fejét.

Ennek ellenére az arca még mindig jóképű volt, apró, feszes mosoly emléke lebegett rajta.

– Ő az – mondta Lowen. – Persze hogy ő.

TIZENHARMADIK EPIZÓD
Lent a Föld, fent az ég

ELSŐ RÉSZ

I.

– Nem fogok hazudni neked, Harry – feszengett Hart Scmidt –, de van egy kis szorongás bennem most, hogy idehoztál a karbantartók zsilipjébe.

– Nyugi, Hart, nem foglak kivágni a világűrbe – nyugtatgatta Wilson, és rábökött a zsilip külső ajtajára, amelyen egyebek között egy átlátszó ötvözetből készített kis ablak is volt. – Egyszerűen a zsilipek jelentik az egyetlen helyet ezen az átokverte teknőn, ahol ilyet lehet találni.

– Meg ne hallja Coloma kapitány, hogy teknőnek hívod a Clarke-ot.

– De hát ő is tudja, hogy ez egy teknő.

– Az lehet, de neked annyi lenne, ha rajtakapna. Úgy beindítaná ezt a zsilipet, hogy csak na.

– A kapitány a hídon van. Különben is, ezer jobb oka van kivágni engem az űrbe annál, hogy a hajóját leteknőzöm.

Schmidt kikukucskált az ablakocskán.

– Innen azért nem lesz olyan szép a látvány.

– Jó lesz az, nyugi.

– Egy csomó monitor van a hajón, amelyen sokkal szebb lenne.

– Az nem ugyanaz.

– A kijelzőknek sokkal jobb a felbontása, mint a szemedé. A szemed szempontjából meg pont olyan lesz, mintha szabad szemmel néznél. Sőt, jobb, merthogy többet lehet majd látni.

– Nem a szem a fontos, hanem az agy – vitatkozott Wilson. – És az agyam tudja, mi a különbség egy monitor és egy ablak között.

Schmidt erre már nem tudott mit mondani.

– Próbáld meg ezt elfogadni, Hart. Amikor lelépsz, azt mondják, soha többé nem jössz vissza. És ez nem üres fenyegetés. Mindent elvesznek tőled, amikor elindulsz. A törvény szerint halottnak számítasz. Mindent, amit valaha birtokoltál, szépen kiosztanak az örököseid között, a végrendeleted szerint, már ha írtál olyat. Amikor elbúcsúzol az ismerőseidtől, az tényleg örökre szól. Nem látod őket többé. Nem látod őket többé soha. Nem tudod meg, mi történt velük utána. Tényleg olyan, mintha meghalnál. Felszállsz a deltára, az elvisz a paszulyszárhoz. Onnan fel a száron a Gyarmati Állomásra, és be egy hajóba. A hajó elrepít téged, és többé nem jöhetsz vissza.

– Soha nem gondoltál arra, hogy egyszer visszajössz? – kérdezte Schmidt.

Wilson megrázta a fejét.

– Senki nem gondol erre. Senki. Még azok a fickók kerülnek a legközelebb az ilyen gondolatokhoz, akik a szállítóhajókon kiállnak egy teremnyi újonc elé, és közlik velük, hogy tíz éven belül a többségük fűbe harap. De igazából ők sem jönnek vissza. Nem lépnek ki a hajóból, csak amikor már visszaértek a Főnix Állomásra. Ha elmentél, elmentél. Akkor elmentél örökre. – Wilson kinézett az ablakon. – Pokoli egy alku ám ez. Amikor megkötöd, akkor még vállalhatónak látszik. Amikor a Gyarmati Szövetség besoroz, már hetvenöt éves vagy, volt már pár komoly egészségügyi problémád, és pár kevésbé komoly, az ízületeid már nem a régiek, a szemed rossz, és lehet, hogy fel sem tudsz kelni már egy ideje. Ha nem mész el, hamarosan úgyis meghalsz. Azaz mindenképpen el fogsz menni. Mert jobb élve elmenni.

– Ez ésszerűen hangzik – bólintott Schmidt.

– Na, igen. Csakhogy utána valóban elmész. És élsz. És minél tovább élsz, úgy értem, minél tovább élsz ebben a világegyetemben, annál több dolog kezd el hiányozni. Hiányozni kezd a hely, ahol éltél, és az emberek, akiket ismertél. És egyre több dolog mutat abba az irányba, hogy esetleg mégsem volt olyan jó döntés eljönni.

– Erről eddig még soha nem beszéltél.

– Mit lehetne erről mondani? – kérdezett vissza Wilson, és az ablakról újra a barátjára nézett. – A nagyapámnak volt egy története a nagyapjáról, aki a saját nagyapjától hallotta, aki egy másik országból vándorolt ki az Egyesült Államokba. Hogy pontosan melyik országból, azt soha nem mondta el. Senkivel sem beszélt az óhazáról, azt mondta a nagyapám, még a saját feleségével sem. Amikor megkérdezték, miért van ez, azt mondta, oka volt annak, hogy elhagyta az óhazát. Hogy ez jó ok, vagy rossz volt, az utólag már érdektelen.

– A feleségét nem zavarta, hogy nem tudja, honnan jött a férje?

– Ez csak egy történet, és elég biztos vagyok abban, hogy a nagyfater ki is színezte a dogokat itt-ott. De a lényeg, hogy ami elmúlt, az elmúlt, és el kell engedned a dolgokat, amiket amúgy sem tudsz megváltoztatni. A nagyapám nagyon ritkán beszélt arról, hogy honnan jött, mert nem mehetett vissza, tehát így vagy úgy, de az életének azt a részét lezárta. Velem ugyanez a helyzet. Az életemnek azt a részét lezártam. Mit lehetne erről beszélni?

– Egészen mostanáig – állapította meg Schmidt.

– Egészen mostanáig – értett egyet Wilson, és ellenőrizte az AgyGépét. – Szó szerint. Tíz másodperc múlva ugrunk – mondta, és visszafordult az ablakocska felé, csendben számolva a másodperceket.

Az ugrás olyan volt, mint bármilyen másik ugrás: csendes, jellegtelen, minden drámaiságtól mentes. A zsilip háttérvilágítása elég volt ahhoz, hogy elhalványítsa az ablak túloldalán az eget, de Wilson genetikusan feljavított szemeivel azért ki tudott venni néhány csillagot.

– Azt hiszem, látom az Oriont – suttogta.

– Mi az az Orion? – kérdezte Schmidt. Wilson nem válaszolt.

A Clarke elfordult, és egy bolygó került a látótérbe.

A Föld.

– Helló, szépségem – köszöntötte Wilson az ablakocskán keresztül. – Hiányoztál ám.

– Milyen érzés hazaérni?

– Olyan, mintha soha nem is mentem volna el – felelte Wilson, és hallgatásba merült. Schmidt adott neki egy kis időt, aztán megkopogtatta a vállát.

– Hé, most én jövök.

– Eredj, és kerítsd magadnak egy monitort.

Schmidt elmosolyodott.

– Ugyan már, Harry. Tudod, hogy az nem ugyanaz.

II.

– Szerintem ez rossz ötlet – mondta Abel Rigney ezredes a tésztája felett Liz Egan ezredesnek.

– Egyetértek – felelte az. – Én thai kaját választottam volna.

– Egy. Te is tudod, hogy most rajtam volt a sor választani. Kettő. Azt is tudod, hogy nem erről beszélek.

– Tudom. Már megint arról a csúcstalálkozóról beszélgetünk, amit a földlakókkal készülünk lefolytatni a Föld Állomáson.

– Pontosan – felelte Rigney.

– És ez hivatalos? – kérdezte Egan. – Amikor te, Rigney ezredes elmondod nekem, a Külügyminisztérium felelős összekötőjének a Gyarmati Véderő felé, hogy mi a feljebbvalóid álláspontja, én azt továbbíthatom a miniszternek?

– Ne csináld ezt, Liz.

– Ezek szerint nem. Ez nem egy hivatalos információcsere, mindössze kihasználod azt, hogy együtt ebédelünk, és locsogsz nekem ezt-azt, erről-arról.

– Nem tölt el végtelen örömmel, hogy így értékeled a helyzetet – ismerte be kelletlenül Rigney –, de alapjában véve erről van szó.

– Csak nem ellenzed a csúcstalálkozót? – kérdezte Egan, és felcsavart egy adag tésztát a villájára. – Csak nem álltál be a Véderő azon tagjainak a sorába, akik szerint csőre töltött fegyverekkel kéne ellátogatnunk a Földre, átveendő az ügyek intézését? Mert az aztántényleg kalandos lenne, annyit mondhatok.

– Szerintem ez a csúcstalálkozó egyszerűen csak időpocsékolás – érvelt Rigney. – A Földön még nagyon sokan be vannak rágva a Véderőre. És még ott vannak azok is, akik meg a földi kormányzatokra vannak berágva, amiért nem engedik őket kivándorolni vagy éppen bevonulni, mielőtt meghalnának. És ne feledkezzünk meg arról sem, hogy még mindig van pár száz szuverén államalakulat a bolygón, amelyik nem tud megegyezni a másikkal semmiben, kivéve abban persze, hogy bennünket utáljanak. Az egésznek az lesz a vége, hogy mindenki üvöltözni fog mindenkivel, az időt meg jól elcsesszük, márpedig időből sem a Földnek, sem nekünk nincs sok. Ez van. Időpocsékolás.

– Ha a csúcstalálkozó az eredeti tervek szerint ment volna, még egyet is értenék – mondta Egan. – De az alternatíva, amely szerint nincsen csúcstalálkozó, a Föld elfordul a Gyarmati Szövetségtől, a Konklávé meg szép csendben kivárja, hogy besorozhassa a Földet a tagjai közé, lényegesen rosszabb. Az a fontos, hogy végre dolgozzunk közösen valamin, még ha nem is lesz eredménye.

– Nem is emiatt aggódom elsősorban. Ha a mi diplomatáink és az övéik is rojtosra beszélik a szájukat, hát lelkük rajta, áldásom rájuk. Nekem a körülményekkel vannak bajaim.

– Azzal, hogy a Föld Állomáson akarják tartani?

– Pontosan. Sokkal jobb lenne, ha itt lenne, a Főnix Állomáson.

– Na, persze. Mert a földlakók biztosan nem tekintenék megfélemlítésnek, ha az emberiség által létrehozott legnagyobb építménybe hozzuk el őket tárgyalni. Amelyik történetesen meglepően hatásosan szimbolizálja számukra, hogy hogyan szigeteltük el őket az elmúlt bő kétszáz évben. – A nő bekapta a villájára csavart tésztát.

– Lehet benne valami – állapította meg Rigney némi töprengés után.

– Lehet bizony – felelte Egan teli szájjal, aztán lenyelte a falatot. – Nem tarthatjuk itt a csúcstalálkozót, pontosan azok miatt az okok miatt, amiket itt az előbb elsoroltam. És nem lehet a Földön sem, talán az egy Amundsen-Scott Délsarki Bázis kivételével, ahol biztosan nem lennének tüntetések a Gyarmati Szövetség ellen. Akár szimpla utálatból, akár azért, mert nem hozzuk el őket arról a bolygóról. Még a Konklávé is felajánlotta „semleges harmadik félként”, hogy helyszínt biztosít a tárgyalásoknak az adminisztratív központjául szolgáló kisbolygón, ami, ezt ne felejtsük el, egy, de inkább két nagyságrenddel nagyobb űrépítmény, mint a mi Főnix Állomásunk. És ezt végképp nem akarnánk a földlakók orrára kötni. Mi maradt tehát ezek után?

– A Föld Állomás.

– Igen, a Föld Állomás – nyugtázta Egan. – Ami a miénk, még akkor is, ha a Föld fölött kering. Ez pedig olyan téma, amely szintén része lesz a tárgyalásoknak.

Rigneynek erre összeszaladt a szemöldöke.

– Ezt meg hogy érted?

– Felkínáljuk nekik, hogy vegyék bérbe. Mondjuk, ezt a bérbeadós stratégiát csak ma reggel hagyták jóvá.

– Nekem erről senki nem szólt – mondta szemrehányóan Rigney.

– Már ne haragudj Abel, de miért szóltak volna? Ezredes vagy, nem tábornok.

Rigney úgy tett, mint aki széthúzza a zubbonyát.

– Ez az Liz, döfd ide azt a kést, miért is ne?

– Tudod, hogy nem így értettem. Én sem tudnék róla, ha nem volnék összekötőtiszt, de a külügynek kellett a Véderő jóváhagyása is ehhez a dologhoz. Olyan megállapodás ez, amit magasan a mi fejünk fölött kötnek meg. Viszont mesteri húzás, ha jobban belegondolsz.

– Mesteri húzás lenne a Föld fölötti egyetlen állomásunk feladása? – tamáskodott Rigney.

– Nem fogjuk feladni – felelte Egan. – A tulajdonjog a miénk marad, és a kikötési jogok részei lesznek a megállapodásnak. Azért mesteri húzás, mert megváltoztatják a játszma természetét. Ebben a pillanatban a Földnek nincs is kijárata az űrbe. Olyan sokáig tartottuk elzárva a bolygót, hogy nincs semmiféle infrastruktúrájuk az űrutazáshoz. Nincsenek űrállomásaik. Nincsenek űrkikötőik. Az isten szerelmére, még űrhajóik is alig vannak. Évekbe fog telni, valamint az éves össztermelésük jópárszorosába, mire felszerelkeznek. És mi most felkínálunk nekik egy kilépési pontot az űrbe, ami már ott is van. Akárki is ellenőrzi azt az állomást, az fogja ellenőrizni a kereskedelmet, az fogja ellenőrizni az űrutazást, az fogja irányítani a Föld sorsát, legalábbis addig, ameddig a bolygó össze nem fog. És tudod, hogy az mit jelent.

– Azt jelenti, hogy valaki más lesz a célpont helyettünk, rólunk meg lekerül végre a nyomás – állapította meg Rigney.

– Kezdetben. De mivel nagyon rövid a határidő, alávágunk bármiféle egységfront kialakulásának, amely esetleg folyamatban lenne. Magad mondtad, Abel, hogy a Föld népei semmiben sem képesek egyetértésre jutni, kivéve abban, hogy neheztelnek ránk. Ezzel az egy húzással két legyet ütünk egy csapásra: olyannak látszunk, mint akinek meg lehet bocsátani, és akivel tárgyalni lehet, ők meg elkezdhetnek maguk között hadakozni, és mindenféle szövetségeket, nyílt és titkos megállapodásokat tető alá hozni...

– Mi pedig kedvünkre válogathatunk közülük, kijátszhatjuk őket egymás ellen, és a magunk számra hasznos megállapodásokat köthetünk – fejezte be a mondatot Rigney.

– Pontosan. Ez pedig meg fogja változtatni a csúcstalálkozó egész dinamikáját.

– Kivéve persze, ha félreteszik a belső érdekellentéteiket, és csak ránk fókuszálnak.

– Aminek azért nem olyan nagy az esélye. Együtt hagytuk el tizenöt éve a Földet, én nem hiszem, hogy ez idő alatt a földi nemzetközi kapcsolatok eljutottak volna a „fogjuk meg egymás kezét és énekeljünk” állapotba. Hát te?

– Azt hiszem, ebben az esetben a helyes válasz a „remélem, nem”.

Egan bólintott.

– Látod, ezért ideális hely a Föld Állomás erre a csúcstalálkozóra. Mert nemcsak a Föld és a Gyarmati Szövetség ügyeit fogjuk megvitatni, hanem körbesétálunk velük egy kiváló fekvésű, bérlőre váró ingatlanban.

– Tudják már a diplomatáitok, hogy következő küldetésükön kereskedőt kell játszaniuk?

– Szerintem épp most mondják el nekik – felelte Egan, és egy újabb adag tésztát csavart fel a villájára.

* * *

– Ettől biztosan ki lesznek akadva – mondta Rae Sarles, amikor nagy hirtelen összerántották a Clarke diplomatacsoportját egy utolsó előtti eligazításra. – Azért kéne itt lennünk, hogy nyíltan és tisztességesen vitassunk meg teljesen más témákat, erre megváltoztatják a napirendet gyakorlatilag órákkal a tárgyalások megkezdése előtt. Ezt piszokul nem így kéne csinálni.

Wilson, aki a háttérben álldogált, kíváncsian pillantott Abumwéra, és várta, hogy a nagykövet miként fogja lázongó beosztottját lerendezni.

– Ezt belátom – nyugtázta Abumwe Sarles megszólalását. – Mindazonáltal megosztaná az iménti megfigyelését a miniszter asszonnyal is, személyesen? Esetleg a Gyarmati Véderő vezetésével, akik szintén jóváhagyták ezt a tervmódosítást? Vagy az összes többi gyarmati minisztérium vezetésével, akik benne voltak a tárgyalási stratégia megváltoztatásában?

– Nem, asszonyom.

– Nem. Ez esetben bátorkodom azt javasolni, hogy ne töltsünk több időt annak elemezgetésével, hogy hogyan kellene intézni a dolgokat, ehelyett törődjünk azzal, ami ebben a pillanatban a feladatunk. A Föld különböző kormányzatainak a képviselői minden bizonnyal meg fognak lepődni, hogy most már nem zárkózunk el a Föld Állomás bérbeadásától. És a mi feladatunk, Ms. Sarles, hogy gondoskodjunk arról, hogy ez a napirendváltozás kellemes legyen. Bízom önben, hogy képes lesz kezelni az ügyet.

– Igen, nagykövet asszony – hunyászkodott meg Sarles.

Wilson elmosolyodott. Lázadás elfojtva, gondolta.

– Ettől eltekintve a mi szerepünk alapjában véve nem változott meg – folytatta Abumwe. – A mi megbízatásunk az, hogy folytassunk tárgyalásokat a kisebb és még el nem kötelezett földi államok képviselőivel. Az erőt és a befolyást tekintve ezek az országok a harmadik vonalhoz tartoznak, de a Gyarmati Szövetség ebben a pillanatban nincs abban a helyzetben, hogy elhanyagolhassa ezeket az országokat vagy megfeledkezhessen róluk, főleg ha van esély arra, hogy komoly előnyöket harcoljunk ki rajtuk keresztül. – Abumwe felvette a kommunikátorát, hogy kiküldje a frissített feladatleírásokat a beosztottjainak, akik erre szintén elővették a kommunikátorukat. Mint egy imaházban, ahol a hívek követik a lelkipásztorukat.

Fél órával később a tárgyalóból már elfogytak a diplomaták, csak Abumwe és Wilson maradt ott.

– Van egy különleges megbízatásom a maga számára – mondta Abumwe.

– Kitalálom. Mikronézia képviselőivel fogok tárgyalni.

– Nem. Velük én találkozom. Történetesen nekem kell velük tárgyalni a Kapingamarangin létesítendő bázisról. Ez az egyeztetés meglehetősen fontos, vagy legalábbis így tájékoztatott a miniszter asszony, személyesen. Szóval, ha befejezte a rajtam és a stábom feladatain történő szánakozást, akkor folytatnám.

– Az elnézését kérem.

– A Perry-féle események óta a Föld ragaszkodott ahhoz, hogy a Gyarmati Szövetség katonai ereje ne lépjen be, és ne tartózkodjon a rendszerben. Sem a hajókat, sem a személyi állományt nem látták szívesen. A Gyarmati Szövetség pedig néhány magas rangú látogatótól eltekintve tiszteletben is tartotta ezt a kérést.

– Te jó ég! Az lesz a feladatom, hogy őrizzem a Clarke rakterét belülről, ugye?

– Ha folyamatosan félbeszakít, esküszöm, meggondolom a dolgot.

– Bocsánat.

– Nem. Elég nagy kegyetlenség lenne magával szemben, hogy miután ilyen közel került a Földhöz, megfogjuk, és bezárjuk a hajóba. De nem ez a lényeg, hanem az, hogy szükségünk lesz a képességeire a tárgyalások során.

– Köszönöm, nagykövet.

– Ettől persze maga még mindig csak egy púp a hátamon.

– Világos.

– A Véderőnek továbbra sem szánunk hivatalos szerepet a tárgyalásokon – mondta Abumwe. – De a maga jelenléte lehetőséget teremt arra, hogy kapcsolatokat építsünk a Föld fegyveres erőivel és szervezeteivel. Egészen konkrétan az Egyesült Államok küld egy kis katonai delegációt a csúcstalálkozóra. Jeleztük nekik, hogy maga is velünk van, és nyitottak voltak a találkozóra. Így aztán kap egy kettős megbízatást. Az egyik, hogy egyszerűen álljon a rendelkezésükre.

– Konkrétan mire gondol?

– Tegyen meg mindent, amit kérnek. Ha beszélgetni akarnak magával a Véderő mindennapi életéről, beszéljen róla. Ha hallani akarnak a Véderő katonai erejéről és taktikai megoldásairól, beszélhet arról is, persze a titkosított információk megosztása nélkül. Ha sörözni akarnak, vagy esetleg szkanderozni, akkor tegye azt.

– És miközben együtt vagyok velük, próbáljak meg én is információkat szerezni tőlük?

– Ha tud, igen. Elég alacsony lesz a rendfokozata a küldöttség tagjaihoz képest, hogy azok ne jöjjenek zavarba magától. Használja ki nyugodtan.

– És mi a megbízatásom másik fele? – kérdezte Wilson.

– A Véderő azt szeretné, hogy ugorjon egyet.

– Hogy micsoda?

– Az Egyesült Államok hadvezetése hallott olyan pletykákat, amely szerint a Véderő néhanap magas pályáról dob le katonákat bolygók felszínére. Látni akarnak egy ilyet közelről.

– Csodás – nyögte Wilson.

– Csinált már ilyet – értetlenkedett Abumwe. – Amikor átvettem a megbízatását, láttam, hogy nem ez lesz az elsőilyen ugrása.

Wilson bólintott.

– Igen, csináltam már ilyet. Egyszer. Ami nem jelenti azt, hogy szeretem. Hangsebesség fölött belezuhanni egy bolygó légkörébe, reménykedve abban, hogy a vékony és folyékony nanobotréteg megvéd a súrlódás következtében beálló elszenesedéstől, hát, én nem így képzelem a szabadidő szórakoztató eltöltését.

– Mélyen együtt érzek – biztosította Abumwe. – Mindazonáltal ez nem kérés, hanem parancs, úgyhogy nem igazán van választása.

– Van azért itt egy apró probléma. A szabványos véderős felszerelésem van nálam, az ugráshoz szükséges viszont nincs.

– A Véderő egyik szállító drónja fog hozni magának mindjárt kettőt is. Egyet magának, egyet pedig annak, akivel majd ugrik.

– Valakivel együtt fogok ugrani? – hitetlenkedett Wilson.

– A jelek szerint van valaki abban a katonai küldöttségben, aki rendelkezik gyakorlattal hagyományos légköri ugrásokban, és most kipróbálna valami egzotikusabbat.

– Azt azért ugye tudják, hogy az ugróruhát csak AgyGéppel lehet vezérelni? – kérdezte Wilson. – Ami ennek a fickónak nem lesz. Azaz először megfullad, aztán szénné ég, végül pedig az elszenesedett porát esőcseppek viszik majd le a földfelszínre. Nem tűnik valami jó tervnek.

– Ezért fogja maga vezérelni az ő ugróruháját is.

– És ha véletlenül meghalna az ugrás során, az persze az én hibám lesz.

– Ha véletlenül meghalna az ugrás során, akkor, ha megenged egy jó tanácsot, jobban teszi, ha utánahal.

– Kicsit vonzóbb volt ez a megbízatás, ameddig csak sörözésről és szkanderozásról volt szó.

– Viszont az ugrás befejezése után ismét ott fog állni a Föld felszínén – mutatott rá Abumwe. – Amiről azt mondták, hogy soha nem fog megtörténni.

– Valóban – ismerte el Wilson. – Nem mondhatnám, hogy nem várom. Mindazonáltal a Föld Állomást egy űrlift is összeköti a felszínnel. Ha választanom kellene, inkább azzal mentem volna. Sokkal kevésbé drámai, viszont sokkal biztonságosabb.

Abumwe elmosolyodott.

– A jó hír, hogy a paszulyszárat is használni fogja – hivatkozott az űrlift kevésbé formális nevére. – A rossz hír, hogy felfelé, szinte közvetlenül az után, hogy földet ért.

– Majd próbálom élvezni az utat, amennyire lehet – sóhajtott Wilson. – És magával mi a helyzet, nagykövet asszony? Nem akarna lemenni a felszínre?

Abumwe a fejét rázta.

– Szinte nem is emlékszem már a Földre. A családom a Nigériában dúló polgárháború elől menekült el. A szüleim egész életük során háborúban éltek a Földön, az emlékeik a bolygóról nem tartoznak a kellemesek közé. Szerencsések voltunk, hogy eljöhettünk onnan, és szerencsések voltunk, hogy volt hely, ahová mehettünk. Szerencsénk volt, hogy a Gyarmati Szövetség létezett.

– Ezért fontosak magának a tárgyalások – állapította meg Wilson.

– Így igaz. Persze, más szempontból is fontosak. Ez a munkám. De emlékszem még az anyám történeteire és az apám sebeire. És emlékszem arra, hogy bár a Gyarmati Szövetségnek megvannak a maga bűnei, igen, Wilson hadnagy, vannak bűnei, mégis nyitva állt a menekültek előtt, akiket a Földön folyamatosan zajló háborúk űztek el a lakóhelyükről. Olyan életet adott nekik, ahol nem kellett félniük a szomszédaiktól. Ezek a földi háborúk és ezek a menekültek járnak az eszemben. Arra gondolok, hány elesett menekült maradhatott volna életben, ha a Gyarmati Szövetség el tudta volna vinni őket innen.

– Nem vagyok száz százalékig meggyőződve arról, hogy a Szövetségnek is hasonlóan fontosak lennének ezek a kérdések.

Abumwe egy szomorkás mosolyt villantott Wilsonra.

– Tisztában vagyok azzal, hogy a Gyarmati Szövetség elsődleges célja a földi kapcsolatok felújításával az, hogy ismét a Földről sorozhassa a katonáit. És azzal is tisztában vagyok, hogy nem létesíthetünk újabb gyarmatokat a Konklávé tilalma miatt, mert azonnal lesöpörnének minden újonnan létesített gyarmati települést. De az általunk ellenőrzött bolygókon még sok a hely, és szükség van emberekre. Ezért az én céljaim is teljesülni fognak. Már ha teljesítjük a küldetésünket. Beleértve a magáét is.

– Igyekszem majd olyan ügyesen átzuhanni az égen, amennyire csak tudok – ígérte Wilson.

– Azt el is várom – nyugtázta Abumwe, és felvette a kommunikátorát, hogy más ügyekkel kezdjen el foglalkozni. – Még egy apróság. Kirendeltem Hart Schmidtet maga mellé, ha szüksége lenne segítségre. Maguk ketten elég jól dolgoznak együtt. Megmondhatja neki, nem azért rendeltem magához, mert haszontalannak gondolom, hanem mert a maga megbízatása nagy fontossággal bír a Gyarmati Szövetség számára.

– Megmondom neki. Tényleg ennyire fontos ez a megbízatás?

– Az magán múlik, hadnagy – felelte Abumwe, és belemerült a kommunikátorába.

Wilson kinyitotta az ajtót, és ott találta Hart Schmidtet a túloldalán.

– Kis kíváncsi – mondta neki.

– Ugyan már, Harry – felelte Schmidt. – A csapatból egyedül nekem nem jutott egyéni megbízatás, te pedig tíz percig tárgyaltál négyszemközt Abumwéval. Nem kell egy észkombájnnak lenni ahhoz, hogy kitaláld, ki fogja a táskádat hordozni ezen az úton.

III.

– Nem néz ki olyan nagynak, nem igaz? – mondta Neva Balla műveleti tiszt Sophia Coloma kapitánynak.

– Úgy érted, a Föld Állomás? – kérdezett vissza Coloma.

– Igen, kapitány. – Mindketten a Clarke parancsnoki hídján álltak. A hajó biztonságos távolban lebegett a Föld Állomástól, miközben a siklója oda- és visszaszállította a diplomatákat.

– A Főnixen nőttél fel. Amikor felnéztél az égre, mindig ott láttad a Főnix Állomást. Ahhoz képest minden űrállomás kicsinek látszik.

– A bolygó átellenes felén születtem – felelte Balla. – Nem is láttam a Főnix Állomást a saját szememmel, ameddig tinédzser nem lettem.

– Csak azt akartam mondani, hogy a Főnix Állomáshoz viszonyítod. A Föld Állomás tényleg nem olyan nagy, de azért sok állomásnál nagyobb.

– Az űrlift viszont nagyon érdekes – tért el a tárgytól finoman Balla. – Vajon máshol miért nem használnak ilyesmit?

– Mert az űrlift elsősorban politikai célokat szolgál – magyarázta Coloma, és a kijelzőre mutatott. – A paszulyszár működésének alapjául szolgáló fizika egyszerűen ellentmond a hagyományos paradigmának. Le kéne szakadnia az égből. A tény, hogy ez mégsem következik be, emlékezteti a földi népeket arra, mennyivel előrébb is tartunk mi technológiailag, és távol tartja őket attól, hogy kikezdjenek velünk.

Balla horkantott egyet.

– Mintha ez az imidzs mára egy kicsit megkopott volna – állapította meg.

– Mostanra kiismerték a fizikáját. A Perry-incidens megválaszolta ezt a kérdést is. Már csak anyagi és szervezési problémáik vannak. Nem tudnák finanszírozni egy másik paszulyszár vagy egy kellően nagy űrállomás megépítését, de ha egy nemzet mégis megpróbálkozna vele, a többiek kórusban üvöltenék le a fejét.

– Hát ez elég zavaros – vélte a műveleti tiszt.

Coloma már azon volt, hogy egyetértsen Balla helyzetértékelésével, amikor felcsipogott a kommunikátora. A villogó zöld és piros sávok titkos és magas prioritású üzenet érkezését jelezték. A kapitány hátrébb lépett, hogy elolvassa az üzenetet, a műveleti tisztje, érzékelve a beszélgetésben beálló fordulatot, a saját tennivalói után nézett.

Coloma elolvasta az üzenetet, begépelte a személyes kódját, hogy nyugtázza az olvasást, aztán tisztjéhez fordult.

– Ürítsd ki a siklóhangárt – mondta Ballának. – Mindenki kijön onnan, és addig nem megy vissza, ameddig nem mondom.

Balla erre összevonta a szemöldökét, de nem kérdőjelezte meg a parancsot.

– A sikló a röpterv szerint huszonöt perc múlva ér vissza.

– Ha addig nem végeznék, maradjon tíz kilométernyire a hangártól, és várjon a jelzésemre.

– Rendben, kapitány.

– Tiéd a híd – mondta Coloma, és kiment.

Néhány perccel később a kapitány belépett a hangár vezérlőtermébe, helyet foglalt a parancsnoki konzol előtti székben, és beindította a zsilipnyitási műveletet. A hangár levegőjét túlnyomásos tartályokba szippantotta, és a vákuumban a hangárportál némán kinyílt. Egy pilóta nélküli szállítódrón lebegett be a zsilipen, akkora volt csak, mint egy kétüléses űrhajó. Zökkenő nélkül szállt le a hangár padlózatára. Coloma zárta a zsilipet, visszaengedte az imént begyűjtött levegőt, aztán kilépett a vezérlőből, és a szállítódrónhoz ment.

A drón csak azonosítás után nyílt ki. Coloma rányomta a jobb tenyerét a letapogatóra, és megvárta, amíg a drón leolvassa a tenyérlenyomatát, és ellenőrzi az erei rajzolatát. Pár másodperccel később a drón kinyílt.

Az első, amit Coloma megpillantott, Harry Wilson hadnagy csomagja volt, benne két, magas pályás ugrásra alkalmas ruhával és a hozzájuk tartozó nanobotcsomagokkal. Coloma kelletlenül gondolta végig, hogy az ugráshoz Wilsonnak megint szüksége lesz a siklójára. Nem volt jó érzés arra gondolni, mi történhet a siklójával, ha Wilsonnak van szüksége rá.

A kapitány félretolta ezt a gondolatot, Wilson csomagjával együtt. Elsősorban nem ezért jött le a hangárba.

Volt egy másik csomag is a drónban, Wilsoné mellett. Egy olyan, amelyikre az ő nevét írták.

* * *

– Arról volt szó, hogy segítek neked – mondta szemrehányóan Schmidt Wilsonnak.

– Segítesz is – biztosította Wilson. – Azzal, hogy hordod nekem a söröket.

– Ami itt és most történt meg utoljára – fenyegetőzött Schmidt, és átadta Wilsonnak azt az indiai világost, amit a bárból hozott neki. – Az asszisztensed vagyok, nem a csicskád.

– Köszi – mondta Wilson, és elvette a sört. Körülnézett. – Amikor utoljára itt jártam, ebben a kantinban, azt hiszem, pont ennél az asztalnál láttam életem első idegenjét. Egy gehaart. Nagy nap volt az az életemben.

– Nem hinném, hogy mostanában látnál gehaart errefelé. Alapító tagjai voltak a Konklávénak.

– Milyen kár. Rendes népeknek tűntek. Undorítóan ettek, de rendes népek voltak. – Wilson meghúzta a sörét. – Ez isteni. A Szövetségben valahogy lehetetlen jó indiai világost inni. Fogalmam sincs, miért.

– Szerezzek pár perecet is, ó nagyuram? – kérdezte Schmidt.

– Hát ne ezzel a hozzáállással. Inkább arról mesélj, mit szedtél össze, hogy mennek a dolgok a csúcstalálkozón?

– Egy őrültekháza, mi más lenne. Még alig végeztek a nyitóceremóniával, de már dobhatják is ki az ablakon az eredeti napirendeket. Az, hogy a Gyarmati Szövetség próbálja itt elpattintani az állomás bérleti jogait, rendesen fejtetőre állította a dolgokat, még mielőtt a tárgyalások igazán elkezdődhettek volna.

– A Gyarmati Szövetség pontosan ezt akarta – fűzte tovább a gondolatot Wilson. – Így senki sem töri azon a fejét, hogy mi is lehetne a jóvátétel, amiért a Szövetség olyan sokáig tartotta elzárva a Földet.

– Még mindig erről beszélnek, de már senkit sem érdekel igazán – tette hozzá Schmidt.

– És kik az első jelentkezők? – célzott a bérbeadási témára Wilson, majd nagyot kortyolt a söréből.

– Az Egyesült Államok, ami azért nem olyan nagy meglepetés. Bár hogy kicsit takargassák a saját maguk felé hajló kezüket, arról beszélnek, hogy becsatolják Kanadát, Japánt és Ausztráliát egy közös ajánlatba. Az európaiak is összerakják egy ajánlatba azt, amijük van, hasonlóan Kínához és a Szibériai Államokhoz. India egyedüliként pályázik. Aztán kezdődhet a káosz. Abumwéra az afrikaiak és a délkelet-ázsiaiak próbálják rátörni az ajtót, hármas-négyes csoportokban akarnak tárgyalási időpontot egyeztetni vele.

– Szóval el fogunk még szuttyogni ezzel négy-öt napig, aztán azt javasoljuk majd a földi diplomatáknak, hogy térjenek vissza anyaországukba, öntsék hivatalos formába az ajánlataikat, és jöjjenek vissza azokkal egy következő tárgyalási körre. Ott majd maguk között szépen elintézik az ajánlatok első szűrését, amitől persze kicsit átrendeződnek a szövetségek és a feltételek, azok viszont kedvezőbbek lesznek a Szövetség számára. Végül pedig megkapjuk a bolygótól azt, amit szeretnénk: megint újoncozhatunk, és alkalmasint a kivándorlókat is elvihetjük innen.

– Nagyon úgy fest, hogy ez a terv – értett egyet Schmidt.

– Tudnak ezek ott a Gyarmati Szövetségben, na – csettintett elismerően Wilson. – Úgy értem, reálpolitikai értelemben, mielőtt kérdeznéd.

– Persze, persze. És veled mi van?

– Velem? Én itt voltam – mutatott körbe a kantinban Wilson.

– Azt hittem, találkozol az amerikai katonai küldöttséggel.

– Itt találkoztam velük. Csak az a tag nem volt még itt, akivel majd ugranom kell. Dolga volt valahol, és csak később futunk össze.

– És hogy ment?

– Egy rakás katona, akik háborús történeteket mesélgettek. Unalmas, de problémamentes, könnyen kezelhető helyzet. Aztán ők elmentek, én meg itt maradtam, és azt hallgatom, hogy az ide betérők miket mesélnek a nap eseményeiről.

– Ehhez egy kissé nagy a zaj, nem?

– Neked. Elvégre nincs emberfeletti, genetikusan túltervezett füled, nem igaz? Meg egy számítógép a fejedben, ami segítene kiszűrni mindazt, amire nem vagy kíváncsi.

Schmidt elmosolyodott.

– Ha te mondod. És most miket hallasz?

– Úgy érted, rajtad kívül, aki háborog, ha egy sört kell hoznia a barátjának? Van mögöttem egy francia meg egy holland diplomata, akik azon törik a fejüket, hogy az európaiaknak be kellene venni az ajánlatukba az oroszokat, különben az oroszok fátylat borítanak a múltra, és összeállnak a Szibériai Államokkal meg Kínával. Szintén mögöttem van egy amerikai diplomata, aki már húsz perce fűz egy indonézt, és még nem vette észre, hogy neki ma este nem sok babér fog teremni, lévén tökéletes seggfej. A szemközti asztalnál meg a Dél-afrikai Államok Szövetségének négy katonája iszogat már egy órája, és az utóbbi tíz percben arról tanakodtak, hogyan tudnának belém kötni úgy, hogy úgy nézzen ki, mintha én kezdtem volna.

– Mi van? – hitetlenkedett Schmidt.

– Frankón – erősködött Wilson. – Az igazat megvallva, tényleg zöld vagyok. Kirívok a tömegből. Ezek a figurák feltehetőleg hallottak már arról, hogy a Gyarmati Véderő katonái milyen elképesztően tökös fickók, de amikor rám néznek, nyomát sem látják ennek. De nem ám, nem látnak ezek semmit. Ezért aztán belém akarnak kötni, hogy kiderítsék, mennyire vagyok kemény valójában. Pusztán a kíváncsiság hajtja őket, ebben biztos vagyok.

– És mit akarsz csinálni? – kérdezte Schmidt, miközben maga is szemügyre vette a katonákat, akikről Wilson beszélt.

– Csak ülni itt tovább, inni a sörömet, és hallgatni a beszélgetéseket körülöttem – felelte Wilson. – Nincs miért aggódni, Hart.

– Ők négyen vannak – mutatott rá Schmidt. – És nem látszanak valami kedves embereknek.

– Azért nem is annyira veszélyesek – nyugtatgatta Wilson. Jót húzott a söréből, aztán letette a korsót, és úgy nézett, mint aki feszülten figyel valamire. – Na, rendben. Összeszedték magukat, és már jönnek is.

– Csodás – nyögte Schmidt, és figyelte, ahogy a négy férfi feláll az asztalától.

– Nyugi, Hart. Nem neked akarják elkenni a szádat.

– De még mindig lehet belőlem „járulékos kár”.

– Ne aggódj! Megvédelek.

– Ó, én hősöm – jegyezte meg szarkasztikusan Schmidt.

– Hé! – szólította meg az egyik katona Wilsont. – Te a Gyarmati Véderő katonája vagy?

– Nem, csak szeretem a zöld színt – felelte a hadnagy. Megitta a söre maradékát, és bánatosan forgatta az üres korsót.

– Komolyan kérdeztem.

– Téged hívnak Krugernek, igaz? – kérdezte Wilson, lerakva a korsót.

– Hogy micsoda? – kérdezett vissza a katona összezavarodva.

– Hát persze hogy te vagy Kruger. Felismerem a hangod. – Wilson egy másik katonára bökött. – Akkor te lennél Goosen, azt hiszem. Te valószínűleg Mothudi, mutatott egy harmadikra. – Akkor pedig te csak Pandit lehetsz. Mindenkit eltaláltam?

– Ezt meg hogy csináltad? – kérdezte Kruger.

– Hallgattam a beszélgetéseteket. Tudod, amikor azt próbáltátok kitalálni, hogy miképpen lehetne összehozni egy kis balhét úgy, hogy úgy nézzen ki, mintha én kötöttem volna belétek, miközben ti akartátok még a szart is kirugdosni belőlem.

– Mi sosem mondtunk ilyet – mondta Pandit.

– Ó, dehogynem. – Wilson elfordult, és Schmidtnek nyújtotta a poharát. – Hoznál nekem még egyet?

– Persze – felelte Schmidt, és elvette a poharat, de nem vette le a szemét a négy katonáról.

Wilson visszafordult a katonák felé.

– Srácok, ti isztok valamit? Én fizetek.

– Azt mondtam, mi nem mondtunk ilyet – erősködött Pandit.

– Konkrétan te magad mondtad.

– Te most hazugnak nevezel engem?

– Elég világosan beszéltem, nem? Szóval, italt valakinek? Senki? – visszafordult Schmidt felé. – Akkor csak nekem hozz. Tudod mit? Hozz magadnak is valamit.

– Rá fogom szánni az időt.

– Csak nyugodtan. Bár ez nem fog sokáig tartani.

Pandit megragadta Wilson vállát, aki hagyta, hogy a dél-afrikai megpördítse.

– Nem komálom ám, ha a barátaim előtt hazugnak neveznek – mondta Pandit, és levette a kezét Wilson válláról.

– Akkor ne hazudozz a barátaid előtt – felelte Wilson. – Igazából ennyi az egész.

– Azt hiszem, tartozol egy bocsánatkéréssel Panditnak – mondta Kruger.

– Miért is? Csak mert pontosan idéztem, amit korábban mondott? Miért kéne ezért bocsánatot kérnem?

– Haver, rá fogsz jönni, hogy az lesz neked a legjobb, ha bocsánatot kérsz – szólt bele a beszélgetésbe Goosen is.

– Márpedig nem fogok.

– Akkor, azt hiszem, van itt egy kis problémánk – állapította meg jelentőségteljesen Goosen.

– Úgy érted, hogy akkor most próbáljátok meg kiverni a szart is belőlem? – kérdezte Wilson. – Hú, de meglepődtem. Ha az elején beismeritek, akkor mostanra már túl is lehetnénk rajta.

– Nem csak próbálkozni fogunk – mondta erre fenyegetően Mothudi.

– Hát persze hogy nem. – Wilson két ujjával az orrnyergét kezdte masszírozni, mintha bosszankodna. – Urak. Vegyétek észre, hogy ti négyen vagytok, én meg egyedül. Továbbá vegyétek észre azt is, hogy egy cseppet sem aggódom amiatt, hogy négy, szemmel láthatóan jól képzett és tapasztalt, izomagyú katona próbál kutyakajává aprítani. Vajon miért van ez így? Első válasz: lehetséges, hogy tökéletesen el vagyok szakadva a valóságtól. Második válasz: nektek halvány segédfogalmatok sincs arról, hogy mibe akartok belemászni. Na, most akkor melyik a helyes válasz? Tippeljetek!

A négy katona egymásra nézett és vigyorgott.

– Szerintünk te teljesen el vagy szakadva a valóságtól – foglalta össze a csoport véleményét Kruger.

– Hát jó – mondta Wilson, és kiment a bárral szemközti széles folyosóra. A négy katona kissé zavartan figyelte, ahogy ellépdel. Wilson visszanézett rájuk. – Na, mit álltok ott, mint a birkák? Gyertek ki.

A négyes némiképp habozva követte. Amikor kiértek, Wilson közelebb intette őket.

– Ugyan már, srácok. Ne tegyetek úgy, mintha nem ti akartátok volna ezt. Gyertek ide körém.

– Most mit csinálunk? – kérdezte Goosen elbizonytalanodva.

– Ti próbára akartatok tenni. Nos, a javaslatom a következő: Álljatok fel úgy, ahogy akartok. Aztán az egyikőtök próbáljon megütni. Ha sikerül neki, anélkül hogy hárítanám, akkor jöhet a következő. De ha elhárítom, akkor én jövök. Meg foglak ütni egymás után mind a négyeteket anélkül, hogy hárítani tudnátok. Ha bármelyiktek is elhárítja az ütésemet, akkor megint ti jöttök. Világos?

– És miért csináljuk így? – kérdezte Mothudi.

– Mert azt szeretnénk, hogy egy ártalmatlan kis virtuskodásnak tűnjön ez az egész, nem pedig hadüzenetnek, amelyben ti négyen próbáltok meg háborút kirobbantani a Föld és a Gyarmati Szövetség között azzal, hogy találomra megtámadjátok az egyik katonáját. Nem akarunk komoly balhét, ugye? Na, csináljuk, álljatok fel.

A négy katona laza félkörben Wilson elé állt.

– Felőlem mehet – mondta a hadnagy.

– Harrry Wilson? – szólalt meg egy női hang.

Wilson elfordult, hogy megnézze, ki szólt hozzá. Kruger abban a pillanatban felemelt karral vetette rá magát. Wilson kivédte az ütést, és hanyatt lökte a férfit. Kruger meglepetten nyögött fel.

– Támadni, miközben épp elvonják a figyelmem – mondta enyhe szemrehányással a hangjában Wilson. – Szép dolog, mondhatom. Reménytelen, de szép. – Felsegítette Krugert a padlóról, és visszatámogatta a helyére. Majd újra a nőre figyelt, aki megszólította.

– Danielle Lowen! – ismerte fel. – Micsoda kellemes meglepetés.

– Rendben, feladom – mondta Lowen. Egy egyenruhát viselő férfi mellett állt. – Egész pontosan mit csináltok?

– Épp zavarba hozom ezt a négy husángot – ismerte be Wilson.

– Kell segítség? – kérdezte a Lowen mellett álló férfi.

– Nem, köszönöm. El tudom intézni magam is – felelte Wilson, amikor Mothudi ráugrott. Egy másodperccel később Mothudi is a fedélzeten fetrengett. – Nem rajtad volt a sor, hékás – mondta neki Wilson feddőleg. Elengedte a nyakát, és hagyta, hogy visszamásszon a helyére. Aztán újra Lowenékre nézett. – Mi szél hozott erre benneteket?

– Tulajdonképpen téged kerestünk – válaszolta Lowen, és a mellette álló férfi felé biccentett. – Ő itt David Hirsch százados az Egyesült Államok Légierejétől. Továbbá az unokatestvérem.

– Ó, az a bizonyos, akivel a magas pályás ugrást fogom csinálni?

– Így van – mosolygott Hirsch.

– Nagyon örvendek.

– Hé! – szólt közbe Kruger. – Most akkor bunyózunk, vagy mi van?

– Bocsi – felelte neki Wilson, majd Hirsch és Lowen felé fordult. – Ugye, megbocsátotok egy percre?

– Csinálja csak – felelte Hirsch.

– Azonnal végzek. – Wilson visszafordult a négy katona felé. – Három menet, rendben?

– Micsoda? – értetlenkedett Kruger.

– Három menet – ismételte meg Wilson. – Azaz mindenkit megütök háromszor, és ennyi. Nekem találkozóm van emberekkel, nektek meg valószínűleg gyakorolni kell majd a levegővételt szájon át, vagy valami ilyesmi. Szóval három menet. Mehet?

– Felőlem – felelte Kruger.

– Rendben – mondta Wilson, és pofon vágta mindegyiküket, keményen, még mielőtt azok felfogták volna, mi is történik. Csak álltak ott, az arcukat tapogatták, és le voltak dermedve. – Ez volt az első. Most jön a második.

– Vá... – szólt volna Kruger, de a szó vége elveszett a pofoncsattogásban.

– Oké, ezt volt a második. Jöhet a harmadik?

– Baszd meg! – mondta Goosen, és mind a négyen egyszerre rontottak Wilsonra.

– Ééééééés három – foglalta össze a hadnagy a négyesnek, akik mindannyian a padlón hevertek a nyakukat markolászva és hörögve. – Nyugi srácok, csak egy kis légcsőzúzódás az egész. Holnapra rendbe jön. Na, jó, esetleg holnaputánra. Csak ne siettessétek. Akkor, ugye, végeztünk is. Hé, srácok!

Kruger a padlóra hányt.

– Ezt akkor igennek veszem. – Lehajolt, és megpaskolta Kruger feje búbját. – Köszönöm az edzést, pajtások. Remek móka volt. Ne aggódjatok miattam, kitalálok egyedül is. – Azzal felállt, és odament Lowenhez meg Hirschhez.

– Hát ez igazán lenyűgöző volt – dicsérte meg Hirsch.

– Ami hozzátartozik még a teljes képhez, hogy abszolút nem vagyok ám formában, már a Gyarmati Véderő katonáihoz képest – mentegetőzött Wilson. – Az elmúlt éveket ugyanis laborpatkányként töltöttem.

– Ez így igaz – tette hozzá Lowen. – Amikor utoljára láttam, alig mozgott.

– Az asztal alá ittalak – emlékeztette a nőt Wilson.

– És nem éltél vissza azzal, hogy rád mozdultam.

– Nem vagyok én olyan.

– Nem biztos, hogy ezt a beszélgetést nekem is hallanom kellene – szólt közbe Hirsch.

– Csak évődünk – biztosította Wilson.

– Gyáva nyúl – riposztoztott Lowen mosolyogva.

– Ha már a nyulaknál tartunk, az én Hart cimborám ott vár rám a bárban egy sörrel. Nem csatlakoztok? – Wilson a hüvelykujjával a négy padlón fetrengő katona felé mutatott. – Próbáltam őket is meghívni egy körre, de nem akarták. Aztán tessék, mi lett belőle.

– Azt hiszem, akkor mi csatlakozunk – felelte Hirsch. – Persze csak önvédelemből.

– Bölcs döntés – mondta Wilson. – Felettébb bölcs.

IV.

– Látni akartál – mondta Abumwe Colomának.

– Igen. És elnézést kérek, hogy elszólítottalak a kötelezettségeidtől.

– Nem tetted – nyugtatta meg a nagykövet a kapitányt. – Beterveztem magamnak egy órát enni és szusszanni egy kicsit. Ez most pont ez az óra. És miután egy kenyai küldött negyven percen keresztül magyarázta nekem, hogy miért kéne az országának átadnunk a Föld Állomást, azon az alapon, hogy az űrlift Nairobiból indul, nos, ezek után bármit is készülsz mondani, az a tiszta ésszerűség csörgedező patakjának hangja lesz ezek után.

– Besoroztak – közölte lakonikusan Coloma.

– Rendben, visszavonom az iménti kijelentésemet. Hogy érted azt, hogy besoroztak?

Coloma megmutatta Abumwénak a kommunikátorát, megnyitotta a behívóját tartalmazó levelet, amelyet a Véderőtől kapott.

– A Gyarmati Véderő, a Külügyminisztérium engedélyével, átmeneti hatállyal a Véderő állományába helyezi a Clarke-ot, és átmeneti hatállyal rendelkezési állományba vezényel engem. Rendfokozatom és beosztásom ugyanaz, mint a Gyarmati Szövetség polgári adminisztrációjában: a hajó kapitánya vagyok, ezért a legénységem egyetlen további tagját sem kell besorozni csak azért, hogy a parancsaimat végrehajthassák. Továbbá parancsot adtak arra is, hogy a besorozásomat a Véderőbe, csakúgy, mint a Clarke átminősítését, tartsam a legnagyobb titokban.

– De hát épp most mondtad el nekem – mutatott rá Abumwe.

– Nem, nem mondtam.

– Értem.

– Akármi is ez, érint téged is, és az embereidet is. Parancs ide vagy oda, tudnod kell róla.

– Mit gondolsz, miért tették ezt?

– Mert szerintem számítanak valamire. A Danavarnál feláldoztuk a Clarke-ot, mármint az előző Clarke-ot, amikor valaki csapdát állított az utchéknak. De nem jöttünk rá, hogy ki állította azt a csapdát. Aztán arra használta a hajót a Véderő, hogy kifüstöljön egy kémet a saját soraiból. Az se jött össze. Amikor a földi küldöttség megérkezett a hajóra, az egyikük meggyilkolta a másikat, majd megpróbálta ránk kenni a balhét, de fogalmunk sincs, miért. Aztán jött az Urse Damay-ügy, és rakétákat lőttek ránk, amikor a Konklávéval készültünk találkozni, és olyan erők álltak mögötte, amikről a világon semmit nem tudunk.

– De ezekért nem minket hibáztattak. Nem is elsősorban rólunk szóltak.

– Nem, hát persze hogy nem. Egyszerűen csak rossz időben voltunk rossz helyen. De minden egyes esetben egy ismeretlen és láthatatlan csoport befolyásolta az eseményeket, és használta a saját céljaira. Ez ugyanaz a csoport volt? Vagy több ilyen csoport is van? Ha több van, vajon együtt dolgoznak, vagy külön-külön? És mi a céljuk? És most itt vagyunk, a dolgok közepén. Találkozunk a Föld képviselőivel. Tudjuk, hogy kém van a Véderő soraiban. Tudjuk, hogy a Földön is valaki mozgatja a szálakat.

– És bármelyikük készül bármire is, ez lesz a legrosszabb hely és a legrosszabb idő – vonta le a következtetést Abumwe.

Coloma bólintott.

– Főleg, hogy a Véderőnek sem hajói, sem katonái nincsenek a Föld Állomáson, az egy szem Wilson hadnagyot kivéve.

– És most már téged.

– Így van. Az elsődleges parancsom alaposan megfigyelni az érkező hajókat. Megkaptam a pontos menetrendet, hogy a következő kilencvenhat órában pontosan mikor milyen hajó érkezik, és honnan. Kaptam hozzáférést a Föld Állomás repülésirányító rendszereihez, így belehallgathatok a hajók közötti forgalmazásba. Ha bármi gyanúsat észlelek, riasztom a Föld Állomást, és megpingelem azt a drónt, amit ugrótávolságban hagytak a mieink. Az pedig azonnal elugrik Főnix Állomásra.

– Arra is van esély, hogy a veszély a Föld felől jön, nem pedig kívülről – értékelte a helyzetet Abumwe. – A paszulyszárat érte már bombatámadás. Ezekben a percekben is számos tüntetés folyik a Földön a csúcstalálkozó és a Véderő ellen. Ezek bármelyikét használhatják fedőeseményként.

– Lehetséges, de nem hiszem, hogy ez különösebben aggasztaná a Véderő vezetését. Azt tippelem, hogy akárki is modellezte a lehetséges forgatókönyveket, az nagyon valószínűnek tartja, hogy hajóról érkező támadás is lesz a dologban.

– Miért vagy te ebben olyan biztos? – kérdezte Abumwe.

– Mert a Véderő a parancsokon kívül mást is küldött nekem – felelte Coloma.

* * *

– Szóval akkor mi a fenére is készül a Gyarmati Szövetség? – kérdezte Wilsont Lowen. Schmidttel és Hirschsel a harmadik körüket itták a bárban.

Wilson elmosolyodott, és hátradőlt a székében.

– Ezen a helyen most meglepetést kéne tettetnem, és teljes mellszélességgel kellene kiállnom amellett, hogy a Gyarmati Szövetséget csakis a legjobb és a legtisztább szándék vezérli.

– Okostojás – vágta a fejéhez Lowen.

Wilson üdvözlésre emelte a poharát.

– Egyből rájöttél.

– De ezt most komolyan kérdeztem.

– Tudom. És a komoly válaszom az, hogy te pont annyit tudsz erről, mint én. – Schmidtre mutatott. – Vagy amennyit bármelyikünk.

– Az új direktíváinkat alig egy órával azelőtt kaptuk meg, hogy a Föld Állomás fedélzetére léptünk – tette hozzá Schmidt. – Legalább annyira meglepődtünk, mint ti, srácok.

– De miért csináltátok így? – kérdezte Hirsch. – Nem vagyok egy diplomata, szóval lehet, hogy elsiklom néhány nehezen értelmezhető sakklépés felett, de most piszokul olyannak látszotok, mint akik rögtönöznek, és nem valamilyen terv szerint játszanak.

– Ó, hát ennek pont így kell kinéznie – szólt hozzá Lowen. – Csak borítsd rá az Állomás bérbeadásának ötletét a földi küldöttségekre, hogy összezavard a nehezen összehangolt számonkérő terveket. Csak borítsd rá a helyszínen tartózkodó szövetségi diplomatákra, hogy ne legyen valódi döntési hatáskörük, csak hallgassák a lízing lehetősége miatt egymás torkának ugró földi delegációkat. Térítsd el a témát, és változtasd meg az attitűdöt, amivel a Föld a Gyarmati Szövetséget kezeli. Nem, David, ennek zavarosnak kell látszania. De lefogadom akármibe, hogy a Gyarmati Szövetség már jó régóta csiszolgatta magában ezt a remek kis tervet. És pont úgy működik, ahogyan azt előre kiszámította. – A nő kortyolt egyet a söréből.

– Bocs – mondta Wilson.

– Téged nem is hibáztatlak – vigasztalta Lowen. – Téged is csak kihasználtak itt, mint akármelyikünket. Bár ahogy elnézem, te jobban szórakozol, mint a legtöbbünk.

– Sörözött és pofozkodott – szólt közbe Schmidt. – Mi ez, ha nem tömény szórakozás?

– Mondja ezt az a fickó, aki a bárban lapult, miközben nekem négy vagányt kellett móresre tanítanom.

– Azt mondtad, hogy ne menjek. Én csak parancsot teljesítettem.

– Mindegy is. Egyébként meg Hirsch századossal holnap egy roppant fontos ügyet kell elintéznünk.

– Pontosan – értett egyet a százados. – Gyere ide holnap 14:00-ra, és láthatod, amint Wilson hadnaggyal leugrunk egy tökéletesen ép űrállomásról.

– Csak az első lépés a nehéz – állította Wilson.

– Az első lépés nem is aggaszt annyira. Ellenben a földet érés miatt szorongok egy cseppet.

– Ezt bízd csak rám.

– Nincs más választásom. Neked van számítógép a fejedben.

– Mi ez az egész? – kérdezte Lowen.

– A magas pályás ugráshoz használt öltözéket AgyGéppel kell vezérelni – mondta Wilson a halántékára bökve. – Mivel sajnos az unokatestvérednek nincs ilyen, és nem valószínű, hogy az ugrásig szert tenne egyre, ezért aztán én fogom vezérelni mindkét öltözéket az ugrás során.

Lowen az unokabátyjára nézett, aztán vissza Wilsonra.

– Biztonságos ez? – kérdezte végül.

– Sok száz mérföld magasságból fogunk leugrani a Földre. Mitől lenne veszélyes?

Hirsch százados jól hallhatóan és félre nem érthetően köszörülte meg a torkát.

– Csak azt akartam mondani, hogy biztonságos, természetesen biztonságos. Biztonságosabb már nem is lehetne. Biztonságosabb, mint meglátogatni a vizesblokkot. Egy csomó ember hal meg a vécén, tudtátok? Mindennap történik ilyesmi.

Lowen szúrós szemeket meresztett Wilsonra.

– Nem kéne ilyet mondanom, de David a kedvenc unokatesóm.

– Ezt majd Rachelnek is elmondom – vigyorgott a százados.

– A húgod tartozik nekem. És most pofa be. Próbálom Harryt megfélemlíteni. – Hirsch még szélesebben vigyorgott, de elhallgatott. – Mint azt már mondtam, David a kedvenc unokabátyám. Ha bármi történik vele, megkereslek, Harry. És velem nem lesz olyan könnyű dolgod, mint azzal a négy katonával. Nagyon komolyan mondom, és ezt tekintheted fenyegetésnek is, mert szét fogom rúgni a segged.

– Rúgtad már szét bárkinek is valaha a seggét? – hitetlenkedett Hirsch. – Te mindig is olyan csajos csaj voltál.

Lowen öklével finoman Hirsch karjába vágott.

– A seggszétrúgó képességemet különleges alkalomra tartogattam. Ez éppenséggel lehet az. Érezd magad megtisztelve.

– Ó, megtisztelsz.

– Ha annyira tisztelsz, akkor csattogj el, és hozz nekünk még sört.

– Hát, nem vagyok biztos abban, hogy ahhoz elég ennyi tisztelet.

Lowen megdöbbenve nézett rá.

– Épp most félemlítem meg a Gyarmati Véderő egyik katonáját, és te nem vagy képes még egy sört hozni? Kész, vége, ennyi, már nem te vagy a kedvenc unokatesóm. Rachel a csúcs.

– Azt hittem, hogy lóg neked.

– Igen, de te meg egy sörrel lógsz nekem.

– Család – sóhajtotta Hirsch, aztán felkelt a helyéről, és Wilsonra meg Schmidtre nézett. – Nektek mit hozzak?

– Én majd hozom Harryét – felelte Schmidt, és őis felkászálódott. – Gyere, David, megmutatom neked a bárt.

A két férfi átvergődött a sörcsapok körül kialakult zsúfoltságon.

– Rendes fickónak látszik – mondta Wilson Lowennek.

– Az is. És komolyan beszélek, Harry. Vigyázz rá, nehogy baja essen.

Wilson felemelte a kezét, mintha mentegetőzni próbálna.

– Esküszöm, nem hagyom, hogy bármi is történjen az unokabátyáddal. Vagy ha mégis történne valami, ugyanaz fog történni velem is.

– Azért a második mondattól nem lettem sokkal nyugodtabb.

– Minden rendben lesz, megígérem. Amikor utoljára ilyet csináltam, végig tűz alatt voltam. Kis híján ellőtték a lábamat. Ahhoz képest ez csupa móka lesz, és kacagás.

– Akkor se tetszik nekem.

– Hidd el, együtt érzek veled. Ez az egész nem az én ötletem volt. De tudod, mit? Holnap találkozom Daviddel az ugrás előtt, hogy elmagyarázzam neki az ugrás részleteit és szabályait, aztán végigmegyünk alaposan az egészen, hogy pontosan mit fogunk csinálni. A rengeteg szabadidődben miért nem jössz el te is? Becsszóra meg tudlak győzni arról, hogy tudom, mit csinálok.

Lowen előhúzta a kommunikátorát, és végignézte a napirendjét.

– Lehet arról szó, hogy ezt holnap tizenegykor csináljátok? – kérdezte a nő. – Van akkor egy tizenöt perces rés a napirendemben. Azt terveztem, hogy elmegyek pisilni, de akár ezt is csinálhatom helyette.

– A hólyagodért nem vállalom a felelősséget.

– Ezt majd észben tartom – nyugtázta Lowen. Elrakta a kommunikátorát. – Nekem legalább van időm pisilni. Vannak itt olyanok, akiknek annyi megbeszélést szerveztek, hogy komolyan fenyegeti őket a hólyagrepedés.

– Azok bizony túlzsúfolt napirendek – sóhajtotta Wilson.

– Hát igen – bólintott Lowen. – Ez van, ha az egyik fél lesöpri a mindenki által elfogadott napirendet, és a jól szervezett csúcstalálkozóból egykettőre kurva nagy katyvasz lesz.

– Bocs – ismételte meg magát Wilson.

– Tudod, ez az arrogancia, amiről már beszélgettünk. Emlékszel rá. A Gyarmati Szövetség legnagyobb problémája az arrogancia. Ez itt egy tökéletes példa rá. Ahelyett, hogy leülnének szépen a földi nemzetekkel, és végigbeszélnék, hogy mi lesz az évszázadokig tartó elzárásért cserébe a jóvátétel, szemfényvesztéssel próbálkoznak, és jól összezavarnak bennünket az állomás bérbeadásával.

– De ha jól emlékszem, azt is mondtam, hogy ha olyasvalakit keresel, aki megvédi a Gyarmati Szövetség politikáját, akkor rossz ajtón kopogtatsz. Bár ha szigorúan a külső megfigyelő szemével nézzük a dolgot, a Gyarmati Szövetség terve működni látszik.

– Működik az, egyelőre. Hajlandó vagyok elismerni, hogy ez egy tökéletesen működő rövid távú megoldás. De hosszú távon azért vannak vele bajok.

– Például?

– Például az, hogy mihez fog kezdeni a Gyarmati Szövetség, ha egyszer az Egyesült Államok, Kína és Európa is azt mondja hirtelen, hogy a Föld Állomás egyszerűen csak jár nekünk. Hogy felejtsük el az egész bérbeadós-lízingelős marhaságot. Egy űrállomás költsége amúgy is csak töredéke annak a profitnak, amelyet két évszázadnyi ingyenmunkaerőből és ingyenhadseregből szedett össze a Szövetség. Szerintem olcsón megússzátok.

– Nem esküdnék meg arra, hogy a Gyarmati Szövetség osztani fogja ezt a véleményt.

– Nem is kell megállapodnunk – mondta erre Lowen. – Elég, ha kivárunk. A Gyarmati Szövetség fenntarthatatlan új telepesek és katonák nélkül. Biztos vagyok abban, hogy ezt már a ti gazdasági és katonai elemzőitek is kimatekolták. Nektek nagyobb szükségetek van ránk, mint nekünk rátok.

– Elképzelhetőnek tartom, hogy erre az lesz majd a Gyarmati Szövetség válasza, hogy ti meg annak nem örülnétek, ami a Földdel történne a Gyarmati Szövetség összeomlása után.

– Ami akár igaz is lehetne, ha csak a Földről volna szó. Csakhogy van egy B terv.

– Úgy érted, csatlakozni a Konklávéhoz?

– De úgy ám.

– Ahhoz a Földnek a mostaninál sokkal jobban össze kéne szednie magát. A Konklávé nem szeret bolygófrakciókkal tárgyalgatni az egyes rendszerekben.

– Azt hiszem, eléggé motiválva lennénk. Főleg akkor, ha az alternatívák kimerülnek abban, hogy vagy összeszűrjük a levet a korábbi elnyomóval, vagy beleesünk a járulékos kár zónájába, ha a korábbi elnyomó összeomlik.

– De akkor az emberiség kettészakadna. Az nem lesz jó.

– Mégis kinek nem lesz jó? – kérdezett vissza Lowen. – Az emberiségnek? Vagy a Gyarmati Szövetségnek? Mert mint azt te is jól tudod, a kettő már nem ugyanaz. És ha az emberiség végül tényleg kettészakad, akkor azért ki lesz a felelős? Nem mi, Harry, az biztos. Nem a Föld.

– Engem nem kell meggyőznöd, Dani. De hogy köthető össze ez az érvrendszer az USA küldöttségének stratégiájával? – A nő rosszalló pillantást vetett rá. – Ó – mondta erre Wilson.

– Azt hiszed, a családi kapcsolataim megkönnyítik a helyzetemet? Vannak persze előnyei annak, ha az ember történetesen az Egyesült Államok külügyminiszterének a lánya, főleg, ha még igaza is van. Az az egy apró probléma van csupán, hogy az apám konkrét parancsot kapott arra, hogy kalapáljon össze velünk egy lízingmegállapodást, mielőtt a csúcstalálkozó véget érne. Az én megközelítésem maximum tartalék terv lehet arra az esetre, ha nem tudnánk megszerezni a lízinget azon melegében.

– Ezt komolyan mondod?

Újabb rosszalló pillantás.

– Ó – mondta megint Wilson.

– Á, megjöttek a söreink – tért el a tárgytól Lowen, és az érkező Hirsch és Schmidt felé biccentett, akik korsókkal a kezükben közeledtek.

– Kimaradtunk valamiből? – kérdezte az unokahúgát a százados, miközben átadta neki a sörét.

– Csak arról meséltem, milyen nehéz is, hogy folyton nekem van igazam – felelte Lowen.

– Pont a legmegfelelőbb fickóval beszélted meg – mondta Schmidt, miközben leült az asztalhoz. – Harrynek ugyanez a problémája. Kérdezd csak meg nyugodtan.

– Hát jó, rendben – emelte meg a korsóját Lowen. – Akkor igyunk. Igyunk azokra, akiknek mindig igazuk van. Talán az Úr és a történelem megbocsát majd nekünk.

Összekoccintották a korsóikat.

MÁSODIK RÉSZ

I.

– Kapitány! – szólalt meg Lemuel zászlós. – Egy új hajó ugrott a rendszerbe.

Coloma egy köszönömöt mormogott a zászlósnak, és ellenőrizte a kommunikátorát. Parancsba adta a hídon szolgálatot teljesítő legénységnek, hogy jelentsék a Föld Állomáshoz érkező vagy onnét távozó összes hajót, de nem indokolta különösképpen a parancsát. A legénység meg nem kérdőjelezte meg a parancsot, mert a hajók követése rém egyszerű feladat volt. A parancs majdnem huszonnégy órája érvényben volt már, a csúcstalálkozó második napjának késő délelőttje felé járt az idő.

Coloma kijelzőjén felbukkant az új űrjármű, egy kis teherhajó. A tizenegyedik hajó volt, amely az Állomás körül lebegett, a másik tíz szabályos parkolózónákat foglalt el. Ott volt a Gyarmati Szövetség négy diplomáciai hajója, így a Clarke is, de ott volt még az Aberforth, a Csu és a Schulz, mindegyik hozta a saját tárgyaló delegációját, hogy a Föld képviselőivel találkozzanak, akik viszont a paszulyszáron érkeztek az Állomásra. Volt ott három kis kereskedőhajó is, a Robin Meisner, az Ugró Delfin és a Rus Argo, amelyek a korlátozott kereskedelmi forgalmat szolgálták ki. A maradék három hajót budekek küldték. A budekek már a felvételükről tárgyaltak a Konklávéval, de közben roppantul odavoltak a földi citrusfélékért.

A fülhallgatójában Coloma hallotta, ahogy a Föld Állomás repülésirányítója felszólította az új hajót, hogy azonosítsa magát. Ez volt az első figyelmeztető jel. Az összes szövetségi hajónak volt titkosított transzpondere, amelyet a repülésirányítók le tudtak kérdezni az érkezés után. Az, hogy a repülésirányító rádión kérte az azonosítót, arra utalt, hogy a hajónak vagy nincs is transzpondere, vagy ki van kapcsolva. És azt is jelentette, hogy ez nem egy röpterv szerint érkező hajó, mert ha érvényes röpterv szerint érkezik, de nincs transzpondere, akkor az állomás a feltételezett nevén szólította volna.

Coloma ellenőrizte az új hajó képét és adatait abban a különleges adatbázisban, amelyet a Véderőtől kapott. Egyetlen másodperc kellett a pozitív azonosításhoz. A hajó az Erie Hajnalcsillag volt, egy polgári szállító- és kereskedőhajó, amely hónapokkal korábban eltűnt. Az Erie Hajnalcsillag több mint hetven éve a Gyarmati Véderő cirkálójaként kezdte a pályafutását, aztán kivonták a hadrendből, megfosztották a fegyvereitől, és átépítették teherszállítási célokra.

Ami persze nem jelentette azt, hogy ne lehetett volna újra felfegyverezni.

A Föld Állomás már harmadszorra próbálta megszólítani az Erie Hajnalcsillagot, de válasz ezúttal sem érkezett. Ami igazolta Coloma azon megállapítását, hogy a hajó a „gyanús” kategóriába tartozik.

– Kapitány, új hajó ugrott ide – jelentette Lemuel.

– Még egy? – hitetlenkedett Coloma.

– Igen, asszonyom. Ó, és még... kettő, asszonyom. Egy egész hajóraj érkezett, gyakorlatilag egy időben.

Coloma lenézett a kijelzőjére, és nyolc új jelet látott rajta. Miközben a kijelzőt nézte, még két pont bukkant fel, majd megint kettő.

Coloma hallotta a fülhallgatójában, ahogy a Föld Állomás repülésirányítója hangosan káromkodik. A hangjában már ott bujkált a pánik.

Már tizenöt hajó volt ott az Erie Hajnalcsillagon kívül.

Coloma Véderőtől kapott adatbázisában tizenhat hajó szerepelt.

A nő már nem is vetette össze ezeket a tizenöt új hajóval.

– Hol van a siklónk? – kérdezte a zászlóstól.

– Most dokkolt be a Föld Állomásra, és készül arra, hogy visszajöjjön.

– Mondja meg neki, hogy maradjon a dokkban, és készüljön arra, hogy elhozza a mieinket.

– Mindenkit? – kérdezte Lemuel zászlós csodálkozva.

– Igen, mindenkit – felelte a kapitány, majd elrendelte a riadókészültséget a Clarke-on, és sürgős üzenetet küldött Abumwe nagykövetnek.

* * *

Abumwe nagykövet éppen Tunézia képviselőjével tárgyalt arról, hogy mi a terve az országának a Föld Állomással, amikor a nagykövet kommunikátora felzümmögött: három rövidet, majd egy hosszút. Abumwe felvette a kommunikátort, és végigsimított rajta, hogy elolvassa Coloma kapitány üzenetét.

Nagy baj van. Tizenhat hajó. Azonnal tűnjetek el onnan. Sikló a hetes kapunál. Tíz perc múlva indul. Aki nem lesz rajta, ott marad.

– Menjen azonnal a paszulyszárhoz – mondta Abumwe a tuniszinak.

– Hogy micsoda? – kérdezte a képviselő döbbenten.

– Azt mondtam, menjen a paszulyszárhoz – ismételte meg Abumwe, és felállt. – Szálljon fel az első lefelé tartó járatra. Ne álljon meg. Ne késlekedjen.

– Mi történt? – kérdezte a tunéziai képviselő, de addigra Abumwe már kilépett az ajtón, és általános üzenetet küldött a csapatának.

II.

– Úgy nézel ki, mint aki dresszt húzott – mondta Danielle Lowen Harry Wilsonnak, aki harci felszerelésében közeledett feléje Hart Schmidt társaságában. A Föld Állomás egyik használaton kívüli raktárában találkoztak az unokatestvérekkel.

– Megdöbbentő módon azért nézek ki így, mert dresszt húztam – felelte Wilson. Megállt a nő előtt, és ledobott egy jókora vászontáskát a padlóra. – Ez a mi harci ruhánk. Ez a bizonyos pedig egy nagy teherbírású csatadressz, amelyet kifejezetten a vákuumban való használatra fejlesztettek.

– Indultok balettversenyeken is? – kérdezte évődve Lowen. – Mert ha igen, minden bizonnyal fenomenális látvány lehet.

– Sajnos nem. Egyikünk sem nőtt még fel ahhoz.

– Szóval nekem is ilyet kéne felvennem? – kérdezte Hirsch a harci testruhára mutatva.

– Csak ha túl akarod élni. Egyébként nem kötelező.

– Azt hiszem, az életet választom.

– Jó választás – értett egyet Wilson. Benyúlt a táskába, és kivette belőle a Hirschnek szánt öltözetet. – Ez a tied.

– Egy kicsit szűknek látszik – vette el a százados a harci ruhát, és kétkedve forgatta.

– Nyúlik annyit, hogy pont jó legyen rád. Ugyanez a méret jó Danire és Hartra is. Jó mindenkire. Van hozzá egy csuklya is, amelyet ha aktiválok, teljesen el fogja fedni az arcodat. Próbálj nem pánikolni, amikor ez megtörténik.

– Oké – felelte Hirsch.

– Rendben. Nem akarod most felvenni?

– Szerintem még várok vele – mondta a százados, és visszaadta a ruhát.

– Nyuszi vagy – állapította meg Wilson, aki elvette a ruhát, visszarakta a táskába, és egy tárgyat vett ki belőle.

– Ez úgy néz ki, mint egy ejtőernyő.

– A funkcióját tekintve eltaláltad. Szigorúan véve azonban nem az. Ebben a tárolóban vannak a nanobotjaid az ugráshoz. Amikor elérjük a légkör legfelső részét, a nanobotokból formáljuk a hőpajzsot, amely megvéd bennünket az elégéstől. Amikor leérünk a troposzférába, a nanobotokból siklóernyő lesz, és simán leereszkedünk vele a felszínre. Nairobi mellett egy focipályát jelöltek ki célzónának. Úgy hallottam, a barátaink egy helikoptert is szerveztek oda, hogy legalább a paszulyszárig visszavigyen engem.

– Így van – bólintott Hirsch. – Sajnálom, hogy csak ilyen rövid lesz a földi tartózkodásod.

– Így is jó érzés lesz az édes anyaföldre lépni – mosolygott Wilson. Letette a nanobotcsomagot, és elővett még egy dolgot a táskából. – Tartalék oxigén. Mert nem lesz rövid az út lefelé.

– Köszi, hogy erre is gondoltál.

– Igazán nincs mit.

– Nem tűnik valami soknak – állapította meg Lowen a tartályt nézegetve.

– Mert nem is sok. A harci ruha, amely befedi az arcodat is, visszabontja a szén-dioxidot, és az oxigént újra belélegezheted. Nem kell sok tartalék.

– Nagyon ügyes kis ruha. Kár, hogy olyan hülyén néz ki.

– Igaza van, tudod? – tette hozzá Schmidt.

– Ne kezdd ezt, Hart – felelte Wilson, amikor az AgyGépe és Schmidt kommunikátora egyszerre riasztott be. Wilson végigfutotta Abumwe nagykövet üzenetét.

Tizenhat azonosítatlan hajó bukkant fel a Föld Állomás körül. Hagyja abba, amit csinál, és azonnal induljon a hetes kapuhoz. A sikló öt perc múlva indul. Induljanak rögtön, de ne keltsenek pánikot. Csak induljanak. Most.

Wilson Schmidtre nézett, aki maga is végzett az üzenet elolvasásával. Ő is zaklatottnak látszott. Wilson gyorsan bepakolt a vászontáskába.

Lowen észrevette az arckifejezésüket.

– Mi az?

– Zűr van – felelte Wilson, miközben felkapta a táskát.

– Miféle zűr? – kérdezte Hirsch.

– Amolyan „tizenhat ismeretlen hajó tűnt fel az ablakunk előtt”-féle.

Lowen és Hirsch kommunikátora is felcsipogott ekkor. Mindketten elővették.

– Majd útközben elolvassátok – javasolta Wilson. – Gyerünk.

Mind a négyen elhagyták a raktárat, és az állomás főfolyosója felé vették az irányt.

– Az a parancsom, hogy menjek a paszulyszár liftjéhez – mondta Lowen.

– Az enyém is – tette hozzá Hirsch. – Kiürítjük az állomást.

Egy karbantartóajtón keresztül kiléptek a főfolyosóra, és egyenesen belefutottak a káoszba. A hírek gyorsan terjedtek. Földlakók hosszú sora kígyózott a paszulyszárkabinok beszállócsarnoka felé, az emberek arcára kiült a pánik.

– Ez így nem lesz jó – mondta Wilson, és megindult az ellenkező irányba. – Menjünk inkább erre. A siklónkhoz megyünk, a hetes kapuhoz. Gyertek velünk, elviszünk titeket a siklónkon.

– Én nem mehetek – torpant meg Hirsch. A többiek is megálltak. – A csapatomat a kiürítés támogatásához vezényelték. A paszulyszárhoz kell mennem.

– Veled megyek – mondta Lowen.

– Ne – állította meg Hirsch az unokanővérét. – Harrynek igaza van. Már így is elég zűrös a helyzet, és csak zűrösebb lesz. Menj velük. – Átölelte Lowent, és adott neki egy gyors puszit. – Nemsokára találkozunk. – Wilsonra nézett. – Vigyétek ki őt.

– Úgy lesz – felelte Wilson. Hirsch bólintott, aztán elindult a folyosón a felvonók felé.

– A hetes kapu még mindig elég messze van – állapította meg Schmidt. – Jobb lesz, ha futunk.

– Fussunk – értett egyet Wilson. Schmidt állt az élre, kereste a réseket a szemben áramló tömegben. Wilson követte, és gondoskodott arról, hogy Lowen le ne maradjon, és el ne sodorják.

– Lesz nekem is hely? – kérdezte a nő.

– Majd csinálunk – próbálta megnyugtatni Wilson.

* * *

– Nem csinálnak semmit – jelentette Balla Colomának, miközben a tizenhat hajót fürkészte a kijelzőjén. – Miért nem csinálnak semmit?

– Várnak.

– Mire várnak?

– Még nem tudom.

– Te tudtál erről, ugye? – szegezte a kérdést a műveleti tiszt a kapitányának. – Azt az utasítást adtad, hogy jelentsük az érkező hajókat. Te készültél erre.

Coloma a fejét rázta.

– A Véderő azt mondta, hogy készüljek egy hajó érkezésére. A hírszerzésük szerint elképzelhető, hogy egy hajó megzavarja majd a csúcstalálkozót, valahogy úgy, ahogy egyetlen hajó próbálta megzavarni a titkos találkozónkat a Konklávéval. Egyetlen hajó is elegendő ehhez, ezért csak egyetlen hajóra készítettek fel. Ez – intett Coloma a kijelző felé, amelyen tizenhat hajó lebegett némán – nem egészen az, amire számítottam.

– Elküldted az ugrószondát. Az majd idehozza a felmentősereget.

– Elküldtem az adatokat a szondának. Csakhogy a szonda ugrástávolságban van, vagyis két óra kell az adatcsomagnak, hogy egyáltalán eljusson a szondáig, és legalább ennyi időkell ahhoz, hogy döntést hozzanak, mielőtt bármilyen hajót idevezényelnének. Akármi is fog történni, régen vége lesz, mire ideérnek. Csak magunkra számíthatunk.

– Mit fogunk csinálni? – kérdezte Balla.

– Várni fogunk – felelte a kapitány. – Mi a helyzet a siklóval?

– Lassan megtelik – mondta egy kis időmúlva Balla. – Még két-három ember hiányzik. Közeledik a határidő. Mit csináljanak?

– Tartsd ott a siklót, ameddig csak lehet.

– Rendben, kapitány.

– Mondd meg Abumwénak, hogy még várunk az elkóborolt báránykáira, de le kell zárnunk a siklót, ha a helyzet komolyra fordul.

– Úgy lesz, kapitány – nyugtázta az utasítást a műveleti tiszt, aztán az állomást valós időben ábrázoló kijelzőre mutatott. Az állomás alján mozgás támadt. Az egyik felvonó elindult lefelé a paszulyszáron. – Úgy fest, a felvonókkal ürítik ki az állomást.

Coloma egy pillanatig figyelte, ahogy a felvonó némán megkezdi az ereszkedést a felszín felé, aztán egy gondolat hasított a fejébe, olyan vakító magabiztossággal, mint egy ökölcsapás.

– Mondd meg a pilótának, hogy azonnal zárja le a zsilipet, és tűnjön el onnan!

– Kapitány?

– Most, Neva! Most azonnal!

– Kapitány, rakétakilövést észleltünk! – jelentette Lao fegyverzettechnikai tiszt. – Hat rakéta, és mind az állomás felé tart!

– Nem az állomást lövik – mondta Coloma. – Még nem.

* * *

– Passzírozd be őket! – adta ki a parancsot Hirsch százados Belinda Thompson őrmesternek. – Told be őket, mint a tokiói metrósok.

Kettőjüket bízták meg azzal, hogy fenntartsák a rendet a felvonófülkék körül. A „fülke” szó csak a szó legtágabb értelmében volt használható a paszulyplatformokra. Mindegyik fülke akkora volt, mint egy konferenciaterem, és fánk formában ölelték körül a kábeleket. Egy fülkében kényelmesen elfért vagy száz ember, de Hirschnek feltett szándéka volt ennek a dupláját bepréselni mindegyikbe. Thompsonnal karöltve terelték be az embereket a fülkébe, nem túl gyengéden, miközben azt kiabálták, hogy húzódjanak be a fülke túlsó végébe is.

A tompa rázkódás, amit a talpán keresztül érzett, elárulta, hogy egy másik fülke már úton van lefelé, Nairobi és a biztonság felé. Kétszáz emberrel kevesebb miatt kell aggódnia, gondolta, és elmosolyodott. A nap nem egészen a tervei szerint alakult.

– Min mosolyogsz? – érdeklődött Thompson, miközben egy diplomatát préselt éppen befelé a fülkébe.

– Az élet tele van apró megle... – felelte Hirsch, aztán kiszippantotta az űr. A hat rakéta, melyekkel az imént induló fülkét vették célba, telibe találta a paszulyjáratot és a rajta átfutó kábelt. A fülke azonnal darabokra robbant, a kábel viszont nem szakadt el, csak kilengett oldalra, és egy hullám indult rajta végig. A felfelé terjedő hullám felszakította a beszállófedélzetet, amitől Hirsch és a mellette állók kirepültek a vákuumba. Azt a fülkét, amelyet Hirsch és Thompson segített megtölteni, a rázkódás az állomás törzsének csapta. A hasadékon süvítve áramlott ki a levegő, magával sodorva a közelben tartózkodó szerencsétleneket az állomás alatti űrbe.

Az állomás önműködő védelmi rendszerei átvették az irányítást, és azonnal lezárták a felvonófülkék beszállózónáját, amivel fulladásos halálra ítéltek mindenkit, azt a három- vagy négyszáz földi diplomatát, aki a zónában tartózkodott.

Az állomás folyosóin légmentesen záró tűzszakaszajtók választották le egymástól az egyes részeket abban a reményben, hogy ha a légkör szivárgását néhány területre korlátozzák, megvédhetik az embereket az űr vákuumától.

A kérdés csak az volt, hogy meddig.

III.

Wilson inkább érezte, mint látta, ahogy a tűzszakaszajtó bezáródik előtte, és látta, hogy Hart Schmidt a túloldalon reked. Wilson kézen fogva próbálta keresztülvonszolni Lowent a mostanra már rendesen rettegő sokaságon, de a tömeg olyan sűrű volt, hogy nem tehettek mást, mint lépést tartottak vele. Wilsonnak csak annyi ideje volt, hogy felfogja a döbbenetet Schmidt arcán, amikor a tűzszakaszajtó szárnyai összezáródtak. Wilson még odakiáltotta Schmidtnek, hogy fusson a siklóhoz, de az nem hallotta meg a lármában.

Wilson körül az emberek sikolya és üvöltése crescendóba csapott, ahogy rájöttek, hogy csapdába ejtették őket. Foglyok voltak az állomásnak ebben a szektorában.

Wilson Lowenre nézett, akinek az arca hamuszürkére vált. Megértette azt, amit mindenki más.

A férfi körülnézett, és látta, hogy az ötös siklóhangár mellett vannak.

Itt nincs sikló, állapította meg Wilson. Aztán támadt egy ötlete.

– Gyere! – mondta Lowennek, és megint megfogta a kezét. A tömeg áramlására merőlegesen indultak el, a hangár bejárata felé. Lowen remegő lábakkal követte. Wilson ellenőrizte a hangárbejáratot, nyitva volt. Áttuszkolta rajta Lowent, becsukta maguk mögött, és reménykedett, hogy a tömegből senki sem figyelt fel rájuk.

A siklóhangár hideg volt, és üres. Wilson lerakta a táskát, és elkezdte kipakolni.

– Dani – mondta, aztán amikor nem jött válasz, felnézett. – Dani! – ismételte meg, ezúttal határozottabban. A nő ránézett, szemeiben a totális elveszettség tükröződött. – Szeretném, ha most levennéd a ruháidat.

Ez kibillentette a nőt a sokkos állapotból.

– Tessék?

Wilson elmosolyodott, a tisztességtelen megjegyzés pont azt a reakciót váltotta ki, amiben reménykedett.

– Azt kértem, hogy vedd le a ruháidat, és vedd fel ezt – mondta, és felemelte a Véderő harci öltözékét.

– Miért? – kérdezte Lowen, de egy másodperccel később tágra nyílt a szeme a felismeréstől. – Szó sem lehet róla! – közölte.

– De igen – mondta Wilson határozottan. – Dani, az állomást megtámadták. Csapdába estünk. Akárki is tette, képes arra, hogy ízekre szedje az egész állomást, akár egy narancsot. A fuvarunkat lekéstük. Ha el akarunk tűnni innen, annak egyetlen módja van. Leugrunk.

– Azt sem tudom, hogy kell.

– Bőven elég, ha én tudom – nyugtatgatta Wilson, és felemelte a kezeslábast. – Csak annyit kell tenned, hogy belebújsz ebbe. És gyorsan, mert nem hiszem, hogy túl sok időnk van.

Lowen bólintott, elvette a ruhát, és elkezdte kigombolni a blúzát. Wilson elfordult.

– Harry – szólt hozzá Lowen.

Wilson finoman feléje fordította a fejét.

– Igen?

– Csak a jegyzőkönyv kedvéért, nem egészen ez járt a fejemben, amikor azt terveztem, hogy levetkőzöm a társaságodban.

– Tényleg? – kérdezett vissza Wilson. – Csak mert én egész idő alatt pont ezt terveztem.

Lowenből kiszakadt egy rövid, zaklatott nevetés. Wilson elfordult, hogy Lowen megőrizhesse a méltóságát, és hogy a nő ne láthassa, ahogy megpróbálja Hart Schmidtet utolérni a kommunikátorán.

* * *

A Föld Állomás megrázkódott, szirénák bömböltek fel, és ez elég is volt Jastine Goethnek, a Clarke siklópilótájának.

– Begombolkozás – jelentette ki, és lezárta a sikló ajtaját.

– Még kint van két emberem – mondta Abumwe. – Megvárjuk őket.

– Indulunk. Most – közölte Goeth.

– Azt hiszem, nem hallotta jól, mit mondtam – mondta Abumwe, elővéve a leghidegebb velem aztán ne baszakodj hangját.

– De, jól hallottam – felelte Goeth, miközben a felszállás előtti ellenőrzőlistán dolgozott. – Ha várni akar, kinyitom az ajtót öt másodpercre, és kimehet. De én megyek, nagykövet. Ez a hely mindjárt darabokra robban körülöttünk, és nem akarok itt lenni, amikor megtörténik. Vagy menjen ki, vagy maradjon csendben. Ezért majd kifilézhet később, de itt és most ez az én hajóm. Üljön le, és hagyjon dolgozni.

Abumwe hosszú másodpercekig dühösen meredt Goethre, de a pilótanő nem zavartatta magát. Erre a nagykövet megfordult, és egyetlen pillantásába került, hogy a beosztottja átadja neki a helyét, majd leült.

Goeth a vezérlőjével elindította a Vészfelszállás műveletsort, amely felülbírálta az állomás normál zsilipnyitási protokollját. Robaj hallatszott, ahogy a nyomás alatt lévő siklóhangár külső portálja elkezdett kinyílni, és a levegőt kiszippantotta az űr a szétcsúszó portállamellák között. Goeth azt sem várta meg, hogy a portál teljesen kinyíljon, keresztülrepült rajta a siklóval, megrongálva a lamellákat. Nemigen hitte már, hogy ez bármit is számítana.

* * *

Schmidt látta, ahogy a tűzszakaszajtó összezáródik, látta, hogy Harry kiabál neki valamit, de egy szót sem értett belőle, aztán futásnak eredt a hetes kapu felé, amely a szektor másik végén volt. Schmidt ekkor már sejtette, hogy az ideje minden bizonnyal lejárt, de meg kellett bizonyosodnia róla a saját szemével.

A siklóhangár belső ajtajának üvegablakán keresztül látta, ahogy a sikló kirepül a hangárból, pont akkor, amikor odaért.

Ó, de közel volt, suttogta maga elé, de alig hallotta a saját hangját a szektorban rekedtek sikítozásától. Mind itt fognak meghalni, vele együtt.

Azt kívánta, bárcsak halkabban tudnák elfogadni.

Schmidt a beszállótér padjaira nézett, majd vállat vont, és hanyatt feküdt az egyik padon. A beszállótér mennyezetét bámulta. Csak pár másodperccel maradt le a fuvarjáról. Úgy vélte, ez voltaképpen helyénvaló. Valahogy mindig is le volt maradva egy fél lépéssel.

Valahol a szektorban valaki a helyzettől megrettenve hangosan felzokogott. Schmidt észlelte, de nem érezte át. Ha ez a vége, hát nem a legrosszabb, amit el tudott képzelni. Még csak nem is volt megijedve. Csak azt sajnálta, hogy ilyen hamar jött el.

Schmidt kommunikátora felcsipogott, a dallamból tudta, hogy Wilson az. A mázlista piszok, gondolta magában. Kétsége sem volt afelől, hogy Harry még most is ki tud találni valamit, hogy kimásszon a slamasztikából. Schmidt szerette Harry barátját, csodálta, és a maga módján fel is nézett rá. De most, ahogy a látszat szerint neki már befellegzett, semmit sem szeretett volna kevésbé, mint beszélgetni vele.

* * *

– Újabb két rakétaindítás – jelentette Lao. – A siklónk felé tartanak.

– Hát persze – dörmögte Coloma. Akárki is irányította a támadást, nyilvánvalóvá tette szándékait a Föld Állomásról való távozást illetően.

Szerencsére ehhez Colomának is volt egy-két szava.

A személyes kijelzőjéhez ment, megjelölte a siklója felé tartó rakétákat, és megjelölte az azokat kilövő hajót is. Aktivált egy parancspanelt, és megnyomott rajta egy gombot.

A rakéták elpárologtak, a hajó pedig, amelyik kilőtte őket, lángvirágokat bontott.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Balla.

– Neva, mondd meg a siklópilótának, hogy a Földre menjen. Ezek a hajók Melierax rakétákat lőnek. Azok nem bírják a légkört, elégnek benne. Küldd le a siklót a légkörbe, amilyen mélyen csak lehet, és menjenek olyan gyorsan, amennyire csak tudnak.

A műveleti tiszt továbbította a siklónak a parancsot, aztán visszanézett a kapitányára.

– Ahogy mondtam, a Véderő egyetlen hajóra számított. Ezért aztán ideadták nekem ezt az új játékszerüket, egy antianyaglöveggel felszerelt drónt. Tegnap óta kint lebeg a Clarke mellett. Szerintem ki akarták próbálni, hogy mit tud terepen.

– Úgy néz ki, működik.

– Csak az a gond, hogy hat lövés van benne mindössze. Egyet-egyet lőttem a rakétákba, és hármat az azokat indító hajóba. Szerencsés esetben van még egy lövésem. Ha csak egy hajó lenne odakint, akkor ez nem jelentene problémát. De tizenöt van. És épp most csináltam célpontot a Clarke-ból.

– És most mit akarsz tenni?

– Küldd be a legénységet a mentőkapszulákba. Még nem lőnek ránk, mert azt próbálják kitalálni, mi is történt voltaképpen. De ez nem tart sokáig. Addigra mindenki hagyja el a hajót.

– És te mit akarsz tenni?

– Együtt pusztulok a hajóval – felelte Coloma. – És ha szerencsés vagyok, magammal viszek párat ezek közül.

IV.

A Föld Állomásnak irányzott első sortűz hat rakétája elpuszította a paszulyfülkéket, és helyrehozhatatlan károkat okozott a paszulyszárban. A második sortűzben harminc rakéta érkezett, és egyszerűen leszakította az állomást a kábelről, közvetlenül az állomás alatt.

Az állomásról és a paszulyszárkábelről addig a pillanatig magas fokú fizikai erők gondoskodtak: olyan magasságban tartották őket stabilan, ahol elméletileg nem lehettek volna, mert olyan módon építették őket, amely elvileg nem lehetséges. Ezt a fizikai hókuszpókuszt a Föld látta el energiával, méghozzá a szó szoros értelmében, egy igen mély, geotermikus energiát szolgáltató kútból, amelyet a bolygó kérgébe ütöttek. Amit Nairobiban az is nehezített, hogy a város maga több mint ezerhatszáz méterrel emelkedett a tengerszint fölé.

A gyakorlatilag kimeríthetetlen energiaáram megszakadásával az állomás visszatért a newtoni fizika által meghatározott létbe. Ez pedig a halálos ítéletét jelentette úgy az állomásnak, mint a paszulyszárnak, amely addig életben tartotta. Ezt a halálos ítéletet azonban legalább annyira pontosan és aprólékosan tervezték meg, mint az állomást magát.

A halálos ítéletnek két célt kellett szolgálnia. Az egyik, hogy megvédje az alatta lévő bolygót (és a fölötte lévő űrt) azoktól a roncsdaraboktól, amelyek a majd két kilométer átmérőjű állomásból és a több száz kilométernyi paszulyszárból potyognának. A másik, hogy megakadályozza az építéshez használt technológiai titkok felfedését a földlakók előtt. A két cél elérését egyetlen megoldás biztosította.

A paszulyszár nem zuhanhatott le. Úgy tervezték, hogy ne zuhanjon le. Azt az energiát ugyanis, amely korábban a paszulyszár elpusztíthatatlanságát és stabilitását biztosította, átirányították egy gyökeresen más feladat ellátására: számolja fel a paszulyszárat. Sok száz kilométerrel a bolygó felszíne felett a paszulyszár molekuláris szinten kezdett el szétszövődni, és a mikroszkopikusnál is kisebb szemcséjű fémporrá hullott szét. A szétszövődés hulladékhője által felhevített gázok azonnal szétfújták ezeket a részecskéket a légkör felső rétegében. A szél és a légköri turbulenciák ugyanezt tették a széthulló paszulyszárral a felszínközeli légrétegekben. Amikor Nairobi lakói felnéztek az égre, azt látták, hogy a paszulyszár feloldódik az égben, és a szelek színes csíkokat húznak belőle.

Hat óra kellett ahhoz, hogy a paszulyszár teljesen elpárologjon. A légkörbe kerülő anyagtól egy héten át csodálatos naplementéknek lehettek szemtanúi Kelet-Afrika lakói, a rákövetkező év középhőmérséklete pedig egy századfokkal alacsonyabb lett annál, mint amennyinek lennie kellett volna.

A Föld Állomás, amelyet elvágtak az energia-utánpótlásától, megkezdte a saját, jól tervezett megsemmisítését, még mielőtt a forgási energia beindíthatta volna ugyanezt a feladatot, csak sokkal kaotikusabban vitte véghez. Az állomás beindította a saját energiaforrásait, amelyek az elkövetkező két órában melegen tartották és oxigénnel látták el az elszigetelt szektorokat. Ez pedig több mint elegendő időt nyújtott arra, hogy a még életben maradottak elérjék a mentőkapszulákat, melyekhez színes fénycsíkok és egy automata bemondórendszer vezette el őket. Az állomás külső héján panelek váltak le, felfedve a mentőkapszulák vetőcsöveit, hogy ha a kapszulák megteltek, ki lehessen lőni őket.

Miután az összes mentőkapszula elhagyja a vetőcsövét, az állomás lebontja majd magát, ha nem is a paszulyszár módszerével, amelyhez annyi jól irányított energia kellett, amennyit az állomásnak sem birtokolni, sem irányítani nem állt már módjában, hanem egy egyszerűbb, kevésbé elegáns megoldással: formázott, nagy energiájú töltetek jól időzített robbanássorozatával fog darabokra szakadni. Egyetlen darabja sem marad, amely harminc köbcentiméternél nagyobb lenne, és ezek vagy elégnek a légkörbe zuhanva, vagy kirepülnek az űrbe.

Jó terv volt ez, csak azzal nem számolt, hogy egy folyamatos és erőteljes támadás miképpen módosítja az alaposan megtervezett önmegsemmisítést.

* * *

Mivel Hart Schmidt azon kevesek egyike volt a szektorban, akik nem sikítoztak és nem zokogtak, az elsők között hallotta meg, ahogy az automata hangosbemondó-rendszer tájékoztatja a szektorban rekedteket, hogy immár elérhetőek a mentőkapszulák a kapuk mögötti siklóhangárokban. A férfi pislantott, és újra végighallgatta az üzenetet, csak hogy biztos legyen abban, hogy jól értette, aztán egy pillanatig átfutott a fején egy haragos gondolat, mely szerint ki az a fasz, aki akkor mondja meg az embereknek, hogy vannak mentőkapszulák, amikor már csapdába estek a légmentesített szektorokban, és leszámoltak az életükkel? Aztán összeszedte magát, és a hetes kapuhoz indult.

A kapu azonban be volt szorulva, legalábbis nagyon úgy látszott. Schmidt kísérletei, hogy kinyissa, legalább annyira eredménytelenek voltak, mintha egy gyerek próbálná lenyomni azt a kilincset, amelyet egy profi atléta tart a másik oldalon. Schmidt szitkozódott, és belerúgott az ajtóba. Miután alábbhagyott a rugdosás miatti fájdalom a lábában, egy felismerés körvonalazódott a fejében. Az ajtó olyan hideg volt, hogy Schmidt még a rúgás közben is érezte, ahogy kiszippantja a meleget a lábából. Schmidt az ajtóra tapasztotta a kezét, közel az ajtóréshez: hideg volt, akár a jég. Az ujjai hegyén huzatot érzett.

Schmidt odatartotta a fejét az ajtóhoz, és a kiabáló emberek lármája mellett meghallott valami egészen más zajt: a kiszökő levegő fejhangú sziszegését.

– Kinyitod azt az ajtót? – kérdezte valaki Schmidttől.

Megfordult, ellépett az ajtótól, és a fülét dörzsölgette. Aztán felnézett.

Kruger volt az a három cimborájával.

– Te vagy az! – ismerte fel Kruger. A nyaka be volt lilulva.

– Helló – köszöntötte Schmidt a férfit.

– Nyisd ki azt az ajtót! – parancsolt rá Kruger. Mostanra már emberek kis csoportja állt idegesen Krugerék mögött, hallották a hangosbemondó üzenetét.

– Az egy nagyon rossz ötlet – figyelmeztette Schmidt.

– Viccelsz velem, bazmeg? – horkantotta Kruger. – Az állomás mindjárt felrobban, annak az ajtónak a túloldalán meg mentőkapszulák vannak, és még van pofád azt mondani nekem, hogy rossz ötlet kinyitni az ajtót?! – Megragadta Schmidtet, mielőtt az bármit is tehetett volna, és félretaszította az útból. Gyakorlatilag odavágta egy padra. Aztán belekapaszkodott az ajtórésbe, és elkezdte szétfeszíteni. – Beragadt ez a szar! – állapította meg egy kis erőlködés után, aztán összeszedte minden erejét, hogy ki tudja feszíteni az ajtószárnyat.

– A túloldalon vákuum... – kezdett bele a mondatba Schmidt, amikor Kruger herkulesi erőfeszítését siker koronázta, és sikerült kinyitnia az ajtót annyira, hogy keresztülférjen rajta. Olyan gyorsan szippantotta ki a vákuum, hogy amikor becsapódott mögötte az ajtó, három ujjának az utolsó percei is az ajtón kívül maradtak.

A zűrzavar kitörése óta először állt be teljes csend a hetes kapunál.

– Mi a kurva élet történt? – üvöltött fel Mothudi, megtörve a csendet.

– Az ajtó túloldalán vákuum van – magyarázta Schmidt, aztán amikor meglátta Mothudi üres arcát, hozzátette: – Légüres tér. Ha megpróbálsz bejutni, nem kapsz majd levegőt. Megfulladsz, mielőtt leérsz a rámpán a mentőkapszulákhoz.

– Kruger meghalt? – kérdezte egy másik katona, amelyiket a többiek Goosennek szólítottak.

Ha nem dugdosott a zsebében egy oxigénpalackot, akkor tutira¸ gondolta magában Schmidt, de ebbéli véleményének nem adott hangot. Csak annyit mondott:

– Igen, Kruger halott.

– Rohadjon meg ez az egész – tört ki a harmadik, a Pandit nevű. – Én húzok a hatos kapuhoz.

Futásnak eredt a szektor másik végében lévő kapu felé, ahol az emberek már sorban álltak, hogy lejussanak a mentőkapszulákhoz. Mothudi és Goosen egy másodperccel később kezdett el utánarohanni, majd az egész tömeg megindult a hetes kaputól, mert időközben ráébredtek, hogy nem felétlenül jut majd mindenkinek hely a mentőkapszulákban. Kitört a pánik.

Schmidt tisztában volt azzal, hogy a túlélés végett pucolnia kellene a hatos kapuhoz, de nem bírta rávenni magát. Úgy döntött, inkább decens emberi lényként pusztul el, semmint hogy seggfejként éljen tovább, aki a másik máját is kitépné azért, hogy mentőkapszulába jusson.

Ez a gondolat meghozta neki a belső békét és harmóniát, nagyjából öt másodpercre. Aztán a tény, hogy meg fog halni, újfent megfogalmazódott benne, és ettől rendesen bepánikolt. Hátrahajtotta a fejét, nekitámasztotta a padnak, amelyre Kruger odavágta, és lehunyta a szemét. Aztán ismét kinyitotta, és előrenézett. Bele a beszállásfelügyelő elhagyott pultjába. Amelyben egyebek mellett egy nagy elsősegélyláda is helyet kapott.

Kruger levágott ujjhegyeire pillantott, aztán szusszantott egyet, és az elsősegélyládáért nyúlt. Előhúzta és kinyitotta.

A dobozban sok egyéb mellett volt egy mentőtakaró és egy aprócska oxigénkészlet is.

Odasüss, saját oxigénpalack, ujjongott fel magában Schmidt agya.

– Ja, de azért nem kell úgy lelkesedni – mondta ki hangosan, hogy lehűtse kissé túlpörgött agyát. – Még mindig nem tudod kinyitni az ajtót anélkül, hogy ott ne maradna pár ujjad.

A hatos kapu ekkor felrobbant.

Schmidt nem tudta eldönteni, hogy azért nem hall semmit, mert a lökéshullám akkorát csapott a dobhártyájára, hogy belesüketült, vagy mert a robbanás kiszippantotta az összes levegőt a szektorból, Goosennel, Pandittal, Mothudival meg az összes többi, mentőkapszuláért harcolóval együtt, akik a hatos kapu körül tiporták egymást. Aztán megérezte, ahogy a tüdejéből a levegő kisüvít az orrán és a száján keresztül, és már nem érdekelte a lehetséges magyarázat. Megragadta az elsősegélyládát, aztán amilyen szorosan csak tudta, az egyik kezével magára csavarta a mentőtakarót, a másikkal meg az arcára szorította az oxigénkészlet maszkját.

A maszk azonnal bepárásodott. Schmidt szippantott egyet az oxigénből, és próbált nem pánikolni.

Egy szűk perccel később már nem hallatszott semmi zaj a szektorban, Schmidt pedig kezdett rettenetesen fázni. Felkelt a pad alól, ahová bekucorodott, és odament a hetes kapuhoz. Az ellenállás legcsekélyebb jele nélkül kinyílt.

Az ajtó túloldalán ott volt Kruger szederjes arccal, ujjatlanul, keményre fagyva, és még halálában is látszott, hogy pokoli dühös. Schmidt ellépett a hulla mellett, és amilyen gyorsan csak tudott, elindult lefelé a rámpán, hidegtől kékülő ujjaival a takarót és az oxigénmaszkot szorongatva.

A hangárfedélzeten lejáratok nyíltak fel: a mentőkapszulák. Schmidt megcélozta a legközelebbit, és reszkető kezekkel lezárta maga mögött az ajtót. Ahogy bezáródott, a mentőkapszula érzékelte a vákuumot és a hideget, és azonnal meleg levegőt kezdett fújni a belső térbe. Schmidt reszketve zokogott.

– Kapszulaindítás tizenöt másodperc múlva – jelentette be egy gépi hang. – Kérem, kösse be magát!

Schmidt, aki még mindig rettenetesen reszketett, felnyúlt, és magára húzott egy kipárnázott üléscsövet, miközben a kapszula számolta visszafelé a másodperceket. Elvesztette az eszméletét, mielőtt a visszaszámlálás elérte volna a három másodpercet, így aztán elmulasztotta a kilövést.

* * *

Lowen örömkönnyekben tört ki, amikor meghallotta a hangosbemondó üzenetét az elérhetővé vált mentőkapszulákról, és rögtön meg is indult az egyik felé, amikor a lejáratok megnyíltak. Wilson utánanyúlt és megállította.

– Mit csinálsz? – kiáltotta a nő, és a férfi kezéhez kapott.

– Nekünk van más módunk elhagyni az állomást. Másoknak nincs.

Lowen a kinyíló lejáratokra mutatott.

– Inkább egy ilyennel mennék. Jobban érezném magam, ha lenne körülöttem valami, amikor kivetjük magunkat az űrbe.

– Dani. Minden rendben lesz. Bízz bennem.

Lowen megtorpant, és nem próbált bemászni a mentőkapszulába, de ettől egy cseppet sem nézett ki boldognak.

– Amikor elkezdik kilőni a kapszulákat, valószínűleg lesz némi légnyomásesés. Úgyhogy öltözzünk, és zárjuk le a ruhákat. – A férfi bekötötte az oxigéntartalékot, és a fejére húzta a csuklyát.

– Hogy látsz te ebben? – kérdezte Lowen, ahogy a csuklyát bámulta.

– A ruhát fényérzékeny nanobotokból szőtték, és össze vannak kötve az AgyGépemmel. – Wilson segítetett a nőnek bekötni az oxigént, és a fejére igazította a csuklyát.

– Csodás. És én hogyan fogok látni?

Wilson megdermedt.

– Hoppá.

– „Hoppá”??? Harry, te most szórakozol velem?

– Lássuk csak – mormolta Wilson, és az AgyGépével utasításokat küldött Lowen ruhájának. Az lezáródott mindenhol, kivéve a nő szemei előtt. – Ez megteszi, ameddig el nem indulunk.

– És az mikor lesz?

– Előbb megvárjuk, hogy elmenjenek a kapszulák, mert utána csinálnom kell egy zsilipvésznyitási protokollt az ugráshoz.

– És akkor már nem fogok látni semmit.

– Bocsánat. – Szabadkozott Wilson.

– Mindegy, csak beszélj hozzám végig a zuhanás alatt, rendben? – kérte Lowen.

– Hoppá.

– Hoppá??? Már megint?

– Nem is. Várjunk csak! Ugye, nálad van a kommunikátorod?

– Ide van gyűrve az alsóneműmbe, miután ragaszkodtál ahhoz, hogy levegyem a ruhámat.

– Akkor tekerd fel a hangerőt, olyan hangosra, amilyenre csak tudod. Akkor majd tudok hozzád beszélni.

Meghallották, ahogy kinyílik a siklóhangárba nyíló ajtó, és a kiabáló, sikítozó tömeg elkezdett lefelé dübörögni a rámpán, a mentőkapszulák nyílásai felé.

– Istenem, Harry, nézd! – mutatott az őrjöngő tömegre Lowen.

Harry épp idejében fordította arra a fejét, hogy lássa a villanást, amely lyukat vágott az állomás törzsébe pont ott, ahol a rámpa aljának kellett volna lennie. Emberek repültek szanaszét, ahogy kiszippantotta őket a vákuum. Lowen felsikítva hanyatt esett, megütve magát a fedélzetben, amitől egy pillanatra elkábult. A lyuk szívóhatása pedig csendben bukdácsolva kirántotta őt is az űrbe.

Harry kétségbeesetten küldte a nő ruhájának a parancsot, hogy zárja le a szemnyílásokat, majd utánavetette magát.

V.

Coloma kapitány figyelemmel kísérte a Clarke két elkóborolt báránykájának, Schmidtnek és Wilsonnak a sorsát, az egyiknek a kommunikátorát, a másiknak az AgyGépét követve. Wilson az ötös kapu hangárjáig jutott, és rendben lévő nek látszott. Schmidt a hetes kapunál járt, és éppen csak lemaradt a siklóról. Utána nem nagyon mozgott, egészen a mentőkapszulák elérhetőségének a bejelentéséig. A Föld Állomást támadó hajók akkor rakétatűz alá vették a siklóhangárokat, elsősorban azokat, ahol az emberek már éppen elkezdtek volna a kapszulákba szállni.

– A kurva anyátokat! – dühöngött Coloma.

Egyedül volt a Clarke fedélzetén. A hajóról kilőtt mentőkapszulákra nem figyeltek fel, legalábbis nem repültek rakéták abba az irányba. A legénység nem minden tagja volt boldog a meneküléstől, Coloma egyedül a parancsmegtagadás miatti büntetéssel fenyegetőzve tudta rávenni Neva Ballát, hogy beszálljon a kapszulájába. A nő zordul elmosolyodott a gondolatra. Ballából remek kapitány lesz majd valamikor.

A hajók célba vették, és el is találták azokat a szektorokat, ahol Wilson és Schmidt tartózkodtak, Coloma ráközelített a kameráival, és látta a roncsokat, az állomás törzsének résein kirepülő tépett testeket. Meglepő módon a nyomkövetési adatok szerint Wilson és Schmidt még életben voltak, és mozogtak.

– Gyerünk, fiúk! – szurkolt nekik a kapitány.

Wilson telemetrikus adatai szerint a férfit kiszippantotta a rés az ötös hangárnál. Coloma elfintorodott ezen, de aztán látta, hogy az AgyGép jelei továbbra is jönnek. A férfi élt, és nem volt semmi baja, csak egy kicsit kapkodta a levegőt. Coloma elgondolkozott azon, vajon hogy csinálja, aztán eszébe jutott, hogy Wilson magas pályás ugrást tervezett azzal az amerikai katonával a délutánra. Úgy látszott, hamarabb kellett lépnie. Coloma figyelte még egy ideig, hogy megbizonyosodjon arról, rendben van, aztán figyelmét Schmidt felé fordította.

Schmidtről sokkal kevesebb adata volt, mert a kommunikátor az AgyGéppel ellentétben nem tudta a férfi életjeleit követni. Coloma csak annyit látott, hogy Schmidt mozog az állomáson. Valahogy lejutott a hetes hangár rámpáján, pedig annak a hangárnak a Clarkesiklója megrongálta a bejáratát, vagyis ott biztosan a vákuum volt az úr. Ennek ellenére Schmidt lejutott az egyik mentőkapszulába. A kapitány kíváncsi volt, vajon hogy tudta ezt összehozni, és kicsit bánatos volt amiatt, hogy vélhetőleg már soha sem fogja megtudni.

A mentőkapszulát kilőtték, és Schmidt elindult lefelé a légkörbe.

Az Erie Hajnalcsillag kilőtt rá egy rakétát.

Coloma mosolygott. A saját kijelzőjére kapcsolt, célba vette a rakétát, és elpárologtatta az utolsó antianyag-töltetével.

– Senki sem lövi le az én embereim, te rohadék!

A betolakodó hajók végre felfigyeltek a Clarke-ra és Colomára. Az Erie Hajnalcsillag két rakétát lőtt ki feléje. Coloma várt egészen az utolsó pillanatig, majd ellencsapást mért a rakétákra, azok pedig szépen felrobbantak, biztonságos távolságra a fordulóba kezdőClarke-tól. Coloma az Erie Hajnalcsillag felé vette az irányt.

Az Erie Hajnalcsillag újabb két rakétával válaszolt, Coloma pedig megint kivárt az ellencsapással. Ezúttal nem volt olyan szerencsés, a jobb oldali rakéta beletépett a Clarke burkolatába, megrongálva az orr-rész építményeit. Ha bárki lett volna ott, az meghal. Coloma ádázul vigyorgott.

A távolból három hajó lőtt még rakétákat a Clarke-ra, mindegyik kettőt-kettőt. Coloma a kijelzőjére pillantott, hogy felmérje, mennyi ideje van a becsapódásokig. A számok láttán elhúzta a száját, és teljes teljesítményre kapcsolta a Clarke meghajtását.

Az Erie Hajnalcsillag mostanra már rájött, hogy a Clarke miben töri a fejét, és kitérő manőverek indításával próbálkozott. Coloma újraszámolta és módosította a röppályát, majd elégedetten figyelte az eredményeket. Az Erie Hajnalcsillagnak már nem volt esélye elkerülni az ütközést a Clarke-kal.

A távolabbról indított rakéták közül az első belefúródott a Clarke-ba, majd gyors egymásutánban érkeztek a többiek is. A Clarke elsötétült. De már nem számított. A tehetetlenség a Clarke oldalán állt.

A Clarke belegyűrődött az Erie Hajnalcsillagba, pont akkor, amikor az ötödik és a hatodik rakéta is célba talált, és mindkét hajó darabokra szakadt.

Coloma mosolygott. A Gyarmati Véderőtől azt a parancsot kapta, hogy amennyiben akár a Clarke-ot, akár a Föld Állomást ellenséges hajó támadná meg, védekezzen. Próbálja meg ártalmatlanná tenni a támadót, és csak akkor pusztítsa el, ha feltétlenül szükséges. A Véderő tudni akarta, hogy ki van a hajóban, hogy megtudhassa, ki áll a Gyarmati Szövetséget ért támadások mögött.

Ez a hajó már tutira ártalmatlan, gondolta Coloma. Vajon megsemmisült? Ha igen, megérdemli. Az enyéimre fájt a foga.

Ahogy ott ült a sötétben, Coloma kedvesen megveregette a hajóját.

– Jó hajó vagy – mondta hangosan. – Örülök, hogy az enyém voltál.

Egy hetedik rakéta telibe találta a parancsnoki hidat.

* * *

Wilson nem látta Lowent, de a szenzorai követték. Az AgyGépe egy bukdácsoló ikonként ábrázolta, nagyjából húsz kilométerre keletre. Ez így rendben is volt, ő is összevissza pörgött a Föld Állomásról történő sietős távozása miatt, az AgyGépe viszont mesterségesen stabilizált képet adott. Wilsont nem is a nő bukdácsolása aggasztotta, hanem hogy tökéletes csendben volt. Még a sikítás is jobb lett volna, mert az annak a jele, hogy magánál van, és életben. De semmi sem jött felőle.

Wilson, amennyire tudta, próbálta kizárni a tényt a tudatából. Abban a pillanatban semmit sem tudott tenni érte. Ha elérik a légkört, akkor közelebb tud majd manőverezni hozzá, és megnézi, hogy van. Most csak egy dolgot tehetett: átsegíti a nőt a légkörbe érés legforróbb részén.

Ahelyett, hogy Lowen miatt aggódott volna, Wilson a ruha szenzorait a Föld Állomás felé fordította, amelyik sötéten lebegett felette, nem számítva a rakéták robbanásait, amelyek hol itt, hol ott csapódtak az állomásba. A férfi ellenőrizte a Szövetség diplomatahajóit: azAberforth, a Csu és a Schulz is nagy sebességgel távolodott a Föld Állomástól, akár vitték magukkal a diplomatakontingenseiket, akár nem, de mindegyik hajó kapitánya úgy értékelte a helyzetet, hogy a Föld Állomásnak már csak percei vannak hátra.

A Clarke viszont nem volt sehol, és nem is válaszolt. Ez egyáltalán nem volt jó jel. Ha megsemmisült, akkor mindegy volt, hogy a siklónak sikerült-e kimenekítenie az embereket az állomásról, mert akiket kimenekített, azokat a hajón érte utol a végzetük. Wilson próbált nem belegondolni a lehetőségbe.

Annak meg különösképpen kerülte a gondolatát, hogy vajon mi lehet Harttal.

Vakító fénykitörés látszott a Föld Állomás felől. Wilson újra odanézett.

Az állomást robbanások szabdalták széjjel. Nem összevissza, mint a támadás során, hanem gondosan méretezett és időzített sorrendben villanások hosszú sorozata kezdődött, amelyet úgy terveztek, hogy az egész űrbéli építményt akkora darabokra zúzza, mint egy-egy férfiököl. Amit a támadó hajók elkezdtek, azt a Gyarmati Szövetség robbantóprotokollja fogja bevégezni.

Egy gondolat futott át Wilson agyán: A törmelék egy része erre fog repülni, és sokkal gyorsabban, mint ahogy én haladok.

Aztán egy második: Hát, ott bassza meg.

Az AgyGépe riasztotta, hogy Lowen elérte a légkör tetejét, majd egy másodperccel később jelezte, hogy ő is. Wilson utasítást adott mindkét ruha nanobotjainak, hogy formáljanak hőpajzsot, és abban a pillanatban egy mattfekete gömb belsejében találta magát. A gömb külső oldalán, ezt jól tudta, a légkörbe lépés súrlódásából eredő sok ezer fokos hőség uralkodott, amelytől a nanobotok védték meg, sőt, a hő egy részéből éppen az ő védelmét táplálták, miközben zuhantak.

Nem ez lenne a legjobb idő Daninek, hogy magához térjen, gondolta Wilson, elképzelve, vajon mit szólna Dani az őt körülölelő tömény sötétség látványához, de aztán eszébe jutott, hogy amúgy sem láthat semmit, mert nincsen AgyGépe.

Hát nem éppen egy jól sikerült első randi, gondolta savanyúan a férfi.

Csak zuhant és zuhant, és próbált nem gondolni Lowenre, Hartra vagy a Clarke-ra, de arra sem, hogy a Föld Állomás izzó repeszei a hangsebesség sokszorosával húznak el mellette, és egyetlen pillanat alatt húskonfettit csinálnak belőle, ha eltalálják.

Ami azt jelentette, hogy nem sok gondolkodnivalója maradt.

A nanobotok formálta hőpajzs hirtelen semmivé vált, Wilson pedig csak pislogott a déli napsütésben. Csodálkozva döbbent rá, hogy nairobi idő szerint még alig múlt dél, és hogy minden, ami történt, nem tartott még egy órán keresztül sem.

Lowen becsipogott a tudatába, öt kilométeren belül volt, és csak egy kilométerrel feljebb, még mindig bukdácsolva a légkörben. Wilson finoman a nőéhez hangolta a saját röppályáját, stabilizálta a bukdácsolását, és amennyire tudta, ellenőrizte az életfunkcióit. Még mindig lélegzett. Ez is valami.

De az, hogy nem volt eszméleténél, nem volt jó előjel a talajra érkezést illetően.

Wilson ezen elgondolkozott, de csak egy pillanatra, mert a földet érés problémája már nagyon közel volt. Ellenőrizte a megmaradt nanobotok mennyiségét, megbecsülte, hogy mekkora súllyal kell megbirkózniuk, majd összekapcsolta a ruháját Lowenével, szemtől szemben. Tandemban fognak leérni.

Wilson végre körülnézett, hogy merre járnak. Nem túl messze még látszott a paszulyszár, ahogy szirmokat bont a szélben. Wilsonnak fogalma sem volt, hogy ez mit jelent, de azt tudta, hogy Nairobi közelében kellett maradnia. Lenézett, összevetette a látottakat az AgyGépében tárolt adatokkal, és ráébredt, hogy simán el tudnak jutni arra a focipályára, ahová neki és Hirschnek eredetileg érkeznie kellett volna.

Lowen nagyjából háromezer méter magasan magához tért, és rögtön sikítani és kapálózni kezdett. Wilson egyenesen a fülébe beszélt.

– Itt vagyok. Nem kell kétségbeesni.

– Hol vagyunk?

– Tízezer lábnyira Kenya felett.

– Ó, Jézusom.

– Foglak. Tandemban zuhanunk.

– Ezt hogy csináltad? – kérdezte Lowen, lassan lenyugodva.

– Jobb ötletnek látszott, mint hagyni, hogy egyedül és eszméletlenül zuhanj.

– És tényleg – mondta Lowen kis gondolkodás után.

– Nagyjából öt másodperc múlva nyitnám az ernyőt. Készen állsz?

Lowen szorosan megkapaszkodott Wilsonban.

– Soha többé ne csináljunk ilyet – mondta a nő.

– Megígérem. Itt jön az ernyő! – A férfi kiengedte a maradék nanobotokat mindkét tárolóból, így mindketten egyetlen nagy, nanobotokból szőtt ernyőalá kerültek. Egy éles rántás, és már csak lebegtek.

– Elég közel vagyunk már a földhöz, és elég lassan zuhanunk ahhoz, hogy ha akarod, egy kicsit körülnézhess – mondta egy kis idő múlva Wilson. Lowen bólintott. Wilson megnyitotta a nőcsuklyáját.

Lowen lenézett egy pillanatra, aztán fölkapta a fejét, és szorosan becsukta a szemét.

– Ez egy katasztrofálisan rossz ötlet volt.

– Egy percen belül lent leszünk – ígérte Wilson.

– És ez a kétszemélyes ernyő nem gabalyodik össze?

– Nem. Ez jobb, mint az igazi ejtőernyő.

– Légy szíves, ne mondd azt, hogy ez nem igazi ejtőernyő.

– Ez jobb, mint más ejtőernyők – javította ki magát Wilson. – Ellensúlyozza a szél hatását, meg ilyesmi, amióta csak kinyitottuk.

– Szuper. Majd szólj, ha leértünk.

Másfél perccel később a felszínen álltak, a nanobotokat abban a pillanatban szétfújta a szél, ahogy a lábuk a földhöz ért. Lowen leoldotta magát Wilsonról, a fejéhez kapott, aztán oldalra fordult, és elhányta magát.

– Bocs – mondta Wilson.

– Nem miattad van, becsszóra – krákogta Lowen, és köpött egyet, hogy kitisztítsa a száját. – Minden miatt.

– Megértem. Azokért is bocsánatot kérek.

Felnézett az égre, és figyelte, ahogy a Föld Állomás darabjai lassan hullócsillagokká válnak a légkörben.

VI.

– Megmondtam, hogy rossz ötlet – mondta Rigney Egannak.

– Feljegyeztem, hogy a lelkesedésed folyamatosan hiányzik – felelte Egan. – De ebben a pillanatban ettől nem lesz jobb nekünk.

A két ezredes az Avery Park egyik padján ült, egy kertvárosi kis parkban Főnixváros egyik békés külső kerületében, és a kacsákat etették.

– Nagyon kellemes itt – állapította meg Rigney, és dobott egy kis kenyeret a kacsáknak.

– Igen.

– Olyan békés.

– Az – értett egyet Egan, és ő is dobott a saját kenyeréből az élénken hápogó madaraknak.

– De ha ezt sűrűbben kéne csinálnom, mint évente egyszer, azt hiszem, kést mártanék valakibe.

– Van az úgy. Viszont azt mondtad, hogy friss hírekre vágysz. Feltettem, friss igazi hírekre vágysz, és nem csak a sporteredményekről akarsz hallani. És most nem olyan idők járnak, amikor bármiről is friss híreket lehetne hallani a Főnix Állomáson.

– Erre magam is rájöttem.

– És akkor mire vagy még kíváncsi?

– Azt szeretném tudni, hogy mennyire rossz a helyzet. Már hogy felőled nézve mennyire látszik rossznak. Hogy felőlem nézve mennyire rossz, azt persze tudom.

– Nálatok mennyire rossz? – kérdezte Egan.

– Totál pánik. Mesélhetnék a részletekről, de sikítva szaladnál el. Nálatok?

Egan hallgatott egy darabig, és dobott pár morzsát a kacsáknak.

– Emlékszel még arra, amikor bejöttél az előadásomra, amit azoknak a középszintű bürokratáknak tartottam? Hallottad, amikor azt mondtam, hogy a Gyarmati Szövetséget alig harminc év választja el az összeomlástól?

– Igen, emlékszem.

– Nos, nem volt igazunk. Az a szám közelebb van a húszhoz.

– De nem csak amiatt, ami a Föld Állomásnál történt – állította Rigney.

– Miért nem? Azt hiszik, mi tettük! Azt hiszik, hogy odacsaltunk sok százat a legjobban képzett diplomáciai és politikai szakértőjükből, aztán egy kamu terroristacsoporttal porrá robbantottuk az egészet. Nem egyből az űrállomásra lőttek, hanem a felvonófülkékre mentek, és addig vártak, ameddig az emberek fel nem sorakoztak a mentőkapszuláknál, aztán lőtték szét a siklóhangárokat. Kifejezetten a földlakókra vadásztak.

– Rálőttek a Clarke-ra és a siklójára is – mutatott rá Rigney.

– De a sikló megúszta. Csakúgy, mint az az egyetlen mentőkapszula, amely egészben kijutott a Föld Állomásról. Ami pedig a Clarke-ot illeti, elég nehéz vitatkozni azzal az érvrendszerrel, hogy csak egy csalihajó volt, amit a nyomok összezavarására dobtak oda, hiszen lám, a kapitányt kivéve mindenki élve megúszta. Tizennégy ellenséges hajó viszont simán eltűnt ugyanabban a fekete lyukban, ahonnan előbukkantak. Tökéletes konspirációnak látszik.

– Ez azért enyhe túlzás.

– Az lenne, ha ésszerű eseményként lehetne kezelni. De nézd a Föld perspektívájából. Már nincs értelmes kijáratuk az űr felé, politikai kasztjaikat megtizedelték, a túlélők meg paranoiások, akiknek megmondták, hogy ebben a pillanatban nem a maguk urai. A legkézenfekvőbb bűnbakok mi vagyunk. Ezt soha nem fogják elfelejteni. És soha nem fogják megbocsátani. Bármilyen bizonyíték kerülne is elő, amely tisztázna bennünket, egyszerűen nem fogják elhinni.

– Szóval a Föld lekerült a tábláról?

– A Föld olyan messze került a táblától, hogy vízum kell hozzá, hogy meglátogasd. Elvesztettük a Földet. Ezúttal alaposan. Az egyetlen reményünk, hogy semlegesek maradnak, és nem kötnek szövetséget senkivel. Amiben az is benne van, hogy legalább két emberöltőig nem állnak szóba velünk. Ha csatlakoznak a Konklávéhoz, akkor mindennek vége.

– És a külügy mit tippel, ennek mennyi az esélye? Mármint annak, hogy csatlakoznak a Konklávéhoz?

– Ebben a pillanatban? Több az esélye, mint annak, hogy visszatérnek hozzánk.

– Tudod, a Véderő úgy vélekedik, hogy a Konklávé áll az egész mögött – mondta Rigney. – Minden mögött, ami a Danavar-incidens óta történt. Képesek ügynököket telepíteni a Véderőbe és a külügybe. Megvannak az erőforrásaik arra, hogy kilopkodják a hajóinkat az űrből, újrafegyverezzék, és a Föld Állomás ellen indítsák azokat. Mind a tizenhat eltűnt hajónk részt vett a támadásban. És van még valami, amit eddig nem mondtunk el a külügynek.

– Mi lenne az?

– Arról a hajóról van szó, amelynek Coloma nekicsapta a Clarke-ot. Az Erie Hajnalcsillagról. Nem volt legénysége. Egy dobozba zárt agy irányította.

– Mint az Urse Damayt? A Konklávé továbbra is azt állítja, hogy az Urse Damayt elrabolták tőlük. A többi hajóval együtt.

– A hírszerzésünk még nem talált bizonyítékot erre az állításra. Az is lehet, hogy direkt hamis nyomokat hagynak, hogy összezavarjanak bennünket.

– És ott van még az a szál is, hogy valaki vagy valakik aktívan szabotálják a Földdel való kapcsoltunkat – sorolta Egan. – Meg hogy a gyarmati népesség egyre nagyobb része akar a Gyarmati Szövetség helyén egy teljesen más konglomerátumot látni, amelynek a Föld a középpontja. Ezek a mozgalmak nagyon gyorsan szárba szökkentek.

– Még egy dolog, amit a Konklávé simán meg tud támogatni erőforrásokkal – mutatott rá Rigney.

– Talán – felelte Egan. – De az is lehet, hogy van egy ismeretlen játékos, aki megpróbálja bolonddá tenni a Földet, a Konklávét és bennünket. Hogy milyen célból, arra még nem jöttünk rá.

Rigney megrázta a fejét.

– Általában a legegyszerűbb magyarázat a helyes.

– Ebben egyetértünk. Abban viszont nem értek egyet, hogy a Konklávé bűnössége lenne a legegyszerűbb magyarázat. Az világos, hogy van valaki, aki szeretné a Gyarmati Szövetséget megsemmisítve látni, és ehhez a Földet használja eszköznek. És azt is elhiszem, hogy ez a valaki a Konklávéval is kísérletezik, hogy módot találjon az elpusztítására. Egyszer mi is majdnem találtunk rá egyet.

– Azt hiszem, a Véderő nehezen tudna bármit is kezdeni egy ilyen homályos össszeesküvés-elmélettel, Liz. Ők jobban szeretik a kézzelfogható dolgokat, amiket bottal is meg tudnak ütni.

– Először meg kell találnunk őket, Abel. Aztán üthetitek őket, amivel csak akarjátok.

Egy ideig csendben üldögéltek, és dobálták a kacsáknak a kenyérdarabokat.

– Azért egy dologban jól választottál – szólalt meg végül Egan.

– Miben?

– A tűzoltó brigádod. Abumwe nagykövet és a stábja. Folyamatosan lehetetlen küldetésekre küldtük őket, mégis mindig ki tudtak hozni belőle valamit. Nem mindig azt, amit mi akartunk, persze. De akkor is.

– Elcseszték a bula tárgyalásokat – mondta Rigney.

– A bula tárgyalásokat mi csesztük el – emlékeztette a férfit Egan. – Mi mondtuk neki, hogy hazudjon, és ő pontosan azt is tette, csak éppen mi buktunk le, amikor ő pont ezt tette.

– Így is lehet értékelni – értett egyet Rigney. – Mihez fogtok most kezdeni Abumwéval?

– Úgy érted, most, hogy az ő stábja az egyetlen csoport, amelyik veszteség nélkül úszta meg a Föld Állomás elleni támadást, és hogy a kapitányát posztumusz kitüntették, amiért meg tudta menteni a teljes diplomatacsapatát, két ellenséges hajót is elpusztítva? Továbbá hogy az egyetlen dicső sugár, amely a Gyarmati Szövetségre vetült ebben a szánalmas fiaskóban, annak a Wilson hadnagynak köszönhető, aki megmentette az Egyesült Államok külügyminiszterének lányát, és leugrott vele a felrobbanó űrállomásról?

– Igen, úgy.

– Azt hiszem, egy előléptetéssel kezdjük. Csapatával együtt többé már nem a B ligában játszik, nekünk pedig nincs vesztegetni való időnk. Fel kell építenünk a jövőt, amilyen gyorsan csak tudjuk. Mielőtt ránk omlik az egész. Abumwe pedig jó szolgálatot tud tenni nekünk. Ő és a stábja. Már amennyi megmaradt belőle, persze.

* * *

Wilson és Lowen ott álltak a nairobi paszulyszár maradványainál, és a férfi fuvarjára vártak, a siklóra, amely leszálláshoz készült.

– Na, és milyen érzés? – tudakolta Lowen.

– Mi milyen érzés? – kérdezett vissza Wilson.

– Másodjára is elhagyni a Földet.

– Sok szempontból ugyanolyan. Izgalommal tölt el, hogy elmegyek, és látom majd, hogy milyen a világegyetem odakint. És azt is tudom, hogy nem valószínű, hogy valaha is visszatérnék. És megint hagyok itt olyan embereket, akik fontosak a számomra.

Lowen mosolygott, és nyomott egy puszit Wilson arcára.

– Nem kell elmenned. Bármikor dezertálhatsz.

– Nagyon csábító ajánlat. És bár nagyon szeretem a Földet, egy dolgot azonban be kell vallanom.

– Éspedig?

– Már nem tartozom ide.

A sikló földet ért.

– Hát – mondta Lowen. – Ha egyszer mégis meggondolnád magad, tudod, hogy merre találsz bennünket.

– Tudom. De te is tudod, hogy én hol leszek. Egyszer gyere fel, és keress meg.

– Ez nem lesz olyan egyszerű, mint eddig, ha mindent számításba veszünk.

– Tudom. De az ajánlatomat attól még fenntartom.

– Egy napon szavadon foglak.

– Az jó – mosolygott Wilson. – Az élet mindig érdekes, ha a környéken vagy.

A sikló ajtaja kinyílt. Wilson felkapta a csomagját, és elindult.

– Hé, Harry! – szólt utána Lowen.

– Igen?

– Köszönöm, hogy megmentetted az életem.

Wilson mosolygott és búcsút intett.

Hart Schmidt és Abumwe nagykövet odabent várta.

Wilson mosolygott, és melegen megszorította a nagykövet kezét.

– El sem tudja képzelni, asszonyom, mennyire örülök, hogy újra látom.

Abumwe hasonló melegséggel mosolygott vissza.

– Én úgyszintén, hadnagy.

Wilson Schmidthez fordult.

– Ami pedig téged illet – mondta neki –, többé ne csinálj ilyet! Ilyen „majdnem meghalsz”-balhét.

– Nem ígérek semmit – felelte Schmidt.

Wilson megölelte a barátját, aztán leült, és bekötötte a biztonsági övét.

– Jól érezted magad a Földön? – kérdezte Schmidt.

– Jól. De most már menjünk haza.

Abumwe biccentett a pilótának. A Föld lassan elmaradt alattuk, ők pedig az ég felé vették az irányt.

PUCCS UTÁN

A szerző megjegyzése: A Puccs után egy eredeti történet, amiben a Human Division három szereplője is felbukkan, és a Tor.com 2008-as indulására íródott. A történet több hónappal a Human Division eseményei előtt játszódik. Jó szórakozást! – JS

– Mennyire bírod, ha megütnek? – kérdezte Schmidt nagykövethelyettes.

Harry Wilson hadnagy pislogott, és letette az italát.

– Tudod, sokfelé kanyarodhat ám a beszélgetés egy ilyen kérdés után, és egyik sem érhet jó véget.

– Nem úgy értettem – mentegetőzött Schmidt. Ujjaival a saját italának poharán dobolt. Wilson észrevette a dobolást, ami tipikus jele volt annak, hogy Schmidt ideges. Ezért volt jó szórakozás pókerezni vele. – Egy egészen különleges dolog miatt kérdezem.

– Nagyon remélem. Mert ha a barátkozós dumák között értékeljük ezt a kérdést, akkor nincs benne az első tízben.

Schmidt körülnézett a Clarke tiszti klubhelyiségében.

– Talán nem ez a legmegfelelőbb hely, hogy ezt megvitassuk.

Wilson is körülpillantott. Egyszerűen semmi izgalmas nem volt benne, egy csomó összecsukható mágneses szék, ugyancsak mágnesezett kártyaasztalok, és egyetlen hajóablak, amelyen éppenhogy átderengett a Korba-Aty sárgászöld fénye. Az italok a falba épített automatákból származtak. Egyetlen ember volt rajtuk kívül a klubhelyiségben, Grant hadnagy, a Clarke szállásmestere, aki a kommunikátorát bámulta, és fejhallgatót viselt.

– Nincs ezzel semmi baj, Hart. Csak hagyd már a melodrámát, és bökd ki végre.

– Rendben – felelte Schmidt, és még kocogtatta egy kicsit a poharát. Wilson türelmesen várt. – Nézd, ez a küldetés nem halad valami fényesen – mondta végül.

– Tényleg? – kérdezett vissza Wilson szárazon.

– Ez most mit akar jelenteni? – tört ki Schmidt.

– Nem kell mentegetőznöd, Hart – próbálta megnyugtatni Wilson. – Nem hibáztatlak semmiért.

– Csak azt szeretném tudni, hogyan jutottál erre a következtetésre.

– Úgy érted, hogyan jutottam erre a következtetésre, annak ellenére, hogy én vagyok a küldetés gombája?

Schmidt megdermedt.

– Ezt most nem értem.

– Azt jelenti, hogy sötétben tartotok, és szarral etettek.

– Á, vagy úgy. Bocsánat.

– Gond egy szál se. Ez a Gyarmati Szövetség diplomáciai küldetése, én meg a Gyarmati Véderő katonája vagyok, és nem akarjátok, hogy a korbák szeme elé kerüljek, mert nem akarjátok, hogy a jelenlétemet provokációként értelmezhessék. Így miközben ti lemehettetek a felszínre igazi levegőt szívni és igazi napfényt látni, én itt dekkolhattam ezen a latrinaszagú hajón, képezhettem a technikusaitokat a mezőgenerátorok használatára, és pótolhattam a lemaradásomat az olvasásban. Ami, hozzáteszem, egész jól megy. Épp most fejeztem be az Anna Kareninát.

– És milyen volt?

– Nem is rossz. Az a tanulsága, hogy vigyázz a vonatokkal. A lényeg, hogy tudom, miért nem avattok be semmibe. Persze. Nem probléma. De nem vagyok hülye, Hart. Még ha nem is meséltek semmit a küldetésről, akkor is látom, hogy nem megy valami jól. Minden helyettes meg asszisztens úgy jön vissza a hajóra, mintha velük törölték volna fel a padlót. Többször is. Ebből azért leveszi az ember, hogy mi a helyzet. – Kortyolt egyet az italából.

– Hm. Hát igen – ismerte be Schmidt. – Nem haladunk a tárgyalásokkal. A korbák közel sem voltak annyira fogadókészek a javaslatainkra, mint amilyenre számítottunk. Ezért most ki akarunk próbálni valami újat. Egy új megközelítést. Egy új tárgyalási taktikát.

– És ennek az új taktikának lenne a része az, hogy engem megütnek – tippelte meg Wilson, és letette az italát.

– Talán.

– Egyszer, vagy többször is?

– Azt hiszem, az attól függ, hogyan definiálod.

– Azt, hogy „egyszer”?

– Azt, hogy „megütnek”.

– Tudod, már így is komoly fenntartásaim vannak ezzel az elképzeléssel kapcsolatban.

– Akkor hadd próbáljam meg az összefüggéseiben megvilágítani.

– Legyél szíves.

Schmidt előhúzta a kommunikátorát, és oda akarta csúsztatni Wilson elé, de félúton meggondolta magát.

– Figyelj, minden, amit elmondok most neked, bizalmas anyag.

– Te jó ég, Hart! Én vagyok az egyetlen a Clarke-on, aki nem tudja, mi a fene folyik, oké? – A hadnagy maga elé húzta a kommunikátort. A képernyőjén egy csatacirkáló volt látható, amint egy felhőkarcoló közelében lebegett. Pontosabban egy felhőkarcoló maradványai mellett, mert az épület rendesen meg volt tépázva, feltehetőleg a csatacirkáló által. A kép előterében apró, nagyjából humanoid formájú pacákat lehetett látni, amint éppen az omladozó felhőkarcolóból menekülnek kifelé. – Szép kép – állapította meg Harry.

– Mit gondolsz, mit ábrázol?

– Egy erős érvet arra, hogy ne engedjenek rutintalanokat egy csatacirkáló kormányához.

– Ezt a képet a nem olyan régen lezajlott puccs után készítették. Volt némi nézeteltérés a korba katonai vezető és a civil kormányzat között. Ez a felhőkarcoló volt a korba adminisztráció központja.

– Ezek szerint a civilek maradtak alul ebben a vitában.

– Többé-kevésbé.

– És hogy jövünk mi a képbe? – kérdezte a hadnagy, miközben visszaadta a kommunikátort. – Megpróbáljuk helyreállítani a polgári kormányzatot? Mert az igazat megvallva, ez nem olyan dolog, ami a Szövetséget érdekelné.

– Nem – felelte Schmidt. – A puccs előtt a Korba nem sok vizet zavart, nem is igazán figyeltünk rájuk. Terjeszkedésellenes politikát folytattak. Van pár világuk, melyekhez évszázadok óta ragaszkodnak. Nem volt velük semmilyen konfliktusunk, ezért nem is törődtünk velük. Viszont a puccs óta igencsak felerősödtek a terjeszkedéspárti hangok.

– Ami viszont aggaszt bennünket.

– Annyira nem, feltéve hogy sikerül az újonnan megjelenő expanziós törekvéseiket néhány ellenségünk irányába terelni. Vannak ebben a régióban olyan fajok, amelyek a mi területeinkre pályáznak. Ha más vetélytárs miatt is aggódniuk kellene, kevesebb erőforrásuk maradna, amit ellenünk használhatnak.

– Látod, ez már az a Gyarmati Szövetség, amit én is ismerek. Boldogan hátba szúrnak bárkit, ha az érdekeik úgy kívánják. Csakhogy ennek semmi köze nincs ahhoz, hogy engem pofán vágjanak.

– Sajnos van. Vétettünk egy kis taktikai hibát. Ez egy diplomáciai küldetés, viszont a Korba új vezetése katonai. Kíváncsiak a hadipotenciálunkra, különös tekintettel a Véderő katonáira, akikkel soha sem találkoztak, lévén soha nem álltunk háborúban velük. Viszont mi civilek vagyunk, nincs velünk katona, és nagyon kevés katonai technológia van a kezünkben, amit be tudnánk mutatni nekik. Van ugyan a mezőgenerátor, amire a technikusokat képezted, de az védekezésre való. Őket sokkal inkább a támadási képességeink érdeklik. Nagyon szeretnék látni a katonáinkat akcióban. A tárgyalások eddig azért haladtak gyalázatosan, mert nem tudtunk nekik olyasmit mutatni, amit látni szerettek volna. Csakhogy kicsúszott a szánkon, hogy van egy katonánk a Clarke fedélzetén.

– Kicsúszott a szánkon?

– Hát, igazából az én számon csúszott ki – ismerte be Schmidt. – Ugyan már, Harry, ne nézz így rám. Van, akinek igenis fontos a küldetés sikere. Tudod, a karrierem nem éppen felszálló ágban van. Ha ez a küldetés kudarcot vall, akkor a következő megbízatásom egy iratarchiváló pincébe fog szólni.

– Kicsit azért lelkesebben menteném a karriered, ha nem kellene hozzá bucira pofoztatnom magam.

Schmidt bólintott, és lehajtotta a fejét, amit Wilson bocsánatkérésként értett.

– Amikor szóba hoztunk téged, nagyon izgatottak lettek, és a korbák egyik új vezetőjétől, közvetlenül a külügyminiszterüktől kaptuk a felkérést, hogy hajlandóak lennénk-e a szorítóba küldeni téged az egyik katonájukkal, képességeiteket összemérendő. Nagyon erősen sugallták, hogy ez esetben lényeges változás állna be a tárgyalások hangnemében.

– És persze ti igent mondtatok.

– Hadd emlékeztesselek arra a részre, amikor arra utaltam, hogy mi lesz velem, ha ez a tárgyalás kudarcba fullad.

– Van ezzel a tervvel egy aprócska probléma. Úgy értem, azon túl, hogy péppé vernek. Hart, én a Véderő állományában vagyok, de nem katonaként, hanem technikusként. Az elmúlt pár évemet a Véderő katonai kutatásaival töltöttem. Az isten szerelmére, ezért vagyok itt! Arra képezem ki az embereiteket, hogy használni tudják az általunk kifejlesztett technológiákat. Nem harcolni tanítom őket, hanem gombokat tekergetni.

– De még mindig a Véderő genetikusan feljavított testében vagy – érvelt Schmidt. – A tested még mindig csúcsformában van, akár kihasználod, akár nem. A reflexeid még mindig villámgyorsak. A fizikai erőd sosem volt nagyobb. Nézz végig magadon, Harry. Sehol egy zsírpárna, se pocak, se úszógumi. Vagy te olyan formában, mint akármelyik frontharcos.

– Ez nem jelent semmit – dörmögte Wilson.

– Nem-e? – kérdezte Schmidt. – Ezen a küldetésen rajtad kívül mindenki módosítatlan humán. Áruld már el, van köztünk bárki is, akit ne tudnál legyőzni pusztakezes harcban?

– Hát, nincs. De ti mind puhák vagytok.

– Erről beszélek – Schmidt kortyolt egyet az italából.

– Amit viszont én akarok mondani, hogy hiába vagyok genetikusan harcra kódolva, nem harcoltam már nagyon régóta. A bunyó nem olyan, mint a biciklizés, Hart. Nem leszel jó bunyós, ha nem gyakorolsz. Ha ezek a fickók annyira szeretnék látni a Véderőt akcióban, küldjetek egy drónt a Főnixre, és kérjetek egy szakaszt. Pár nap alatt ideérnek, ha sürgősséggel kéritek.

– Nincs ennyi időnk, Harry. A korbák már ma este szeretnék látni a bemutatót – Schmidt a kommunikátor órájára nézett. – Egészen pontosan négy és fél óra múlva.

– Ó, ne már!

– Ma reggel jöttek elő ezzel a kéréssel. Ez nem olyasmi, amit el akartunk volna hallgatni előled. Meséltünk rólad, ők kérték ezt a bemutatót, és tíz percen belül már be is vágtak a siklóba, hogy jöjjek vissza a Clarke-ra, és beszéljem meg veled. És itt vagyunk.

– Mi lenne ez a képesség-összemérés, amire meginvitáltak?

– Valami szertartásosan harcos dolog. Fizikai harc, amolyan sportféle. Mint a karate, a vívás vagy a birkózás. Három menet van. Pontokat adnak. Bírók vannak. Amennyire megértettem, az egész jobbára ártalmatlan. Nem leszel igazi veszélyben.

– Kivéve, hogy pofán vágnak.

– Majd felépülsz. És különben is, visszaüthetsz.

– Felteszem, a „kösz, de nem” nincs a választható lehetőségeim között.

– Ó, dehogynem. Passzolhatsz, de akkor a küldetés széthullik, és mindenkit, aki részt vett benne, visszaminősítenek, ettől kezdve csak szaros melókat fog kapni, a Korba meg összeáll az ellenségeinkkel, és elkezdik nézegetni, hogy melyik emberi gyarmatnak ugorhatnának neki, te viszont azzal vigasztalhatod magad, hogy legalább megúsztad az egészet zúzódás nélkül.

Wilson sóhajtott, és felhajtotta az italát.

– Jössz nekem utána eggyel, Hart. Nem a Gyarmati Szövetség, hanem te, személyesen.

– Ezzel együtt tudok élni.

– Csodás. Szóval akkor az a terv, hogy lemegyek, bunyózok az egyik fickóval, kicsit lezúznak, és mindenki mosolyogva távozik?

– Majdnem.

– Majdnem?

– Abumwe nagykövetnek van két kérése. És nekem azt mondta, hogy a „kérés” ez esetben azt jelenti, hogy ha nem teljesíted mindkettőt, akkor megtalálja a módját, hogy a hátralévő életed szűnni nem akaró nyomorban és kínok között éld le.

– Tényleg?

– Egészen pontosan ezeket a szavakat használta.

– Csodás. És mik a „kérések”?

– Az első, hogy a versenynek szorosnak kell lennie. Már az elején meg kell mutatnunk a korbáknak, hogy a Véderő híre nem alaptalan.

– Mivel sem a versenyszabályokat nem ismerem, ahogy azt sem, hogy mit kell csinálni, sőt, még abban sem vagyok biztos, hogy fizikailag egyáltalán képes vagyok rá, azt mondom, hát persze, szoros lesz. Mi a másik kérés?

– Az, hogy veszíts.

* * *

– A szabályok egyszerűek – mondta Schmidt, aki az előttük álló korbáknak tolmácsolt. Wilson általában az AgyGépét, a fejébe épített számítógépet használta erre a célra, de nem érte el a Clarke hálózatát, és nem tudta letölteni a megfelelő nyelvi modult. – Három menet lesz: egy bongkával, az amolyan botféle, egy puszta kézzel és egy vizes tusa. A meneteknek nincs meghatározott hossza, addig tartanak, ameddig a három bíró ki nem választja a menet győztesét, vagy az egyik versenyző el nem veszíti az eszméletét. A főbíró biztosra akarja venni, hogy megértetted a szabályokat.

– Megértettem – felelte Wilson, miközben az előtte álló korbát nézegette, aki nagyjából a derekáig ért. A korba zömök volt, kétoldalasan szimmetrikus, meglehetősen izmosnak látszott, a testét pedig pikkelyek és lemezek egymást átlapoló tömege borította. A kevés információ szerint, amit Wilson elő tudott ásni a korbákról, ezek a lények valamiféle kétéltű életmódot éltek, és az életük egy részét vízben töltötték. Ez legalább megmagyarázta a vizesharc-menetet. A csarnokban viszont, ahol összegyűltek, nem volt semmilyen szemmel látható vízforrás. Wilson azon morfondírozott, nem fordítottak-e valamit félre.

A korba újra beszélni kezdett, és miközben beszélt és levegőt vett hozzá, a lemezek a nyaka és a mellkasa körül furcsa és zavaró mozgásba kezdtek: olyan volt, mintha nem oda kerülnének vissza, ahonnan elindultak. Wilson öntudatlanul is belerévült, ahogy nézte.

– Harry! – szólt hozzá Schmidt.

– Igen? – riadt fel Wilson.

– Akkor rendben vagy azzal, hogy ruhátlanul küzdötök?

– Persze. Várj! Mi van?

Schmidt felsóhajtott.

– Figyelj már egy kicsit oda, Harry. A küzdelem ruha nélkül zajlik, úgyhogy nincs semmi trükközés, az ügyességetek számít egyedül. Ez így rendben van?

Wilson körülnézett a tornaterem méretű helyiségben, amelyet lassan megtöltöttek a korba nézők, a humán diplomaták és a Clarke legénységének eltávozáson lévő tagjai. A humánok csoportjában Wilson kiszúrta Abumwe nagykövetet, akinek a tekintete eszébe juttatta az üzenetet a szűnni nem akaró nyomorról és kínokról.

– Szóval mindenki megszemlélheti a felszerelésemet.

– Attól tartok, igen. Akkor rendben van?

– Van választásom?

– Hát, nem igazán.

– Ez esetben azt kell mondanom, hogy rendben van. De azért nézz utána, fel tudod-e tekerni a fűtést.

– Rákérdezek. – Schmidt mondott valamit a korbának, aki hosszasan válaszolt. Wilson nem nagyon hitte, hogy a fűtés szóba került volna. A korba elfordult, és megeresztett egy meglepően hangos bömbölést, mire a nyaki és mellkasi lemezei szanaszét nyíltak. Wilsonnak a tüskés békagyík jutott az eszébe róla.

A terem másik végéből egy másik korba került elő, aki egy majd két méter hosszú botot hozott magával. A bot mindkét végét vörös festék borította. A korba Wilson felé nyújtotta, aki átvette.

– Köszönöm – mondta a férfi, mire a korba elszaladt.

A bíró beszélni kezdett.

– Azt mondja, az elnézésedet kéri, amiért nem tud egy kidolgozottabb bongkát felajánlani – fordított Schmidt. – De a magasságod miatt külön neked csináltattak egyet, de már nem volt idejük a művészi kidolgozásra. Ezzel együtt biztosít arról, hogy ez egy tökéletesen működőképes és használható bongka, semmilyen hátrányod nem származhat a használatából. Azt mondja, az ellenfeled bármely testrészét megütheted a bongkával, de csak a jelölt végeivel, mert ha a jelöletlen részével viszel be találatot, azért pontlevonás jár. Hárítani viszont szabad a jelöletlen részével is.

– Rendben. Üthetek vagy döfhetek bárhová? Nem félnek attól, hogy valaki elveszít egy szemet?

Schmidt rákérdezett.

– Azt mondja, ha kiböksz egy szemet, az pontot ér. Minden találat vagy támadás, amit a jelölt végével csinálsz, az ér. – Schmidt elhallgatott, ahogy a korba bíró hosszabb fejtegetésbe kezdett. – Úgy néz ki, a korbák képesek újranöveszteni az elveszett végtagokat és bizonyos szerveket. Egyik-másik elvesztése nem tűnik komoly problémának.

– Mintha azt mondtad volna, hogy vannak szabályok – mondta Wilson szemrehányóan.

– Bocs, tévedtem.

– Ha majd túl leszünk ezen, akkor beszélgetünk egyet, csak mi ketten.

Schmidt nem válaszolt, mert a bíró újra beszélni kezdett.

– A bíró azt szeretné tudni, hogy van-e segéded. És ha nincs, akkor boldogan kijelölnek egyet a számodra.

– Van segédem? – kérdezett vissza Wilson.

– Nem tudtam, hogy szükséged lenne segédre.

– Hart, próbáld már meg egy kicsit hasznossá tenni magad!

– Hát, tolmácsolok.

– Az nem elég. Mondd meg a bírónak, hogy te vagy a segédem.

– Micsoda? Harry, én nem... Nekem ott kell ülnöm a nagykövettel.

– Nekem meg a priccsemen kéne heverésznem a Clarke-on, a Karamazov testvérek első fejezetét olvasva. Az tisztán látszik, hogy ez a nap egyikünk számára sem úgy alakult, ahogy terveztük. Ez van, Hart. Mondd meg neki.

Schmidt megmondta. A bíró újabb hosszas fejtegetésbe kezdett, ezúttal Schmidthez beszélve, és a nyaki meg a mellkasi lemezei csak úgy lobogtak. Wilson a nézőtérnek arra a részére pillantott, amelyet a Gyarmati Szövetség diplomatáinak és a Clarke legénységének jelöltek ki, akik éppen elfoglalták a nekik szánt sorokat. Az ülések feleakkorák voltak, amekkorának lenniük kellett volna, az emberek térde a mellkasukhoz szorult, akár a szülőké az óvodai nyílt napon. A helyzetük egy cseppet sem tűnt komfortosnak.

Remek, gondolta Wilson.

A bíró befejezte a beszédet, Wilson felé fordult, és valami olyasmit tett a pikkelyeivel, amitől egy hullám futott körbe a fején. Wilson önkéntelenül is megrázkódott, a bíró ezt válasznak tekintette, és elvonult.

– Egy percen belül kezdünk – mondta Schmidt. – Ideje levetkőznöd.

Wilson lerakta a bongkáját, és levette a zubbonyát.

– Felteszem, neked nem kell levetkőznöd, most, hogy így a segédem lettél.

– A bíró nem szólt erről a munkaköri leírásban – felelte Schmidt, és elvette a zubbonyt Wilsontól.

– Miért, mi van a munkaköri leírásban?

– Az a feladatom, hogy megfigyeljem az ellenfeledet, és tanácsokat adjak neked, hogy miképpen tudnád legyőzni.

– Mit tudsz az ellenfelemről? – kérdezte Wilson. A pólóját már levette, és éppen gombolta kifelé a nadrágját.

– Szerintem alacsony lesz.

– Hogyan tudnám legyőzni? – Wilson levette a cipőjét, és a talpával a szivacsos padlózatot próbálgatta.

– Nem is kell legyőznöd. Csak hozz ki egy szoros döntetlent, és veszítsd el.

Wilson csak morgott erre, majd odaadta a nadrágját, a zokniját és a cipőjét Schmidtnek.

– Jól gondolom, Hart, hogy számos karalábéfaj lenne képes különbül ellátni a segédi feladatot, mint te?

– Bocs, Harry, csak próbálok improvizálni.

– Akárcsak én.

– Azt elhiszem. – Schmidt végignézett a pucér Wilsonon, és megszámolta a kezében lévő ruhadarabokat. – Hol az alsóneműd? – kérdezte.

– Ma volt a mosodanap.

– Te gatya nélkül vállalkoztál egy diplomáciai feladatra? – kérdezte döbbenten Schmidt. A borzalom jól kivehető volt a hangjában.

– Jól látod, Hart, nem gatyáztam, hanem jöttem elvégezni egy diplomáciai feladatot – mondta Wilson, és végigmutatott a csupasz testén. – És most kifejezetten spártaira vettem a figurát, hogy egy törpe leverhessen egy bottal. – Lehajolt, és felvette a bongkáját. – Most komolyan, Hart. Segíts már egy kicsit. Koncentrálj.

– Jól van – szusszantotta Schmidt, és a kezében lévő ruhacsomóra nézett. – Csak leteszem ezeket valahova. – Elindult az emberek számára kijelölt helyek felé.

Amíg a nagykövethelyettes távolodott, három korba közelítette meg Wilsont. Egyikük a már korábban megszólaló bíró volt. A másik korba hozta a saját bongkáját, amely arányos volt a méretével, bizonyára ő volt Wilson ellenfele, a harmadik pedig egy lépéssel mögötte jött, Wilson arra tippelt, hogy ő a másik segéd.

A három korba pont Wilson előtt cövekelt le. Az, amelyik a bongkát hozta, átadta a fegyvert a segédjének, majd felnézett Wilsonra, és egy hörrenő zaj kíséretében kinyújtotta a karját feléje, tenyérrel előre. Wilsonnak halvány fogalma sem volt, hogy mit kéne tennie. Ezért aztán ugyanazt tette: átadta a bongkáját a futva visszaérkező Schmidtnek, és kinyújtotta a karját.

– Pacsit, te csacsi – mondta.

A korba elégedettnek látszott, visszavette a bongkáját, és elindult a csarnok másik végébe. A bíró megszólalt, és felemelt egy kürtféleséget a levegőbe.

– Azt mondja, ők készen állnak – fordított Schmidt. – Ő ad jelt a menet megkezdésére a kürtjével, és a végét is ő fogja jelezni. Amikor véget ér egy menet, lesz pár perc, ameddig előkészítik a küzdőteret a következő menetre. Azt az időt használhatod arra, hogy pihenj egy kicsit, és tanácskozz a segédeddel. Ez érthető?

– Igen, persze. Kezdjük már. – Schmidt továbbította Wilson válaszát, a bíró pedig távolabb ballagott. Wilson meglengette a bongkát, hogy felmérje a súlyelosztását és a merevségét. Olyan érzés volt, mintha keményfából készítették volna, és a férfi kíváncsi volt, vajon fog-e repedni vagy törni.

– Harry! – figyelmeztette Schmidt, és a kürtjét emelő bíróra mutatott. – Kezdünk.

Harry két kézzel mellmagasságba emelte a bongáját, a padlóval párhuzamosan.

– Valami utolsó tanács? – kérdezte.

– Célozz lefelé – felelte a diplomata, és elhátrált.

– Remek – dörmögte Wilson. A bíró megfújta a kürtöt, és a küzdőtér oldalára ment. Wilson előrelépett a bongkáját fogva, és az ellenfelét figyelte.

Az felemelte a saját bongkáját, ijesztő módon felfújta a mellkasát és a nyakát, eleresztett egy fülsiketítő zajt, amely félig böfögésre, félig bömbölésre hasonlított, és olyan gyorsan indult meg Wilson felé, amennyire csak tömzsi lábai engedték. A küzdőteret körülvevő karzatokon a korbák maguk is hasonló ovációban törtek ki: felfújták a mellkasukat, és hatalmasakat böfögtek.

Pár másodperccel később Wilsonnak szembe kellett nézni a ténnyel, hogy fogalma sincs, mit csinál. A korba sivító és suhogó bongkacsapások özönével vetette rá magát, Wilson pedig egyharmadukat hárította csak fegyverrel, a többi ellen úgy védekezett, hogy hátrafelé dőlve kitért a korba ütései elől. A korba úgy pörgette a bongkáját, mint egy helikopterrotort. Wilson rájött, hogy a hosszabb bongka nem jelent előnyt a számára, lassabban tudja meglendíteni, lassabban hárít és lassabban is támad vele. A kis korba előnyben volt vele szemben, ez tisztán látszott.

A korba ekkor Wilsonra vetette magát, de úgy tűnt, túl sokat vállalt. Wilson a feje fölött lendítette meg a bongkát, és megpróbálta hátba vágni. A korba azonban belecsavarodott Wilson támadásának az ívébe, és a férfi rájött, hogy alaposan lóvá tették, amikor a korba ádázul lecsapott a bokáira. Wilson hanyatt esett, a korba pedig csak annyira ugrott hátra, hogy teljes lelkesedéssel kezdhesse porhanyósra püfölni a férfi törzsét. Wilson próbált távolabb gurulni, és bongkájával vakon a korba felé döfött. Hihetetlen szerencsével sikerült eltalálni a korbát, a bot pont az ormányát találta telibe. A korba ettől némiképpen megzavarodott, abbahagyta Wilson püfölését, és hátrább lépett. Wilson döfött még párat, hogy hátrébb kényszerítse, aztán próbára tette a bokáit, és felállt. A bokái nem örültek ennek a fejleménynek, de kitartottak.

– Ez az! Szurkáld csak! – kiabálta Schmidt a pálya széléről. Wilson odapillantott, hogy visszaszóljon valamit, de ez az apró figyelemkiesés újabb lehetőséget nyújtott a korbának, amelyet a lény nem habozott kihasználni. Először felfelé ütött, Wilson fejét célozva, aztán maradt mégis inkább a bokáknál. Wilson megbotlott, de állva maradt, úgy tántorgott a küzdőtér közepe felé, mint valami részeg. A korba követte, és vidáman ütötte-vágta Wilson már amúgy is zúzott bokáit. Wilsonnak az az érzése támadt, hogy csak játszanak vele.

Basszák meg, gondolta magában, és megállt, bongkáját a terem padlójába döfte, és felrántotta magát. Egy másodperccel később már kézenállásban egyensúlyozott a botja tetején, hála annak a ritkán használt, ám annál finomabb izommunkának, amelyet a Gyarmati Véderő genetikus-mérnökei plántáltak bele.

A korba nem számított ilyen taktikára, megállt, és bután nézett.

– Na, mi van? – érdeklődött Wilson. – Most próbáld eltalálni a bokám, kistáska!

Wilson el volt telve a megoldása miatti büszkeséggel egészen addig a pillanatig, ameddig a korba le nem kuporodott, és ki nem lőtte magát tömpe lábainak minden erejével a levegőbe. A bokájáig tényleg nem tudott felugrani. Az arcáig viszont igen.

Ó, kurvaélet, futott át Wilson agyán, mielőtt a bongka csapása csontrepesztő erővel telibe nem találta az orrnyergét, elejét véve minden további reakciónak, kommentárnak vagy gondolatnak. Ezek csak akkor tértek vissza, amikor hosszú zuhanás után pokoli fájdalom kíséretében a gerincoszlopa a terem talajába csapódott. Utána már testen kívüli élményként élte meg, ahogy a korba többször is belemélyesztette a bongkáját, majd pár pillanattal később felbömbölt a kürt. Az első menet véget ért. A korba kevélyen eltrappolt fajtársai böfögéshangú ünneplése közepette. Wilson is feltápászkodott a bongkája segítségével, és elvonszolta magát Schmidthez, aki közben kerített neki egy palack vizet.

– Jó vagy? – kérdezte a segédje.

– Van neked eszed? – kérdezett vissza Wilson. Elvette a palackot, és a víz egy részét az arcára fröcskölte.

– Arra azért kíváncsi vagyok, mi volt a terved azzal a kézenállással.

– A terv az volt, hogy ha nem csinálok valamit, akkor a bokacsontjaimból csontlisztet aprítanak.

– És mi lett volna a következő lépés?

– Fogalmam sincs. Kicsit kapkodnom kellett, Hart. Improvizáltam.

– Nem hiszem, hogy úgy sikerült, ahogy eredetileg eltervezted.

– Hát, talán ha olyan segédem lenne, aki előre megmondja, hogy a kis köcsög helyből fel tud ugrani két méter magasra, akkor talán más megoldással próbálkoztam volna, az biztos.

– Jogos a felvetés.

– Különben is, azt akarjátok, hogy veszítsek, nem emlékszel?

– Igen, de azt akarjuk, hogy szoros legyen a verseny. Ennél szorosabbra kéne hoznod az eredményt. Abumwe nagykövet épp most bámul egy lyukat a fejedbe. Ne, ne nézz oda!

– Hart, ha képes lettem volna szorosabb eredményt hozni, hidd el, megtettem volna. – Wilson ivott még egy kis vizet, aztán nyújtózkodott egyet, és próbált a testén olyan pontot találni, amely nem sajgott. Még a bal lábfeje tűnt a legesélyesebb jelöltnek. Wilson lepillantott, és hálát adott az égnek, amiért a korbák nem tudták, hogy az emberi herék mekkora fájdalmat képesek okozni, ha eltalálják őket. Az övéi megúszták a sérülést.

– Úgy néz ki, kezdődik a második menet – mutatott a kürtöt emelőbíróra Schmidt. A terem másik végében a korba egyik lábáról a másikra ugrált, lazított a következő pusztakezes összecsapás előtt.

– Csodás – mondta Wilson, és visszaadta a vizespalackot Schmidtnek. – Valami tanács erre a menetre?

– Vigyázz a bokádra!

– Nagy segítség vagy. – A kürt felzengett, Wilson pedig visszalépett a küzdőtérre.

A korba egy másodpercet sem késlekedett, mihelyt Wilson belépett a küzdőtérre, futásnak eredt, hogy nekirontson. Amikor már csak pár méternyire volt, felugrott a levegőbe, és karmait kimeresztve, Wilson fejét vette célba.

De nem most, a kurva anyád, gondolta Wilson, és hanyatt a padlóra vette magát, mielőtt a korba elérhette volna. Az elrepült a feje fölött, bár közben megpróbált lecsapni rá, Wilson viszont egy meglepően jól sikerült ollózó mozdulattal irtózatosan hátba rúgta a felette átrepülő korbát. A lény fejjel berepült a lelátóra, letarolva számos fajtársát, akiknek az italai szanaszét fröccsentek. Wilson fektéből nézett oda, hogy lássa a jókora felfordulást, aztán Schmidtre pillantott, aki lelkesen integetett. Wilson grimaszolt egyet, és feltápászkodott a padlóról.

A korba dühöngve és italokkal borítva kecmergett le a lelátóról, és újra Wilsonra rontott, még kevesebb óvatossággal, mint az előbb. Az, hogy ilyen váratlanul és ilyen megalázóan katapultálták a nézőtérbe, szemmel láthatóan leegyszerűsítette a korba támadási stratégiáját: vágj egy új segglyukat a humánba!

A korba közeledett, és már húzta hátra a kezét az ütéshez, amelyet Wilson törzsének vagy nemi szerveinek szánt attól függően, melyikhez kerül éppen közelebb. Wilson az utolsó másodpercig várt, majd kinyújtotta a karját. A korba támadása egyetlen hangos csattanással elakadt, ahogy Wilson bal tenyere megtámasztotta a homlokát. Olyan volt, mintha egy különlegesen agresszív nyolcévest tartana távol magától. Wilson önelégülten vigyorgott.

A korbát viszont egyáltalán nem töltötte el örömmel a férfi leereszkedő védekezése, dühében egy böfögő horkantást hallatott, és felkészült arra, hogy szecskává aprítsa Wilson alkarját. A férfi hátrahúzta a jobbját, hogy megzavarja és elbizonytalanítsa a korbát, majd baljával hirtelen elengedte a lény homlokát, villámgyorsan ökölbe szorította, és könnyedén arcul csapta vele. A korba ijedten felmordult, Wilson pedig kihasználta a pillanatot, és egy jobbhoroggal rettenetesen ormányon vágta.

A korba arcát borító lemezek és pikkelyek szanaszét álltak, amitől az apró harcos feje úgy nézett ki, mint egy vihartépte virág. Csak akkor csúsztak a helyükre, amikor a korba a földre rogyott. Wilson nem is engedte felállni, könyörtelenül belerúgott, ha csak egyetlen lemezt is mozdulni látott. Végül a bírák elunták, és megfújták a kürtöt. Wilson legyalogolt a küzdőtérről, a korbát a segédje vonszolta le.

– Szerintem kicsit túlzásba vitted a rugdosást – mondta Schmidt, és odaadta Wilsonnak az újratöltött vizespalackot.

– Nem a te vesédet püfölték péppé az első menetben – védekezett Wilson. – Csak azt kapta vissza, amit adott. Különben is, még lélegzett a menet végén. Rendbe jön. A verseny meg szorosabb lett, pont, ahogy akartátok. – A férfi nagyot húzott a vízből.

A csarnok oldalában kinyílt egy kapu, és egy targoncaszerű szerkezet betolt a csarnokba valamit, ami leginkább egy nagyra nőtt gyerek-pancsolómedencére hasonlított. A vízzel teli medencét a targonca Wilson mellett rakta le. Utána kitolatott a csarnokból, hogy egy perccel később ugyanolyan medencét hozzon be a korba versenyző számára is.

Wilson Schmidtre nézett, aki megvonta a vállát.

– A vizes tusához? – tippelte.

– És mi a terv, mit fogunk csinálni? Összefröcsköljük egymást? – kérdezte Wilson.

– Odanézz – mutatott a csarnok másik végébe Schmidt. A korba játékos némileg összeszedte magát, és belelépett a medencéjébe. A bíró, aki a küzdőtér közepére állt, intett Schmidtnek, hogy szálljon be ő is a vízbe. Wilson Schmidtre nézett, aki megint megvonta a vállát.

– Ne engem kérdezz.

Wilson sóhajtott, és átlépett a medencefalon. A víz nagyon meleg volt, és a combja közepéig ért. Wilson leküzdötte a késztetését, hogy megmerüljön a forró vízben, és leöblítse magát. Megint Schmidtre nézett.

– És most mi lesz? – kérdezte. Schmidt nem válaszolt. Wilson a kezével integetni kezdett Schmidt orra előtt. – Hart! Halló!

Schmidt végre Wilsonra nézett.

– Harry, jobb lenne, ha megfordulnál – mondta.

Wilson megfordult, és az ellenfelére nézett, aki hirtelen vagy fél méterrel magasabb volt, mint korábban, és folyamatosan nőtt.

Mi a fene, gondolta Wilson. Aztán észrevette. A korba medencéjében lassan csökkent a víz szintje, a korba testét borító pikkelyek és lemezek pedig szétcsúsztak. Wilson figyelte, ahogy a korba testén a pikkelyek újrarendeződnek: az addig egymásra fekvőlemezek szétcsúsztak, aztán egymás mellett újra szorosan összezártak, és felvették a vízzel megtöltött korba testének méretét. Wilson pillantása a korba törzséről az ujjaira vándorolt: az ujjpercek növekedésével a pikkelyek elforogtak a helyükről, eddig ismeretlen módon építve fel a Fibonacci-sorozatot.

Wilson agyán számos dolog futott át egyszerre.

Először is lenyűgözte, micsoda elképesztő fiziológiát mutattak fel a korbák, a testüket borító pikkelyek és lemezek ugyanis nemcsak kültakarót jelentettek a számukra, hanem egyben vázat is, mivel mindkét formájukban megtartották a lényeket. Wilson még abban sem volt biztos, hogy a korbáknak van-e egyáltalán gerince, de ha volt is, jelentősen eltérhetett attól, ami az emberekben található. Az imént megfigyelt felfúvódás és növekedés pedig arra utalt, hogy a korba vázrendszer nagyban épít a vízre és a levegőre, méghozzá igen sajátos megoldásokkal. Ez a faj minden bizonnyal az évtized anatómiai felfedezése.

Másodjára beleremegett a gondolatba, hogy miféle evolúciós prés kellett ahhoz, hogy a korbák (vagy azok kétéltű elődei) ilyen drámai védekezőrendszert fejlesszenek ki. Akármi is körözhetett ennek a bolygónak az ősóceánjaiban, az egészen biztosan piszok félelmetes lehetett.

Wilson harmadik gondolata pedig az volt, hogy most, hogy a korba a testébe préselt víztől saját méretének a sokszorosára, sőt, még az ő tömegének is a többszörösére nőtt, bizonyára alaposan szét fogja rúgni a seggét.

Wilson szemrehányóan fordult vissza Schmidthez.

– Ne mondd már, hogy nem tudtatok erről!

– Esküszöm neked, Harry. Ez nekem is új.

– Hogy a fenébe tudtok elsiklani egy ilyen dolog felett? Mégis mi a bánatos francot csináltok ti egész nap?

– Diplomaták vagyunk, Harry, nem xenobiológusok. Gondolod, hogy nem mondtam volna el neked, ha tudok róla?

Felbúgott a bíró kürtje. A toronymagas korba kilépett a medencéből, csörtetésétől megremegett az épület.

– Ó, basszameg – nyögött fel Wilson, és vízcseppeket fröcskölt szerteszét, ahogy próbált kijutni a medencéből.

– Nincs semmi tippem.

– Ne viccelj, tényleg?

– Istenem, már itt is van – kiáltotta oda Schmidt, és sietve kihátrált az arénából. Wilson még idejében nézett fel, hogy meglássa azt a hatalmas, húsból, vízből és mozgási energiából álló öklöt, amely mindjárt telibe találja a felsőtestét, és átrepíti őt a csarnokon. Az agyának egyik része azt számolgatta repülés közben, micsoda tömegnek és gyorsulásnak kellett az ütésben lennie, hogy így elrepítse őt, a másik viszont figyelmeztette, hogy pár bordája bizonyosan odavan az ütéstől.

A tömeg helyeslően bömbölt fel.

Wilson szédelegve próbálta számba venni a körülötte lévő világot, amikor a korba odadübörgött hozzá, és egyik hatalmas lábával habozás nélkül a férfi mellére taposott, a kéretlen defibrilláció élményével ajándékozva meg a jobb sorsa érdemes hadnagyot. Wilson figyelte, ahogy a roppant láb felemelkedik, és észrevett rajta két hatszög formájú bemélyedést. Tudatának az a része, amelyik az imént még a fiziológia csodáját látta a korbában, arra tippelt, hogy ezek lesznek azok a pontok, amelyeken keresztül a korba felszívta a vizet: kábé ekkora nyílásokra van szükség, ha számításba vesszük a növekedés gyorsaságát.

Tudatának másik része viszont azt üvöltötte, hogy pofa be, és pucolás, mert az a láb már jön is lefelé. Wilson felnyögött, és arrébb gurult, aztán pattogott egy keveset, ahogy a korba becsapódó lába nyomán rengeni kezdett a padló. Wilson arrébb kúszott, és csak centikkel került el egy rúgást, amely fölkente volna a falra.

A korba Wilson után imbolygott, és a tömeg ovációja közepette támadni készült. Hatalmas méretei miatt viszonylag gyorsan haladt, de ahogy az öklével megpróbálta eltalálni az elhátráló férfit, az észrevette, hogy a támadások sokkal lassabbak, mint korábban. Egyszerűen túl nagy volt a tehetetlensége a korbának ahhoz, hogy gyors ütésekkel próbálkozhasson. Wilson úgy vélte, hogy ha két korba vívja ezt a vizes menetet, akkor egyszerűen csak megállnak az aréna közepén, és addig ütik egymást, ameddig az egyik ki nem dől. Ez a stratégia viszont most nem működött. A férfi visszagondolt az első menetre, ahol a korba lényegesen kisebb mérete (és lényegesen nagyobb tapasztalata a bongkával) mekkora előnyt jelentett neki. Wilson kisebb mérete tehát előnyt jelenthet, mert a korba ebben a méretében biztos nem tudja, hogyan küzdjön egy nálánál sokkal kisebb ellenféllel.

Ezt próbáljuk ki, gondolta Wilson, és hirtelen nekirontott a korbának. Az egy óriási ütést irányzott neki, amelyet a férfi kikerült, majd ahogy közel jutott ellenfeléhez, könyökével gyomortájon vágta. Nagy szomorúságára ekkor kellett tapasztalnia, hogy az óriássá nőtt korba az összekapcsolt lemezei miatt kemény, akár a beton.

Aúú, gondolta Wilson, aztán fel is kiáltott fájdalmában, ahogy a korba megragadta, és felemelte a hajánál fogva. A férfi megkapaszkodott a haját fogó karban, nehogy a fejbőre leszakadjon, a korba közben bevitt néhány újabb ütést, további bordákat repesztve meg ezzel. A fájdalommal nem törődve Wilson felhúzta magát, és páros lábbal ormányon rúgta a korbát, tisztán látszott, hogy ez az egyetlen testrésze, amivel Wilsonnak szerencséje volt a nap folyamán. A korba felbömbölt, és leejtette Wilsont, aki a hátára zuhant. Mielőtt még arrébb gurulhatott volna, a korba lába úgy csapott le rá, akár egy gőzkalapács, egyszer, kétszer, háromszor.

Wilson szúrást érzett a mellkasában. Úgy vélte, a törött bordák átszúrták a tüdejét. A korba megint rátaposott, mire Wilson szájából folyadék buggyant. Tutira kilyukadt a tüdőm, gondolta kétségbeesetten.

A korba megint felemelte a lábát, és láthatóan Wilson fejét akarta megtaposni, és igazított egyet a testtartásán.

Wilson a pillanatot kihasználva bal kezével megragadta a korba lábfejét, és jobb kezének ujjaival beledöfött az egyik hatszögű mélyedésbe, olyan erősen, amennyire csak tudott. A döfés közben a férfi érezte, hogy a húsos szelep, amely a vizet a korba testében tartotta, átszakadt. Átszakadt, és forró vízsugár tört ki a korba talpából, eláztatva Wilsont.

A korba egy valószínűtlenül kétségbeesett sikolyt eresztett meg, ahogy a váratlan fájdalom megtörte az összeszedettségét, és semmi másra nem tudott már koncentrálni, csak hogy Wilsont lerázza a lábáról. A férfi azonban rácsimpaszkodott, és csak préselte kifelé a vizet belőle. A víz elárasztotta a padlót. A korba fél lábon ugrált, és kétségbeesetten próbálta Wilsont lerúgni magáról, de megcsúszott, és teljes hosszában elterült a padlón. Az egész terem beleremegett. Wilson testtartást váltott, és a talp felől kezdte préselni a korba lábát, amitől még több víz ömlött ki belőle. A férfi látta, ahogy a lény lába kezd összemenni. A korba bömbölt és vonaglott, jól látszott, hogy innen már nem megy sehova. Wilson rájött, hogy ha a bíróknak van egy csepp esze, másodperceken belül lefújják a harmadik menetet.

Wilson Schmidtre nézett. A nagykövethelyettes segéd arcán csak a puszta rettegés látszott. Wilsonnak el kellett gondolkodnia egy kicsit, hogy vajon miért.

Hát persze, ugrott be Wilsonnak. El kéne veszítenem a meccset.

A férfi felsóhajtott, elengedte a korba lábát, és nem facsarta tovább. A korba, bár még mindig a fájdalommal küszködött, felült, és Wilsonra nézett olyan kifejezéssel az arcán, amelyet a férfi a teljes zavarodottságnak tudott csak vélni. Wilson odament hozzá, és letérdelt elé, hogy a szemük egy magasságba kerüljön.

– Fogalmad sincs, mennyire fáj ez nekem – mondta, majd kinyújtotta a karját, és úgy tett, mintha elkapott volna valamit. Aztán a hüvelykjét kidugta a mutató- és a középsőujja között, és fityiszt mutatott a korbának. Az visszabámult rá, és nem értett semmit az egészből.

– Figyelj! – mondta a férfi. – Elkaptam a nózid.

A korba ekkor eleresztett egy parasztlengőt, már amennyire ez ülve lehetséges, telibe találta Wilson halántékát, aki előtt azonnal elsötétült a világ.

* * *

– Nem egészen erre gondoltunk, amikor felkértünk a feladatra – mondta Schmidt.

Wilson a priccsén feküdt, és próbált nem grimaszolni. Minden arcizomrezdülés fájt neki.

– Azt kértétek, hogy szorosan hozzam a meccset, és hogy veszítsem el – felelte, miközben annyira mozgatta csak az álkapcsát, hogy a beszéde valamelyest érthető legyen.

– Igen. Csak nem vártuk, hogy ezt ilyen látványosan teszed.

– Meglepetés!

– A jó hír, hogy végül is ez teljesen a hasznunkra vált. Az új korba vezető, akit mellesleg eláztatott a gyümölcslé, amikor az ellenfeledet a nézők közé rúgtad, tudni akarta, hogy miért hagytad az ellenfeledet nyerni. Be kellett ismernünk, hogy mi mondtuk neked, hogy veszíts. Ezt nagy örömmel hallgatta.

– Biztos fogadott arra a másikra.

– Nem is. Na, jó, valószínűleg igen, de nem ez a lényeg. A lényeg az, hogy az elszántságod, hogy hagytad nyerni, amikor a győzelem már a te kezedben volt, jól mutatja, hogy hajlandó vagy rövid távú áldozatokra a hosszú távú célokért. Az, hogy majdnem győztél, jól demonstrálta a GYV erejét, az pedig, hogy elveszítetted, jól demonstrálta a fegyelem fontosságát a Véderőben. Mindkettő lenyűgözte az új vezetőt, mi pedig elmondtuk neki, hogy pontosan ezeket az értékeket akartuk nekik bemutatni.

– Végül mégiscsak használtátok a fejeteket?

– Mondjuk úgy, úsztunk az árral. A dolgok mostani állása szerint megállapodással jövünk ki a tárgyalássorozatból. Megmentetted a küldetést, Harry. Köszönjük.

– Nincs mit. Majd küldöm a számlát is.

– Van egy üzenetem Abumwe nagykövettől.

– Alig várom, hogy halljam.

– A köszönetét küldi a szolgálataidért, és azt akarja, hogy tudd, felterjesztett egy kitüntetésre. És még azt is üzeni, hogy soha többé ne kerülj a szeme elé. A kis trükköd most jól sült el, de ugyanilyen könnyen elsülhetett volna rosszul is. Mindent összevetve nem éred meg a kockázatot.

– Mondd meg neki, hogy szívesen.

– Ez persze egy cseppet sem személyes.

– Hát persze hogy nem. De tudod, nekem tetszik, hogy ilyen aprólékos részletességgel koreografáltam meg, hogy a szart is kitapossák belőlem. Tisztára zseninek érzem magam tőle.

– Hogy érzed magad egyébként? Minden rendben?

– Folyton ezekkel a hülye kérdésekkel jössz. Nagyon szépen kérlek, állj le velük.

– Bocs – kért elnézést Schmidt, és megfordult, hogy kimenjen, de aztán megállt, és visszafordult. – Azért úgy látom, a múltkori kérdésemet mégiscsak sikerült megválaszolnod.

– Pontosan melyiket?

– Hogy mennyire bírod, ha ütnek.

Wilson elmosolyodott, majd elfintorodott a fájdalomtól.

– Jézusom, Hart, ne nevettess.

– Bocsánat.

– Na, és te mennyire bírod, ha ütnek, Hart? – kérdezett vissza Wilson.

– Tudod, mit, Harry? Ha ez kell hozzá, inkább nem is akarom tudni.

– Látod? Megmondtam. Puhák vagytok.

Schmidt elvigyorodott, és ott hagyta.

HAFTE SORVALH CHURRÓT ESZIK ÉS A MA FIATALJAIHOZ BESZÉL

A földönkívüli Hafte Sorvalh Washington DC-ben sétált, a Mallon éppen Antonio Morales és az általa üzemeltetett Tony’s Churros nevű stand felé tartott, amely nem túl messze parkolt a Lincoln-emlékműtől. Sorvalh már letudta a délelőtti megbeszéléseket, a délutáni programokig még maradt pár órája, és mint a fővárosban mindig, megkívánta a forró mexikói tésztát.

Mire a standhoz ért, Tony már előkészítette neki a szokásos fél tucat fahéjas churrót. Mosolyogva adta át a zacskót.

– Tudta, hogy jövök – állapította meg Sorvalh, ahogy átvette tőle.

– Ön három méter magas, Señora – használta Tony a spanyol megszólítást, mert tudta, hogy Sorvalh szereti; Morales egész életében DC-ben élt, a gimnáziumban tanult meg úgy-ahogy spanyolul. – Nehéz nem tudni, hogy jön.

– Ebben lehet valami – fizetett Sorvalh. – És hogy van ma, Tony?

– Az üzlet jól megy, de hát az üzlet mindig jól megy. Az emberek szeretik a churrót. Boldog? Egyen egy churrót. Nyomott? Egyen egy churrót. Börtönbe zárták sikkasztásért? Egyen előtte egy churrót. Most engedték ki a börtönből? Azonnal egyen egy churrót.

– Csodálatos étel, az már igaz – értett egyet Sorvalh.

– Maga is idejön enni, ahányszor a városban van. Mondja, hogy nincs igazam.

– Igaza van – mondta Sorvalh. – Bár egy érző lény nem élhet csak churrón.

– Ne legyen ebben olyan biztos – vitatkozott Tony. – Uruguayban sajttal töltik a churrót. Az már egy kész ebéd. Talán én is teszek vele egy próbát. Lehet a kísérleti alanyom, ha legközelebb erre jár.

– Inkább nem – mondta Sorvalh. – Én már tudom, mit szeretek. A szokásaim rabja vagyok.

– Nem tudja, mit hagy ki – csóválta a fejét Tony. – És maga hogy van, Señora? Mi újság a diplomácia berkeiben?

Sorvalh erre a maga módján grimaszolt. A dolgok egyáltalán nem mentek jól; a Föld Állomás elpusztítása óta minden a feje tetejére állt. Noha a Konklávénak, amelyet ő képviselt, semmi köze nem volt hozzá, az űrállomás elvesztésétől az egész bolygó paranoiás lett, és dühösen fújt mindenkire, aki nem a Földről származott. Ennek megfelelően a humán diplomatákkal Pekingben, Moszkvában, Párizsban és Hágában folytatott megbeszélések tárgyalás helyett inkább terápiai ülésre hasonlítottak, ahol a humánok dühöngtek, ő pedig ott ült a parányi kis irodájukban (aki háromméteres, annak minden emberi iroda parányi), és azt az arckifejezést gyakorolta, amelyet reményei szerint az emberek együtt érzőnek találnak.

– Mehetnének jobban a dolgok – ismerte be.

– Sajnálattal hallom – mondta Tony. Már tudott olvasni Sorvalh fiziológiájában, és helyesen kitalálta, hogy az idegen nem akar róla beszélni.

– Bonyolult világban élünk, Tony – jegyezte meg Sorvalh.

– Maga él bonyolult világban – helyesbített Tony. – Én churrót árulok.

– És a maga módján az nem bonyolult? – kérdezte Sorvalh.

Tony vállat vont.

– Tudja, ez igazából már a második állásom. Üzleti iskolába jártam – mesélte –, diplomát szereztem, és tíz évig a pénzügyi világban dolgoztam egy olyan pöcsnek, aki mindenki mást nyomorulttá tett. Először nagyon élveztem, aztán a vége felé mindennap úgy éreztem, vagy berúgok, vagy megverek valakit. Úgyhogy egyszerűsítettem az életemet. És most itt állok egy churrostandban. És általában boldog vagyok. Mert a churrósnak mindenki örül.

– A churróból sose gazdagszik meg – mutatott rá Sorvalh.

Tony elmosolyodott, és széttárta a karját.

– A bankvilágban dolgoztam! Már gazdag vagyok! Különben is jól megy az üzlet, mint mondtam. Tessék, megint jönnek vevők. – Tony egy csapat nyolcéves gyerekre mutatott, akiket két elgyötört felnőtt terelgetett a stand felé.

Sorvalh Tony ujját követve a gyerekekre nézett.

– Remélem, nem mind az övék.

– Nem hinném. Szerintem iskolai kirándulás az emlékműhöz.

– Odébb álljak? – kérdezte Sorvalh. Nem minden ember érezte magát jól egy háromméteres idegen közelében. Nem akarta rontani Tony üzletét.

– Talán jobb lenne – mondta Tony. – A felnőtteknek még mondanám, hogy szedjék össze magukat, de ezek gyerekek, sose lehet tudni, hogyan reagálnak.

Sorvalh bólintott, és kicsit arrébb ment, egy közeli padhoz. Teste alakja és magassága miatt kényelmetlen lett volna letelepednie, akkor már inkább ült a földre, minthogy azt a kínzóeszköznek is beillő padot válassza. Sorvalh biztos volt abban, hogy ha eleget törné a fejét, rájönne, honnét szedte fel ezt a szeszélyt, de valójában sokkal kevésbé érdekelte, mint a kihűlőfélben lévő churrói. Nekilátott enni, miközben Tony standját lerohanták az apró, sikoltozó emberi lények, akik izgatottan várták, hogy forró tésztát tömhessenek a nyelőcsövükbe. Inkább a másik irányba nézett.

Pár percig csendben élvezte a churrót, majd arra fordult vissza, hogy az egyik embergyerek előtte áll, és ünnepélyesen bámul fel rá. Sorvalh abbahagyta a rágást, nyelt egyet, és megszólította a gyereket:

– Helló.

A gyerek hátranézett, mintha azt hinné, Sorvalh máshoz beszél, aztán amikor látta, hogy nem, visszafordult feléje.

– Helló – mondta a kislány.

– Ízlik a churró? – mutatott a tésztára a kislány kezében. Az szó nélkül bólintott. – Akkor jó – mondta Sorvalh, és folytatta az evést.

– Te szörny vagy? – kérdezte hirtelen a kislány.

Sorvalh oldalt döntötte a fejét, úgy fontolta meg a kérdést.

– Nem hiszem – felelte. – De ez attól függ, hogy szerinted mi az a szörny.

– A szörny harcol és rombol – mondta a kislány.

– Hát, én ezt igyekszem elkerülni. Szóval akkor nem vagyok szörny.

– De úgy nézel ki, mint egy szörny.

– A Földön talán, de az én bolygómon normálisnak látszom, esküszöm – mondta. – Talán kicsit magasabb vagyok az átlagnál, de amúgy olyan, mint bárki más. Az én bolygómon te néznél ki furán. Erről mit gondolsz?

– Mi az a bolygó?

– Ajaj. Mit tanítanak nektek az iskolában?

– Ma Abraham Lincolnról tanultunk – felelte a kislány. – Ő is magas volt.

– Az bizony. Tudod, mi a Föld?

A kislány bólintott.

– Ahol vagyunk.

– Helyes. Egy bolygó. Egy nagy gömb, amelyen a néped él. Az én népemnek is van egy ilyen gömbje. Csak a miénk neve nem Föld, hanem Lalah.

– Hannah! – Az egyik felnőtt észrevette, hogy a kislány elszakadt a csoporttól, és a pad mellett ülő ijesztően nagy méretű földönkívülivel beszélget. Az ember, egy nő, futva ment érte.

– Sajnálom – mondta Sorvalhnak. – Nem akartuk megzavarni.

– Egyáltalán nem zavar – felelte Sorvalh nyájasan. – Éppen alapvető csillagászati ismereteket frissítettünk fel, például hogy a Föld egy bolygó.

– Hannah, ezt már tudnod kellett volna – rótta meg a nő a gyereket. – Idén tanultuk. – Hannah vállat vont. A nő Sorvalhra nézett. – Idén vettük a naprendszert – bizonygatta. – Benne van a tananyagban.

– Elhiszem.

– Azt mondja, a LAH LAH nevű bolygóról jött – mondta Hannah túlartikulálva a nevet, és felnézett a tanárára. – Az is a naprendszerben van?

– Hát, az egyik naprendszerben – pontosított Sorvalh. – És én is nő vagyok, mint te.

– Nem látszol nőnek – mondta Hannah.

– Ahonnét jövök, ott igen. Csak mások vagyunk.

– Nagyon ért a gyerekek nyelvén – jegyezte meg a tanár Sorvalh válasza és hangja alapján.

– Nap mint nap humán diplomatákkal dolgozom – magyarázta Sorvalh. – A gyerekek és a diplomaták elképesztően hasonlóak.

– Tudom, hogy van még pár gyerek, akik nagyon szeretnének találkozni egy idegennel... – intett a csoport felé a nő. – Nem baj, ha idegennek nevezem?

– Az is vagyok. Mármint az önök szemszögéből.

– Csak nem tudom, hogy nem sértés-e ilyet mondani.

– Nem, legalábbis én nem veszem annak. És igen, idehozhatja a többi gyereket is, ha gondolja. Szívesen leszek oktatási segédanyag.

– Jaj, nagyszerű! – mondta a nő, és megragadta Hanna vállát. – Maradj itt, szívem. Rögtön jövök. – Elsietett a többi gyerekért.

– Kedvesnek látszik – mondta Sorvalh Hannah-nak.

– Ő Mrs. Everston – mondta a kislány. – A parfümjétől tüsszögök.

– Igen?

– Olyan az illata, mint a nagymamámnak.

– És nem szereted a nagymamád illatát? – kérdezte Sorvalh.

– Nem igazán – ismerte be Hannah.

– Ígérem, hogy nem árulom el se a nagymamádnak, se Mrs. Everstonnak.

– Köszönöm – mondta Hannah komolyan.

Sorvalht hamarosan egy csomó kisgyerek vette körül, akik várakozón néztek fel rá. Sorvalh Mrs. Everstonra pillantott, aki szintén várakozón nézett rá. Ezek szerint tőle várnak mindent. Elnyomott egy sóhajt, és a gyerekekre mosolygott.

Az egyikük erre halkan felsikkantott.

– Ez egy mosoly volt – magyarázta gyorsan Sorvalh.

– Szerintem nem – mondta a gyerek.

– Esküszöm, hogy az – bizonygatta. – Sziasztok, gyerekek. Hafte Sorvalh a nevem. Beszélt már valaki közületek idegennel? – Mind a fejüket rázták. – Akkor most itt a lehetőség. Kérdezhettek tőlem bármit.

– Te mi vagy? – kérdezte az egyik gyerek, egy fiú.

– Lalan vagyok. A Lalah bolygóról.

– Gyík vagy kétéltű?

– A ti szemetekben biztos hasonlítok a hüllőkhöz, de igazából nem vagyok az. Inkább hasonlítok rátok, mint egy gyíkra, de valójában egyik se vagyok. Gondoljatok rám úgy, ami vagyok: egy lalan.

– Embereket eszel? – kérdezte egy másik fiú.

– Churrót eszem – mutatta fel a kihűlt ételt. – Vagyis ha a churrót nem emberekből készítik, akkor nem.

– Állandóan nem ehetsz churrót – okoskodott egy fiú.

– Ha akarnék, ehetnék – felelte Sorvalh, az ellenkezőjét állítva annak, amit nemrég még Tonynak mondott. – Ez az előnye annak, ha az ember felnőtt.

A gyerekek ezen elgondolkodtak.

– De tény, hogy nem eszem – folytatta. – A Földön általában gyümölcsöt és zöldséget eszem. Nagyon szeretem az édesburgonyát és a mandarint. Az itteni húst ritkán fogyasztom. Nem szereti a szervezetem. És nem eszem embereket, mert én sem akarnám, hogy az emberek engem egyenek meg.

– Van férjed? – kérdezte egy másik gyerek.

– Az én népemnél nincs házasság.

– Bűnben élsz? Anyukám szerint Linda néni is bűnben él.

– Anyukádat és Linda nénit nem ismerem – mondta Sorvalh. – És nem tudom, itt mit jelent a „bűnben élni”. Mi azért nem házasodunk, mert nálunk nem szokás. Talán úgy tudnám elmagyarázni, hogy van sok barátunk, és néha a barátoknak gyerekük lesz.

– Linda néninek is lett.

– Lehet – mondta Sorvalh a lehető legdiplomatikusabban.

– Most terhes vagy? – kérdezte egy másik gyerek.

– Túl öreg vagyok már hozzá. És nálunk nem terhesség van. Mi tojást rakunk.

– Tyúk vagy! – mondta az első fiú, és nevettek.

– Nem hinném, de igen, mi is tojást rakunk, mint a tyúkjaitok. Mind egyszerre, és a közösség egyszerre gondoskodik róluk.

– Te hányt tojást raktál? – faggatta az a gyerek, aki a terhességről kérdezte.

– Ezt nem könnyű megmondani – kertelt Sorvalh, mert sejtette, hogy Mrs. Everston nem szeretné, ha részletekbe menően taglalná a lalanok szaporítószerveit; az emberek közismerten kényesek az ilyesmire. – Mondjuk azt, hogy négy gyerekem megérte a felnőttkort, és kettőnek már van saját gyereke.

– Hogyan tanultál meg a nyelvünkön? – kérdezte egy kislány, aki mellette állt.

– Gyakoroltam. Mint mindenki. Jó a nyelvérzékem, és a tiéteket minden este gyakorolom. Más országokban meg ezt használom – mutatta fel a kommunikátorát. – Ez fordít nekem, hogy tudjak beszélni más emberekkel, és azok is velem.

– Tudsz kosarazni? – érdeklődött egy másik gyerek.

– Az én magasságommal nem lenne nagy kihívás.

– Hogyan férsz be a szobáinkba? – jött az újabb kérdés.

– Nagyon óvatosan.

– Találkoztál az elnökkel? – kíváncsiskodott egy másik kislány.

– Igen, egyszer. Szeretek oda menni, mert az Ovális irodában ki tudom húzni magam. Jó magas a mennyezete.

– Kakilsz? – kérdezte egy kisfiú.

– Brian Winters – szólt rá Mrs. Everston.

– Jogos kérdés! – méltatlankodott a fiú. Olyan nyolcéves kisfiú volt, akinek a szótárában már szerepelt a „jogos kérdés” kifejezés. Mialatt Mrs. Everston mondott még valamit Briannek, Sorvalh gyorsan megkereste kommunikátorán a „kakil” kifejezés jelentését.

– Elnézését kérem – mondta a tanárnő.

– Semmi baj – felelte. – Kérdeztek már ennél rosszabbat is tőlem. És a válaszom a kérdésedre, Brian, hogy nem kakilok. Legalábbis nem úgy, ahogyan ti. Időről időre megszabadulok az ürüléktől, nagyon hasonlóan ahhoz, mint amikor ti vécére mentek. Következő kérdés.

– Sok idegent ismersz? – kérdezte egy kislány.

– Sokbolygónyit – válaszolta Sorvalh. – Négyszáz értelmes idegen faj képviselőjével találkoztam már. Vannak köztük ilyen kicsik – mutatott egy mókusra, amelyik eszeveszetten rohant egy fa felé –, és vannak akkorák, hogy mellettük én is pici vagyok.

– És ők kakilnak?

– Brian Winters – szólt rá Sorvalh –, ez már nem jogos kérdés. – Brian Winters azt még nem szokta meg, hogy egy háromméteres idegen rendreutasítsa, ezért elhallgatott.

– Jönnek még ide más idegenek is? – kérdezte egy fiú.

– Nem tudom – mondta. – Mostanában több jött, mert a kormányom, aminek Konklávé a neve, a földi kormányokkal tárgyal. De sok mindennek kell történnie ahhoz, hogy olyan sok legyen belőlük, hogy észre se vegyétek őket, amikor a Mallon sétáltok.

– Háború lesz? – kérdezte Hannah.

Sorvalh a kislány szemébe nézett.

– Ezt miért kérdezed, Hannah? – kérdezte kisvártatva.

– Apu azt mondta anyunak, hogy szerinte háború lesz. Azt mondta, hogy az emberek lesznek majd mindenki ellen, és hogy mindenki tőlünk akar majd megszabadulni. Harcoltok velünk, és ha eltűnünk, ott fogtok élni, ahol most mi, és senki nem fogja tudni, hogy itt voltunk.

– „A szörny harcol és rombol” – mondta Sorvalh. A gyerekekre nézett, és látta, hogy válaszra várnak, sőt, a két felnőtt is némán, türelmesen állt. – Azt nem mondhatom, hogy sosem lesz háború. Ilyet senki nem ígérhet. Azt tudom mondani, hogy diplomata vagyok. Azért beszélek emberekkel, hogy ne legyen háború. Ezért vagyok itt. Hogy beszéljek, és hallgassak, és megtaláljam a módját, hogy együtt élhessünk, anélkül hogy harcolnánk egymással, és félnénk egymástól. – Finoman megérintette Hannah arcát. – Az a munkám, hogy egyikünk se lássa a másikat szörnyetegnek. Érted, Hannah?

A kislány bólintott.

– Akkor jó. Akkor megmondhatod apukádnak, hogy azt üzenem, én se akarok háborút.

– Jó – mondta Hannah.

– Jól van, gyerekek – csapta össze a kezét Mrs. Everston. – Köszönjetek el Mrs. Sorvalhtól. Még el kell mennünk a Washington-emlékműhöz is.

– Csináljunk képet! – kérte az egyik gyerek. – Különben senki se fogja elhinni.

Mrs. Everston Sorvalh-ra nézett.

– Megengedi? Tudom, hogy így is igénybe vettük a türelmét.

– Nem, dehogy. És persze, megengedem.

Öt perc múlva a kép elkészült, a gyerekek sorba álltak, és elmasíroztak a Washington-emlékmű felé. Sorvalh utánuk nézett. Hannah hátrafordult, és integetett neki. Sorvalh viszonozta. A kislány mosolygott, aztán előrefordult. Sorvalh a churró hideg maradékára pillantott, egy közeli szemetesbe dobta, és elment friss tésztáért.

Tony már nyújtotta is a zacskót.

– Maga nagyon jó üzletember – vette el Sorvalh. A pénzes erszényéért nyúlt.

Tony leintette.

– A ház ajándéka. Kiérdemelte ma, Señora.

– Köszönöm, Tony. – Sorvalh kivett egy churrót a zacskóból. – Én is azt hiszem. – A barátjára mosolygott, és nagyot harapott a churróból.

A SZERZŐRŐL

John Scalzi az ezredforduló után feltűnt sci-fi írók nemzedékének termékeny és invenciózus tagja. Több stílusban és médiában kipróbálta magát, ír filmrecenziókat, ismeretterjesztő könyveket és esszéket. Dolgozott kreatív tanácsadóként a Csillagkapu Univerzum tévésorozatban; népszerű blogja, a Whatever pedig az egyik legrégibb a maga nemében. A Vének háborúja az első műve, mára kultkönyvvé vált, és várhatóan 2014-ben érkezik a ciklus hatodik kötete. Scalzi szakmai elismerését jelzi, hogy 2010-ben megválasztották az Amerikai Science-Fiction és Fantasy Írószövetség elnökévé.

Jelenleg az ohiói Bradfordban él feleségével és lányával.

TARTALOM

- ELSŐ EPIZÓD A B csapat

- ELSŐ RÉSZ

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- MÁSODIK RÉSZ

- VI.

- VII.

- VIII.

- IX.

- X.

- XI.

- MÁSODIK EPIZÓD Végig a deszkán
- HARMADIK EPIZÓD Fejvadászok
- NEGYEDIK EPIZÓD Pusztába kiáltott szó
- ÖTÖDIK EPIZÓD Mesék a Clarke-ról
- HATODIK EPIZÓD Fedett kapcsolat
- HETEDIK EPIZÓD A kutyakirály
- NYOLCADIK EPIZÓD A lázadás hangjai
- KILENCEDIK EPIZÓD A megfigyelők
- TIZEDIK EPIZÓD Ez a hely az egyetlen
- TIZENEGYEDIK EPIZÓD Arányproblémák

- TIZENKETTEDIK EPIZÓD A fejbe kólintás finom művészete

- TIZENHARMADIK EPIZÓD Lent a Föld, fent az ég

- ELSŐ RÉSZ

- I.

- II.

- III.

- IV.

- MÁSODIK RÉSZ

- I.

- II.

- III.

- IV.

- V.

- VI.

- PUCCS UTÁN

- HAFTE SORVALH CHURRÓT ESZIK ÉS A MA FIATALJAIHOZ BESZÉL

- A SZERZŐRŐL