John Scalzi

ÁRNYÉKSZÖVETSÉG

John Scalzi: The End of All Things

Copyright © John Scalzi 2015

Fordította: Pék Zoltán, Farkas István

A borítót Kuszkó Rajmund tervezte

AZ ELME ÉLETE

Korán eltávozott John Anderson barátomnak

és minden barátjának.

Hadd szóljon a zene!

ELSŐ RÉSZ

Szóval, most el kellene mesélnem nektek, hogyan lett belőlem egy agy egy dobozban.

Hoppá. Ez egy kicsit sötét kezdés, nem igaz?

De. És az igazat megvallva, szigorúan a technikai részleteket nézve fogalmam sincs, hogyan csinálták. Ez nem olyan, hogy egy nap felébred az agyad a tested nélkül, és eléd tolnak egy ismeretterjesztő videót, arra az esetre, ha netán kíváncsi lennél. Ennél a pontnál vágtuk el az összes eret és a lefutó idegpályákat, mondaná a narrátor. Így távolítottuk el a koponyát és a gerincoszlopot, és így pakoltuk tele az agyad ügyes kis szenzorokkal, melyek a gondolataidat követik. Figyelj jól, mert a végén ki kell töltened majd egy tesztet is.

Jézusom, tök béna vagyok ehhez.

Nem vagyok jó író, sem pedig szónok. Nem tudok jól történeteket mesélni. Egyszerű csillaghajó-pilóta vagyok, úgyhogy mondom, ahogy tudom. A Gyarmati Szövetség kért fel arra, hogy meséljem el, mi történt velem, mert úgy gondolják, hasznos lesz nekik az információ. Legyen, megcsinálom, boldogan segítek. De ez nem lesz olyan... tudjátok, frankón irodalmi. Biztosan bele fogok keveredni a történetbe, aztán ugrálni fogok ide-oda, végül megint elkeveredem. Sokat fogok közben agyalni is.

És, izé, nem csak metaforikus értelemben. Másom sem maradt, csak az agyam. És biztos vagyok abban, hogy a testem egy hulladékégetőben vagy valami hasonlóban végezte.

Vágjátok, mire gondolok?

Valakinek meg kell majd szerkesztenie, ha azt akarják, hogy legyen valami értelme egyáltalán. Szóval, te szegény névtelen szerkesztője a Gyarmati Szövetségnek: köszöntelek, és az elnézésedet kérem. Becsszóra nem akarom megnehezíteni az életed. Csak nem tudom, mit is akarnak pontosan, és hogy én azt most hogyan meséljem el.

Csak mondj el mindent, ezt szajkózták. Rögzíts mindent. Ne aggódj, majd mi rendbe szedjük. Azt hiszem, innentől te jössz, kedves névtelen szerkesztő. Jó szerkesztést!

Ha pedig te most ezt olvasod, akkor biztos vagyok abban, hogy a szerkesztő remek munkát végzett.

Hol is kezdjem a kurva történetet? Szerintem le se szarjátok, hogy milyen gyerekkorom volt: tök átlagos, eseménytelen, boldog, normális szülőkkel és haverokkal. Az iskoláséveim hasonlóan jelentéktelenek voltak, a szokásos alkalmankénti ostobaság-vagy hormonvezérelte kilengésekkel, időnként meg szétpuskázott vizsgákkal. Tényleg, ki akarna erről ennél is többet hallani? Még engem sem érdekel, pedig az én életem volt.

Azt hiszem, az állásinterjúval fogom kezdeni.

Ja, az pont jó lesz kiindulópontnak. Az állásinterjú, melynek révén megkaptam azt a munkát, amely fejnélküli csodát csinált belőlem.

Így visszanézve azt kívánom, bárcsak ne kaptam volna meg a melót!

És talán be kéne végre mutatkoznom. Csak a rend kedvéért.

Rafe vagyok. Rafe Daquin.

Rafe Daquin vagyok, egy agy egy dobozban.

Szevasztok!

*

Az egyetlen dolog, ami az állásinterjúhoz segítetett, az egyik egyetemi haverom, Hart Schmidt közbenjárása volt. Hart a Gyarmati Szövetség diplomatája (ami szerintem tökéletes szinonimája a hálátlan munkának), és mostanában töltött némi időt parkolópályán itt, a Főnix Állomáson. Az egyik bárban összefutott és jót beszélgetett a Chandler műveleti tisztjével. A Chandler egy kereskedelmi hajó, sima Főnix-Huckleberry-Erie köröket nyomott. Nem az a kifejezetten megbecsült pálya, de a meló az meló. Nem lehet minden munka „álommeló”.

Szóval, azon a beszélgetésen a műveleti tiszt arról panaszkodott, hogy amikor a Chandler befutott a Főnix Állomásra, egy rakás zsaru fogadta. Mint az kiderült, a Chandler egyik pilótájának volt egy kis privát biznisze odalent, a Főnix bolygó felszínén, a részleteire csak homályosan emlékszem, de volt benne zsarolás, megfélemlítés, vesztegetés és bigámia, bár az utóbbiból talán nem olyan sok, mint az előzőkből. A lényeg, hogy a Chandleren pilótahiány támadt, és kellett nekik egy ember, méghozzá sürgősen.

Ami nekem jól jött, lévén pilóta voltam, és éppen munkára volt szükségem. Szintén sürgősen.

– A pályázata szerint maga szoftverfejlesztő volt, mielőtt pilóta lett volna – mondta a műveleti tiszt, aki a szakmai önéletrajzomat böngészte. Egy hamburgeresnél üldögéltünk a Főnix Állomáson. Egyből fölhúztam a seggem a bolygófelszínről, mihelyst Hart leadta a drótot a melóról. Az itteni hamburgerek messze földön híresek voltak, de nem a gasztronómiai élményekért jöttem. A műveleti tisztet Lee Hannak hívták, és nagyon úgy festett, mint akit már nem hat meg semmi. Az volt az érzésem, hogy ha nem vallok olyasmiről, hogy szeretetre méltó kiscicákat öltem meg egy óvodányi gyerek szeme láttára, akkor enyém a meló.

– Programtervező matematikusnak tanultam az egyetemen – feleltem. – Abból diplomáztam, és utána szoftvereket fejlesztettem pár évig. Az Eyre Systemsnek dolgoztam leginkább csillaghajó-navigációs és üzemeltetés-támogató rendszereken. Talán maguknál a Chandleren is akad ez-az az installációinkból.

– Akad – bólintott rá Han.

– Akkor tudok nyújtani némi technikai támogatást is – vigyorogtam. Viccnek szántam. De nem voltam meggyőződve arról, hogy Han vette a poénomat.

– Nem túl tipikus, hogy valaki szoftverfejlesztőből pilóta lesz – tette szóvá.

– A szoftverfejlesztés keltette fel az érdeklődésemet a repülés iránt – feleltem. – Az a fajta fejlesztő voltam, akinek van némi szociális érzékenysége, aztán egyszer csak a Főnix Állomásra hozott a munkám, ahol űrjárműveken dolgoztam, hogy az egyes hajókra optimalizáljam a szoftvereinket. Így aztán csomó időt töltöttem hajókon, dumáltam a legénységgel, és hallgattam a sztorikat, hogy merrefelé jártak a világegyetemben. Ha elég sokáig csinálja az ember, átértékelődnek a dolgok, a kód gyártásával az íróasztal mellett eltöltött idő attól kezdve az élet pazarlásának kezd látszani. Látni akartam, hogy mi van odakint. Így aztán megcsíptem egy tanulópilóta melót. Ez hét éve volt.

– Nem az a kifejezett előrelépés, ha a fizetését nézzük – állapította meg Han.

Erre megvontam a vállam. Úgy tippeltem, ez a vállvonás leginkább akként fog átmenni, hogy „Hé, vannak az életben fontosabb dolgok is, mint a pénz”, és nem úgy, hogy „Hé, még a szüleimmel élek, akik kezdik ezt rossz néven venni”. Mondjuk, mind a két üzenet igaz volt rám. Egy csomó dolog lehet fontosabb a pénznél, főleg, ha nincs választási lehetőséged.

Persze nem akarom a szüleimet rossz színben feltüntetni. Pusztán rámutattak, hogy az egy dolog, hogy támogatnak, ameddig előrejutok, és más dolog egy harminckét éves diplomást eltartani, miközben két meló között otthon aszalja a seggét. Éhezni nem hagynak, de sok komfortot ne várjak.

Ami rendben is volt. Nem azért nem dolgoztam, mert lusta lettem volna.

– Ezek szerint maga munka nélkül volt az elmúlt kilenc hónapban – állapította meg a tiszt.

– Két megbízatás között, egészen pontosan, igen.

– Meg tudná ezt magyarázni?

Hát, ezt nem lehet elsumákolni.

– Kiközösítettek.

– Pontosan kicsoda?

– A Lastan Falls kapitánya, Werner Ostrander.

Mintha egy halvány mosoly suhant volna át Han arcán, amikor kiböktem.

– Folytassa.

– Nincs sok mesélnivaló rajta. Másodpilóta voltam a Bajkálon, és úgy festett, hogy az első pilóta még jó sokáig állományban lesz. Ezért aztán, amikor hallottam, hogy előrelépési lehetőség van a Lastanon, mentem, és elvállaltam. Azt persze nem tudtam, hogy miért szolgált összesen hat első pilóta az előző két évben aLastanon, és mire megtudtam, addigra már késő volt. A végén megszegtem a szerződésemet.

– Az jó sok pénzbe kerülhetett.

– Higgye el, minden lóvét megért. Meg aztán, amikor leléptem a hajóról, a gazdaságisnak elárultam az anyám nevét. Anyám munkajogász. A pertársaság, amit Ostrander ellen összehozott, hogy is mondjam csak, nagyon hatásosnak bizonyult.

Ennél a mondatnál Han minden kétséget kizárólag elmosolyodott. Folytattam.

– Ez viszont azzal is járt, hogy Ostrander mostanra már leadta a drótot rólam, nagyjából mindenkinek, akiknél pilótaállásért folyamodhatok. És senki sem szereti a bajkeverőket.

– Valóban, senki sem – értett egyet Han, és magamban felnyögtem, mert úgy éreztem, most sikerült elkúrni a lehetőséget. – Viszont történetesen én is szolgáltam egy évet a Lastan Fallson, még a pályafutásom elején.

Csak pislogtam.

– Tényleg?

– Bizony. Mondjuk úgy, át tudom érezni, hogy miért akarta megszegni a szerződését. És valamikor be kell avatnia annak a pernek a részleteibe.

Vigyorogtam.

– Úgy lesz, uram.

– Hadd mondjam meg nyíltan, Mr. Daquin, ez a megbízatás visszalépés lesz magának. Harmadpilóta lesz egy faék egyszerűségű kereskedelmi útvonalon. Ide jövünk, aztán a Huckleberryre megyünk, onnan az Erie-re, aztán kezdjük elölről. Nem túl izgalmas, és akárcsak a Bajkálon, itt nincs sok esély az előléptetésre.

– Hadd legyek hasonlóan nyílt magával, uram. Az elmúlt kilenc hónapot egy gravitációs kút fenekén töltöttem. Maga pontosan olyan jól tudja, mint én, hogyha túl sok időt töltök odalent, akkor örökre ott ragadok. Magának sürgősen kell egy pilóta, hogy ne veszítsen időt és pénzt a szállítmány késlekedése miatt. Világos. Nekem meg le kell lépnem a bolygóról, hogy esélyem legyen egy első pilóta pozícióját megpályázni anélkül, hogy Ostrander beleköpne a levesembe. Úgy látom, mind a kettőnk be van szorítva bizonyos szempontból, viszont mind a ketten tudunk a másiknak segíteni.

– Biztosra akartam menni, hogy mindenki reális elvárásokkal látja a helyzetet – magyarázta Han.

– Nincsenek illúzióim, uram – biztosítottam.

– Remek. Ez esetben egy napot tudok adni arra, hogy lezárja a folyamatban lévő ügyeit.

Lenyúltam és megütögettem a tengerészzsákomat a lábamnál.

– Minden ügyem le van zárva. Egyetlen dolgom van csak, hogy meghívjam Hart cimborámat egy italra, amiért ezt a megbeszélést összehozta nekem.

– Ha elég gyorsan el tudja intézni, indul egy sikló a Chandlerre pár órán belül, a harminchatos kaputól.

– Rajta leszek, uram – biztosítottam.

– Rendben – mondta Han, majd felállt, és kinyújtotta a kezét. – Isten hozta a Chandleren, pilóta.

Megráztam a kezét.

– Köszönöm, uram. Örömmel lépek a fedélzetre.

*

Hartot egy félórával később találtam meg, egy fogadáson volt a Főnix Állomás túloldalán. A fogadást a főnöke, Abumwe nagykövet tiszteletére adták.

– Most kapta meg a Kiemelkedő Szolgálatért járó érdemérmet – mondta Hart. Már a második pohár felpiszkált puncsnál járt, és mivel soha nem bírta jól a piát, kezdett kissé becsípni. Ráadásul a hivatalos diplomata formaruháját viselte, amitől úgy nézett ki, mint egy portás. De ki a fene vagyok én, hogy szóvá tegyem, amikor az elmúlt év jó részét melegítőgatyában töltöttem?

– És mi volt az a kiemelkedő szolgálat, amit tett? – érdeklődtem.

– Hát például megmentette a komplett csapatának az életét, amikor a Föld Állomást megtámadták. Hallottál a Föld Állomásról?

Bólintottam. A Gyarmati Szövetség ügyesen titkolta el a rossz híreket a gyarmatok civil lakossága elől, de bizonyos híreket egyszerűen nem lehetett a szőnyeg alá söpörni. Ilyen volt az is, hogy a Föld egyetlen űrállomását ismeretlen terroristák elpusztították, rajta sok ezer emberrel, köztük a Föld diplomáciai testületeinek krémjével, és hogy a Föld a Gyarmati Szövetséget vádolta a támadással, aminek következtében a diplomáciai és a gazdasági kapcsolataink megszakadtak.

Ja, ezt azért elég necces lett volna elsumákolni.

A Gyarmati Szövetség hivatalos változata csak annyit közölt, hogy a támadást terroristák hajtották végre, a többit a régi hajóscimboráim és a Harthoz hasonló haverjaim mesélték el. Ha egy gravitációs kút alján töltöd az életed, akkor van rá esély, hogy csak a hivatalos változat jusson el hozzád. Ellenben azok a népekkel, akik a csillagok között járnak, mert ők sokkal többet hallanak út közben. Nehéz meggyőzni a hivatalos változat kizárólagosságáról azokat, akik maguk is látnak dolgokat.

– Azért voltak olyanok is, akik maguktól pattantak meg – tette hozzá Harry Wilson, Hart egyik barátja, akit itt az ideje bemutatnom. Wilson a Gyarmati Véderő katonája volt, zöld bőre rögtön elárulta. Zöld bőre meg a tény, hogy annyinak látszott, mint a legénykorú öcsém, közben meg könnyen lehet, hogy elmúlt már százhúsz éves is. Vannak előnyei annak, ha genetikusan feljavított, nem tisztán emberi testben létezel, feltéve persze, ha nem zavar, hogy olyan a színed, mint az avokádókrémé. – Itt van például a maga Hart barátja. Beküzdötte magát egy mentőkapszulába, úgy pattant meg a Föld Állomásról, miközben az konkrétan fölrobbant körülötte.

– Túlzol egy picit – szerénykedett Hart.

– Nem, nem. Egészen komolyan körülötted robbant föl.

Hart tiltakozva integetett, és visszanézett rám.

– Harry kicsit drámaibban festette le, mint ahogy az valójában történt.

– Nekem elég drámainak tűnt – ismertem be.

– Űrállomás, ami körülötte robban fel – ismételte magát Wilson, kihangsúlyozva a mondat második felét.

– Különben is, a Föld felé vezető út nagyobbik felében eszméletlen voltam – tette hozzá Hart. – Szerintem ezzel jobban jártam.

Abumwe nagykövet felé néztem, akit azonnal felismertem a képekről, és aki a csarnok túlsó végében fogadta a sorban állók gratulációit.

– Milyen volt az ünnepség? – kérdeztem.

– Fájdalmas – vágta rá Wilson.

– Teljesen rendben volt – felelte Hart.

– Fájdalmas – ismételte meg Wilson. – Az a tag, aki a kitüntetést átadta...

– Tyson Ocampo, a külügyminiszter helyettese – szúrta közbe Hart.

– ...egy felfújt hólyag – fejezte be a mondatát Wilson. – Sok figurával találkoztam már a diplomáciai testületnél, akik szerelmesek voltak a saját hangjukba, de ez a fickó túltett mindegyiken. Ennek meg a hangjának külön-külön szoba kell.

– Annyira nem volt súlyos – ellenkezett Hart.

– Te is láttad Abumwe arcát, miközben a csávó beszélt – mondta Wilson Hartnak.

– Ocampo a neve – felelte Hart, akit jól láthatóan kiakadt attól, hogy a külügyminiszter helyettesét szimplán „csávónak” nevezték. – És ő a minisztérium második embere. A nagykövetnek meg semmi nem volt az arcán.

– Dehogynem. Egészen pontosan a „befoghatnád végre a pofád” nézését viselte – magyarázta Wilson nekem. – Hidd el nekem, elégszer láttam.

Hartra néztem, aki helyeslően bólintott.

– Az igaz, Harry többször látta a nagykövet „fogd be” arcát, mint a legtöbbünk.

– Ördögöt a falra – dörmögte Wilson, és biccentett egy aprót a fejével. – Nézzétek csak, ki jön ide.

Arrafelé néztem, és láttam, hogy egy középkorú férfi tart az irányunkba, a Gyarmati Szövetség díszes diplomáciai formaruhájában, nyomában egy fiatal nővel.

– A felfújt hólyag? – kérdeztem.

– Ocampo miniszterhelyettes – hangsúlyozta ki Hart.

– Egykutya – kommentálta Wilson.

– Uraim! – köszöntött bennünket Ocampo, amikor odaért.

– Üdvözöljük, Ocampo miniszterhelyettes úr – fogadta a köszöntést Wilson, és láttam, ahogy Hart kiengedi a levegőt. – Mit tehetünk önért, uram?

– Nos, mivel köztem és a puncsos tál között állnak, megkínálhatnának egy pohárkával.

– Majd én – buzgólkodott Hart, és kis híján elejtette a saját poharát a nagy igyekezetben.

– Köszönöm – válaszolta Ocampo. – Schmidt, ugye? Abumwe munkacsoportjából. – Utána Wilsonhoz fordult. – És ön?

– Harry Wilson hadnagy.

– Ó, valóban? – Ocampo kifejezetten álmélkodni látszott. – Maga volt az, aki megmentette az Egyesült Államok külügyminiszterének lányát, amikor a Föld Állomás megsemmisült.

– Danielle Lowen kisasszonyt. Igen. Ő is főállású diplomata, az édesapjától függetlenül, természetesen.

– Természetesen – bólogatott Ocampo. – De a tény, hogy ő mégiscsak Lowen miniszter lánya, nem szolgál senki hátrányára. Ez az egyik oka annak, hogy az Egyesült Államok még szóba áll velünk, gyakorlatilag egyedüli nemzetként a Földről.

– Örömömre szolgál, hogy hasznomat látták, uram – mondta Wilson. Hart átadta a puncsos poharat a miniszterhelyettesnek.

– Köszönöm – vette át a poharát Ocampo, és újra Wilson felé fordult. – Úgy hallottam, ejtőernyős ugrással jutott le a Föld Állomásról a Földre Miss Lowennel.

– Így igaz, uram.

– Nem akármilyen élmény lehetett.

– Leginkább arra emlékszem, hogy nagyon igyekeztem elkerülni a nagy puffanást a végén.

– Minden bizonnyal – helyeselt Ocampo, és felém fordult. Szemügyre vette a diplomatákétól tökéletesen különböző ruházatomat, a lábam mellé lerakott tengerészzsákot, és szemmel láthatóan arra várt, hogy bemutatkozzam.

– Rafe Daquin. Csak beugrottam a fogadásra, uram.

– Mr. Daquin az egyik barátom, aki éppen az állomáson tartózkodik – magyarázkodott Hart. – Pilóta egy kereskedelmi hajón.

– Ó! – lepődött meg Ocampo. – És melyiken?

– A Chandleren, uram.

– Ez igazán érdekes – állapította meg Ocampo. – Én is váltottam egy jegyet a Chandlerre.

– Valóban? – érdeklődtem meglepődve.

– Igen. Már évek óta nem voltam szabadságon, és úgy döntöttem, hogy most egy hónapig a Connecticut-hegységben fogok túrázni a Huckleberryn. Ha nem tévedek a Huckleberry a Chandler következő célállomása.

– Azt gondoltam volna, egyszerűbb minisztériumi hajóval menni.

Ocampo mosolygott.

– Attól tartok nem lenne túl elegáns dolog egy külügyminisztériumi hajót magáncélokra használni. Úgy tájékoztattak, hogy a Chandler szokott kiadni kajütöket utasok számára. Bájos kolléganőmmel, Verával – biccentett fejével az asszisztense felé – kibéreltük őket. Amúgy milyenek?

– A kajütök? – kérdeztem. Ocampo bólintott. – Attól tartok, nem tudom.

– Rafe barátom csak egy órája csatlakozott a legénységhez – magyarázkodott Hart. – Még nem járt a hajón. Ha jól tudom, az egy óra múlva induló siklóval megy át.

– Az ugyanaz a sikló, amivel ön is megy, uram – szólt közbe Vera.

– Ezek szerint közösen fogjuk megismerni a hajót – mondta nekem Ocampo.

– Valószínűleg igen – feleltem. – Ha szeretnék, nagyon szívesen elkísérem önket ahhoz a kapuhoz, ahonnan a sikló indul. Amint útra készek.

– Köszönöm, és boldogan elfogadjuk a segítségét. Vera majd keresni fogja önt, ha indulhatunk. Addig is, uraim – biccentett, és kezében a puncsos poharával, nyomában az asszisztensével visszatért a társaságba.

– Nagyon diplomatikus – állapította meg Wilson, miután a miniszterhelyettes hallótávolságon kívül ért.

– Maga tényleg kiugrott egy felrobbanó űrállomásból? – kérdeztem tőle témát váltva.

– Amikor kiugrottam, még éppen nem volt felrobbanva – pontosított Wilson.

– Te meg pont időben értél el egy mentőkapszulát – mondtam Hartnak. – Tisztán látszik, hogy rossz sorba álltam be, amikor az űrutazás izgalmait osztogatták.

– Higgye el nekem – vigasztalt Wilson –, nem akar maga annyi izgalmat.

*

A Chandler pont, ahogyan hirdették, egyáltalában nem volt izgalmas.

De nem is ez volt célja. Ahogy már említettem, hogy Chandler hárommegállós köröket futott. Ez azt jelenti, hogy volt három rendszer, amely pont azt szerette volna importálni, amit az előző rendszer termelt és exportált. Vegyük például a Huckleberryt, ezt az elsősorban mezőgazdasági tevékenységgel foglalkozó gyarmatot: a szárazföldjeinek jelentős része esik a mérsékelt égövbe, ami roppant megfelelő az emberi haszonnövényeknek. Ezért aztán tőlük búzát, kukoricát, gaalbogyót meg más növényeket viszünk az Erie-re. Az Erie lakói nagyon szép lóvét perkálnak a huckleberry-i terményekért, fogalmam sincs miért. Szerintem azt hiszik, hogy egészségesebbek, vagy mi. Akárhogy is, ők vevők rá, mi meg szállítunk nekik. Cserébe aztán csurig rakjuk a hajót mindenféle ritkaföldfémmel, aminek meg az Erie van bővében.

A fémrakományt elvisszük a Főnixre, amely a Gyarmati Szövetség csúcstechnológiai fellegvára, legalábbis ami a gyártókapacitást illeti. Innen pedig mindenféle kifinomult szerkezetet szállítunk a Huckleberryre, az orvosi szkennerektől a kommunikátorokig, melyeket sokkal olcsóbban lehet nagy tételben, gyárakban előállítani, mintha otthon akarnád kinyomtatni. Márpedig Huckleberry termelőkapacitása a finommechanikában, mondjuk úgy, elhanyagolható. Mosás, öblítés, kezdheted elölről. Ameddig a megfelelő sorrendben járjuk ezt a kört, dől a pénz.

Cserébe mentes bármiféle izgalomtól, akárhogy is próbálod az „izgalom” szót meghatározni. Ez három konszolidált és jól védett gyarmat. A legfiatalabb Huckleberry is már vagy százéves, a Főnix meg a legöregebb és a legkifinomultabb védelemi rendszerrel rendelkező bolygó a Gyarmati Szövetség összes világa közül. Az új világokat nem úgy fedezzük fel, hogy kereskedünk velük. Kicsi az esélye, hogy kalózokba vagy más rossz szándékú népekbe futnánk. Nem találkozol különös új idegenekkel, sőt idegenekkel egyáltalán. Amit szállítasz, az kaja, ércek meg kütyük. Nem az a kimondott űrbéli romantika, hanem egy jól kitaposott, ezerszer bejárt ösvény az űrben.

De ez kurvára nem érdekelt. Láttam én már az űrt, és izgalomban is volt részem, amikor a Bajkálon voltunk, és négy napon át üldöztek bennünket a kalózok, hogy a végén ki kellett dobnunk a rakományt. Ilyenkor a kalózok nem üldöznek tovább, mert nincs már nálad semmi, ami érdekelné őket. Általában. Néha persze, amikor kidobod a rakományt, és ezen fölhúzzák magukat, megpróbálnak rakétát felküldeni a hajtóművedbe, csak hogy kifejezzék rosszallásukat.

Szóval, ja. Ahogyan Wilson hadnagy mondta, az izgalmakat néha túlértékelik.

De mindegy is, ebben a pillanatban nem vágytam izgalmakra, csak egy normális melóra.

Ha ez azzal jár, hogy szépen pásztorolom a Chandler navigációs rendszereit, miközben feldolgozzák azokat a pályaadatokat, amelyeket már ezerszer feldolgoztak, hát legyen. Ezzel együtt tudok élni. És a buli végén kivergődöm végre a szakmai karanténból. Amivel kifejezetten szerettem volna együtt élni.

A Chandler maga egy teljesen átlagos teherszállító volt, egészen pontosan a Gyarmati Véderő egy leselejtezett fregattja, amelyet teherszállításra és kereskedelmi fuvarokra alakítottak át. Voltak persze eredetileg is teherhajóknak szánt teherhajók, csakhogy azok nagyok és drágák voltak, és általában nagyobb szállítmányozó cégek számára építették őket. A Chandler az egyetlen hajója volt a befektetők kis csoportjának. A leselejtezett fregattot, amely később a Chandler lett, egy árverésen vették.

Amikor az állásinterjú előtt utánanéztem a hajónak (mindig ellenőrizzétek leendő munkahelyeteket, én ezt sajnos elmulasztottam a Lastan Falls esetében, és jól rá is fizettem), láttam a fregatt képeit az árverésről, amikor „kell vagy sem” alapon piacra dobták. Hát, mit mondjak, a katonai pályafutása során rendesen lezúzták. De tisztességesen felújították, és majdnem két évtizede futja a köreit komoly gond nélkül. Ahogy néztem, nem fogok belőle véletlenül kipottyanni egy lyukon.

A siklón Ocampo miniszterhelyettessel és az asszisztensével utaztam (akinek ezúttal a családnevét is sikerült megtudnom: Briggs, de ezt nem a miniszterhelyettes mondta el, hanem az utaslistából derült ki), a hajóra érve pedig elbúcsúztam tőlük. Utána jelentkeztem Hannál, a közvetlen főnökömnél, aztán Clarine Bolduc első pilótánál, majd pedig Seidel szállásmesternél, aki kijelölte a kabinomat.

– Szerencsés vagy – mondta a nő. – Egyedül alhatsz, legalábbis amíg le nem szállunk az Erie-n. Ott új embereket veszünk fel, és kapsz két szobatársat. Élvezd ki a nyugalmat, amíg lehet.

A kajütömbe mentem, amely akkora volt, mint egy takarítószeres szekrény. Elvileg elfért benne három felnőtt ember, gyakorlatilag azonban nem lehetett becsukni az ajtót, mert akkor perceken belül elfogy az összes oxigén. De legalább kiválaszthattam magamnak a priccsemet, és meg is tettem.

Az esti étkezésnél Bolduc bemutatott a tiszteknek és a részlegvezetőknek.

– Ugye, te nem csinálsz semmi szélhámosságot a szabadidődben? – kérdezte Chieko Tellez, a rakodófőnök segédje, mikor leültem az asztalhoz a tálcámmal.

– Rendesen utánanéztem a hátterének – szólt közbe Han. – Tiszta a srác.

– Csak vicceltem – nyugtatta meg a műveleti tisztet Tellez, aztán visszafordult hozzám. – Biztosan hallottál a tagról, akinek a helyére felvettünk, igaz?

– Csak egy keveset.

– Gyalázat, én mondom. Helyes fickó volt.

– Már amennyiben el tudunk tekinteni a zsarolástól, a vesztegetéstől és a bigámiától – tette hozzá Bolduc.

– Velem egyiket sem tette, és ez az, ami nekem számít – közölte Tellez, és rám vigyorgott.

– Nem tudnám eldönteni, hogy most viccel-e, vagy sem – ismertem be.

– Chieko folyton viccel – világosított fel Bolduc. – Most már te is tudod.

– Vagyunk itt páran, akibe szorult egy kis humor – vágott vissza Bolducnak Tellez.

– A viccelődés nem azonos a humorral.

– Pfff – zárta le a vitát Tellez. Nem úgy nézett ki, mint akit nagyon összetört volna az utolsó megjegyzés. Ahogy néztem, a nő és az első pilóta rendszeresen évődtek, ami annyira nem rossz dolog. Ahol a tisztek jól kijönnek egymással, az egy boldog hajó.

Tellez újra felém fordult.

– Úgy hallottam, te is azzal a siklóval jöttél, amivel az a külügyes főfütyi, igaz?

– Ez így van.

– És mondták, hogy miért jönnek a hajóra?

– Ocampo miniszterhelyettes a Huckleberryn akarja eltölteni a szabadságát. Mi arra megyünk, ezért ő és az asszisztense kibéreltek pár utaskajütöt.

– Én a helyében simán elvittem volna egy minisztériumi hajót – szólt közbe Bolduc.

– Azt mondta erre, hogy az nem mutatott volna valami jól a sajtóban.

– Mert biztosan ezért aggódott – kételkedett az első pilóta.

– Seidel szerint Ocampo azt mondta, hogy feltűnés nélkül akar utazni, és nem akarja, hogy a pozíciója miatt túl nagy legyen a felhajtás – szólt bele a beszélgetésbe Han.

– És ezt te elhiszed? – kérdezte Bolduc. Han megvonta a vállát. A pilóta hozzám fordult. – Te beszélgettél már vele, ugye?

– Ja.

– És szerinted ez hihetőnek hangzik?

Beugrott Wilson megjegyzése, amely szerint Ocampo szerelmes a saját hangjába, és eszembe jutott az út a siklón, amikor az udvarias csevegés után Ocampo nekiállt feljegyzéseket diktálni Vera Briggsnek.

– Nem úgy néz ki, mint aki szereti kerülni a feltűnést – ismertem be.

– Vagy csak dugja az asszisztensét, és nem akarja, hogy ez keltsen feltűnést – vélekedett Tellez.

– Á, azt nem hinném – mondtam.

– Ugyan miért? – kérdezte Tellez.

Megvontam a vállam.

– Valahogy nem éreztem közöttük a vibrálást.

– Na és mit mondanak neked a megérzéseid úgy általában, Daquin?

– Hogy minden rendben van.

– És mik a megérzéseid velem kapcsolatban? – kérdezte Tellez.

– Hogy elég csípős a humorod.

– A srác megérzései tökéletesen működnek – jelentette ki Bolduc. Tellez egy szúrós pillantást vetett az első pilótára, de az nem zavartatta magát. – Miért akarja bárki is a Huckleberryn tölteni a szabadságát? – váltott témát. – Voltunk már ott. Egy csomószor. Nincs ott semmi, ami miatt érdemes lenne ott töltened a szabadságod.

– Nekem azt mondta, hogy szeretne túrázni a Connecticut-hegységben. Jelentsen ez bármit is.

– Remélem, pakolt magának télikabátot! – mondta a műveleti tiszt. – A Connecticut-hegység a sarki égövben fekszik, és a Huckleberry északi féltekéjén most éppen tél van.

– Van egy csomó bőröndje. Az asszisztense, Vera panaszkodott is, hogy háromszor annyi ruhát hozott, mint amennyit kellene. Csak van azokban a bőröndökben egy-két meleg holmi.

– Reméljük. Különben nagyon szomorú szabadság elé néz.

De mint kiderült, szabadságról szó sem volt.

*

Amikor felnéztem az ülésemből, Thao kapitány és Lee Han nézett vissza rám. A kapitány szemmel láthatóan dühös volt, nekem meg az első gondolatom az volt, hogy Bassza meg, azt se tudom, mit kúrtam el.

A második pedig a meglepetés, hogy miért látom a kapitányasszonyt egyáltalán. Harmadik pilóta voltam, ami azt jelentette, hogy olyan váltásokban dolgoztam, amikor a kapitány általában nem tartózkodott a parancsnoki hídon, vagy aludt, vagy más bokros teendőit intézte. Abban a három váltásban, amikor én ültem a pilótaülésben és én vezettem a hajót, Han műveleti tiszt ült a parancsnok helyén, és piszokul nem csináltunk semmit. A pályánkat a Főnix Állomástól az ugráspontig még az Állomás adta meg, nekem csak arra kellett ügyelnem, hogy ne sodródjunk le erről a pályáról ezért vagy azért.

De nem tettük. Akár végig is szundikálhattam volna a váltásaimat.

Tizenkét órányira voltunk az ugrásponttól. A tervek szerint az ugrásnál a kapitányasszony ül majd a parancsnoki ülésben, Bolduc irányítja a hajót Schreiber másodpilóta segítségével, én meg szerencsés esetben a priccsemen horpasztok. Az, hogy a kapitány ebben a szokatlan órában felbukkant a hídon, egyet jelentett: balhé van. Az, hogy az ülésem mellett álltak, arról árulkodott, hogy a balhénak köze van hozzám. Hogy a balhé mi lehetett, arról fogalmam sem volt. Mint azt mondtam, centire ott voltunk, ahol lennünk kellett. Egyszerűen nem volt semmi, amit rosszul csinálhattam volna.

– Igen, asszonyom? – jelentkeztem. Ha nem tudom, merre van az előre, jöhetnek a parancsok.

Thao kapitány egy memóriakártyát nyújtott felém. Bambán szemügyre vettem.

– Ez egy memóriakártya – állapítottam meg.

– Azt én is tudom, hogy micsoda. Azt akarom, hogy segítsen nekem.

– Rendben. Pontosan hogyan?

– Maga dolgozott szoftverfejlesztőként csillaghajó-navigációs rendszereken, ugye? Lee azt mondta, hogy dolgozott ilyen beosztásban.

– Jó pár éve volt már – feleltem Hanra pillantva, akinek az arca nem árult el semmit.

– Szóval tudja, hogyan működnek.

– A legújabb verziók kódjával nem volt dolgom, de ugyanazokat a fejlesztőeszközöket és programnyelveket használják, amiket én is régebben. Nem okoz gondot képbe hozni magam a friss kóddal.

– A navigációs rendszer el tud fogadni titkosított pályaadatokat is, ugye? Meg lehet adni úti célokat anélkül is, hogy konkrétan tudnánk, mik azok.

– Persze. Ez egy szabványos lehetőség. A katonai navigációs rendszerek ezt abban az esetben használják, ha fennáll a veszélye annak, hogy egy hajót vagy egy drónt foglyul ejtenek, és arra jó, hogy az ellenség ne tudja visszafejteni, mi is volt az eredeti úti cél. Kereskedelmi hajókon nem szoktuk használni, mert semmi értelme. Amúgy is le kell adni a röptervet a hatóságnak. Pontosan tudják, hogy ki merre megy.

– Ezen a memóriakártyán egy titkosított célkoordináta van – mondta Thao. – Meg tudná nekem mondani, hogy pontosan hová mutat?

– Nem – vágtam rá. – Titkosítva van. – Aztán leesett, hogy a válaszom a „beképzelt kocka” üzemmódban hangzott el, ezért gyorsan hozzátettem: – Ez azt jelenti, hogy szükség van a titkosító kulcsra is. És az nincs meg.

– A navigációs rendszerben benne van – mutatott rá Thao.

– Ez igaz, de számunkra sajnos nem visszafejthető. Ez a lényege a titkosított navigációs módnak, hogy a számítógép, és kizárólag a számítógép tudja csak, hogy hová megy a hajó.

– Fel tudja törni a kulcs nélkül?

– A titkosítást? – kérdeztem. A kapitány bólintott. – Mennyi időm van rá?

– Mennyi idő van még az ugrásig?

A monitoromra pillantottam.

– Tizenkét óra huszonhárom perc.

– Ennyi ideje van.

– Esélytelen. Ha adna rá egy hónapot, akkor talán fel tudnám törni. Vagy ha megkaphatnám a jelszavait és a biometrikus adatait annak a valakinek, akitől ezt a kártyát kapta. – A kártyára mutattam. – Itt titkosították a Chandleren?

– Nem.

– Akkor azt kell, hogy mondjam, asszonyom, hogy több idő kell a feltöréshez, mint amennyink van rá.

Thao kapitány bosszúsan bólintott, és Hanra nézett.

– Megkérdezhetem, hogy miről van szó, asszonyom?

– Nem – felelte a kapitány, és felém nyújtotta a memóriakártyát. – Töltse be az új célkoordinátákat erről a kártyáról. Szóljon Hannak, ha végzett, és a rendszer nyugtázta az új úti célt.

Elvettem a kártyát.

– Ez kábé másfél perc alatt megvan.

– Csodás. Azért csak szóljon Hannak, ha végzett. – A kapitány minden további megjegyzés nélkül lement a hídról. Hanra néztem. A műveleti tiszt arcán továbbra sem látszott semmi.

*

– Mr. Daquin – állapította meg némileg meglepve Ocampo miniszterhelyettes, amikor kinyitotta a kajütje ajtaját, és velem találta szembe magát. – Bevallom, erre nem számítottam. Fáradjon be, kérem! – mondta, azzal félreállt, hogy beengedjen.

Beléptem a kajütjébe, amely kétszer akkora volt, mint a sajátom, azaz kétszer annyi takarítószert lehetett volna belepakolni. A legtöbb helyet Ocampo csomagjai foglalták el. Ahogy Vera Briggs is megjegyezte, Ocampo kicsit túlzásba esett az egy hónapos útra való csomagoláskor. Mondjuk, Ocampóból simán kinéztem, hogy egy divatmajom, és ez a csomagmennyiség a számára közel sem olyan szokatlan, mint nekem.

– Elnézését kérem a zsúfoltságért – mentegetőzött.

– Ez a hely nagyobb, mint az én szállásom.

– Remélem is – jegyezte meg Ocampo, aztán elnevette magát. – Már megbocsásson – tette hozzá utána.

– Nem történt semmi.

– Tiszta szerencse, hogy Vera nincs a körünkben, különben meg se tudnánk moccanni – állapította meg a miniszterhelyettes, és leült egy székre, amely egy igen apró asztalka mellett állt. – Hadd találjam ki, minek köszönhetem a látogatását, Mr. Daquin. Úgy sejtem, hogy egy pár órával ezelőtt a kapitánya új úti célt jelölt ki.

– Lehetséges.

– Valóban lehetséges. És ez az új úti cél titkos. Erős a gyanúm, a személyzet azóta is azon töri a fejét, hogy hol is van ez az új úti cél, miért tartunk oda, és a kapitány miért követ olyan parancsot, amelyet elvileg senki sem adhatott volna neki. Jól látom a helyzetet?

– Nagyjából igen.

– Fogadni mernék, hogy a legénység magát jelölte ki arra a feladatra, hogy kérdezősködjön, mivel már a siklón együtt utaztunk ide a Chandlerre.

– Nem, uram. Abban igaza van, hogy a legénység beszél róla. De nem ők utasítottak, hogy kérdezősködjek. A saját elhatározásomból jöttem.

– Hmm. Ez vagy a kezdeményezőkészség jele, vagy az ostobaságé, Mr. Daquin.

– Így van, uram.

– Talán egy kicsit mindkettőé.

– Ez is lehetséges, uram.

Ocampo felnevetett.

– Az ugye világos, hogy ha nem állt módomban a kapitányának elárulni, hová is megyünk, akkor magának sem fogom elmondani?

– Ez teljesen érthető. Nem azért jöttem, hogy azt kérdezzem, „hová?”, hanem hogy „miért?”.

– Hogy miért?

– Igen. Úgy, mint miért tesz úgy a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériumának második embere, hogy szabadságra megy egy kereskedelmi hajóval, ahelyett, hogy a minisztérium flottájából választana magának hajót hivatalos útiránnyal, hogy ott és azzal tárgyaljon, akivel csak akar.

– Hmm – hümmögött Ocampo. – Pedig már azt hittem, milyen ügyesen megoldottam.

– Nem volt rossz az elgondolása, uram. Csak egész másképp néz ki kívülről, mint innen a hajóról.

– Ha maga mondja. Foglaljon helyet, Daquin! – intett Ocampo a priccse felé. Leültem. – Beszélgessünk egy kicsit az elméleti lehetőségekről, rendben?

– Rendben.

– Maga szerint hogy állnak a Gyarmati Szövetség dolgai mostanság?

– Amennyire tudom, már nem egészen felhőtlen a viszonyunk a Földdel.

Ocampo felhorkant.

– Fiam, maga akaratán kívül az év legfinomabb megfogalmazását engedte itt el. Pontosabb lenne azt mondani, hogy a Föld a szíve mélyéből gyűlöli a Gyarmati Szövetséget, gonosznak tartanak bennünket, és szeretnék, ha az utolsó szálig elpusztulnánk. Minket tartanak felelősnek a Föld Állomás elpusztításáért, ami az egyetlen számottevő kijáratuk volt az űrbe. Azt gondolják, mi voltunk.

– De nem mi voltunk.

– Nem, természetesen nem. A támadó hajók zömét viszont a Gyarmati Szövetség flottájából rabolták el korábban. Teherhajók voltak, olyanok, mint ez is. Elrabolták, aztán felfegyverezték őket.

Bólintottam. Ez egyike volt a vadabbaknak a folyamatosan keringő pletykák közül. Állítólag kalózok vagy kalózként viselkedő illetők rohantak le hajókat, de a rakomány helyett maguk a hajók kellettek nekik. A hajókkal később szövetségi és Konklávé célokat támadtak meg, utóbbi egy több száz idegen fajt magában foglaló, hatalmas politikai szervezet.

Azért gondoltam vadnak ezt a pletykát, mert semmi értelmet nem találtam benne. Nem a hajók elrablásában, arról tudtam, hogy igaz. Az űrben mindenki ismer valakit, akinek eltűnt a hajója. De nem találtam túl értelmes ötletnek kereskedelmi hajókat felfegyverezni, és támadásra használni. Számos kézenfekvőbb módja van annak, ha valaki meg akarja támadni akár a Gyarmati Szövetséget, akár a Konklávét.

De Ocampo mondta éppen az imént, hogy a pletykáknak ez a része nem egyszerű kitaláció. Hogy ezek a dolgok konkrétan megtörténnek. Egy okkal több, hogy boldog legyek, amiért sima kereskedelmi árukat fuvarozunk, biztonságos távolságban a Gyarmati Szövetség határainak belső oldalán.

Kivéve, hogy a mostani fuvar már nem látszott annak a bizonyos biztonságos kereskedelmi útnak.

– És mivel a támadó hajók eredetileg a Gyarmati Szövetség kereskedelmi flottájához tartoztak, úgy néz ki, hogy a támadást mi hajtottuk végre – folytatta a fejtegetését Ocampo. – Ezért aztán a Föld szinte összes nemzetével elvesztettük a diplomáciai kapcsolatot. Azokat a kormányokat is csak végtelenül óvatosan közelíthetjük meg, amelyek nem zárkóznak el kategorikusan a párbeszédtől. Eddig világos?

Megint bólintottam.

Ocampo is bólintott.

– Mármost Mr. Daquin, tegye fel magának a kérdést: mit tenne a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériumának második embere, ha szeretné úgy szélesebbre nyitni a diplomáciai kapcsolatokat a Földdel, éppen csak egy hajszálnyival, hogy közben nem hívja fel magára a figyelmét mindazoknak, akik szeretnének jókora politikai tűzijátékot csapni az ügy körül, hmm?

– Esetleg úgy tesz, mint aki szabadságra megy, de igazából átirányít egy kereskedelmi hajót egy titkos helyre, ahol nem hivatalosan azzal találkozhat, akivel csak akar – találgattam.

– Ez is egy lehetséges eljárás, igen – értett egyet Ocampo.

– De még ebben az esetben is meg kellene győznie a hajó kapitányát – mutattam rá.

– Ó, a meggyőzésnek számos formája létezik. Például érkezhet egy hivatalos felkérés a Gyarmati Szövetségtől, amelyet a kapitány ugyan visszautasíthat, csakhogy utána a Gyarmati Szövetség utasítaná vissza a kapitány minden dokkolási kérelmét az ellenőrzése alatt álló valamennyi űrállomáson. Ez pedig a Gyarmati Szövetség területén található összes űrállomást jelenti.

– És a visszautasítás oka a kapitány együttműködésének hiánya lenne, gondolom.

– Nos, hivatalosan persze állomásról állomásra, helyzetről helyzetre más lenne az indoklás, de a valóságban mindig a Gyarmati Szövetség helytelenítése öltene testet ezekben az elutasításokban, melyet a kapitány együttműködésre való képtelensége miatt érezne, igen.

– Nem hiszem, hogy a kapitány örömmel venne egy ilyen felkérést.

– Nem, valószínűleg nem – bólintott Ocampo.

– És akkor ott van még a hajó, annak tulajdonosai és a legénység, akiknek nyilvánvalóan lennének veszteségeik az útvonal-változtatásból.

– Egy ilyen esetben, szigorúan elméleti alapon persze, a hajót, a tulajdonosait és a legénységet is a Gyarmati Szövetség kártalanítaná teljes körűen, ideértve az elvesztegetett időből és a felmerült rendkívüli költségekből adódó veszteségeket is.

– Valóban?

– Ó, igen – mondta Ocampo. – És most már azt is tudja, hogy miért fordul ez elő olyan ritkán. Mert pokolian költséges.

– És mindezt elmesélte a kapitánynak is? – kérdeztem.

– Talán igen, talán nem. De még ha el is meséltem, nem hinném, hogy a kapitányt ez boldogabbá tette volna. Egyik kapitány sem viseli jól, ha a saját hajóján parancsolgatnak neki. De sajnos ezen már nem lehet változtatni. Ön hogy érzi magát ezek után?

– Nem is tudom. Azt mondanám, valamivel jobban, mert legalább lett némi fogalmam arról, mi is történik. Feltéve persze, hogy hitelesnek tekinthető mindaz, uram, amit mesélt nekem.

– Ó, nem meséltem én semmit magának, Mr. Daquin. Mi csak elcsevegtünk a lehetőségekről. És ez számomra kézenfekvő lehetőségnek tűnik. Mi a véleménye erről, Mr. Daquin. Kézenfekvő ez a lehetőség?

Úgy gondoltam, igen.

*

Másnap fejbelőttek.

Bár, még mielőtt ez bekövetkezett volna, lerepültem a priccsemről.

Ebben nyilván nem a priccsről való lerepülés volt az érdekes, hanem hogy mi röpített le a priccsemről. Valami lökött rajtam, pontosabban Chandleren egy jókorát, én meg maradtam, ahol voltam. Az egyik pillanatban még ott a priccs alattam, a másikban már kalimpálva repültem a fal felé.

Amikor ez bekövetkezett, két dolog járt az eszemben. Az egyik gondolat, és ezt őszintén be kell vallanom, rendesen betöltötte az agyamat, csak annyi volt, hogy ÁÁÁÁÁÁ, először azért, mert repültem a levegőben, utána meg azért, mert felkenődtem a falra.

A második gondolat az agyamnak abból a kicsiny részéből származott, amelyik éppen nem üvöltött kétségbeesetten, és arra jutott, hogy valami nagyon komoly baj történt a hajóval. A mesterséges gravitácó a Chandleren, ahogy minden űrhajón, hihetetlenül megbízható. Annak kell lennie, különben még egy sima gyorsítás is pürévé préselné az emberi testeket. Döbbenetesen nagy energia kell egy akkora taszításhoz, amitől az ember lerepül a priccséről.

És ott volt még az a meglepő tény, hogy bár lerepültem a priccsről, mégsem zuhantam a padlóra. Ami azt jelentette, hogy a mesterséges gravitáció nem működik. Valami kiütötte.

Következtetés: vagy eltaláltunk valamit, vagy eltalált bennünket valami.

Amitől persze az agyamnak az a része, amely az előbb még azzal volt elfoglalva, hogy ÁÁÁÁÁÁ, most műsort váltott, és azt pörgette, hogy bassza meg, meg fogunk halni, meghalunk, meghalunk, már kurvára meg is haltunk.

Aztán kialudtak a fények.

Az egész alig tartott egy másodpercig.

Kész szerencse, hogy alvás előtt még kimentem brunyálni.

Aztán bekapcsolt a vészvilágítás, és vele együtt a tartalék gravitáció, ami a szabványosnak csak az egyötöde. Nem túl sok, és nem is fog sokáig tartani. Csak arra való, hogy a legénységnek legyen ideje a rögzítetlen dolgokat lekötözni vagy elzárni. Minden, ami addig ott röpködött a kajütömben, a fogkrémes tubusom, a széthagyott ruháim, no meg én, elkezdett a padló felé süllyedni. Amikor talajt értem, gyorsan felrántottam egy gatyát, és kinyitottam a kabinajtót.

Azonnal észrevettem Chieko Tellezt, ahogy fut felém a folyosón.

– Mi történt? – kérdeztem.

– Elment az energia – felelte, ahogy elrobogott mellettem. – Ugrottunk, aztán az energiánk, huss, eltűnt.

– Azt vágom, de hogy a fenébe történhetett?

– Hé, haver, én csak egy konténertologató vagyok. Te dolgozol a hídon. Te mondod meg majd nekem. – És már ott se volt.

Igaza volt. Elindultam a hídra.

Útközben összefutottam Ocampo miniszterhelyettessel, aki ziláltnak és kialvatlannak látszott.

– Mi történt? – kérdezte.

– Elment az energia.

– Az meg hogy lehetséges?

Ezen a párbeszéden már túl voltam, csak a másik oldalról.

– Éppen azért megyek a hídra, hogy kiderítsem.

Ocampo bólintott.

– Magával tartok.

Szerintem ez nem volt egy különösebben jó ötlet, de csak biccentettem, és mentem tovább a férfival a nyomomban.

A hídon nagy volt a sürgés-forgás, de nem volt káosz. Az első váltás személyzete a helyén volt, mindenki jelentette az állapotát Thaónak, aki fogadta a jelentéseket, és visszakérdezgetett. Én búcsúképpen biccentettem egyet Ocampónak, aki azonban nem maradt el mögülem, és jelentkeztem Hannál.

– Nem is vagy szolgálatban – fogadott.

– Gondoltam, elkelhet egy kis segítség.

– Pilótánk az van – intett a fejével Bolduc felé a műveleti tiszt.

– Máshoz is értek.

– Remek. Akkor menj Womackhez, és nézd meg, kell-e neki segítség a szenzoroknál.

Átmentem Sherita Womackhez, aki az első váltás szenzorfelelőse volt. Han ezután Ocampóval kezdett foglalkozni.

– Ocampo miniszterhelyettes, ön nem tagja a legénységnek. Hivatalosan akadályoz bennünket.

– Arra gondoltam, talán a hasznomat vehetik.

– Sajnos nem. Kérem, fáradjon vissza a kajütjébe.

– Megállni! – szólt bele a beszélgetésbe Thao kapitány. – Azt akarom, hogy maradjon. Vannak kérdéseim a számára, és piszokul remélem, hogy lesznek rá válaszai. Miniszterhelyettes úr, maradjon ott, ahol van!

– Szolgálatára, kapitány.

Thao erre már nem válaszolt, helyette Womacket szólította.

– Szenzorok. Helyzetjelentést! Eltaláltunk valamit az ugrás után?

– Nem úgy tűnik, asszonyom. Ha eltaláltunk volna valamit, valószínűleg már halottak lennénk.

– Attól függ, mekkora dolgot találtunk el – szóltam közbe. – Folyamatosan záporoznak ránk a mikroszkopikus porszemcsék.

– Azok nem ütik ki az energiát – ellenkezett Womack. – És nem is térítik le az űrhajót a pályájáról.

– Mennyivel tértünk el a tervezett röppályától? – kérdezte Thao. Womack megvonta a vállát.

– Nem tudok pontos pályaadatokat adni, mert a tehetetlenségi érzékelőink is elszálltak. Ugyanígy a külső szenzorok. Nem tudom megmondani, mi van odakint, asszonyom.

– Valami, mielőtt elvesztettük volna a szenzorokat?

– Semmilyen jelzés nem jött. Az egyik pillanatban semmi nem volt, csak a vákuum, aztán a rázkódás, és leállt az energia. – Womack elhallgatott, és megmerevedve nézte a rendszerdiagnosztika eredményét a képernyőjén. Nyújtogattam a nyakam, hogy én is lássam.

– Mi az? – kérdezte Thao.

– A diagnosztika szerint a külső szenzoraink működnek. A kommunikáció szintén rendben van, de nem kapok semmilyen bejövő jelet.

– Talán zavarják a rendszereinket – állapítottam meg.

– Egyetértek – mondta Womack, és a kapitányra nézett.

A híd erre elnémult. Thao egy biccentéssel nyugtázta a jelentést, és újfent Ocampóhoz fordult.

– Nem akarja megmagyarázni? – kérdezte.

– Nem tudom.

– Azt mondta, hogy diplomatákkal fog találkozni a Földről.

– A Földről és a Konklávéból, igen – mondta Ocampo. Ez ugyan eltért kicsit attól a változattól, amivel engem traktált, de azt is mondta, hogy csak elvi lehetőségekről beszélgetünk, úgyhogy igazából mindegy.

– Miért akarnák diplomaták zavarni a szenzorainkat? – kérdezte a kapitány.

– Egyáltalán nem akarnák. Ez az a hely, ahol találkoznunk kellene. Tudták, hogy jövök, és azt is tudták, hogy ezzel a hajóval jövök. Ahogy azt is tudják, hogy nem jelentünk fenyegetést a számukra.

– Mégis zavarják a szenzorrendszereinket, mi meg itt ülünk vakon – mutatott rá Thao.

– Lehet, hogy kalózok.

– Nem – ellenkezett a kapitány. – A kalózok a kereskedelmi útvonalak mentén tanyáznak, ez viszont nem az. Titkos útvonalat követtünk egy titkos helyre, csak Ocampo miniszterhelyettes úr diplomata barátai tudják, hogy hol kéne lennünk. Nem így van, Ocampo úr? Ez az út szigorúan titkos. – Nem lehetett nem észrevenni a szarkazmust, amivel a kapitány az utolsó két szót kiejtette.

Ocampót szemmel láthatóan zavarba hozta a kérdések iránya.

– A Gyarmati Szövetség diplomáciai küldetései körül voltak információbiztonsági problémáink az elmúlt évben – bökte ki végül.

– Ez pontosan mit jelent?

– Ez azt jelenti, nem lehetetlen, hogy a Külügyminisztérium állományába ügynökök férkőztek be – ismerte be Ocampo. – Megtettem minden óvintézkedést, hogy a küldetés titokban maradjon. De úgy tűnik, mégsem voltam elég körültekintő.

– Kémeik vannak? Kinek kémkednek? A Konklávénak? A Földnek?

– Mindkettőnek. Vagy valaki másnak.

– Mégis kinek?

Ocampo vállat vont. Thao undorodva mérte végig, utána Womackhez és felém fordult.

– Volt valami a szenzorokon, mielőtt elvesztettük volna őket? – kérdezte.

– Nem, asszonyom – felelte Womack. – Csak a tiszta űr az ugrópontig.

– A külső szenzorok még mindig nem adnak jelet?

– Nem, asszonyom. Elvileg rendben működnek, gyakorlatilag azonban mégsem. Nem tudom megmondani, hogy miért.

Thao Hanhoz fordult.

– Küldjetek már le valakit az egyik zsiliphez, hogy ugyan nézzen már ki az egyik kurva ablakon!

Han bólintott, és röviden beleszólt a fejmikrofonjába. A rakodófedélzet legénységéből elindult valaki a zsilipek irányába. Miután kiadta a parancsot, a műveleti tiszt megszólította a kapitányt.

– Fel kellene állítani a biztonsági különítményeket, kapitány.

– Úgy gondolod, hogy ha bármi is van odakint, az be akarna jönni a hajóba?

– Így van. Magad mondtad az imént, hogy bárkik is ezek, nem úgy viselkednek, mint a kalózok. Szerintem az egyetlen dolog, ami értékes lehet nekik a Chandleren, az maga a Chandler.

– Nem – ellenkezett a kapitány, és Ocampóra pillantott. – Van még itt valami más is.

Egy jelzés csippant Womack konzolján. Mindketten odakaptuk a fejünket.

– Mi az? – kérdezte Thao.

– Egy külső jel – feleltem.

Womack felvette a fejhallgatóját.

– Ez önnek szól, kapitány – mondta egy pillanattal később.

– Tegye ki hangszóróra – felelte a kapitány. Womack átkapcsolta a jelet, és biccentett a kapitánynak. – Itt Eliza Thao kapitány.

– Thao kapitány, a hajóját célba vettük három Melierax Hetes rakétával. – A hang fémes, fenyegető hangszíne elárulta, hogy egy beszédszintetizálóból származik. – Az első a hajó közepét fogja eltalálni, ott, ahol a Chandler felépítménye a leggyengébb. Nem fogja elpusztítani a hajóját, de sokan odavesznek a legénységből, és nyílik egy rés a hajtóművek felé, a második rakétának. A második rakéta egyetlen pillanat alatt elpusztítja a hajó kétharmadát, és szinte a teljes legényégét. A harmadik rakéta elintézi a maradékot.

Mint kereskedelmi hajónak, nincs számottevő védelmi kapacitásuk. De még ha lenne is, zavarjuk a külső érzékelőiket. A kommunikációs rendszereiket szintén megbénítottuk, és fényévekre vannak bármilyen civil vagy katonai létesítménytől. Az ugrószonda-vetőiket célba vettük a részecske-ágyúinkkal. Az energiatermelés megszűnt, és észre fogják venni, ha ugyan még nem jöttek rá eddig, hogy nem lesznek képesek helyreállítani, mielőtt a tartalékrendszereik kimerülnének. Ha a rakétáink nem pusztítanák el a hajót, maga és a legénysége megfagyna vagy megfulladna.

– Na, idefigyeljen... – kezdte Thao, de a fémes hang közbevágott.

– Ha még egyszer közbeszól, kilőjük a rakétáinkat.

A kapitány elhallgatott.

– Ez nem tárgyalás, ez nem alku – folytatta a hang. – Megmondjuk, hogy pontosan mit kell tenniük ahhoz, hogy ön és a legénysége túlélje a következő néhány órát.

– Ez pedig a következő: Felkészítik a zsilipeket a belépésre. Összegyűjti a teljes legénységet a hajó rakodóterében! Bemegyünk a hajóba, és átvesszük az irányítást. Ha bárkit a rakodótéren kívül találunk, amikor a fedélzetre lépünk, azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van. Ha bárki a legénységből támadást kísérelne meg, vagy megnehezítené, hogy ellenőrzésünk alá vonjuk a hajót, azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van. Ha megkísérlik elhagyni a hajót, azonnal célba vesszük és elpusztítjuk a mentőkapszulákat, továbbá a hajót, és mindenkit, aki rajta maradt. Ha maga és a legénysége bármit csinál azon kívül, hogy felsorakozik a rakodótérben és várja a következő utasításainkat, azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van.

Mostantól számolva öt perce van, hogy jelezze, megértették az utasításokat. Utána kapnak egy teljes órát, hogy jelezzék, végrehajtották az utasításokat. Ha nem kapjuk meg a két jelzést, akkor azonnal elpusztítjuk a hajót, és mindenkit, aki rajta van.

Ennyi.

– Tiszta még a csatorna? – kérdezte Thao Womacket. A nő a kijelzőjére pillantott.

– Igen, kapitány. Az összes többit zavarják.

Thao Ocampo felé fordult.

– Van egy olyan érzésem, hogy ezek itt nem a maga barátai.

– Nem. Ők bizonyosan nem így köszöntöttek volna bennünket.

– És mit gondol, a barátaival mi történt?

– Fogalmam sincs. Nagyon valószínű, hogy ők is támadás áldozatai lettek.

– Mik a lehetőségeink? – fordult a műveleti tisztjéhez a kapitány.

– Ha feltesszük, hogy az igazat mondták a rakétáikkal kapcsolatban, akkor nincs sok választásunk. Akárki is az, eléggé fején találta a szöget. Nincsenek védelmi fegyvereink. Nem tudjuk lerázni őket. És még ha az összes tartalék energiát át is irányítanánk a létfenntartó rendszerekbe, akkor sem húznánk sokáig.

– És ha hazudtak a rakétáikról?

– Akkor kilőhetjük a mentőkapszulákat, harcolhatunk velük, ha a fedélzetre lépnek, és elpusztíthatjuk a hajót magunk is, ha úgy látjuk jónak. Hogy dögölnének meg ezek a rohadékok!

– Harcolni fogunk, kapitány! – szaladt ki a számon. Nem tudom, miért mondtam, csak úgy kicsúszott. Egészen addig a pillanatig eszembe sem jutott a harc. Csak úgy bevillant az agyamba abban a pillanatban. Úgy volt, ahogy Lee Han mondta: Dögöljön meg az összes rohadék, akárkik is azok. És ha ez azt jelentette, hogy botokkal kell megtámadni őket, az is jobb a semminél.

Körülnéztem a hídon, és láttam, hogy az emberek bólogatnak. Mind készen álltunk a harcra.

Thao rám mosolygott, és bólintott, jelezve, hogy megjegyezte magának a közbeszólásomat, és értékeli. Aztán visszafordult a műveleti tisztjéhez, aki nem mosolygott.

– Ezzel szemben... – kezdte.

– Ezzel szemben képesek voltak úgy kiütni az energiatermelésünket, hogy sem előre látni nem tudtuk, sem megakadályozni. Továbbá zavarják a kommunikációs rendszereinket és a külső érzékelőinket. Azaz szerintem van még egy-két meglepetés a tarsolyukban. De ha tévedek, és nincs több meglepetésük, és még ha vissza is tudjuk verni őket, akkor is valószínűsíthető, hogy lesznek veszteségeink, és további károk érik a hajót. Aminek eredményeképpen maradnak a mentőkapszulák, ők pedig – intett kifelé, az ellenség vélt irányába – megint csak megkaparinthatnák a hajót, nélkülünk. Azaz mindent kockára tettünk a semmiért.

Thao a szolgálatban lévő pilóta, Bolduc felé fordult.

– Van esélyünk elugrani innen?

– Nincs. Egy bolygó mellé érkeztünk meg ebbe a rendszerbe. A legjobb esetben is háromnapnyi út áll előttünk a legközelebbi ugrópontig.

– Hajtóművek nélkül úgysem tudnánk ugrani – tette hozzá Han.

– Mikorra tudjuk helyreállítani őket?

– Eller húszórányira becsülte a munkát – célzott a főgépészre a műveleti tiszt. – A tartalék energiánk viszont csak hat órára elég. Így is mentőkapszulákba kell rakni a legénységet. Akárki is marad itt, piszokul nehezen fog levegőt venni, amíg az energiaszolgáltatás helyre nem áll.

– Akárhogy is csináljuk, elveszítjük a hajót – összegezte a hallottakat a kapitány.

A műveleti tiszt csak egy végtelenül hosszú percig habozott, mielőtt válaszolt volna.

– Ha ésszerűen nézzük a dolgokat, akkor igen. Ha titokzatos támadóink semmit sem tettek volna, a legénység zömét akkor is mentőkapszulákba kellene rakni. De nem hiszem, hogy életszerű lenne azt feltételezni, hogy titokzatos támadóink nyugodtan végignéznék ezt. Már eddig sem tétlenkedtek.

Thao egy pillanatig némán üldögélt. A hídon mindenki csendben várt, tudatában a kiszabott határidő szorításának.

– Bassza meg! – tört ki végül a kapitány, és intett Womacknek. – Mondja meg nekik, hogy megértettük a feltételeket. Egy órán belül kinyitjuk a zsilipeket, és jelezzük, amint a legénység összegyűlt a raktérben.

Womack pislogott, nyelt egyet, és bólintott. Utána a konzoljához fordult.

A kapitány a műveleti tisztet szólította.

– Han, mozgósítsd a legénységet. Van egy határidőnk. – A műveleti tiszt kiment a hídról.

Thao ezek után Ocampóra nézett.

– Látja, Mr. Ocampo, kezdem azt hinni, hogy jobban jártam volna, ha mégis visszautasítom a felkérését.

Ocampo nyitotta a száját, hogy válaszoljon, de a kapitány már elfordult tőle.

*

A három lény, akik Thao kapitány felé tartottak, fekete vértet viseltek, fel voltak fegyverezve, és a rossz irányba hajlott a térdük. Az egyiknél egy oldalfegyver-szerűség volt, a másik kettőnél valami hosszabb, amikről azt tippeltem, hogy rohampuskák. Egy nagyobb osztag idegen teremtény szóródott szét a raktérben, remek pontokat foglaltak el, ha tűz alá akarnának venni bennünket, a Chandler legénységét. Körülbelül hatvanan voltunk, teljesen fegyvertelenek. Pillanatok alatt elintézhettek volna minket, ha akarnak.

– Hát ezek meg mi a fenék? – kérdezte suttogva Chieko Tellez. Ott állt mellettem a csoportban.

– Rraeyek – feleltem.

– Azok nem a barátaink. Már úgy értem, általában.

– Hát nem – értettem egyet a rakodótiszttel. A Gyarmati Szövetség nem reklámozta agyon az egyes csatáit, de eleget tudtam arról, hogy az elmúlt évtizedben sikerült végre nem egyszer nagyon komolyan szétrúgni a rraeyek seggét. Szóval nem volt okom azt hinni, hogy nem faragunk rá, de nagyon.

A három rraey odaért a kapitányhoz.

– Azonosítsa a pilótáit! – vakkantotta a középső a kapitány arcába. A lény a saját nyelvén beszélt, és mondandóját a ruhájára csíptetett kis dobozka fordította le.

– Mi szükségük van erre? – kérdezte a kapitány.

A rraey felemelte a fegyverét, és szó nélkül fejbe lőtte a kapitány mellett álldogáló Lee Hant. A gyenge gravitációban a műveleti tiszt teste felemelkedett, és csak zavaróan sok idő elteltével landolt a padlón.

– Azonosítsa a pilótáit! – ismételte meg felszólítását a rraey, miután egy kissé alábbhagyott a legénység kiabálása.

Thao nem válaszolt. A lény megint felemelte fegyverét, ezúttal a kapitány arcát véve célba. Azon morfondíroztam, hogy kilépek a sorból, amikor Tellez hirtelen megmarkolta a karom.

– Meg ne próbáld, baszod! – suttogta.

– Hagyják abba! – mondta valaki hangosan. Arrafelé néztem, ahonnan a hangot hallottam. Ocampo miniszterhelyettes lépett ki a Chandler legénységének soraiból. – Erre semmi szükség, Tvann parancsnok.

A rraey Ocampóra nézett, csakúgy, mint Thao. Azt hiszem, a kapitánynak ugyanakkor esett le, hogy Ocampo a nevén és a rendfokozatán szólítja a rraeyt, mint nekem.

– Ocampo miniszterhelyettes! – köszöntötte a férfit Tvann, miután a fejével bólintva tisztelgett neki. – Talán ön lesz olyan kedves, és mutat nekem egy pilótát.

– Természetesen – felelte Ocampo, és a legénységhez fordulva rám mutatott. – Ő az egyik. Vigyék őt.

Két rraey kivált az alakzatból és elindult felém. Tellez elébem állt, mire az egyik felénk tartó rraey felemelte a fegyverét, és célba vette a nőt.

– A kurva anyád! – kiáltotta Thao Ocampo felé, és a Chandler legénysége megint kiabálni kezdett.

– Csendet! – töltötte be a teret hirtelen Ocampo hangja. Az a fajta sztentori hang volt, amelyiken hallatszott, hogy tulajdonosa büszke rá, olyan hang, amelyet hosszú évek nyilvános beszédei csiszoltak tökéletessé, és amelyre hallgatói önkéntelenül is felkapták a fejüket.

És működött, mert még a felém közeledő rraeyek is megálltak egy pillanatra, és Ocampóra néztek.

A miniszterhelyettes felemelte a kezét, ha nem lett volna eddig egyértelmű: csendet kér. A legénység hangja zavart sustorgássá halkult.

– Önök túl fogják élni – jelentette ki hangosan Ocampo, majd folytatta. – Hadd ismételjem meg még egyszer, önök mindannyian túl fogják ezt élni. De csak akkor, ha most végighallgatnak, és pontosan azt teszik, amit mondok. Úgyhogy figyeljenek! Csendben!

A Chandler legénysége síri csöndben figyelt.

– Borzasztóan sajnálom Lee Han műveleti tiszt halálát. A rraey parancsnokok nem szoktak hozzá, hogy parancsaikat megkérdőjelezzék vagy megtagadják. Nem lesz több gyilkolás, csak ha ellenállnak, vagy ha nem követik az utasításokat. Belátom, hogy az önök nézőpontjából ez egyszerre látszik kalózkodásnak és hazaárulásnak. Biztosíthatom önöket, hogy semmi sem áll távolabb az igazságtól. Nagyon sajnálom, hogy nincs időm ezt most részletesebben elmagyarázni.

Lássuk csak, mi van még. Szükségem van a Chandlerre, és szükségem van egy pilótára. Ezért magammal viszem a Chandlert, és magammal viszem Mr. Daquint. Ami a legénység többi tagját illeti, önöket hamarosan a Chandler mentőkapszuláihoz kísérik. Ezeket a mentőkapszulákat kilövik, és rögtön azután, hogy aChandler elugrott a rendszerből, azaz mintegy három nap múlva egy vészhelyzeti ugrószonda indul a Főnix Állomásra az önök kapszuláinak pontos koordinátáival. Bizonyára tudják, hogy a Gyarmati Szövetség mentőhajókat állomásoztat ugrótávolságban, pontosan az ilyen helyzetekre.

Ily módon önöket négy, de legkésőbb öt napon belül megmentik. A mentőkapszulákat hét napra méretezték, teljes kihasználás mellett, tehát a mentőakcióban van időtartalék.

Megismétlem: önök élve fognak kikerülni ebből a helyzetből. De ahhoz, hogy ez így is legyen, tilos bármiféle ellenállás. Nem küzdhetnek. Nem vitatkozhatnak. Ha megteszik, a rraeyek habozás nélkül kivégzik önöket. Azt akarom, hogy találkozzanak a családjukkal és a barátaikkal. Azt akarom, hogy biztonságosan visszajussanak a Gyarmati Szövetség területére. Segítsenek nekem ebben! Lássunk hozzá!

– Nem hiszek magának! – mondta hangosan Thao kapitány.

– Megértem önt – felelte Ocampo, és Tvann felé biccentett. A rraey felemelte a fegyverét, és homlokon lőtte a kapitányt. A nő holtan rogyott össze.

Ocampo megvárta, hogy elhalkuljon a kiabálás.

– Azt mondtam, nincs helye vitának. Most pedig kérem önöket, hogy kövessék a rraeyek utasításait. – Azzal elfordult a legénységtől, és intett Tvann parancsnoknak, hogy menjen utána.

A két rraey tovább közeledett felém, és láttam, ahogy Tellez izmai megfeszülnek.

– Ne csinálj semmit – mondtam neki.

– Meg fognak ölni! – ellenkezett.

– Téged fognak megölni, ha ellenállsz – mutattam rá.

– Mi már úgyis halottak vagyunk.

– Én jobban örülnék annak, ha szerencsét próbálnátok azokkal a mentőkapszulákkal. – A kezemet a vállára tettem, ahogy a rraeyek odaértek. – Köszönöm, Chieko. Nagyra értékelem, hogy küzdeni akartál értem. Tényleg.

– Te is megtennéd értem, nem igaz?

– De igen. Pont ezt teszem most is. – Bólintottam a rraeyeknek, jelezve, hogy készen állok. Az egyik megragadta a vállam, és elvezetett Telleztől meg a Chandler legénységétől.

Alig ismertem őket.

Azonnal furdalni kezdett a lelkiismeret, mert tudtam, hogy én túl fogom élni.

Ahogy a közelükbe értünk, hallottam, ahogy Ocampo Tvannal beszélget.

– Mekkora kárt okoztak a hajóban? – kérdezte a miniszterhelyettes a rraey parancsnokot.

– Csak egészen kicsit, és az sem veszélyezteti a hajó szerkezetét. Csak néhány rendszert kellett megzavarnunk vagy kiiktatnunk.

– Remek. A Chandler főgépésze szerint húsz óráig tartana az energiaszolgáltatás helyreállítása. Maguk is meg tudják ezt oldani ennyi idő alatt?

– Mi gyorsabban meg fogjuk oldani a problémát. Van már benne gyakorlatunk, miniszterhelyettes. Mint azt ön is jól tudja.

– Valóban tudom.

– Igen örvendetes, hogy mostantól tartósan velünk marad.

– Köszönöm, Tvann parancsnok. Magam is így érzem.

– Mit akar tenni a legénység többi részével?

– Azt mondtam nekik, hogy beszállítjuk őket a mentőkapszulákba. Lássunk is hozzá.

– Kár elvesztegetni azokat a kapszulákat.

Ocampo vállat vont.

– A jövőben nem lesz már szükség azokra a kapszulákra, nem igaz?

– Nem, nem lesz – fogadta el az érvelést Tvann.

– Akkor meg nem kár értük. Apropó, van itt még egy dolog. Az egyik mentőkapszulát el kell pusztítani. Kell egy hihető indok arra, hogy a holttestem miért nem kerül elő. Egy jelentősen sérült mentőkapszula a megfelelő irányba tereli majd a kutatásokat.

– Ez valóban kézenfekvő. Van egy asszisztense is, igaz? Őt is a kapszulákhoz kísérjük?

– Kínálják fel neki a választást, hogy vagy beszáll egy mentőkapszulába, vagy velünk tart. Azt magára bízom, mennyit árul el abból, hogy a mentőkapszulát választani nem lesz szerencsés döntés.

– Nem tudta?

– Ugyan honnan tudta volna? Ez egy titkos akció, nem emlékszik?

– Úgy vélem, sokkal egyszerűbb, ha utasítom, hogy csatlakozzon hozzánk.

– Ez a maga művelete, barátom – veregette meg Tvann vállát jóváhagyólag Ocampo. A rraey elment, hogy a legénység mentőkapszulákhoz terelését irányítsa. Ocampo velem kezdett el foglalkozni.

– Nos, Mr. Daquin, ez a mai az ön szerencsenapja – mosolygott rám. – Túl fogja élni ezt a napot, legalábbis egy bizonyos szempontból.

– Nem lesz segélykérő szonda, ugye? – kérdeztem.

– Úgy érti, amely értesítené a Gyarmati Szövetséget a Chandler legénységének a hollétéről?

– Igen.

Ocampo megrázta a fejét.

– Nem. Az nem lesz.

– Hagyja tehát, hogy a Chandler legénységének összes tagja megfulladjon a mentőkapszulákban.

– Ez a legvalószínűbb forgatókönyv, igen. Ez egy lakatlan rendszer. Nem valószínű, hogy bárki is felbukkanna itt a jövő héten. Vagy az elkövetkező évben.

– Miért? – kérdeztem. – Miért teszi ezt?

– Azt kérdezi, hogy miért lett belőlem áruló?

– Így kezdetnek igen.

– A részletes válaszhoz sokkal több időre lenne szükség, mint amennyink most van. Így csak annyit mondok, az alapvető kérdés az, hogy kihez hű az ember. A Gyarmati Szövetséghez vagy az emberiséghez. És én arra jöttem rá, hogy a hűségem elsősorban az emberiséghez köt. A Gyarmati Szövetség a végét járja, Mr. Daquin. Én pedig azon dolgozom, hogy a pusztulása ne rántsa magával az egész emberi fajt.

– Ha ön hűséges az emberiséghez, akkor bizonyítsa be. – A Chandler legénysége felé intettem. – Ők is emberek, miniszterhelyettes. Mentse meg ezeket az embereket. Küldje el azt az ugrószondát a Főnix Állomáshoz, hogy megtalálhassák őket. Ne hagyja, hogy elpusztuljanak a mentőkapszuláikban.

– Nagyon nemes magától, hogy próbálja megmenteni őket. Azt kívánom, bárcsak teljesíthetném a kérését, Mr. Daquin! Tiszta szívemből és őszintén kívánom. De jelen pillanatban a Gyarmati Szövetség nem tudhatja meg, hogy elhagytam őket. Azt kell hinniük, hogy meghaltam. És ez csak akkor történhet meg, ha senki sem fog az ellenkezőjéről beszámolni. Nagyon sajnálom.

– Azt mondta, hogy szüksége van rám mint pilótára. Ha nem menti meg őket, nem fogok önnek segíteni – fenyegettem meg.

– Azt hiszem, újra fogja gondolni az álláspontját – felelte Ocampo, és intett az egyik közelben várakozó rraeynek.

Ekkor kirúgták alólam a lábam, és leszorítottak a rakodótér padlójára.

Valamit a tarkómhoz szorítottak, érzés alapján olyan volt, mint egy fegyver.

Egyszerre éreztem a vibrációt, ahogy a fegyver elsült, és a tompa ütést, ahogy valami eltalálta a koponyám hátsó részét.

A következő pillanatban már nem éreztem semmit.

MÁSODIK RÉSZ

Na, és akkor itt jön az a rész, amikor valójában egy agy lett belőlem egy dobozban.

Az első részéből nem emlékszem semmire. Testközelből tarkón lőttek valamilyen sokkoló fegyverrel, és elvesztettem az eszméletem. Miután kiütöttek, átvittek a rraeyek hajójára, ahol egy orvosféle (legalábbis nagyon remélem, hogy orvos volt) mesterséges kómába küldött, ez volt a folyamat első lépése. Kómában voltam, amikor három nappal később ugrottunk, és kómában voltam, amikor megérkeztünk az úti célunkhoz.

És hála az égnek, nem voltam eszméletnél a folyamat második szakaszában sem.

Utána jött a felépülési periódus, ami nem volt rövid, mert ha belegondolsz, nem akármilyen traumával jár az, ha az ember agyát úgy távolítják el a testéből, hogy közben az agy életben marad.

Azt mondták, tizennyolc napig voltam eszméletlen.

És amikor azt mondom, eszméletlen, komolyan értem, hogy eszméletlen. Nem álmodtam. Nem álmodtam, mert ha szigorúan nézzük, az állapotom nem volt nevezhető alvásnak. Az alvás az egy tevékenység, amelynek a során az agyad kipiheni magát, és eltakarítja az előtte való nap benyomásözönének melléktermékeit. Amit én csináltam, na, az egészen más volt. Ha az alvás egy könnyű úszás egy sima vizű tavacskában, akkor én egy hatalmas tengeri viharban próbáltam magam a felszínre küzdeni, egy óceán kellős közepén, több ezer kilométerre bármilyen szárazföldtől.

Nem álmodtam. És azt hiszem, jobb is volt így.

Ez alatt az idő alatt csak egyszer tértem magamhoz, vagy inkább úgy mondom, egyszer tértem magamhoz úgy, hogy emlékszem is rá. Emlékszem az érzésre, ami olyan volt, mintha a tudatomat keresztülvonszolnák egy mocsáron, és egyszer csak belém vágott: nem érzem a lábam.

Aztán meg: nem érzek semmit. Aztán visszazuhantam a fullasztó iszapba.

Amikor a következő alkalommal magamhoz tértem, már éreztem valamit.

Kereken megmondva a legkibaszottabb kurva fejfájást, amit valaha átéltem.

Megpróbálom valahogy érzékeltetni. Na, figyelj!

Képzelj el egy tízes skálán tízes erősségű migrént, mindezt iszonyúan másnaposan és úgy, hogy közben harminc sikítozó óvodás rohangál körülötted, akik azon versenyeznek, hogy melyikük tudja kiszedni a szemedet a jégcsákánnyal.

Aztán szorozd meg hattal.

És ez volt a fejfájásom jobbik része.

Az a fajta fejfájás volt ez, amelyikre a legmegfelelőbb reakció a mozdulatlan fekvés, csendben, szemeket becsukva, imádkozva a megváltó halálért. És mivel a megváltó halál nagyon nem akart eljönni, volt időm végiggondolni pár dolgot.

Az első, hogy olyan sötét volt, amilyennek nem lett volna szabad lennie.

Próbáljuk ki, rendben? Hunyd be a szemed! Igen, most. Teljesen sötét lett?

Csak most esett le, hogyha behunytad a szemed, amikor kértem, akkor az utolsó kérdésemet nem is tudtad elolvasni. Bocs, én szóltam előre, hogy nem vagyok jó író.

Akkor fussunk neki még egyszer. Hunyd le a szemed, mondjuk egy percre. Azután, amikor kinyitottad, tedd fel magadnak a kérdést: teljesen sötét volt, amikor behunyva tartottad?

A válasz pedig az, hogy nem, nem volt teljesen sötét. Ha olyan helyen voltál, ahol volt valamennyi fény, akkor annak egy része áthatolt a szemhéjadon. Ha egy sötét szobában olvastad ezt egy képernyőről, akkor a retinádon ott volt a szöveg szellemképe. És még ha sötét szobában is voltál, és csak hallgattad a szöveget, amelyet felolvastak neked, a szemed konkrét fizikai létezéséből is sok minden következhet. Ha dörzsölöd a szemed, akkor megnyomod a látóideged, amitől mindenféle ábra és színfolt keletkezik az agyadban.

A sötétség valójában sohasem tökéletes.

De ez az volt.

Ez nem a fény hiánya volt. Ez mindennek a hiánya volt.

És miután erre rájöttem, felismertem ugyanezt a tapasztalatot a csenddel kapcsolatban is. Olyan sincs, hogy tökéletes csend. Mindig van valamennyi zaj körülöttünk, ha más nem, hát a hajszálereinkben áramló vér képzelt surrogása, a szívdobogás a hallóidegek körül.

De most nem volt semmi, csak a semmi tökéletes tisztasága.

Aztán észrevettem, hogy nem érzem a szám ízét.

Most ne nézz így rám. Ugyan nem látlak, de tudom, hogyan nézel rám.

Na, figyelj! Engem nem érdekel, hogy valaha is eszedbe jutott-e, hogy folyamatosan érzed a szád ízét. Attól még folyamatosan érzed a szád ízét. A szádban tartod a nyelved. És a nyelveden nincsen ki-be kapcsoló gomb. Ebben a pillanatban is érzed a szád ízét, és most, hogy így felhívtam rá a figyelmedet, rájöttél, hogy talán nem lenne hátrányos elhúzni fogat mosni, vagy bedobni egy rágót, vagy valamit. Merthogy a szád íze alapesetben, mondjuk úgy, „nem az igazi”.

Érzed a szád ízét. Még akkor is, amikor éppen nem gondolsz rá.

De én nagyon keményen gondoltam rá. És kurvára nem éreztem semmit.

Ez volt az a pont, amikor kezdtem ledobni az ékszíjat. Mert, ugye, hallottál már a vakságról. Van az úgy emberekkel. Elveszítik a látásukat, néha még a szemüket is, és bár van arra lehetőség, hogy visszanövesszék azokat a szemeket, vagy mesterségeset állítsanak elő, még mindig elfogadhatjuk a vakságot mint tényt, és veled is megtörténhetett. Ugyanez a helyzet a süketséggel.

Na de ki a kurvaélet nem képes érezni a saját szája ízét???

Szóval, ja. Itt csapott át az agyam abba a mantrába, hogy basszameg basszameg basszameg basszameg, többé-kevésbé végtelenítve.

Mert ezek után piszokul pofán vert ám, hogy mi mindent nem érzek: nem érzem a karom, sem a kezem, sem a lábam, sem a cerkám, sem a szám. Nem éreztem szagokat az orromban, de még levegőt sem, ahogy betódulna az orrlyukamon. Nem volt egyensúlyérzékelésem. Nem éreztem sem hideget, sem meleget.

Nem éreztem semmit.

Frankón összefostam volna magam a félelemtől, de nem éreztem a záróizmomat sem.

Az egyetlen dolog, amit éreztem, az a fájdalom volt, mert a fejfájásom úgy találta, hogy időszerű lenne a tizenkétszeresére fokozódnia.

Olyan szinten feszültem rá erre a fájdalomra, mint egy éhező kutya a nyershúsra, mert ez volt az egyetlen dolog a világon, amit éreztem.

Azután elvesztettem az eszméletemet. Talán azért, mert az agyam úgy döntött, túl sok itt az érzelem ahhoz képest, hogy nem is érzek semmit.

Én pedig nem tudtam vitába szállni vele.

*

Amikor legközelebb magamhoz tértem, nem akadtam ki, amire egy picit büszke is voltam. Ehelyett nyugodtan és módszeresen megpróbáltam kitalálni, mi a fene folyik itt.

Első feltevés: meghaltam.

Ezt elvetettem, mert elég nagy ostobaságnak tűnt. Ha halott lennék, nem éreznék semmit, ez egyértelmű, de valószínűleg nem csak nem éreznék semmit, de nem is lennék ennek tudatában. Egyszerűen csak nem lennék.

Hacsak ez nem egyfajta túlvilág. De ebben azért erősen kételkedtem. Nem vagyok egy vallásos figura, de amennyit a túlvilágokról hallottam, azokban kicsit több dolog volt a végtelen ürességnél. Ha Isten vagy istenek léteztek, és ez itt az ő műve vagy művük lenne, hát azt kell mondanom, egy cseppet sem lettem elragadtatva a felhasználói élménytől.

Következtetés: valószínűleg élek.

Ami már egy értékelhető kiindulási pont.

Második felvetés: egyfajta kómában vagyok.

Ennek már több értelme volt, bár nem tudok túl sokat a kóma pontos élettani hatásairól. Nem tudom például, hogy a kómában lévő emberek képesek-e gondolkodni. Kívülről nézve nem sok dolgot csinálnak. Ezt a gondolatot egyelőre félreraktam későbbi továbbgondolásra.

Harmadik felvetés: nem vagyok kómában, csak csapdába estem a testemben, és elvesztettem minden érzékelési módot.

Még ez tűnt a legértelmesebb magyarázatnak így elsőre, de gyorsan előkerült két kérdés, amelyekre nem tudtam a választ. Az első, hogy hogyan kerültem ebbe a ritka, ám roppant kellemetlen helyzetbe. Az eszméletemnél voltam, és emlékeztem arra, hogy ki vagyok, de ezen túl már kezdtek homályossá válni a dolgok. Ebből azt a következtetést vontam le, hogy valamiféle baleset áldozata vagyok. Azt tudtam, hogy balesetek és komoly sérülések esetén az áldozatok néha elvesztik az emlékeiket vagy azok egy részét, nem ritkán magáról a balesetről vagy sérülésről is. Ez hihető magyarázatnak látszott az én esetemben is. Akármi is történt, elég rossz bőrben maradtam utána.

Ami nem volt nagy újdonság, hiszen csak egy tudat voltam, amely a semmiben lebegett. Megkaptam a „nem vagyok valami jól” plecsnit.

De ott volt még a másik dolog: még ha olyan pocsék bőrben vagyok is, mint ahogyan feltételezem, akkor is kellene éreznem vagy érzékelnem valamit, bármit a saját gondolataimon kívül. De nem éreztem semmit.

Picsába! Már a fejem se fájt.

– Ébren van.

Egy hang volt, tökéletesen érthető, de semmilyen azonosítható jellegzetességet sem hordozott. Mindenfelől szólt. Mozdulatlanná dermedtem, pontosabban dermedtem volna, ha tudtam volna mozogni.

Halló! mondtam, vagy mondtam volna, ha tudtam volna beszélni, de nem tudtam, ezért aztán nem is történt semmi. Elkezdtem pánikolni, mert elképesztően nyilvánvalóvá vált, hogy valami nagyon nincs rendben velem, és megrettentem, hogy a hang, akárkié is legyen az, elmegy, és itt hagy engem egyedül a semmi közepén.

– Beszélni próbál – állapította meg a minden irányból szóló hang. – Az agya megpróbál jeleket küldeni a szájának és a nyelvének. Ez így nem fog működni. Csak gondolja a szavakat!

Valahogy így? gondoltam.

– Igen – felelte a hang, és én majdnem elsírtam magam megkönnyebbülésemben. Érzelmek és gondolatok zavaros masszája öntött el, és akart belőlem kétségbeesetten kitörni. Kellett egy erős perc ahhoz, hogy megnyugodjak, és képes legyek önálló gondolatokra koncentrálni.

Mi történt velem? kérdeztem. Miért nem tudok beszélni?

– Azért nem tud beszélni, mert nincsen sem szája, sem nyelve.

Miért?

– Azért, mert eltávolítottuk őket.

Ezt nem értem, gondoltam egy hosszú perc után.

– Eltávolítottuk őket – ismételte meg a hang.

Valami baj volt velük? Balesetet szenvedtem?

– Nem, teljesen rendben voltak, és nem, nem szenvedett balesetet.

Akkor nem értem, gondoltam megint.

– Eltávolítottuk az agyát a testéből.

Egy cseppet sem egyszerű visszaadni azt az epikus méretű értetlenséget, amely megcsapott abban a pillanatban. Nagyon erősen próbáltam kifejezni azt az értetlenség-és kételymennyiséget, amelyet az iménti kijelentés okozott, és ez csúszott ki belőlem:

Mi?

– Eltávolítottuk az agyát a testéből – ismételte megdöbbentő állítását a hang.

Miért tették?

– Mert a feladathoz, amit magának szánunk, nincs rá szüksége.

Még mindig nem tudtam feldolgozni, amit hallottam, de próbáltam továbbvinni a beszélgetést, várva, hogy ez az egész nyerjen legalább valami minimális értelmet a számomra.

Mit szeretnének tőlem? kérdeztem.

– Hogy vezesse a hajóját.

Ahhoz szükség van a számra.

– Nem, nincs.

Hogyan fogok akkor a legénységgel beszélni?

– Nincs legénység.

Ennél a pontnál valami bevillant az agyamba. Valami, ami olyan volt, mint egy emlék, de nem volt igazi emlék. Egy gondolat, hogy tudnom kellene, mi történt a Chandler legénységével, de nem tudtam, csak azt éreztem, hogy ami velük történt, az nem jó.

Hol van a legénység?

– Meghaltak. Mindannyian.

Hogyan?

– Megöltük őket.

A fojtogató pánikroham visszatért. Tudtam, hogy ez az igazság, hogy a hang az igazat mondja. De elképzelni se tudtam, hogyan történhetett. Tudtam, hogy tudnom kellene. Kétségbeesetten akartam emlékezi. De nem volt az agyamban semmi, csak a rettegés közelgő fala.

Miért ölték meg őket?

– Mert nem volt rájuk szükség.

Egy hajónak szüksége van legénységre.

– Nem, nincs.

Miért nincs?

– Mert itt van nekünk maga.

Nem tudok egyedül elvezetni egy egész hajót.

– Vagy megtanulja, vagy meghal.

A kurva életbe, meg se tudok mozdulni! üzentem felbőszülve.

– Ez nem jelent majd problémát.

Hogy várhatja el tőlem, hogy egyedül vezessek és üzemeltessek egy egész hajót, ha egyszer meg se tudok mozdulni?

– Mostantól maga a hajó.

A teljes értetlenség hirtelen megint arcul csapott.

Hogy micsoda? kérdeztem végül.

– Mostantól maga a hajó – ismételte meg iménti misztikusnak tűnő kijelentését a hang.

Én vagyok a hajó.

– Igen.

Én vagyok a Chandler.

– Pontosan.

Mi a bánatos francot akar ez jelenteni egyáltalán?

– Eltávolítottuk az agyát a testéből – felelte a hang. – És integráltuk a Chandler vezérlőrendszereivel. Mostantól a hajó a maga teste. És meg fogja tanulni irányítani a testét.

Próbáltam feldolgozni a hallottakat, de csúfos kudarcot vallottam. Egy árva kukkot sem értettem abból, amivel az imént megkínáltak. El nem tudtam képzelni, hogy én vagyok a hajó. El nem tudtam képzelni, hogyan tudok egyedül irányítani egy ilyen elképesztően bonyolult szerkezetet.

És ha nem jön össze? kérdeztem. Mi történik, ha nem tudom megtanulni az irányítást?

– Akkor meghal.

Nem értem, jött ki belőlem, és teljesen magától értetődőnek gondoltam, hogy teljesen kiszolgáltatottnak érzem magam. Lehet, hogy pont erre ment ki a játék.

– Nem szükséges értenie.

Erre persze az agyam egy része egyből rávágta, hogy akkor baszódj meg, seggfej. De úgy tűnik, hogy ezt a gondolatot nem küldtem el, vagy legalábbis a hang válasz nélkül hagyta. Ezért aztán valami mást kérdeztem.

Miért tették ezt velem?

– Ennek a hajónak kell egy pilóta. Maga pilóta. Ismeri ezt a hajót.

De ezért még nem kellett volna kivésni az agyamat a kurva koponyámból!

– De igen.

Miért?

– Azt nem szükséges tudnia.

Ezzel nem értek egyet!

– Nem okoz problémát, ha nem ért vele egyet.

De bizony okoz, mert így eszemben sincs vezetni a hajót, de nem ám!

– Vezetni fogja, vagy meghal.

Már így is csak egy agy vagyok egy dobozban. Nem félek a haláltól.

Arra gondoltam, hogy ez egy kiváló érv, egészen addig, ameddig egy irtózatos fájdalomhullám végig nem vágott rajtam. Emlékszel az imént leírt fejfájásra? Csak egy tűszúrás volt ehhez képest. Úgy éreztem, mintha az egész testem egy rövidzárlattól szétolvadó fémszál lenne, és még az a csodálatos érzés, hogy megint van testem, még az sem tudta feledtetni a tényt, hogy milyen pokolian fáj.

A valóságban az egész nem tarthatott tovább pár másodpercnél. De én úgy éreztem, mintha egy egész évet öregedtem volna.

Aztán elmúlt.

– Valóban nincsen teste, de az agya ezt nem tudja – mondta a hang. – Ott van az összes idegpálya. Minden idegszálát, amellyel fájdalmat tud érezni, mi ellenőrizzük. Végtelenül egyszerű a dolog. Már le van kódolva hozzá az összes beállítás. Ha úgy tartja kedvünk, végtelen ismétlésre kapcsolhatjuk a fájdalomhullámokat. Vagy otthagyhatjuk kint a sötétben, megfosztva minden érzékétől, örökre. Bizony, ha nem hajlandó irányítani ezt a hajót, akkor meghal. De előtte megtanulja, hogy milyen sokáig lehet a halált késleltetni, és mennyi fájdalmat lehet az alatt az idő alatt átélni. Biztosíthatom, hogy ettől már érdemes félnie.

Kik maguk?

– Mi vagyunk az egyetlen hang a hátralévő életében, amelyet hallani fog, hacsak nem hajlandó az együttműködésre.

Vajon mi ez a királyi többes?, gondoltam, csak úgy magamban. Franc se tudja, hogy jutott ez akkor az eszembe. Azt hiszem, hogy az élmény, amelyben egy erőműnyi áram által átjárt fémdrótnak érezhettem a nem létező testem, némiképpen kótyagossá tett.

A hang nem válaszolt.

Ami már másodjára fordult elő akkor, amikor nem a hang „irányába” gondoltam valamit.

Amit érdekesnek találtam.

Mi történik, ha együttműködöm? kérdeztem a hangtól.

– Akkor a végén visszakapja a testét. Az egész egy egyszerű csere. Tegye, amit mondunk, és újra önmaga lesz. Ha nem hajlandó együttműködni, akkor meghal. Kínok között.

Mit kell tennem?

– Vezesse és működtesse ezt a hajót. Ezt már mondtuk.

Hová, és milyen célból?

– Ezt idejében megtudja majd.

És most mit csináljak?

– Most gondolkozzon el – felelte a hang. – Gondolja végig, hogy milyen lehetőségei vannak, és gondolja végig, hogy az egyes lehetőségek milyen következményekkel járnak. Kap egy teljes napot a gondolkodásra itt, a sötétben. Hosszú nap lesz. Jó elmélkedést!

Várjon! mondtam a hangnak, de már nem volt ott.

*

Így aztán a következő napon gondolkodtam.

Első gondolat: bizonyosan nem vagyok halott. A vallási vészhelyzetet kizárhatom. Egy apró dologgal kevesebb miatt kell aggódnom. Csak egyetlen dolgot húzhattam le a listámról, de ez is több a semminél.

Második gondolat: akárkik is kaptak el, elfoglalták a hajómat, lemészárolták a legénységét, kiemelték az agyamat a testemből, és most azt várják tőlem, hogy egyedül vezessem el a hajót az ő céljaik érdekében. És ha nem vagyok rá hajlandó, kivégeznek engem is.

Harmadik gondolat: Rohadjanak meg, ott ahol vannak. Az ki van zárva, hogy nekik dolgozzam.

Ebben az esetben boldogan kínoznak meg, már csak a miheztartás végett is, ezt megtapasztaltam. És ezt alapos megfontolás tárgyává kellett tennem.

Negyedik gondolat: miért pont én?

Úgy, mint miért pont én, és miért nem más? A Chandler harmadik pilótája voltam, gyakorlatilag a legfrissebb ember a legénységben. Bárkit kiválaszthattak volna a legénységből, bárki jobb választás lett volna, mindenki jobban ismerte a hajót nálam, mindenki jobban tudta, hogyan működik, és hogy mi mindenre képes. Távolról sem voltam magától értetődő választás.

Azonosítsa a pilótáit!

A mondat valósággal kiszökkent a tudatalattimból, megállt előttem, és próbált valamiféle kontextust nyerni. Az emlékeim még hézagosak voltak. Tudtam, hogy hallottam már valahol, de nem emlékeztem arra, hogy ki mondta, vagy, hogy mikor. Kicsit facsargatnom kell az agyamat, hogy visszaemlékezzem a részletekre.

De időm, az volt.

És idővel beugrott egy kép egy feketébe öltözött teremtményről rossz irányba hajló térdekkel, ahogy kiadja a parancsot Thao kapitánynak, és ahogy lelövi a műveleti tisztet, amikor a kapitány megkérdőjelezi a parancsot.

Egy rraey. A rraeyek kaptak el. Ez a válasz arra a kérdésre, hogy kik ezek a népek. De nem válasz arra a kérdésre, hogy miért pont engem választottak. A kapitány nem mutatott rám, hogy pilóta lennék. Senkiről sem mondott semmit. Valaki más tette.

Ocampo miniszterhelyettes.

Hirtelen bevillant a tudatomba a kép, ahogy a rohadék rám mutat, olyan élesen, mintha újraéltem volna a pillanatot.

És akkor visszajött minden, az emlékeim között tátongó réseket fájdalmas erővel töltötték meg elfeledettnek hitt események.

Le kellett, hogy álljak.

Le kellett, hogy álljak meggyászolni a Chandler legénységét. Meggyászoltam az újonnan megismert barátaimat és azokat, akikkel már nem volt alkalmam összebarátkozni, és akik ugyanúgy nem érdemelték meg a halált, ahogy én sem érdemeltem meg, hogy életben maradjak.

Ez eltartott egy darabig. De mint azt már említettem, időm, az volt.

Éltem vele.

És amikor megvoltam, folytattam a töprengést.

Miért pont engem választottak ki? Mert Ocampo ismert engem. Már azelőtt bemutattak neki, mielőtt a Chandlerre kerültünk volna, együtt utaztunk a siklón, és még meg is látogattam, amikor fény derült az útvonal-módosításra.

Tudta, hogy pilóta vagyok, ráadásul személyesen is ismert – valószínűleg én voltam az egyetlen, akit ismert a hajón, leszámítva Thao kapitányt és Vera Briggst.

Könnyen lehet, hogy egyszerűen csak azért választott ki, mert tudta, hogy pilóta vagyok. Bizonyára tudta, hogy vannak még pilóták a fedélzeten, valószínűleg látta Bolducot a hídon, de én jutottam először az eszébe. Mert már találkoztunk. Mert ismert. Vagy azt hitte, hogy ismer.

Szóval előfordulhat, hogy nem pusztán azért választott ki, mert pilóta vagyok. Talán az is közrejátszott a választásában, hogy jobban ismert, mint bárki mást a legénységből. Talán azért mentett meg, mert volt egy kevés személyes kapcsolatunk?

Mert volt kapcsolat, nem igaz? Hiszen nem okozott problémát bekopognom a kajütjébe, és érdeklődni a parancsokról, amit a kapitánynak adott. Nem volt legalább egy kicsit lenyűgözve, hogy kitaláltam, ki áll az új úti cél mögött?

Azt hiszem, igen. Talán azért választott ki, mert ismert. Talán mert szimpatikusnak talált. Talán, mert azt gondolta megmenthet engem. Talán azt hitte, hogy szívességet tesz nekem.

Kiválasztani valakit arra, hogy kiszippantsák az agyát a testéből, nem az a kimondott szívesség, dumált bele a gondolatmenetembe az agyam egy kritikus része.

Helyes meglátás, agy, fogadtam el az érvelést, időlegesen eltekintve attól a ténytől, hogy éppen magammal beszélgetek. De a lényeg nem az, hogy én miképpen vélekedem erről, hanem hogy Ocampo mit gondolt a helyzetről és rólam. Nem fényeztem magam azzal, hogy fontos voltam Ocampónak, emlékeztem még arra, hogyan bízta asszisztense sorsát Tvann parancsnok döntésére. Hogy beküldi-e a mentőkapszulákba, a biztos halálba, vagy sem. Ha Ocampo így bánt az asszisztensével, akivel évekig dolgozott együtt, akkor nem nagyon fogja érdekelni az én sorsom sem.

Addig is, el kellene kezdeni dolgozni valamin.

De min? És minek?

Még nem tudtam.

De nem ez volt a fontos. A fontos az volt, hogy elkezdtem összeszedni azokat az ütőkártyákat, melyeket később az előnyömre fordíthatok. Az egyik dolog volt az, hogy Ocampo valamiért engem szemelt ki arra, hogy repüljek a Chandlerrel, hogy én legyek a Chandler.

Akkor ez egy.

Egy másik kártya: amit Ocampo nem tudott rólam.

Tudta a nevem, ismerte az arcom. Tudta, hogy pilóta vagyok.

És nagyjából ennyi.

Ami pedig azt jelenti, hogy?

Lehet, hogy nem jelent semmit. De azt is jelentheti, hogy amikor bekötöttek a Chandler vezérlőrendszereibe, fogalmuk sem volt arról, hogy mennyi mindent tudok valójában azokról a rendszerekről. És a lehetőségeikről.

Ne ragadtasd el magad túlságosan, figyelmeztetett az agyam kritikus fele. Egy agy vagy egy dobozban. Bármit csinálsz, azt ők is láthatják. Valószínűleg ebben a pillanatban is azt figyelik, hogy mire gondolsz.

Túlságosan borúlátó vagy, mondtam a kritikus felemnek.

Én legalább nem beszélek magamban, felelte. Különben meg te is tudod, hogy igazam van.

Ebben volt valami. Be kellett ismernem, talán ez is csak a teszt része: egyedül hagytak a gondolataimmal, és azért találták ki, hogy lássák, hogyan reagálok. Ha képesek ebben a pillanatban is követni a gondolataimat, akkor nagy valószínűséggel fel is fogják használni az információt a döntésükben, hogy mihez kezdjenek velem: megöljenek, megkínozzanak, vagy akármi.

De volt egy olyan érzésem, hogy nem erről van szó. Egészen más célból hagytak magamra a gondolataimmal. Azért tették, hogy éreztessék a hatalmukat fölöttem. Hogy megfélemlítsenek. Hogy belém sulykolják, mennyire magányos, mennyire tehetetlen vagyok. Hogy a túlélésem érdekében milyen iszonyúan kiszolgáltatott vagyok.

És tudod mit? Tökéletesen igazuk volt. Egyedül voltam. Kiszolgáltatott voltam. Rettegtem.

De nem fognak uralkodni fölöttem.

Igen, el voltam vágva mindentől. Igen, féltem.

Ugyanakkor, és ezt nagyon fontos tudni, kurvára föl voltam baszva.

És ez volt az a dolog, amin dolgozni akartam.

Ha tényleg kifigyelték volna, hogy min töprengtem az előző percekben, akkor tuti megölnek. Simán megtehették volna, mert ellenkező esetben csak az idejüket vesztegették volna az enyémmel együtt.

De kételkedtem abban, hogy figyeltek.

Szerintem egyszerűen nem hitték, hogy szükségük lett volna rá.

Ez pedig újabb előny volt a számomra. Feltételezték, hogy ők tartják kézben az összes nyerő lapot a játszmánkban.

Ami egy bizonyos szemszögből nézve megfelelt a valóságnak. Egy agy voltam egy dobozban, amelyet bármikor meg lehetett ölni, vagy bármikor meg lehetett kínozni. Tagadhatatlan, hogy jelentős előnnyel bírtak hozzám képest.

De az is tény, hogy szükségük volt rám.

Szükségük volt egy pilótára a Chandlerhöz, és én voltam nekik kéznél.

Én, csakis én. A legénység többi tagját megölték, hagyták, hogy azok a szerencsétlenek megfulladjanak a mentőkapszuláikban. Annyira biztosak voltak magukban, hogy még azzal sem törődtek, hogy legyen tartalékuk.

Amiből az következik, hogy vagy sohasem csinálták még ezt korábban, és fogalmuk sincs, mivel jár, vagy éppen az ellenkezője, sokszor megtették már, és a pilótafoglyok mindig ugyanúgy reagáltak.

Eszembe jutott, ahogy a rraey parancsnok mérnökeik gyorsaságával hencegett Ocampónak, hogy sebesebben képesek helyreállítani a hajót, mint a Chandler legénysége, mert van benne rutinjuk. Eszembe jutott, hogy milyen hatékonyan intézték el a legénységet: percek alatt megfélemlítették és megtörték őket.

Tisztán látszott, hogy nem először csinálják.

Csináltak már ilyet korábban is. Talán éppen ebben a pillanatban is ezt teszik egy másik pilótával. Arra számítanak, hogy az elkapott pilóták kétségbeesnek, és készek bármit megtenni, csak visszakapják a testüket. Annyira hozzászoktak a foglyok reakciójához, hogy fel se merült bennük, esetleg más válasz is lehetséges.

Úgyhogy nem, nem gondoltam azt, hogy ebben a pillanatban is megfigyelés alatt tartanának. Szerintem meg se fordult a fejükben, hogy erre szükség lenne. Lehetséges persze, hogy tévedek, de ez olyan kockázat, amit vállalni tudtam.

A helyzet viszont időt adott nekem a töprengésre. És a tervezésre. Ami egy újabb ütőkártya. Legalábbis pillanatnyilag.

És volt még egy utolsó lapom.

Tudtam, hogy én már halott vagyok.

Ez alatt azt értem, tudtam, hogy az ígéretük a testem visszaadásáról gyakorlatilag százszázaléknyi lózung. Teljesen ki van zárva, hogy betartsák.

Tudtam, mert az utolsó szálig hagyták a Chandler legénységét elpusztulni. Tudtam abból, amit Ocampo elárult nekem, amikor könyörögtem, hogy küldje el azt a segélykérő szondát, hogy megmenthessék a legénységet. És tudtam abból, ahogy az embereknek hazudtak, miközben a biztos halálba küldték őket.

Eszük ágában sem volt visszarakni engem a testembe. Teljes bizonyossággal tudtam, már amennyire ezt a körülményeim engedték, hogy a testemnek már befellegzett, régen elégették, vagy kidobták az űrbe, esetleg ragut csináltak belőle, lévén a rraeyek híresek arról, hogy szívesen fogyasztanak emberhúst.

Elképzeltem, ahogy a testem egy hatalmas fazékban lassú tűzön rotyog.

Ezt a gondolatot morbidnak, ugyanakkor szórakoztatóak találtam.

Akármi is történt a testemmel, az mára már történelem. Ebben egészen biztos voltam.

Ahogy abban is biztos voltam, hogy bármi is az, amit Ocampo és rraey barátai – vagy a megbízóik – akarnak tőlem, miután elvégzem, simán el fogják fordítani a megfelelő kapcsolót, hogy kinyírjanak.

Már ha nem eleve öngyilkos küldetésre szántak. Mert erős volt a gyanúm, hogy bizony az vár rám. Vagy mondjuk úgy: nem sírnák tele a párnájukat, ha nem jönnék vissza.

Nem áltattam magam azzal az illúzióval, hogy más sors várna rám, mint a Chandler legénységének többi tagjára. Csak az volt a kérdés: mikor. Amely kérdésre a kézenfekvő válasz: miután elvégeztem azt a dolgot, amit a terveikben nekem szántak.

Ebből pedig az következett, hogy addig a jövőbeli pillanatig az alábbiakat kell elvégeznem, nem feltétlenül ebben a sorrendben: meg kell tudnom, hogy kik ők (mármint Ocampón és a maréknyi rraey katonán túl), ki kell derítenem, hogy mit terveznek, ki kell találnom, hogyan akadályozhatom meg őket ebben, és ki kell nyírnom az összes rohadékot a vérbe.

Mindet, kivéve Ocampót. Mert ha megtalálom a módját, hogy visszavigyem a Gyarmati Szövetséghez, akkor meg fogom tenni. Bármi is történjék, abban biztos vagyok, hogy a Szövetséget nagyon fogja érdekelni, mibe keveredett a tag.

Ocampo különben sem érdemli meg, hogy csak úgy egyszerűen meghaljon.

Elég ambiciózus vagy egy testétől fosztott agyhoz képest, szólított meg újfent az agyam kritikus fele.

Más dolgom sincs, feleltem. És ez így is volt. Másom sem volt abban a pillanatban, mint a gondolataim és idő. Sok-sok idő.

Én pedig alaposan kihasználtam az időt.

*

Egyszer csak azt hiszem, elaludtam. Nem olyan egyszerű megállapítani, ha nincsen semmilyen fogódzód a külvilágban, amihez képest meg tudod állapítani, hogy aludtál-e, vagy sem.

De azt tudtam, hogy nem álmodtam. Ezzel nem volt baj.

És egyszer csak visszatért a hang.

– Elég ideje volt végiggondolni a lehetőségeit – szólított meg a hang. – Sikerült meghozni a döntését?

A hangnak igaza volt. Ideje volt színt vallani.

A kérdés persze nem az volt, hogy életben akarok-e maradni, azt már az elején eldöntöttem.

Arról kellett döntenem, hogy miképpen viselkedjem a hang előtt.

Mutassam magam gyávának és megfélemlítettnek? Vagy ellenkezőleg, viselkedjem magabiztosan és lázadón, de azért működjem együtt velük? Vagy maradjak csendben, és csináljam azt, amit a hang mond?

Azért volt ez egy fontos kérdés, mert a mostani válaszom fogja meghatározni a jövőbeli viszonyunkat, ettől függ, hogy mi mindent fognak megengedni nekem a jövőben, és mi mindent tudok majd megúszni esetleg.

Ha nem a megfelelő hozzáállást választom, annak hátrányos következményei lehetnek. Ha túlzott szolgalelkűséget mutatok, akkor elképzelhető, hogy csak annak a gépnek az alkatrészeként fognak tekinteni rám, amit csináltak belőlem. Ha meg túl öntudatosra veszem a figurát, akkor a szabadidőmet lesokkolva fogom tölteni. Egyiket sem akartam, különösen a sokkolósdit. Egyszer bőven elég volt.

– Mi a döntése? – kérdezte a hang.

Van néhány kérdésem, mondtam hirtelen. Nem egészen így terveztem a dolgot, de lássuk, mi lesz belőle.

– A kérdései érdektelenek.

Hadd fogalmazzam meg másképpen. Megteszem, amit kérnek. Ezt már eldöntöttem. De sokat segítene, ha néhány dolgot pontosítanánk. Tisztában vagyok azzal, hogy nem kényszeríthetem ki magukból a válaszokat. De segítene, hogy jobban végezhessem a feladatomat, ezért örülnék, ha megfontolná, és válaszolna a kérdéseimre.

Eltelt egy kis idő, mire a hang válaszolt.

– Mik a kérdései?

Három kérdésem van. Ezzel még magamat is megleptem, de simán előkapok három kérdést, nem igaz? Hopp, már itt is van az első, ami az eszembe jutott. Először is, van magának neve?

– Ez miért érdekes?

Mert elég ostoba érzés úgy gondolni magára, mint a „hang a fejemben”. Ha együtt fogunk dolgozni, akkor szerencsésebb lenne, ha a nevén tudnám szólítani.

– Szólíthat Kontrollnak.

Jó, remek. Üdv, Kontroll!

Kontroll várt, nem szólt. Nos, ezzel sincs baj.

Másodszor. Megoldható lenne, hogy valamikor beszéljek Ocampo miniszterhelyettessel?

– Miért akar vele beszélni?

Nem feltétlenül szükséges beszélnem vele. Abban már megállapodtunk, hogy együttműködöm önökkel. Viszont mielőtt elhagytuk volna a Chandlert, a miniszterhelyettes azt mondta, hogy amit tesz, legyen az bármi is, az emberiségért teszi. Erről szeretnék vele egy kicsit beszélgetni, hogy pontosan mit értett ez alatt.

– Nem szükséges értenie, hogy Ocampo miniszterhelyettes miért teszi azt, amit tesz.

Ezzel tisztában vagyok. Mindazonáltal nem értek egyet a nézetével. Az együttműködésemre már számíthat. Ám minél jobban értem a helyzetet, annál hasznosabb tudok lenni. Ocampo miniszterhelyettes tiszteletre méltó ember, és én felnézek rá. Ha ő részt vesz ebben, akkor bizonyára komoly oka van rá. Úgy vélem, ezek az okok nekem is fontosak lehetnek. Ezért szeretnék többet tudni róluk.

– Jelen pillanatban nem engedélyezzük ezt a beszélgetést a miniszterhelyettessel – felelte Kontroll. – De ha jól végzi a dolgát, megfontolhatjuk a kérését a jövőre nézve.

Ez így méltányos.

– De ne hozza többet szóba.

Ez természetes. Megígérte, hogy gondolkodni fognak róla. Ez így elég.

– Mi az utolsó kérdése?

A szavát adja rá, hogy vissza fogom kapni a testem?

– A szavamat? – kérdezett vissza Kontroll.

Igen, a szavát. Az ígéretét. Azt már mondtam, hogy együtt fogok működni önökkel. Megteszek mindent, amit kérnek. Ön azt mondta, ha így teszek, visszakapom a testem. Alkut kötöttünk. De vannak alkuk, és vannak ígéretek. Alkut bárkivel lehet kötni. Az ígéretnek viszont része a bizalom. Ha ön tesz nekem egy ígéretet, az azt jelenti, hogy bízhatom önben. Ami azt jelenti, hogy nem kell azon aggódnom, hihetek-e önnek, vagy sem. Ezért pedig alkalmasint jobban tudom majd azokat a feladatokat végrehajtani, amelyeket öntől kapok.

Megint volt egy kis szünet.

Nem volt véletlen, hogy feltettem ezeket a kérdéseket, még ha az elején nem is voltam teljesen tisztában azzal, mit várok tőlük.

Információt. Bizalmat. Egyfajta intimitást és kötődést.

Megkérdeztem a nevét, és bár a „Kontroll” nem kifejezetten név, de mégis valami. Megszemélyesítés. Valami, ami a fejedelmi többesből egyes szám első személyt csinál. Az, hogy Ocampo után kérdezősködtem, tovább szélesítette a kapcsolatunkat, kibővítette azt az általános viszonyt, amelyet alighanem minden elfogott, és dobozolt aggyá redukált pilótára ráerőltetnek, és egyedivé, különlegessé tette a miénket.

És hogy Kontroll személyes garanciáját kértem? Még több bensőségesség, amellyel a megállapodásunkat megpecsételtük. Kölcsönösség és bizalom.

És persze egy teszt is volt.

– A szavamat adom – mondta Kontoll.

Ezzel mindent megtudtam Kontrollról, amit tudnom kellett.

És Kontrollnak fogalma sem volt arról, hogy mi mindent tudok.

Ez minden, amire szükségem van, üzentem. Felőlem kezdhetjük.

– Akkor kezdjük.

Feltűnt körülöttem a Chandler parancsnoki hídja.

Pontosabban a Chandler parancsnoki hídjának a számítógéppel generált képi megjelenítése: tisztább, némileg leegyszerűsített képe az igazinak, amiről lehagyták a lényegtelen részleteket.

– Felismeri ezt? – kérdezte Kontroll.

Természetesen.

A szabványos hídszimulációs környezet volt, amelyet kiképzési célokra is használtak, és amelyet a Chandler szabványostól alig eltérő felépítésére állítottak be.

Hát persze, hogy felismertem, hiszen mint mindenkinek, aki a hídon szolgált, nekem is el kellett töltenem benne pár száz órát, hogy a saját munkaállomásom használatának fizikai begyakorlásán túl a többiekét is megismerjem, még ha csak virtuálisan is.

És felismertem, mert annak idején magam is fejlesztettem a forráskódját.

Ha nem is pontosan ennek, de egy korábbi verziójának, pár évvel ezelőtt. Ez itt alighanem egy frissített kiadás volt.

Amelyről egy gyors pillantás után meg lehetett állapítani, hogy nem sokat változott a kódja, amióta dolgoztam rajta. Még egy rendes verzióváltás sem látszott, legfeljebb néhány apróbb frissítés, kisebb hibajavítás. Egyáltalán, hogy jut hozzá a Gyarmati Szövetség piacától ilyen nyilvánvalóan távol álló szervezet ezekhez a szoftverekhez? Egykori munkaadóm helyében bizony felháborodtam volna, mert ezt a programot alighanem lewarezolták.

Természetesen eszem ágában sem volt Kontroll orrára kötni, hogy valaha dolgoztam a programon. Kontroll ezt nem tudta, mert Ocampo sem tudta, és nem láttam okát, hogy bármelyiküknek is elmondjam. Kontroll már így is elég ostobának gondolhatott, amiért készpénznek vettem az ígéreteit, nekem pedig eszem ágában sem volt ebbéli hitében megingatni.

Ez a hídszimulációs program, mondtam Kontrollnak.

– Eredetileg hídszimulációs program volt – magyarázta Kontroll –, és először mi is szimulációra fogjuk használni. De úgy módosítottuk, hogy később irányíthassuk vele a Chandlert is. A végén a hajó összes rendszerét ezen a felületen keresztül fogja irányítani.

De hogyan? kérdeztem. A szimulátor egy virtuális teret hoz létre, de azt valódi kéz és testmozgások vezérlik. Nekem meg nincs ilyenem.

– Íme – mondta Kontroll, és egy virtuális testben találtam magam. A nézőpontom szemmagasságban volt, és ahogy rágondoltam, máris el tudtam fordítani, mintha igazi nyakam lenne. Lenéztem magamra, és egy emberi test leegyszerűsített, számítógép generálta képét láttam. Arra gondoltam, hogy felemelem a kezem, mire a virtuális kezem az oldalam mellől az arcom elé emelkedett. A tenyeremen nem voltak tenyérvonalak, az ujjakról hiányoztak az ujjlenyomatok.

Majdnem elsírtam magam ott helyben, annyira hálás voltam. Még egy virtuális test is ezerszer jobb, mint a test nélküli létezés.

Ugyanakkor.

Agyam egy bizonyos része, amelyikkel már korábban is vitatkoztam, nem állta meg szó nélkül. Tényleg? Ez minden?

Tudtam, mire gondol. Ezek a balfaszok kivésték az agyamat a testemből, hogy irányítsa a Chandlert, méghozzá teljesen önállóan, majd beletették egy vezérlőrendszerbe, amelyhez emberi testszimuláció is szükséges, lévén az igazit elpusztították.

Ez így, nem is tudom, nem tűnt valami hatékonynak. Ha már megoldod a feladatot, hogy élve kiemelsz egy agyat a testből, akkor talán arra is lehetett volna időt szánni, hogy olyan irányítórendszert készíts, amely képes kihasználni azt, hogy a pilótát már nem korlátozza egy emberi test.

Nem a hatékonyság miatt emeltek ki a testedből, figyelmeztetett az agyam. Hát, ja, ez nekem is leesett már egy ideje. Az egész a megfélemlítésről és az ellenőrzésről szólt.

De mégis. Mekkora pocsékolás már.

Összekaptam magam (átvitt értelemben persze), és körülnéztem a virtuális hídon.

Ön is csatlakozik? kérdeztem Kontrollt.

– Nem. Kérem, foglalja el a kapitány helyét.

Bólintottam. A kapitány ülése előtt volt egy jókora kijelző, ahol az összes munkaállomás információit meg lehetett jeleníteni, egyszerre vagy egymás után. Thao kapitány, hasonlóan más kapitányokhoz, szívesebben fogadta az egyes munkaállomások jelentéseit a specialistáktól, akik ügyesebben tudták kiemelni a kapitány azonnali figyelmére érdemes lényeget az általuk kezelt adattömegből. De a kapitány maga is megkereshette a fontos információkat a kijelzője segítségével. Ami azt jelenti, hogy én is megtehetem.

Ugyanígy, a kapitány a hajót is irányíthatta a konzoljáról kiadott utasításokkal, ha úgy akarta, a legénységnek kiadott parancsok helyett. Nagyon kevés kapitány élt ezzel a lehetőséggel, egyrészt mert a dolgok piszok gyorsan tudnak nagyon bonyolulttá válni, másrészt mert a legjobb módja a legénység moráljának romba döntésére, ha elvégzik helyettük a munkájukat. A lényeg, hogy egyetlen kapitány sem volt szakértője az összes munkaállomásnak a hídon. Meg sem próbálták.

Nekem viszont azzá kellett válnom.

Beültem a kapitány ülésébe, és magam elé húztam a kijelzőt.

Készen állok, jelentkeztem be Kontrollnál.

A virtuális parancsnoki képernyő bekapcsolt, és megjelentek rajta a részlegstátuszok rácsba rendezve. Ha kétszer rákoppintottam az egyes ablakocskákra, akkor azok teljes képernyős és interaktív üzemmódra váltottak. Egyszerre csak egy részlegkijelző lehetett teljes képernyős, de lehetséges volt azokat láncba fűzni a gyors átlapozáshoz. Elég fapados módszer, most viszont egyedül én leszek a felelős azért, hogy az összeset figyeljem és kezeljem.

Jobban szemügyre vettem a kapitány áttekintőrácsát.

Néhány elem hiányzik, tettem szóvá.

– A hajó néhány alrendszerét nem kell irányítania – felelte Kontroll. – Maga lesz az egyetlen élőlény a hajón, egy jól szigetelt és általunk ellenőrzött helyen, úgyhogy nincs szüksége a létfenntartó rendszerek irányítására. Hasonló a helyzet a kommunikációval. Mi irányítjuk azt is, ahogy sok egyéb funkciót is a hajón. Másokat, mint például a gépészetet csak korlátozottan kell kezelnie, azoknak a karbantartását is mi intézzük. Amivel foglalkoznia kell, az a navigáció és a meghajtás, ideértve az ugrást is, valamint a fegyverek.

Ez némileg leegyszerűsíti a dolgokat. A navigációval, a meghajtással és a támadórendszerekkel foglalkozó ablakokat egymás után teljes képernyőre nyitottam és összefűztem.

Felőlem mehet, jeleztem Kontrollnak.

– Átküldünk egy szimulált küldetést. Egyszerű, elsősorban a navigációval foglalkozik. Lássunk hozzá.

*

Tíz óra hosszat nyomtuk a szimulációt az első napon, legalábbis a küldetés órája szerint. A java faék egyszerűségű navigációs feladat volt, amelyet akár alvás közben is meg tudtam volna csinálni. Nagy volt a gyanúm, hogy a feladatsort Kontroll nem az én számomra találta ki, inkább egy előre összeállított szimulációsorozat nyitódarabja volt, amelyet mindenkivel megcsináltattak.

Dögunalmas volt.

Ugyanakkor kezelhető. Azon az első napon nem volt semmi olyasmi, amivel ne tudtam volna megbirkózni. A csillaghajó-vezetés gyakorlatilag nem áll másból, minthogy adatokkal eteted a navigációs számítógépet, és kezeled a helyzetet, ha valami szokatlan történik. Az első szimulációknál nem volt semmilyen rendkívüli esemény.

A legnehezebb feladatomban a virtuális Chandlerrel ki kellett kerülnöm egy űrből előlebegő, hatalmas sziklát. Először arra gondoltam, hogy a virtuális hajó virtuális lézereivel darabokra lövöm, de aztán rájöttem, hogy nem ez a küldetés eredeti célja, különben is, ha szétlövöm, csak egy kisebb és nehezebben követhető kődarabokból álló felhő lesz belőle, amelybe egy másik hajó könnyedén belefuthat. A legtöbb hajónak nem okoznak gondot a mikrometeorok becsapódásai, de miért okozzunk gondot másnak, ha nem muszáj?

Úgyhogy szépen kikerültem a Chandlerrel a sziklát, naplóztam a helyét, a sebességét és az irányát, és már éppen kiküldtem volna az adatokat a közeli hajóknak, csak éppen a kommunikáció nem tartozott a feladataim közé. Úgyhogy mindössze egy feljegyzést készítettem, mely szerint a szikla pályaadatait az első lehetséges alkalommal közzé kell tenni.

Ha Kontroll figyelte is a ténykedésemet, nem adta jelét. Az egész szimuláció alatt néma volt, és a többi alatt se szólalt meg egész nap.

– Egyedül fogja irányítani a hajót – magyarázta Kontroll, amikor két szimuláció között rákérdeztem a nagy hallgatásra. – Nem fog sem velünk, sem mással kommunikálni a küldetések megkezdése után. Hozzá kell szoknia a csendhez.

Nem aggasztják az unalom által jelentett problémák? kérdeztem. Az emberi elmének szüksége van egy kis ösztönzésre, ha már egész álló nap csak a navigációs rendszerrel küszködik.

– Ez még soha nem okozott problémát – válaszolta Kontroll, bizonyságot adva arról, hogy nem én vagyok az első, akivel ezt teszik.

Azokra gondoltam, akiket ugyanebbe a csapdába csaltak, és megborzongtam volna, ha képes lettem volna rá.

Erről az is eszembe jutott, ebben a pillanatban talán nem is én vagyok az egyetlen, aki ebben a helyzetben van, és Kontroll másokkal más hajókban is futtatja ugyanezt a szimulációs programot. Ennek alkalmasint utána kell néznem.

– Mára végeztünk – jelentette be végül Kontroll. – Holnap folytatjuk.

Hány óra van addig? kérdeztem. Nem tudtam, hogy Kontroll ember-e, de szinte teljesen biztos voltam abban, hogy nem emberi bázison vagyunk, így aztán fogalmam sem volt, errefelé milyen hosszúak a napok.

– Mostantól számítva körülbelül tizenkét óra – mondta nagyjából egy perc múlva Kontroll. Azt hiszem, utána kellett néznie az „óra” szónak, hogy válaszolni tudjon a kérdésemre.

És most mit csináljak?

– Amihez kedve van.

Szívesen elmennék futni.

Kontroll erre nem válaszolt. Kezdtem rájönni, hogy akárki is Kontroll, a humorérzék nem éppen az erős oldala.

Mi az, amit tulajdonképpen csinálhatok? kérdeztem végül.

– Ha szeretné, újra betöltheti és végigcsinálhatja a mai szimulációkat. Az igazat megvallva, én ezt ajánlom.

Nincs esetleg valami más? Valami olvasnivaló, például? Vagy valamilyen film, esetleg zene?

– Nincs.

Kérhetek valamilyen szórakozási lehetőséget? Bármi megteszi. Ha csak navigációs szimulációkkal foglalkozom, a hatékonyságom idővel csökkenni kezd majd.

– Ha túl sokat esik a hatékonysága, büntetést kap. Ha utána is tovább esik, akkor kivégezzük.

Hát, ez is egyfajta motiváció, jegyeztem meg.

Kontroll nem felelt. Azt hiszem, kilépett a szimulációból.

„Hozzá kell szoknia a csendhez”, idéztem fel magamban Kontroll egyik megjegyzését. Hát, akár akartam, akár nem, kezdtem hozzászokni.

Lenéztem a kapitányi ülés előtti kijelzőre, ahol egy új menüfül jelent meg az aznap lefuttatott szimulációkról. Ha akartam, újra tudtam őket tölteni.

Ehelyett inkább felkeltem, és nekiláttam köröket futni a szimulált parancsnoki hídon. Később lenyomtam pár fekvőtámaszt, felüléseket meg kitöréseket csináltam.

Egy dolgot tisztázzunk. Egy másodpercig sem gondoltam azt, hogy valódi testgyakorlást végezek. A virtuális testemet nem éreztem, még a duplaklikkeket és az ablakok tologatását is gépiesen, fizikai érzetek nélkül csináltam. A gyakorlatokat nem azért végeztem, hogy formában tartsam a testem, mert nem volt testem, amit formában tarthattam voltam.

Azért tornáztam, mert ez más volt, mint amit Kontroll elvárt tőlem. Valami olyasmi, amit én akartam csinálni, a saját időmben. Hogy egy kicsit én is gyakoroljam a saját magam fölötti hatalmamat. Már ha lehet ezt így mondani.

Úgy-ahogy működött. A végére kifejezetten elfáradtam. Lefeküdtem a virtuális padlóra, hogy aludjak.

És akkor rájöttem, hogy nincsen virtuális szemhéjam.

De nem számított. Így is elég gyorsan elaludtam.

Ezúttal biztos voltam abban, hogy aludtam.

*

Két nappal később feltörtem a hídszimulációt, és megszöktem. Mármint bizonyos értelemben.

A „szabadidőmben” történt, amikor Kontroll már magamra hagyott éjszakára, pontosabban arra az időre, amit éjszakának hívunk. Egy szimulációt futtattam az előző napról, amelyben az volt a feladatom, hogy dokkoló pozícióba manőverezzem a Chandlert egy űrállomásnál. Ez ugyanolyan manőver volt, amiből már sok százat megcsináltam, szimuláltat és valódit is. A világon semmi nehézséget nem jelentett.

Ezért aztán azt tettem, amit bárki más egy hosszú és végtelenül unalmas szimulációban, ha nincs büntetés a fegyelmezetlenkedés miatt.

Elkezdtem törni és zúzni.

Először belerohantam a Chandlerrel az űrállomásba, mert kíváncsi voltam, merőben tudományos szempontból, hogy a becsapódást mennyire valószerűen kezeli a szimuláció, milyen hűséggel követi a newtoni fizika alaptörvényeit.

Az eredmény: igen jól. Valamennyire használhattam a külső szenzorokat, ezért láttam, ahogy a Chandler és az űrállomás szépen összegyűrődik, a megfelelő pontokon fém-és üvegszilánkokat szór az űrbe a robbanásszerű dekompresszió, miközben a Chandler végighasítja az állomást. A szenzoraim szerint nem sikerült túlterhelni a hajtóműveimet, pedig azok szépen kiegészíthették volna a tűzijátékot.

Ezért újra futtattam a szimulációt. Messzebbről indultam, hogy jelentős sebességre tudjam gyorsítani a hajót, mielőtt az becsapódik az űrállomásba.

Ezúttal a Chandler felrobbant. Az összes ablak a kijelzőmön vörösen villogott, mielőtt lekapcsoltak volna, ami nem túl biztató előjel a hajó szerkezeti integritására nézve. A szimuláció nem részletezte az anyagi károkat és az emberi veszteséget, de valószínűsítettem, hogy sem az állomáson, sem a hajón nem maradt életben senki.

A Chandler legénysége már amúgy is halott, emlékeztetett az agyam másik része.

Nem törődtem vele.

A következő körben arra voltam kíváncsi, mi történik, ha megtámadom az állomást. Az addig lefuttatott szimulációkhoz nem kellett fegyverrendszereket használni, úgyhogy amíg Kontroll a környékemen volt, nem is nyúltam hozzájuk.

De képes voltam irányítani őket, és teljesen működőképesek voltak. Ezért aztán a következő körben beleeresztettem három rakétát az űrállomásba, csak hogy lássam, mi történik.

Egy perccel később a sérülésjelző szenzorok elkezdték ontani az adatokat, mert összesen tíz rakéta csapódott be a hajó kritikus pontjaiba tönkretéve a fegyvereket, a meghajtást, a legénységi körleteket és a külső szenzorokat. Egy másodperccel később a kijelző lekapcsolt, mert ebben a körben a Chandlerből egy gyorsan szétszóródó törmelékfelhő lett.

Hú, ez kicsit durvára sikerült, állapítottam meg, és vigyorogtam volna, ha tudok.

Próbálkoztam mindenfélével. Megtámadtam az állomást, megtámadtam az állomás körül várakozó hajókat, rálőttem a siklókra. Mindenféle taktikát kipróbáltam, volt benne egy-két meglepetésszerűen kilőtt rakéta legkülönfélébb célpontokra. Ezek a szimulációk többé-kevésbé ugyanúgy végződtek, a Chandlert tűpárnaként tömték ki a rakéták.

Na, jó, rendben. Új terv! gondoltam, és újraindítottam a szimulációt.

Ezúttal nem taroltam le az állomást, és nem is nyitottam tüzet. Csak szépen dokkoló helyzetbe manővereztem a Chandlert, pont, ahogy a szimuláció elvárta. Megvártam a „Küldetés sikeres” jelzést, ezzel jelezte a szimuláció, hogy elvégeztem a feladatot.

Ezután lőttem egy rakétasortüzet az állomás fegyverállásaiba és rakétavetőibe, azokba, amelyeket láttam, és azokba is, amelyekről csak az állomás sematikus rajza tudósított. Úgy időzítettem a rakéták kilövését, hogy egyszerre csapódjanak be az összes fegyverplatformba.

Így is történt. Miután minden szépen szanaszét robbant, felpörgettem a hajtóműveket, és belevezettem a hajót a kirobbanó káoszba.

Amint a Chandler az űrállomás burkolatához ért, valami történt.

Minden elsötétedett.

Nemcsak a kapitány kijelzője, ami a Chandler pusztulását jelezte volna, nem. Minden elsötétedett. Az egyik pillanatban még ott volt a szimuláció, aztán hosszú-hosszú másodpercekig semmi.

Azokban a hosszú-hosszú másodpercekben azon elmélkedtem a teljes sötétségben, hogy mi a fene is történt.

Aztán a hídszimuláció újraindult, és életre kelt körülöttem.

Én pedig már pontosan tudtam, hogy mi történt. Lefagyasztottam a szimulátort.

Amitől, nem hazudok, frankón elszállt az agyam.

Van itt egy nagyon fontos dolog a hídszimulátorral kapcsolatban. A hídszimulátor jelentette az én egész világomat. Abban éltem, abban futtattam a küldetésszimulációkat, mindent. Nem léphettem ki belőle. Benne éltem, de nem volt benne több lehetőségem, minthogy lefuttatom a Kontrolltól kapott küldetéseket. Nem léphettem ki a szimulátorból, nem zárhattam be, és főleg nem piszkálhattam bele semmi módon a kódjába. Be voltam zárva. A szimulátor a börtönöm volt.

Ám amint lefagyasztottam a szimulátort, kilökött magából. Addig a pár másodpercig valahol máshol voltam.

De hol is pontosan?

Nos, mi történik, ha egy program lefagy? Kivág téged abba a rendszerbe, amelyen a program fut.

Persze, nem szó szerint kerültem át abba rendszerbe, nem szippantotta be a tudatomat egy számítógép, meg semmi ilyesmi. Az baromság. A tudatom ott maradt az agyamban, ahol mindig is volt.

De amíg az futott, az érzékeim a hídszimulátorhoz kapcsolódtak. Minden, amit láttam, hallottam, vagy éreztem, a szimulátorból jött. Addig a pár másodpercig azonban, ameddig a szimulátor újra nem indult, máshol voltam. Abban a keretrendszerben, amely a szimulátort futtatta.

Nem láttam semmit, amíg a hídszimulátor újraindult. Ami elárulta nekem, hogy a szimulátor lefagyása nem teljesen ismeretlen jelenség errefelé. Valaki, lehet, hogy éppen Kontroll beállított egy folyamatot, amely lefagyás esetén azonnal újraindítja a szimulátort, és nem hagy időt a pilótának, hogy kitalálhassa, hová is került, vagy rájöhessen, miféle számítógéppel is van dolga.

De ez még nem jelentette szükségszerűen azt, hogy a pilóta ki is lett volna zárva abból a számítógépből.

Újraindítottam a dokkolási szimulációt.

Ha Kontroll tudott a programfagyásokról, akkor tudhatta, hogy hol vannak a hibák a kódban, vagy, hol vannak biztosan hibák. Ha viszont tudott a hibákról, akkor két dolgot tehetett: nem törődik velük, csak beállít egy automatikus újraindítást, vagy törődik velük, és megpróbálja kijavítani a kódot, amitől persze új hibák bukkanhatnak fel benne, amennyiben a javítás nem sikerül tökéletesre.

Kontroll pedig nem fog tudni az új hibákról, hacsak nem azokban a szimulációkban bukkannak fel, amelyeket ő is figyel. Márpedig senki sem csinál olyat, amit én az imént, mert Kontroll ott helyben sokkolja porhanyósra a nem létező seggét, ha szórakozik a szimulált küldetéssel.

Következtetés: Kontroll erről a kódhibáról valószínűleg nem tud.

Csakhogy vannak átmeneti hibák, melyeket nem lehet csak úgy simán újra előidézni. Egy szoftverfejlesztőnek ezek jelentik a legnagyobb kihívást, ezeket kijavítani.

Végigcsináltam a küldetést pontosan úgy, mint az előbb, hogy lássam, előjön-e még egyszer a hiba.

Előjött.

Úgyhogy elindítottam a szimulációt harmadszorra is.

És ezúttal, amikor a program lefagyott, erősen koncentráltam a parancsokra, amelyeket a rendszer fejlesztése idején arra használtunk, hogy megnyissuk a diagnosztikai és konfigurációs képernyőket.

Nagyon erősen koncentráltam rájuk.

És két másodperccel később már ott is voltak.

A diagnosztikai és rendszerfelügyeleti képernyők. Rondák és funkcionálisak, amióta csak kitalálták az első képernyőalapú felhasználói felületeket.

Csodálatosak voltak.

Azt jelentették ugyanis, hogy hozzáférek a rendszerhez.

Valamivel pontosabban, hogy hozzáférek a Chandler központi vezérlőrendszeréhez.

Legalábbis egy kicsit.

Ha ez most egy film lenne, akkor az a rész jönne, amikor hős hekkerünk becsépel pár sornyi varázslatos kódot, és hipp-hopp, minden felett átveszi az irányítást.

Sajnálatos módon az én személyes helyzetem csillagászati messzeségben volt ettől. Nem egy hős hekker voltam varázskóddal felfegyverezve, hanem csak egy agy egy dobozban.

Ugyanakkor szoftverfejlesztő vagyok. Vagy voltam. És ismerem a rendszert. Ismerem a szoftvert.

És volt egy tervem meg némi időm, mielőtt bárki is megzavarhatna.

Úgyhogy munkához láttam.

*

Nem foglak mindannak a részleteivel untatni, amit csináltam. Ha te is fejlesztő lennél, és ismernéd a rendszert, a hardvert meg a rajta futó kódot, akkor napokig tudnánk azon pörögni, milyen piszok elegáns és eredeti módon nyúltam bele a dolgokba, akár egy egész szemináriumot is tarthatnék róla. Utána meg rögtön egy másikat az informatikai biztonságról, ami rendszerint akkor kezd megroppanni, amikor a fejlesztők úgy gondolják, hogy minden változót ismernek és követnek, holott csak azokat a változókat követik, amelyekről tudnak, pontosabban, amelyekről azt hiszik, hogy tudnak.

Ha viszont nem fejlesztő vagy, akkor egy ilyen beszélgetés vagy szeminárium során csak üveges szemmel néznél, és várnád a megváltó halált.

Felteszem, a többség nem fejlesztő.

Úgyhogy a ti kedvetekért összefoglalom egy kicsit érthetőbben.

Először is, a munka, legalábbis az első része tovább tartott, mint egyetlen éjszaka.

Az igazat megvallva több hétig tartott. Egész idő alatt vártam a pillanatra, amikor Kontroll, vagy akárki, aki a Chandler rendszereit figyeli, észreveszi, hogy én a keretrendszerben jövök-megyek, hogy megváltoztatok dolgokat, hogy olyan helyekre igyekszem bejutni, ahol elvileg semmi keresnivalóm nem lenne. Vártam a pillanatot, hogy megtalálják a módosításaimat és a pillanatot, amikor megbüntetnek érte.

De nem tették.

Nem akarok hazudni. Bizonyos szempontból kifejezetten bosszantott, hogy nem tették.

Mert ez a hanyagság jele. Az informatikai biztonságuk teljesen laza volt. Bárki is foglalta el a Chandlert, a rendszereit tárva-nyitva hagyta, csak annyit tett meg a biztonságukért, ami már a számítógépek korának hajnalán is divatja múltnak (és veszélyesnek) számított. Valószínűleg úgy gondolták, hogy errefelé nem kell aggódniuk a biztonság miatt, mert mindenkiben meg lehet bízni, és senki sem fog semmivel baszkódni, de az is lehet, hogy egyszerűen csak ostobák voltak.

Talán mindkét feltételezésem igaz. Mindenesetre a biztonság ilyen fokú hiányát kifejezetten sértőnek találtam.

Viszont az én malmomra hajtotta a vizet, és ellenkező esetben alighanem meghaltam volna, szóval egy szavam sem lehet.

Az első két hét volt a legfélelmetesebb, mert minden, amit csináltam, elég könnyen észrevehető volt. Próbáltam persze eltüntetni a nyomaimat, amennyire csak lehetett, de ha valaki figyelt volna, könnyen észreveszi, miben sántikálok. Ha Kontroll, vagy bárki más ellenőrizte volna, hogy mit művelek a szabadidőmben, azt látta volna, hogy egy bizonyos szimulációt ismételgetek, mindig ugyanúgy, és ez kelthetett volna némi gyanút, hogy miért is csinálom.

Arra is figyelnem kellett, hogy azoknál a szimulációknál, amelyeknél Kontroll is jelen volt, nehogy belefussak egy lefagyásba, mert a végén még kijavíttatta volna a kódot, és esetleg sikerül befoltozniuk azt a lyukat is, amelyet én használtam a szimulátorból való kilépésre. És akkor újra be lettem volna zárva.

Ezért aztán nagyon-nagyon, de tényleg nagyon óvatosan csináltam végig a szimulációkat. Csak semmi kapkodás, mindent pontosan úgy, ahogy a nagykönyvben meg van írva.

Én is éreztem a dolog iróniáját: azért hajtom végre tökéletesen a dolgokat, amelyeket elvárnak tőlem, hogy ne vegyék észre azokat a dolgokat, amelyekért megkínoznának vagy kivégeznének.

Az a két hét konkrétan az életem legnehezebb két hete volt. Tisztában voltam avval, hogy akárki is rabolt el engem és a hajót, meg fog ölni az általa megszabott feladatom elvégzése után. De hiába volt ez teljesen egyértelmű a számomra, elég feszülten babráltam bele a kódba. Feszült voltam, mert akárki kiszúrhatta volna, hogy mit csinálok, ha vette volna magának a fáradságot, és időnként ránéz a rendszerre.

Az egy dolog, hogy biztosan tudod: halott vagy. Az meg egy másik, hogy gőzerővel dolgozol valamin, ami esélyt ad a túlélésre, feltéve, hogy senki nem néz arrafelé.

De nem néztek arrafelé. Soha. Mert azt gondolták, erre semmi szükségük.

Ezért nagyon hálás voltam.

Ugyanakkor meg is vetettem őket érte.

Megérdemlik, amit velük teszek, akármi is lesz az. Még nem találtam ki pontosan.

De egy biztos, rokonszenvet nem fogok irántuk érezni.

*

Abban a két hétben megépítettem egy mátrixot.

Nem, nem tudom honnan jött ez a kifejezés. Elég régóta használják. Nézz utána!

Kábé azt jelenti, hogy csináltam egy új keretrendszert a Chandler vezérlőrendszerei fölé. Egy tökéletes másolatot.

Odamásoltam az eredetit, kicsit feljavítottam, és rákötöttem mindent, amit rá kellett kötni, az összes rendszerillesztéstől a hídszimulátorig. Úgy nézett ki, úgy reagált, és úgy irányította a Chandler dolgait, mint maga a vezérlőrendszer.

De nem az volt.

Az a rendszer, ami valójában irányította a hajót, az én kis másolatom alatt futott. Nagyon jól, teszem hozzá.

És az bizony az én ellenőrzésem alatt állt, az utolsó bitig. A valóság a szimuláció alatt. Az a valóság, amelyről rajtam kívül senki nem tudott, az alatt a virtuális rendszer alatt, amelyről rajtam kívül mindenki úgy tudta, hogy az a valóság.

Na, ez egy mátrix.

A következő hónapban, minden nap küldetésszimulációkat futtattam a hídszimulátoron reggeltől estig. Egyre több küldetésben kellett a navigációval és a fegyverrendszerekkel dolgozni.

Nyilvánvalóvá vált a számomra, hogy akármire is készítenek föl, jelentős katonai feladatokat is fog tartalmazni. Azt várták tőlem, hogy csatába menjek értük. Hogy túlélem-e, vagy sem, az szinte mindegy volt a számukra. Én a „nem élem túl” forgatókönyvre tippeltem volna.

Ami nem jelentett meglepetést.

Ez idő alatt folyamatosan szóval tartottam Kontrollt. Hogy megpróbáljam bevonni. Hogy valamilyen érzelmi reakciót váltsak ki. Hogy lássa a személyt, akit bezárt a dobozba.

Nem mondhatnám, hogy átütő sikereket értem el vele.

De nem is nagyon vártam.

Fontos volt, hogy Kontroll azt higgye, ugyanaz a személy vagyok, akivel az elején találkozott. Amelyik úgy döntött, együttműködik vele. Amelyik úgy döntött, megbízik Kontrollban.

Ezt a részt nem akartam elcseszni. Azt akartam, hogy Kontroll és bárki más, aki figyel bennünket, egészen pontosan azt kapja, amit elvár. Hogy éppolyan pedánsak és kisszerűek legyenek az ellenőrzésemben, mint eddig.

Nem is okoztak csalódást.

És ameddig ők így gondolkodtak, Kontroll pedig magamra hagyott az egész napos gyakorlás után, szabadon száguldozhattam a Chandlerben.

A hajót, mint kiderült, rendesen felújították. A legérdekesebb benne, hogy visszaépítették a fegyverrendszereit. Mielőtt a szállítmányozási karrierjét megkezdte volna, a hajó a Gyarmati Véderő egyik fregattja volt. Amikor kivonták a rendszerből, a fegyvereit eltávolították és szétszerelték.

Most viszont valakik szépen újra felfegyverezték a Chandlert. Munkások mászkáltak a hajó folyosóin és a hajó burkolatán. Korábban nem figyeltem fel rájuk, hogyan is tehettem volna? Egy agy voltam egy dobozban, amelyet egy szimulációba zártak.

Most viszont mindent láttam és hallottam, ami a hajón és a hajóval történt.

A legtöbb munkás nem ember volt, hanem, ha jól meg tudtam ítélni, rraey. Pont, mint azok a harcosok, akik az elején a hatalmukba kerítették a hajót.

Időről időre azért felbukkant egy ember, hogy tanácsokat adjon, és irányítsa a fegyverek felszerelését. Mindig ugyanaz az ember.

Nem Ocampo volt az, és nem is az asszisztense, Vera Briggs. Egy teljesen ismeretlen ember. Akármi is folyt itt, emberi oldalról nem csak Ocampo vett részt benne.

Ahogy figyeltem a fegyvereket felszerelő munkásokat, rájöttem, mekkora szerencsém is van. Pár héten belül végeznek a szereléssel, és rákapcsolták volna a fegyvereket a Chandler vezérlőrendszerére. Ha hamarabb jutottak volna el ebbe a szakaszba, vagy én kezdek el később dolgozni a kis rendszermódosításomon, biztosan észrevettek volna. Volt egy rés, én meg pont be tudtam surranni rajta.

Ettől aztán a világegyetem legszerencsésebb fickójának éreztem magam. Egészen addig, ameddig be nem ugrott, hogy egy agy vagyok egy dobozban.

Erről meg eszembe jutott, hogy mit találtam még a Chandleren.

Magamat.

A hídon voltam egy nagy szögletes dobozban, amely úgy nézett ki, nincs rá hirtelen jobb szavam, mint egy koporsó. A doboz teteje átlátszó volt, a híd kameráin keresztül egyenesen bele tudtam nézni, és láthattam a saját agyam.

Meg az összes elektronikát, amit hozzákapcsoltak a szürkeállomány felszínén, és azt hiszem, a belsejében is. Láttam, ahogy a drótok előkígyóznak az agyamból, és eltűnnek egy kábelrendezőben a doboz oldalán.

Láttam az enyhén rózsaszínű folyadékot, amelyben az agyam lebegett. Csöveket láttam az agyamhoz kapcsolódni, melyek a vért, vagy az azt helyettesítő anyagot továbbították, hogy oxigént és tápanyagokat szállítson az agyamba, és hogy eltávolítsa az anyagcserém termékeit. A csövek szintén egy dobozban tűntek el.

Egy másik kamerából és egy másik szögből szemügyre vehettem egy másik dobozt, amelyben a kábelek és csövek összefutottak. Ezt a dobozt mindennap meglátogatta és kinyitotta két rraey, szerintem orvosok, akik folyamatosan ellenőrizték az agyam biológiai állapotát. A dobozban a csöveken szűrők voltak, adagoló és mintavevő szelepek, a kábelek végén pedig számítógépek gondoskodtak az agyam jólétéről. Volt ott még valami, amiről először nem tudtam eldönteni, hogy micsoda, de aztán az egyik rraey meglökte, mire a másik elkezdett kiabálni vele.

A Chandler vezérlőrendszerében is volt fordítómodul sok száz ismert értelmes fajhoz. Ezeket a modulokat a legtöbb kereskedelmi hajó alig használja, mert útjaik nagy részén emberekkel van dolguk. De azért ott vannak kéznél arra az esetre, ha le kellene fordítani valamit. Ez a modul most szépen lefordította, hogy mit mondott a rraey óvatlan társának.

– Csináld csak! Mind a hárman felrobbanunk!

– Akkor legalább a maradványaink hazajutnak majd – jelentette ki az ügyetlenebbik rraey.

– Én inkább úgy mennék haza, hogy élvezni is tudjam – válaszolta a második rraey, és bedugott egy csatlakozót az egyik bekábelezett monitorba, felteszem azért, hogy megnézze, hogyan is szuperál az agyam, és ha kell, igazítson a rendszereken.

Ha figyeltek volna, abban a pillanatban láthattak volna egy alkalmi izgatottság-csúcsot az agytevékenységemben.

A bomba miatt.

Mindazok után, amit velem tettek, még egy bombát is sikerült az agytárolómra szerelniük.

Mintha egy másodpercig is törődtem volna azzal, hogy valóban komolyak-e a szándékaik a szabadon engedésemet illetően.

Nyilvánvalóvá vált: az egyetlen esélyem az életben maradásra, ha megszököm ebből a pokolból.

HARMADIK RÉSZ

– Nagyon jól teljesít a szimulációkban – jelentette be egy nap Kontroll, több mint három hónappal azután, hogy magához tért az agyam egy dobozban.

Köszönöm. Igyekszem betartani az alkunk rám eső részét.

– Jól csinálja. Maga lett az egyik legügyesebb pilótánk, aki teljesíti a kiképzés támasztotta elvárásokat.

Naná, hogy az lettem. Azért alakult így, mert kínosan ügyeltem, hogy a lehető legpontosabban végrehajtsam az egyes küldetések előírásait, és a szimulátornak esélye se legyen lefagyni, és az én Kontroll barátomnak ne legyen szüksége a hibakereséshez szételemezni a rendszert. Az én kis mátrixom meglehetősen stabil volt, de nem kell kísérteni az istent.

Kiemelkedő teljesítményem másik oka pedig az volt, hogy amikor Kontroll nem figyelt, filmeket néztem és zenét hallgattam, melyeket a Chandler szórakoztató anyagokat tartalmazó szerverein találtam. Ez segített megőrizni a józan eszemet, amely lehet, hogy cserbenhagyott volna, ha hónapokig csak azon pöröghetek, mennyire tökéletesen és véglegesen el vagyok vágva az emberiségtől. Az talán nem szorul magyarázatra, hogy a megőrzött józan ész miért hasznos, ha kiképzési feladatokat kell teljesíteni.

Ezekről persze nem szóltam, sőt nem is gondolkodtam, ameddig Kontroll a környéken lebzselt.

Mostanra már volt valami elképzelésem arról, hogy Kontroll miért csak azokat a gondolataimat „hallja”, amelyeket kifejezetten neki szánok. A gondolatolvasó szoftver felismeri a kommunikáció kifejezett kísérleteit, és kiszűri azt az alacsony szintű monologizálást, amelyet minden tudat folyamatosan végez, hogy hatékonyan tartsa a kommunikációt. A szoftver a magadnak szánt gondolataidat nem engedi be a kommunikációba, de biztosan előfordult már veled is, hogy kimondtál hangosan valamit, amit eredetileg nem akartál, és az hogy elrontotta a napodat. Így aztán gondolom, megérted, miért próbáltam tisztán tartani az agyam, amikor Kontroll a közelben volt.

Ezt örömmel hallom, feleltem, és vártam, mint mindig.

– Annyira jól teljesített, hogy úgy gondoltuk, teljesítjük a kérését.

A kérésemet? kérdeztem némileg meglepve.

– Azt kérte, hogy egyszer beszélhessen Ocampo miniszterhelyettessel. Elintéztük, hogy beszélhessenek.

Idejön és meglátogat?

– Bizonyos szempontból. Elintéztük, hogy egy kommunikációs csatornát időlegesen bekössenek a hídszimulációba.

Oké, szóval nem jön ide személyesen a Chandlerre. Így is teljesen jó.

Ez ma fog megtörténni? kérdeztem.

– Nem. Mára sok munkánk van. De hamarosan.

Köszönöm, gondoltam. Nagyon hálás vagyok. Ami tökéletesen igaz volt, már amennyire ezt ki lehetett jelenteni.

– Nincs mit – felelte Kontroll. – Lássunk neki a mai küldetéseknek.

Mikor kapok valódi küldetést?

– Miért kérdezi?

Több mint három hónapja gyakorlunk. És azt mondta, jól csinálom. Fel vagyok készülve igazi küldetésekre is.

– Maga teljesíteni akarja a kötelezettségeit felénk – állapította meg Kontroll.

Ez így van.

– Hogy visszakapja a testét.

Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nem ez a fő indokom, ismertem be. És ez igaz is volt, a maga módján.

– Erről most nem mondhatok semmit. Megkapja a küldetését, amikor itt lesz az ideje. Ez nem most van.

Megértem, feleltem. Alig várom már.

– Felesleges az izgatottsága – próbált Kontroll megnyugtatni. – Hamarosan lesz elég dolga – mondta, és elindított egy szimulációt, amelyben a Gyarmati Véderő három fregattjával kellett szembeszállnom.

Ismertem ezt a küldetést, ilyen-olyan formáit végrehajtottam már korábban is. Nem az volt a feladatom, hogy elpusztítsam a három hadihajót, hanem hogy a tűzerejüket vonjam magamra, amennyit csak tudok belőlük, hogy amikor a három másik hajó odaugrik lerohanni őket, már ne legyen elég védelmük a túléléshez.

Egyszerűen fogalmazva én voltam a csali ebben a forgatókönyvben.

És nem ez volt az egyetlen küldetés mostanában, amelyben csalit kellett játszanom.

Mondjuk úgy, nem estem hanyatt azoktól a küldetésprofiloktól, amiket eddig láttam.

*

A kapitányi kijelző kommunikációs ablaka, amelyik eddig élettelen volt, akár egy háromnapos hulla, hirtelen megelevenedett. A kommunikációs csatornát kivezettem a virtuális parancsnoki híd legnagyobb monitorára.

A vonalban, amint azt előre jelezték, Ocampo miniszterhelyettes volt.

– Mr. Daquin, ott van? – kérdezte. A kommunikátora kamerájába nézett, és egy olyan apró kajütből beszélt, amelyhez képest a Chandler szűkös szállása is lakosztálynak számított.

Igen, itt vagyok.

– Ó, ez remek. Csak egy hangcsatornát kaptam, a képet valamiért nem kapcsolták... – hirtelen elakadt a szava, amikor rájött, hogy értelmetlen lenne neki a videokapcsolat, mert nincsen test, amelyet láthatna, csak egy dobozban lebegő agy.

De nekem élt a video-összeköttetés, így láthattam, hogy lassan elpirul. Ezek szerint maradt benne annyi tartás, hogy elszégyellje magát, amiért megfeledkezett arról, miféle helyzetbe is hozott engem.

Semmi probléma, üzentem. Úgyis csak beszélgetni akartam. Ha önnek is megfelel. Ha az ideje engedi.

– A bázist kiszolgáló rraey személyzet számára ma egy vallási ünnep van, ezért aztán nem fog történni semmi. Ezért van alkalmunk beszélgetni egyáltalán.

Éljen a rraey karácsony!

Ocampo elmosolyodott erre a megjegyzésemre.

– Szóval, mit forgat a fejében? – kérdezte. Látnom kellett, ahogy megint elpirul, amikor rájött, hogy ez a kérdést ilyenformán feltenni nekem meglehetősen nagy tapintatlanságra vall. Ezúttal azonban nem próbálta meg elmismásolni a dolgot. – Jézusom, Rafe – mentegetőzött. – Borzasztóan sajnálom.

Semmi gond, biztosítottam.

– Abban sem vagyok biztos, pontosan miért akar velem beszélni. Ha a maga helyében lennék... óbasszameg.

Nyugi, ha tudnék nevetni, akkor most biztosan nevetnék, próbáltam megnyugtatni.

– Örülök, hogy legalább az egyikünk képes lenne nevetni. Az igazat megvallva tényleg nem tudom, hogy miért akar velem beszélni. Azt feltételezném, hogy mindazok után, ami magával történt, soha többé nem akar majd velem szóba állni. Hogy dühös lesz rám.

Dühös is voltam, ismertem el, és nem hazudtam. És azt sem mondhatom, hogy teljesen megbékéltem volna azzal a helyzettel, amelyben most is vagyok. Ugye, tudja, mint tettek velem? A testemmel?

– Igen.

Hát nem olyasmit, aminek túlzottan örülni lehet, nem igaz? De eszembe jutott, mit mondott nekem, amikor utoljára találkoztunk. Emlékszik rá?

– Ööö, nem igazán. Én, ööö... – elhallgatott. – Elég sok dolog történt aznap – bökte ki végül.

Azt mondta: fel kell tenni a kérdést önmagunknak, hogy kihez köt a hűségünk, a Gyarmati Szövetséghez vagy az emberiséghez. Azt mondta, a két dolog nem ugyanaz.

– Á, igen. Már emlékszem.

Azt szeretném megtudni, mit értett pontosan ez alatt? Mert ugyan sem maga, sem én nem változtathatjuk már meg azt, ami velem történt, de talán maga rá tudna világítani, hogy miért történt. És nem érezném úgy, hogy értelmetlenül veszítettem el a testem és a szabadságom.

Ocampo elgondolkozott egy pillanatra, nekem pedig szándékomban állt elég időt adni neki egy alapos válaszhoz.

– Bizonyára megérti, hogy sok dolog van, amit nem oszthatok meg önnel – kezdett bele végül. – A legtöbb dolog, amivel foglalkozom, titkos. Elképzelhető, hogy a kollégáim belehallgatnak a beszélgetésünkbe, ezért aztán nem lenne biztonságos bizalmas témákról beszélgetnünk. De még ha nem is hallgatóznának, akkor sem mehetek bele a részletekbe, mert a dolgoknak nem ez a rendje. Ugye, megérti?

Természetesen. Ocampo miniszterhelyettes, tisztában vagyok a helyzetemmel. „Nem dolgom kérdeni, hogy minek, az én dolgom: tenni, vagy ott halni meg”.[1]

Ocampo pislogott, azután elmosolyodott.

– Maga Tennysont idéz nekem.

Inkább csak parafrazálom, de igen. Amit ezzel mondani akarok, miniszterhelyettes úr, az az, hogy engem nem a taktika vagy a stratégia érdekel. Hanem a döntése mögött álló filozófia. Biztos vagyok abban, hogy erről beszélhet nekem.

– Ó, hogyne – felelte Ocampo, aztán tréfésan megkérdezte. – De mennyi ideje van mindezt végighallgatni?

Pontosan annyi, amennyit ön erre szán, feleltem, és hagytam, hogy ez egy kicsit közénk ülepedjen.

Ezek után Ocampo beszélni kezdett. Mesélt az emberiségről és a Gyarmati Szövetségről. Röviden áttekintette a Gyarmati Szövetség történetét, és hogy hogyan sikerültek az első kapcsolatfelvételei intelligens idegen fajokkal: jobbára katasztrofálisan, kis híján elpusztítva a fiatal politikai szervezetet, aminek eredményeképpen a Gyarmati Szövetséget örökre agresszívnak, paranoidnak és békétlennek bélyegezték.

Mesélt arról a döntésről, amelynek értelmében a Földet elszigetelték, politikai és technológiai fejlődését szándékosan lelassították, csak hogy az elsődleges emberi erőforrásokat biztosítani tudják a gyarmatokhoz és a katonasághoz. Mesélt arról, hogy a folyamatos emberi utánpótlás milyen gyorsan emelte nagyhatalmi pozícióba a Gyarmati Szövetséget az intelligens fajok között, sokkal gyorsabban, mint azok várták, és gyorsabban, mint ahogy azok a helyzetet kezelni tudták volna.

Elmagyarázta, hogy a Konklávét, sok száz intelligens faj szövetségét legalább részben a Gyarmati Szövetség ellensúlyozására hozták létre, mert a vezetője, Tarsem Gau tábornok észrevette, hogy a Gyarmati Szövetségnek bármilyen más fajnál vagy kormányzatnál hatásosabb terve van az űr ezen része feletti uralom megszerzésére, ami nagyon könnyen vezethet más értelmes fajok szándékos vagy véletlen kiirtáshoz. A Konklávé életre hívása volt az egyetlen hatásos válasz a fenyegetésre: a Gyarmati Szövetség vagy betagozódik, és egy lesz a sok hang közül, vagy elsöprik, lévén a Konklávé túl nagy ahhoz, hogy a Gyarmati Szövetség sokáig ellenállhatna neki.

Ocampo kifejtette, hogy ez milyen remek elképzelés volt elméletben, a valóságban azonban a Gyarmati Szövetség egyszer már kis híján elpusztította a Konklávét, és csak Gau tábornok személyes közbelépése óvta meg a Gyarmati Szövetséget attól, hogy a Konklávé népei úgy tapossák szét, akár egy rágcsálót, amelyik egy tehervonat elé tévedt. Elmagyarázta, hogy amennyiben Gau tábornok nem irányítja többé a Konklávét, akkor annak a Gyarmati Szövetség lesz az elsődleges célpontja, és vele együtt a teljes emberiség.

Aztán elmesélte, persze csak általánosan és kellően homályosan fogalmazva, hogyan gondolt ki néhány megbízható szövetségessel és néhány ellenségesnek gondolt idegen fajjal karöltve (melyek, mint megtudtam, nem az egész emberiséggel, csak a Gyarmati Szövetséggel helyezkedtek szembe) egy működőképes megoldást, amely megmentené az emberiséget mint fajt, akkor is, ha a Gyarmati Szövetség elbukna. A „ha elbukna” megfogalmazást leginkább úgy értette: „amikor majd elbukik”, sőt az is kiderült, hogy ha a Gyarmati Szövetség esetleg mégsem dőlne össze, akkor egy jól irányzott lökéssel segítenének rajta.

Ezt az egészet Ocampo természetesen úgy vezette elő, mintha ő csak egy kételyekkel küzdő katalizátora lenne az eseményeknek, a történelmi szükségszerűség eszköze, valaki, aki azt kívánja, bárcsak ne lenne szükség megdönteni a Gyarmati Szövetséget, de aki felismeri az elkerülhetetlent, és sajnálkozva bár (sőt, esetleg hősiesen) kész arra, hogy részt vegyen a Szövetség megdöntésében, a fajok érdekében természetesen.

Összefoglalva: mekkora egy orbitális seggfej.

Ezt persze nem mondtam ki.

Sőt, kínosan őrizkedtem attól, hogy egyáltalán gondoljak is hasonlót ez idő alatt.

Mindösszesen egy nagyon egyszerű mondatocskát variáltam és ismételgettem, és ez az volt, hogy „kérem, folytassa”.

Azt akartam, hogy beszéljen, beszéljen, beszéljen és még beszéljen egy kicsit.

Persze nem azért, mert ő volt az első ember, akivel a Chandler elrablása óta beszélni tudtam. Nem találtam szimpatikusnak, bár természetesen ügyeltem arra, hogy ezt ne tudja meg.

Azt akartam, hogy úgy érezze, engem minden érdekel, amit mond, és amit gondol az adott körülmények között.

Azt akartam, hogy úgy érezze, minden gondolatától elámulok. A szerény bölcsesség eme gyöngyszemeitől. Kérem, folytassa!

Azért akartam, hogy ezt gondolja, mert miközben beszélt, össze volt kapcsolódva a Chandlerrel. Pontosabban a kommunikátora volt összekapcsolva a hajóval.

És ameddig Ocampo beszélt, én beléptem a kommunikátorára, és az összes fájlt átmásoltam róla a Chandler egyik szerverére.

Mert volt nekem egy problémám. Akármilyen nagy szabadsággal jöhettem-mehettem a Chandler rendszereiben, be voltam zárva oda.

Arra a rendszerre, ahonnan Kontroll szokott bejelentkezni, nem léphettem át. Bárki kiszúrhatta volna, hogy a Chandler próbál belépni hozzájuk, elvégre minden belépési kísérletet naplóznak. A végén kitalálták volna, hogy ki próbálkozik, én meg baszhattam volna.

Továbbá akármilyen rendszert használt is Kontroll, az teljesen idegen nekem. Gyanítottam én, és Ocampo óvatlanul el is szólta magát, hogy ezt a helyet, ahol vagyunk, a rraeyek ellenőrzik és üzemeltetik. Én meg pont semmit nem tudtam a rraey számítógépekről, sem az architektúrájukról, sem a programnyelveikről. Bizonyára van valami keretrendszerük, vagy virtuális környezetük, amelyen tudnak emberek fejlesztette operációs rendszereket futtatni, és lehet valamilyen fordítómegoldásuk, amivel a dokumentumokat alakítják oda-vissza az emberi és a rraey rendszerek között.

De hogy teljes elérésem legyen a rendszerükhöz? Az ki van zárva. Nem volt sem elég időm, sem elég erőforrásom arra, hogy felpörögjek rraey informatikából, de ha még sikerült is volna, jó eséllyel lebukom, hogy aztán alanya lehessek egy kínvallatásnak, rögtön utána meg a kivégzésemnek.

Ocampo kommunikátora viszont egészen más tészta. Arról a hardverről és szoftverről mindent tudok.

A Gyarmati Szövetségben hivatalosan használt kommunikátorokat számtalan cég gyártja, de mindnek ugyanazt a szoftvert kell futtatnia. Mindegyiknek szót kell értenie az összes többi kommunikátorral és bármelyik számítógéppel, amelyet a Szövetség hivatalos célra használ. Amikor a kormányzat kiterjedése fényévekben mérhető, akkor az elvárt szabványosítási szint is hasonló léptéket követel: minden más számítógép, operációs rendszer és informatikai megoldás vagy alkalmazza ezt a szabványt, vagy képes teljes körűen kommunikálni vele.

Naná, hogy képben voltam Ocampo kommunikátorát illetően. Mihelyst megnyitotta a kommunikációs csatornát a Chandler felé, tudtam, hogyan férjek hozzá, hogyan nézzek körül rajta, és hogyan töltsek le róla mindent.

És tudtam, hogyan tegyem mindezt anélkül, hogy észrevenné.

Nem mintha számítottam volna arra, hogy gyanút fog, nem volt az a kimondott „programozó arc”, ha érted, mire gondolok. Sokkal inkább hasonlított a programozók főnökére. Akit utálnak a beosztottjai. Az, amelyik elrendeli a hétvégi munkát, de nem fizeti a túlórákat.

És tudtam, hogy Ocampo kommunikátora tele lesz érdekesebbnél érdekesebb fájlokkal. Hogy miért? Mert hová máshová tehette volna azokat? A kommunikátor volt az egyetlen számítástechnikai eszköz, amit Ocampo magával vitt a Chandlerről. Ő még kevésbé lett volna képes megbarátkozni a rraey technológiával, mint én. Logikusnak látszott, hogy megtartja a kommunikátorát, rajta az összes anyagával. Emlékeztem még Ocampo és Tvann beszélgetésére Vera Briggsről. A szerencsétlen nőnek nagyon sok dologról fogalma sem lehetett, Ocampo valójában maga intézte a dolgait.

Minél tovább beszéltetem Ocampót, annál több dolgot leszek képes összeszedni az üzelmeiről.

Meg se próbáltam válogatni vagy keresgélni az anyagai között, amíg hozzám beszélt. Érdeklődőnek kellett maradnom, hadd akarjon még beszélni. Ha bármi jelét adnám annak, hogy unom, ahogy (képletesen) lyukat beszél a nem létező hasamba, megszakítaná a kapcsolatot.

Ezért aztán csak beszéltettem, miközben egy kis programom szépen lemásolta a teljes kommunikátorát, az utolsó beállításig. Így van, még a felrakott programokat is. Majd később átböngészem a fájlokat, ideértve a titkosítottakat is.

Az utóbbiakról később kiderült, hogy a kommunikátor saját kulcsával titkosították mindet, így aztán a kommunikátor virtuális másolatán simán meg tudtam nyitni azokat.

Hanyagság.

Háromszoros hurrá a hanyagságnak!

Az egész másolási folyamat szűk két órát vett igénybe. Mindeközben Ocampo (némiképp lelkesített) szómenését hallgattam. Nagyon keveset kellett csak közbeszólnom.

Hallottál már a „monologizálásról”? Amikor a csapdába esett hős úgy menekül meg a biztos halálból, hogy ráveszi a fő gonoszt egy elég hosszú eszmefuttatásra, és közben valahogy kivágja magát a csávából?

Na, hát ez nem pontosan az volt, mert még mindig csak egy agy voltam egy dobozban, amelyet jó eséllyel kinyírnak az első küldetésén. De azért eléggé hasonlított a monologizálásra. Ocampónak meg nem esett nehezére beszélni, beszélni és még egy kicsit beszélni.

Nem hiszem, hogy ez puszta megalománia lett volna nála, vagy, ha éppen kedves dolgot akarnék mondani róla, hogy megszánta volna a fickót, akit miatta redukáltak puszta aggyá. Nem tudom, hány ember volt ott még rajtunk kívül. Én csak Ocampóról tudtam, Vera Briggsről meg arról a nőről, aki a fegyvertelepítéseket ellenőrizte. A két nőből a fegyverszakértő elég elfoglaltnak látszott, akármikor láttam. Ami Vera Briggst illeti, nem hittem, hogy túl sok szimpátia maradt volna benne a főnöke iránt.

Másképpen fogalmazva Ocampo egyszerűen csak ki lehetett éhezve az emberi kapcsolatra.

Amit magam is meg tudtam érteni. Én is nagyon egyedül voltam.

Volt persze egy lényeges különbség, mégpedig hogy az egyikünk maga választotta ezt a fajta elszigeteltséget, míg a másikunknak meglehetősen váratlanul letuszkolták a torkán.

Mint az kiderült, Ocampo lelkesedése a monologizálásra egy negyedórával tovább tartott, mint amennyire szükségem volt a másoláshoz. Észrevettem, hogy kifulladt, amikor bedobta a „Már biztosan untatom” dumát, ami a nárcisztikusok nyelvén annyit tesz „Már kezdem unni ezt”.

Igazán nem untat, üzentem válaszképpen. De megértem, hogy nagyon sok idejét áldozta rám már eddig is. Igazán nem kérhetek ennél többet. Nagyon köszönöm, Ocampo miniszterhelyettes.

– Igazán nincs mit – dörmögte, aztán az arcára kiült egy érzés. Azt hiszem, az az ember nézhet így, akinek valami miatt lelkiismeret-furdalása van, de nem akarja magát zavartatni azzal, hogy bármit is tesz a bűntudata ellen.

Vártam még egy kicsit, mire Ocampo elcsökevényesedett erkölcsi érzéke csak bekattant.

– Nézze, Daquin, tisztában vagyok azzal, hogy nehéz helyzetbe hoztam. Tudom, hogy megígérték önnek, visszakapja testét, biztosíthatom, így is lesz. Megtörtént ez már korábban is. De addig is, ha tudok magáért tenni valamit, nos.... – elhalt a hangja, csak sejtetve, de ki nem mondva, hogy kész tenni valamit a kedvemért. Szerintem arra próbált utalni ilyen finoman, hogy boldog lenne, ha mégsem kérnék semmit.

Csodás egy figura volt ez a Tyson Ocampo miniszterhelyettes, hát nem?

Köszönöm, uram, üzentem. Nincs semmi ötletem, hogy most mit tehetne értem. A kijelzőmön láttam, ahogy Ocampo látványosan megkönnyebbült, most, hogy így futni hagytam. Amitől lett egy kis terem kimondani azt, amit eredetileg is akartam. De lenne itt valami, a nem túl távoli jövőben, amiért nagyon hálás lennék.

– Kérem, mondja el, mi az!

Nemsokára meg fogom kapni a küldetésemet. Az első igazi küldetésemet, nem olyan szimulációt, mint amilyeneket itt futtatok. Nagyon sokat jelentene a számomra, ha azon a napon, amikor az első küldetésemre indulok, eljönnének a kolléganőjével, Briggs kisasszonnyal, hogy elbúcsúztassanak.

– Úgy érti, oda a Chandlerre?

Igen, uram. Elismerem, hogy bizonyos mértékig az én állapotomban (ez egy szándékos tőrdöfés volt a részemről Ocampo lelkiismeretébe) nem számít, hogy a búcsúzáshoz a Chandler fedélzetére lépnek-e, vagy sem. De nekem nagyon sokat jelentene. Ön és Briggs kisasszony az egyedüli emberek, akiket itt ismerek. Szeretném, ha valaki elbúcsúztatna. Csak pár perc, mielőtt indulok. Ha megtenné.

Ocampo töprengett ezen egy darabig, talán azon, hogyan szervezze meg, talán azon, hogyan tudna kihátrálni belőle.

– Rendben – mondta végül. – Eljövünk.

Megígéri? kérdeztem. Mégiscsak ő volt az a fickó, aki olyan sejtelmesre váltott a „ha tudok tenni magáért valamit” duma végén.

– A szavamat adom – mondta Ocampo, és én hittem neki.

Nagyon köszönöm, Ocampo miniszterhelyettes. Maga egy jó ember.

Ocampo erre elmosolyodott, vagy csak éppen grimaszolt egyet.

Akárhogy is, intett, majd bontotta az összeköttetést.

*

Az alábbi dolgok derültek ki Ocampo kommunikátorából:

Először is, Ocampo kétséget kizáróan készült a dezertálására. Elismerésre méltó mennyiségű szórakoznivalóval szerelte fel magát. Sok ezer videó a klasszikus földi filmektől a legújabb főnixi sorozatokig, legalább ugyanennyi könyv és zene. Egy jó adag videojáték, bár ezek legtöbbje legalább tízéves volt, vagy még öregebb. Ha a világegyetem a játszótered, lehetséges, hogy nem tudsz lépést tartani mindennel, gondoltam.

Ó, és volt még ott egy tonna pornó.

Figyelj, csak semmi előítélet! Mint azt mondtam, nyilvánvaló volt, hogy Ocampo tudta, hosszú időre fog távozni, és nem lesz említésre méltó emberi társasága. És nem mondanám, hogy nem tettem volna én is ugyanezt hasonló helyzetben. Pusztán csak azt mondtam, hogy pornóból több volt a kommunikátoron, mint az összes többi szórakoztató tartalomból együttvéve.

És igen, belenéztem párba. Lehet, hogy csak egy agy vagyok egy dobozban, de ismered a mondást, hogy a legfontosabb erogén zóna az agy. Az én esetemben ez konkrétan és átvitt értelemben is igaz.

És persze kíváncsi voltam, hogy a megfelelő mirigyek hiánya együtt jár-e a reakcióképesség hiányával.

A válasz: abszolúte nem. Ami sokkal nagyobb megkönnyebbülés volt számomra, mint hinnéd.

De mindegy is, azt hiszem, már így is túl sokat pörögtem ezen a pornó témán.

A lényeg: Ocampo hosszú távra tervezett.

De térjünk vissza a kommunikátorra. Elképesztő mennyiségű bizalmas információ volt rajta a Gyarmati Szövetségről.

Először is, minden létező adat a Gyarmati Véderő katonai potenciáljáról, nemcsak a Véderő reguláris egységeiről, de a Különleges Erőkről is. Részletes információ az összes hadihajóról, a fegyverzetükről, a harckészültségük szintjéről.

Adatok a Gyarmati Véderő személyi állományáról, halálozási statisztikák és veszteséglisták az elmúlt évekből, elemzések arról, hogy a Földtől való elszakadás hogyan csökkentette a GYV harcképességét. Végül is, ha nem jönnek új katonák, akkor minden egyes elesett harcos eggyel csökkenti a hadra foghatók számát.

Részletes dokumentumok a Gyarmati Szövetség kormányzatának civil intézményeiről, különös tekintettel a Külügyminisztériumra. Ennek volt értelme, ha figyelembe vesszük, hogy ki volt Ocampo a dezertálásáig. De ott volt a Szövetség teljes bürokráciájának kimerítő részletességű elemzése (bevallom, ezeket leginkább csak átfutottam).

Információk a Gyarmati Szövetség kereskedelmi flottájáról, a bolygók között közlekedő több ezer kereskedő-és szállítóhajó adatai és legfrissebb útvonalai, legyenek azok eredeti építésű civil hajók, vagy a Véderő flottájából kivont és átépített csillagjárók.

Feljegyzések és ismertetők a Gyarmati Szövetség és minden ismert idegen faj közötti kapcsolatról csakúgy, mint részletes elemzések a Szövetség és a Konklávé, valamint a Szövetség és a Föld viszonyáról.

Leírások a Gyarmati Szövetség fennhatósága alá tartozó minden egyes bolygóról, népességi adatok, védelmi kapacitás, javasolt célpontlista a maximális károkozáshoz a lakosság, az infrastruktúra és az ipari potenciál viszonylatában.

Részletes tervek és leírások a Főnix Állomásról, a Gyarmati Szövetség kormányzatának székhelyéről és a legnagyobb emberi űrkikötőről.

Röviden összefoglalva: minden információ, amelyet birtokolni szeretnél, ha éppen támadást tervezel a Gyarmati Szövetség ellen, és azt akarod, hogy a támadásod eredményes legyen. Legalábbis szerintem ezekre az adatokra lenne szükséged. Nem vagyok katonai szakértő. De nagyon így nézett ki.

Persze nem az összes információ volt szigorúan véve titkos. Valamennyit meg lehetett volna találni nyilvános feljegyzésekben, újságcikkekben, enciklopédiákban. Csak éppen sem Ocampo, sem senki, aki ezeket az adatokat használhatta volna, nem volt abban a helyzetben, hogy csak úgy hozzáférjen a Szövetség helyi adatbázisaihoz. Ocampo ezért magával hozott mindent, amire szüksége volt, vagy azt hitte, hogy szüksége lesz.

És ez még nem volt minden.

Ott voltak még az új információk is.

Azok, amelyeket Ocampo azóta kapott, vagy állított elő, amióta megérkeztünk. (Micsoda véletlen, hogy egy olyan aszteroidába fúrt katonai támaszponton voltunk, amelyet valaha a rraeyek építettek, majd üzemeltettek egészen addig, ameddig a Gyarmati Szövetséggel és másokkal történt összecsapások visszavonulásra nem kényszerítették őket.)

Amióta itt vagyunk ezzel a társasággal.

Az Ekvilibriummal.

Legalábbis így nevezik magukat.

Szerintem elég hülye név. De nem kérték ki a véleményemet a névadáskor. Ha kérték volna, akkor a „Seggfejligára” szavaztam volna, így, gondolom, nem bánják túlságosan, hogy kimaradtam a névadásból.

Az új adatok között sok volt a különféle értekezletekről készített hang-és videofelvétel és ezek átiratai. Az átiratokat hasznosnak találtam, mert jelölték, hogy ki mit mondott. Ami jól jött, mert olyan fajok képviselői is jelen voltak ezeken a megbeszéléseken, amelyekkel soha életemben nem találkoztam. Ami nem nagy meglepetés, lévén a legtöbb utamat a Gyarmati Szövetség határain belül tettem meg, de valamit kezdeni kellett a helyzettel.

Az értekezlet-átiratok többsége halálosan unalmas témákkal foglakozott, például a bázis karbantartásával. Az egyikből kiderült, hogy van valami penészgond, ami a bázison tartózkodó néhány fajnál légzőszervi problémákat okoz. Erre csak azt tudtam gondolni: derék.

De aztán találtam érdekes átiratokat is.

Az egyikben például, amelyet pár héttel a támaszpontra érkezésünk után rögzítettek, Ku Tlea Dho, egy rraey diplomata rajtakapta Ocampót, hogy nem figyel.

– Zavartnak látszik, Ocampo miniszterhelyettes – tette szóvá Dho. Az apró tárgyalóhelyiségben egy hatalmas asztal állt, annak a túlsó végén ült. Az asztal körül tizenkét lény foglalt helyet, különböző fajokból.

– Még ismerkedem a bázis felépítésével, Dho nagykövet – mentegetőzött Ocampo.

– Itt lesz még egy darabig, miniszterhelyettes. Lesz ideje kitanulnia a járást.

Ocampo elmosolyodott.

– Remélhetőleg nem sok időt kell már itt töltenem.

– Ezt meg hogy érti? – kérdezte Ake Bae. Ő egy eyr volt. Az Eyr tagja volt a Konklávénak, legalábbis ezt találtam róluk Ocampo anyagai között. Egy meglehetősen elégedetlen tagja.

– Eljött az ideje annak, hogy megvitassuk a végjátékot – Ocampo az egész társaságnak címezte kijelentését. – A mi végjátékunkat.

– Valóban eljött volna?

– Ezért vagyok itt, Ake Bae.

– Értem. De biztos ön abban, Ocampo miniszterhelyettes, hogy nem keveri össze a saját végjátékát a miénkkel? Úgy tájékoztattak, hogy ön jelenleg a számkivetettséget választotta a Gyarmati Szövetséggel szemben, legalábbis addig, ameddig a hadműveleteink be nem fejeződnek. Ám ez nem jelenti azt, hogy az Ekvilibriumnak át kellene ütemeznie a terveit csak azért, hogy megfeleljen az ön személyes igényeinek vagy elvárásainak.

Ocampo megint elmosolyodott, de a mosolya egyáltalán nem volt kedves.

– Megértem a fenntartásait – mondta, és körülhordozta a tekintetét az egybegyűlteken. – Pontosan tudom, milyen sokan osztják önök közül a nézetet, hogy a humánoknak, úgy az egyéneknek, mint a fajnak túlságosan nagy befolyás jut az események alakításában, úgy általában, mint konkrétan a mi ügyeinkben. És tudom, hogy sokak szerint én csak egy kellemetlen fráter vagyok.

A helyiséget betöltötte a zaj, amelyet nevetgélésnek értékeltem.

– De hadd emlékeztessem önöket, hogy honnan eredeztethető ez a mi lázadásunk. A kezdőpont nem más, mint az általunk, a Gyarmati Szövetség által a Roanoke-nál végrehajtott akció volt – folytatta a beszédét Ocampo, és próbált minden egyes jelenlévővel szemkontaktusban maradni. – Az önök kormánya közül hány volt tanúja a Konklávé létrehozásának, és hány érezte magát közben teljesen tehetetlennek? – Ocampo Ake Bae-ra nézett. – Az önök kormányai közül hány választotta a csatlakozást a szembenállás helyett? Egyedül a Gyarmati Szövetség, az emberiség volt képes sebet ejteni a Konklávén. Mi voltunk az egyetlenek, akik megmutattuk, a Konklávé igenis sebezhető. Az egyetlenek, akik megmutattuk, hogy Gau tábornok hatalomgyakorlási kísérlete milyen ingatag.

– Ön megfeledkezni látszik a tábornok elleni puccskísérletről a Roanoke-incidens után – szólt közbe Ake Bae.

– Annak a puccsnak a lendületét éppen a Gyarmati Szövetségnek a Konklávé flottája ellen végrehajtott támadása adta. Pont erre szeretnék rámutatni, kedves Ake Bae, hogy azért lehetünk ma itt, mert az emberek ezt lehetővé tették. Ha nagy a befolyásunk az események alakításában, akkor az azért van, mert kiérdemeltük, nem pedig azért, mert az egónk nagy.

– Nem kevés irónia van abban, hogy a Gyarmati Szövetségnek éppen azt az akcióját magasztalja, amely meggyőzött bennünket a Szövetség elpusztításának szükségességéről, a Konklávéval együtt – állapította meg Utur Nove. Nove az Elpriről érkezett. Egészen idáig fogalmam sem volt arról, hogy létezik Elpri nevű bolygó.

– Mindannyian egyetértünk abban, hogy a hatalmi Ekvilibrium a legjobb megoldás a számunkra – mondta Ocampo. – Pontosan ezért neveztük el éppen így a szervezetünket. Erre az Ekvilibriumra jelenleg a Konklávé jelenti a legnagyobb veszélyt, ebben sincs köztünk vita. Ugyancsak nincs senki, aki megkérdőjelezné, hogy a Gyarmati Szövetség túlságosan megerősödött a Konklávé ellenében. De ne keverjük össze a Gyarmati Szövetséget az emberiséggel.

Ocampo Paola Gaddis felé intett a fejével. Ő volt a másik ember a társaságban, ő felügyelte a fegyverrendszerek telepítését. A nő biccentett válaszképpen.

– A körünkben tartózkodó kollégám képviseli a Föld kormányzatainak érdekeit. Boldogan el fogja mondani önöknek, hogy ezeket a kormányzatokat a legkevésbé sem érdeklik a Gyarmati Szövetség ügyei. Hiszen a Gyarmati Szövetség nem azonos az emberiséggel. A Gyarmati Szövetség csak egy a kormányzatok közül. És ha elbukik, márpedig el fog bukni, akkor a Föld végre elvállalhatja a Szövetség volt világai fölötti vezető szerepet. Vagy a volt világok új szövetségeket alapíthatnak. Az emberiség túl fogja élni a Gyarmati Szövetség bukását. Az emberiség részese lesz az új Ekvilibriumnak.

– Az emberiség meglehet – bólogatott Ake Bae. – De én egészen konkrétan önről beszéltem, Ocampo miniszterhelyettes. Önről és a saját céljáról, ami nem egyezik az Ekvilibrium céljával.

Ocampo ismét elmosolyodott, és felvette a kommunikátorát az asztalról. A kép kicsit rázkódott, ahogy a szerkezet próbálta stabilizálni a képet, miközben felemelték.

– Ugye, tudja, hogy ez micsoda?

– Személyes kommunikátor és adattároló, azt hiszem – felelte bizonytalanul Ake Bae.

– Az bizony. És tartalmazza a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériuma, valamint a Gyarmati Véderő összes fontos adatát az elmúlt tíz évből. Az összes bizalmas fájl és jelentés a Szövetség ügyeiről és konfliktusairól. Minden, amiről nem akarnak tudni, vagy amit a szőnyeg alá söpörnének. Minden egyes árulás, amelyet a szövetségeseik ellen hajtottak végre, vagy terveztek. Minden katonai akció, amelyet a saját világaikon hajtottak végre. Minden merénylet. Minden „eltűnés”. Minden igaz, minden ellenőrizhető. És minden kifejezetten terhelő a Gyarmati Szövetségre nézve.

– Ezek azok az információk, amelyeket ön megígért, és amelyek alapján kidolgozhatjuk a stratégiánkat a következő fázisra.

– Nem – ellenkezett Baeval Ocampo. – Nem a következő fázisra. Az utolsó fázisra. – A hatás kedvéért megrázta a kommunikátort, amitől a kép megint imbolyogni kezdett. – Az ugye világos, hogy a Gyarmati Szövetségtől minden adat az utolsó bitig pontos és hiteles. Minden megtörtént, és minden úgy történt, ahogyan a dokumentumok leírják. És kiválóan fogják leplezni azt, amivel majd én bővítem ki az információk körét.

– Mivel készül kiegészíteni ezt a csomagot? – kérdezte Dho.

– Mindennel a mi saját műveleteinkről. Minden általunk eltérített hajó, legyen az a Szövetségé vagy a Konklávéé, a Gyarmati Szövetség számlájára kerül majd. Minden egyes lázongás, amelyet mi bátorítottunk a Szövetség és a Konklávé világain. Minden egyes támadás, ideértve a Föld Állomás ellenit is. Minden úgy fog kinézni a dokumentumok szerint, mintha a Gyarmati Szövetség és a Gyarmati Véderő égisze alatt követték volna el. Mindezt az én személyes szignóm és a volt főnököm, a jelenlegi külügyminiszter digitális aláírása fogja hitelesíteni.

– Arra hogyan tett szert? – kérdezte Paola Gaddis.

– A leggyengébb pont minden biztonsági és hitelesítő rendszerben az azokat használó ember – jelentette ki Ocampo.

Ennél a pontnál majdnem leállítottam a videót, hogy a maga teljességében élvezhessem a helyzetben rejlő mélységes iróniát.

– És a tény, hogy az évek óta ismert kollégáit fenntartások nélkül kezeli barátként és szövetségesként – folytatta fejtegetését Ocampo, aki persze mit sem érzett a megvetésemből. – Galeano miniszter asszony nem könnyű ellenfél, de a lojalitás a gyenge pontja. Már nagyon régen kiérdemeltem a bizalmát, és nem tettem semmi olyat, ami felkeltené a gyanakvását.

– Kivéve persze ezt – mutatott Gaddis a kommunikátorra. – Meg minden mást, amit az Ekvilibriumért tett.

– Nem feltételezem, hogy Galeano valaha is megbocsátana nekem. Nem fog. De szeretném azt hinni, hogy egy napon belátja majd ennek az egésznek a történelmi szükségszerűségét.

– Nem fogja – vélte Gaddis, Ocampo pedig megvonta a vállát.

– Ez még nem magyarázat arra, hogy mitől lenne ez az utolsó fázis – tért vissza a nyitó kérdéshez Ake Bae. – Ettől csak annyi történik, hogy a Gyarmati Szövetséget fogják vádolni a mi műveleteinkért.

– Nem – jelentette ki Gaddis, mielőtt Ocampo válaszolhatott volna. – A Föld már most is úgy véli, hogy a Gyarmati Szövetség a felelős a Föld Állomás elleni támadásért, hogy megroppantsanak bennünket, és fenntartsák a kiszolgáltatottságunkat. Ha ez bizonyítást nyer, az hadiállapotot jelent.

– Ami viszont kényszerhelyzetbe hozza a Konklávét – folytatta a fejtegetést Ocampo.

– Így van – mondta Gaddis. – A Konklávé mostanáig igen pozitívan viseltetett a Földdel szemben, ugyanakkor tartotta a távolságot is, mert nem akart nyíltan összeütközni a Gyarmati Szövetséggel. De ha a Szövetség bizonyíthatóan felelőssé tehető a Föld Állomás pusztulásáért, ahogy ez nyilvánvalóvá lesz a dokumentumaiból, az egész óvatoskodás megy szépen a kukába. A Konklávé fel fogja ajánlani a csatlakozást a Földnek.

– Amivel természetesen elidegenítenek bennünket, akik nem akarjuk a humánokat a Konklávé soraiban látni – jelentette ki Utur Nove. – Már ne is haragudjon – mondta Gaddisnak.

– Semmi gond – nyugtatta meg Gaddis. – Hiszen pontosan ezt akarjuk. A megosztottság meg fogja gyengíteni a Konklávét, pontosan akkor, amikor a Gyarmati Szövetség, amely ebben a csatlakozásban komoly fenyegetést fog látni, megindul majd a Konklávé ellen, hogy elpusztítsa.

– De az a támadás kudarcra van ítélve – vélte Nove.

Ocampo a fejét rázta.

– A Gyarmati Szövetség csak akkor bukik el, ha felvállal egy nyílt, szemtől szemben megvívott konfrontációt a Konklávéval. De nem ezt fogja tenni. Akkor sem ezt tette, amikor elpusztította a Konklávé flottáját a Roanoke felett. Merénylőket küldött, a Különleges Erők katonáit, hogy lopakodjanak oda a hajókhoz, és helyezzenek el antianyagbombákat rajtuk. Egyszerre robbantották fel őket. Legalább akkora volt a pszichológiai csapás, mint a fizikai veszteség. Így működik a Gyarmati Szövetség. És most is ezt fogja tenni. Egy merénylő, egy lövés: teljes összeomlás. Ezúttal így fog történni.

– Maga merényletet tervez Gau tábornok ellen?! – kiáltott fel Nove Ocampo sugalmazása hallatán.

– Nem – felelte Ocampo és Novéra mutatott. – Maga tervez merényletet. – Ake Bae-ra mutatot. – Vagy maga. Mindkettőjük jobb helyzetben van hozzá, mint én. Hogy konkrétan ki fogja megtervezni, az lényegtelen a számomra. A lényeg az, hogy akárki is teszi majd, nyilvánvalóan a Gyarmati Szövetség kottájából fog játszani. A Szövetség tisztában van azzal, hogy Gau megszégyenítése kis híján összeroppantotta a Konklávét. A Szövetség tisztában van azzal, hogy Gau önmagára esketi fel az alárendeltjeit, nem a Konklávéra. Ha odalesz a tábornok, odalesz a hűség. Ha odalesz a tábornok, a Konklávénak is befellegzett.

– Aminek következményeképpen a Gyarmati Szövetség marad a legerősebb hatalom – mutatott rá Ake Bae.

– Nem – felelte Gaddis. – A Föld nélkül biztosan nem. Se új katonák. Se új telepesek.

– Kivéve persze, ha a Föld meggondolja magát – szólt hozzá Ku Tlea Dho.

– A megfelelő időpontban le fogjuk beszélni őket erről – mondta Ocampo. – Csináltunk már ilyet. A meggyőzőképességünk most sem lesz kevésbé hatásos. – Karjával a helyiségen túlra intett, úgy tippeltem, a dokkok felé, ahol éppen a Chandler újrafegyverzésén dolgoztak. – Hacsak nem talál hasznosabb feladatot azoknak a hajóknak, amelyeket elfoglaltunk.

– Akartam is mondani, hogy ez egyre nehezebben megy – mondta Dho. – Nem tudjuk a hajókapitányokat olyan könnyen megvezetni, mint azt maga tette a Chandlerrel.

– Még egy okkal több, hogy a megfelelő módon zárjuk le végre a dolgokat. Mindig is egy kicsi, de ütőképes szervezet voltunk. A méretünk nem probléma. Az akcióink hatásossága a kulcs.

– És mindez azzal kezdődne, hogy nyilvánosságra hozzuk az információkat? – kérdezte Ake Bae a kommunikátorra mutatva.

– Így van – felelte Ocampo.

– És mit javasol, hol hozzuk nyilvánosságra az anyagokat?

– Mindenhol. Mindenhol és egy időben.

– Úgy gondolom, ez egy életképes elképzelés – szólt bele a társalgásba Gaddis. – Még azt is meg merem kockáztatni, hogy végrehajtható úgy, ahogy elterveztük.

– Van abban valami bájos, ahogy két humán egyetért – jegyezte meg Nove, én pedig megállapíthattam, hogy az értelmes lények legtöbbje képes szarkasztikus kijelentésre.

– Minden tiszteletemet fenntartva, Nove nagykövet, a megállapodásunk egy pozitív és előremutató együttműködés – felelte Gaddis. – Ne felejtsük el, hogy az én bolygóm a legsebezhetőbb ebben a játszmában. Nincsenek űrhajóink. Nincsen katonai potenciálunk. Azok a kormányok, amelyeket képviselek, meg vannak győződve arról, hogy az Ekvilibrium biztosítja a legjobb lehetőséget védelmünk kiépítésére, még mielőtt a többiek újra felfigyelnének ránk. Ez a terv lehetővé teszi a védelmünket.

Nove feszengve mozdult arrébb.

Gaddis visszafordult Ocampóhoz.

– Ez persze nem jelenti azt, hogy a tervben ne lennének kockázatok. Az egyik legnagyobb közülük, hogy a Gyarmati Szövetségnek hinnie kell abban, hogy maga halott. És hogy hűséges maradt a Szövetséghez. Ha megtudják, hogy életben van, ráadásul dezertált, akkor mindent meg fognak tenni azért, hogy elfogják.

Ocampo bólintott.

– A Gyarmati Szövetség tisztában van azzal, hogy mit jelent, ha elveszít egy hajót. Tudják, hogy ilyenkor a pilóta kivételével mindenki meghal. Semmi nem utal arra, hogy ezúttal másként történt volna.

– Maga a Külügyminisztérium miniszterhelyettese – mutatott rá Nove.

– Szabadságon. Semmi jel arra, hogy más lennék, mint egy balszerencsés civil.

– Nem gondolja, hogy már korábban gyanúba keveredett? – kérdezte Gaddis.

– Sok éve dolgozom már az ügyön – felelte Ocampo. – És végig szállítottam az információkat az Ekvilibriumnak. Ha felkeltettem volna a gyanújukat, még azelőtt lekapcsolnak, mielőtt elutazom.

– Voltak emberek, akik magának dolgoztak. Az ügynökei.

– Csak néhány alvállalkozó, akik egymástól függetlenül dolgoztak. Elvarrtam a szálakat mielőtt eljöttem volna.

– Úgy érti, megölette őket? – kérdezte Dho.

– Azokat, akiktől vissza lehetett jutni hozzám, azokat igen.

– És ez például nem lett gyanús senkinek? – vonta össze a szemöldökét Gaddis.

– Bízzon bennem, hogy kellőképpen kifinomult voltam.

– Túl sok a beszéd, a tervezgetés és a stratégiademonstrálás – szólt közbe Ake Bae, – de még mindig nem tudjuk milyen végső célt óhajt elérni, Ocampo úr.

– Az én végső célom ugyanaz, mint az Ekvilibriumé. A Konklávé bukása. A Gyarmati Szövetség fölszámolása. Hogy az űrnek ebben a szegletében áldozzon le a szuperhatalmak kora. És amikor ez mind bekövetkezett, a mi kis csoportunk, amelyik végig az árnyékban dolgozott, tűnjön is el az árnyékok között örökre, mi pedig hazamehessünk végre a világainkra.

– Igen, csakhogy ön halott – mutatott rá Ake Bae. – Vagy legalábbis a Gyarmati Szövetség így tudja. És nem csak az ön, de a mi érdekünk is, hogy a Szövetség továbbra is ezt higgye.

– Egyelőre – mondta Ocampo.

– És később?

– Később a dolgok nagyon meg fognak változni.

– Nem gondolja, hogy ez problémát fog jelenteni?

– Nem.

– Ebben teljesen biztos?

– Természetesen semmi nem teljesen biztos. De hogy visszakanyarodjak a beszélgetésünk egy korábbi pontjához, azok után, amiket a csoportunkért, és a céljainkért tettem, úgy érzem, kiérdemeltem egy kis bizalmat. És az a meggyőződésem, hogy nem, a céljaink elérése után ez egyáltalán nem lesz probléma.

Ezek után visszatértek a penészprobléma további tárgyalására.

Nekem pedig két gondolat járt a fejemben.

Egy, amit már mondtam korábban is: ez az Ocampo csodálatos egy figura.

Kettő: a könnyfacsaró történet, amelyet nekem az emberiségről meg a Gyarmati Szövetségről előadott, csak egy büdös nagy lózung volt.

Oké, visszavonom, nem az egész volt büdös nagy lózung. Amit nekem elmondott, az volt a jólfésült változat. Az a verzió, amelyben ő az emberiségért küzdő önzetlen mártír szerepét játssza, nem pedig azét a tagét, aki bombákat telepít, hogy hasznot húzhasson a káoszból. Az az Ake Bae nevű arc sem lopta be magát a szívembe, de legalább nem volt alapvetően gonosz. Ellenben akármire is készült Ocampo, azt sokkal inkább saját magáért tette, mint bárki vagy bármi másért.

Aztán eszembe jutott még valami. Ocampo hatalomvágya (vagy ami motiválta) már eddig is több ezer ember halálát okozta.

Persze nem csak az ő hatalomvágya. Mert nem egyedül dolgozott. Az azonban elég biztosnak látszott, hogy Ocampo a nehézsúlyúak közül való.

És nemsokára azt akarják majd, hogy én is szálljak be a bulijukba.

*

És aztán, egyszer csak, eljött az idő.

– Van a maga számára egy küldetésünk – mondta Kontroll egyik reggel. Vagy legalábbis a napnak abban a szakában, amelyet reggelnek tekintettem, amióta az Ekvilibrium bázisra kerültem.

Remek, feleltem. Ez nagyon jó hír. Mit kell tenni?

– A részletes műveleti utasítást nem sokkal az ugráspont elérése előtt fogja megkapni.

Szóval két, három nap múlva?

– Nem egészen, már sokkal hamarabb – felelte Kontroll. – Körülbelül nyolc óra múlva, a maga mértékegységei szerint.

Ez egy érdekes elszólás volt. Az ugróhajtóművek, melyekkel hatalmas távolságokat lehetett átszelni az űrben, csak akkor működtek megbízhatóan, ha a téridő kellően sima volt, másképpen fogalmazva ha nem volt a közelben számottevő gravitációforrás. Azzal, hogy Kontroll elárulta, nagyjából mennyi idő alatt jutok ugrótávolságba, Kontroll arról is közölt használhatót, hogy körülbelül merre vagyok. Hogy a támaszpont egy alacsony gravitációjú helyen van, és a közelben nincsen semmilyen nagyobb égitest, például bolygó vagy hold.

Kontroll gyakorlatilag elárulta, hogy egy aszteroidán vagyunk, jó távol annak központi csillagától.

Ezt persze eddig is tudtam, de Kontroll nem tudta, hogy tudom. Kontroll eddig sohasem mondta.

Hogy most mégis elárulta, az két dolgot jelenthetett. Véletlenül kicsúszott a száján, vagy azt gondolta, hogy nem számít.

Mivel Kontroll már többször csinált ilyet, nem gondoltam, hogy ez véletlen elszólás lett volna. Kontroll úgy gondolta, ezzel nem követ el hibát. Én pedig arra tippeltem, azért véli így, mert elég jól kondicionáltnak gondol engem ahhoz, hogy az tegyem, amit mondanak nekem, vagy mert nem számolt azzal, hogy túlélem a küldetést.

Számba vettem a fegyverzetem. Több tucat rakéta és felturbózott sugárágyúk, utóbbiak használhatók a kommunikációs rendszerek kiütésére meg a bejövő rakéták ellen is. De a védelmi rendszereimhez nem nagyon nyúltak, nagyjából ugyanazok voltak, amiket a Chandler még a kereskedőhajó-korszakában használt.

Szóval, ja. Ha fogadni kellene, akkor a „nem jön vissza” forgatókönyvre tenném a tétem.

Rendben. Lehet azt tudni, legalább nagy vonalakban, hogy miről fog szólni a küldetés? Így esetleg tudnék még egy kicsit gyakorolni.

– Erre nem lesz szükség – biztosított róla Kontroll. – Jobban szeretnénk, ha magára az akcióra koncentrálna majd, miután elkezdődött.

Világos. Ez azt jelenti, hogy én irányítom a hajót az ugróponthoz?

– Nem – felelte Kontroll. – Mi fogjuk irányítani a Chandlert a kihajózás alatt, és még utána is egy rövid ideig. Utána beállítjuk az útvonaltervet az ugróponthoz. Az ugrás után kapja meg a hajó teljes irányítását, addig csak figyeli a rendszereket. Nyitva tartunk majd egy kommunikációs csatornát, hogy tudjon jelezni, ha bármilyen problémát észlelne.

Minél távolabb jutok, annál nagyobb lesz a késleltetés, mutattam rá. A fény terjedési sebessége a kommunikációnkra is hatással van.

– Emiatt nem várunk semmi problémát.

Maga a főnök. Mikor kezdjük?

– Ocampo miniszterhelyettes arra kért, hogy halasszuk el az indulást, hogy el tudjon búcsúzni öntől. Ahogyan azt ön kérte.

Igen.

– Mint igen megbecsült vendégünknek, teljesítjük ezt a kérését. A miniszterhelyettes éppen elfoglalt. Amint végzett, elmegy önhöz a Chandlerre. Kapnak tíz percet a búcsúzkodásra, a maguk időegységei szerint. Ez két órán belül fog megtörténni.

Világos. Köszönöm, Kontroll. Ez nagyon sokat jelent nekem.

Kontroll erre már nem válaszolt, éreztem, ahogy bontotta az összeköttetést. Ami teljesen rendben volt.

Volt pár órám, hogy felkészüljek a küldetésemre.

Úgyhogy készülődtem.

*

– Eszembe jutott, milyen volt, amikor utoljára itt jártam – mondta Ocampo.

A Chandler hídján állt. Vele volt még Vera Briggs és kíséretképpen két rraey katona.

Azt hiszem, most kissé másképp fest, üzentem neki. Egy kicsit üresebb.

Ocampo láthatóan összerezzent. A híd egyik kameráján keresztül figyeltem őket. Briggs kisasszony csendben maradt, és elszörnyedve bámulta az agyamat tartalmazó dobozt. A rraeyekről nem tudtam semmit leolvasni. Ez van ezekkel az idegenekkel, azt hiszem.

Mindkettőjüknek köszönöm, hogy eljöttek elbúcsúztatni. Ezt tényleg nagyon nagyra értékelem.

– Igazán nincs mit – felelte Ocampo. – Az igazat megvallva nagyon jólesett végre elszabadulni arról a szikl...

Az egyik rraey torokköszörülés-szerű hangot hallatott, jelezve, hogy bizonyos nem verbális üzeneteket több faj is használhat, feltéve persze, hogy van torka.

– Akarom mondani, jólesik néha egy kis levegőváltozás – fejezte be a mondatot a miniszterhelyettes, miközben szúrós pillantásokat vetett a rraeyre.

Nem akarom sokáig feltartani önöket. Tudom, hogy nagyon elfoglaltak. És Kontroll azt is mondta, hogy csak tíz percet kaptunk.

– Így van. Tulajdonképpen már indulnunk is kellene vissza. A vendéglátóink meglehetősen rossz néven vették, amikor ragaszkodtam ahhoz, hogy személyesen vegyünk öntől búcsút.

Megértem. Különben is azt hiszem, hamarosan indulnom kell.

Kívülről hirtelen hangos csengés hallatszott, majd mintha valakik beszéltek volna. Lehetséges, hogy csak a Chandler hangosbeszélői makrancoskodtak. De az is lehet, hogy valami történt.

Ocampo és Briggs felugrottak. A két rraey mondott valamit egymásnak a saját nyelvükön, és felemelték a fegyverüket. Az egyik rraey kezét az emberek felé emelte, jelezve, hogy maradjanak, ahol vannak, majd a társával együtt ledübörgött a hídról, hogy utánanézzenek a zajok forrásának.

Az önműködő ajtó lecsukódott mögöttük, elzárva előlük a visszautat, Ocampo és Briggs a hídon ragadt.

– Mi a fene? – kérdezte Ocampo.

Alacsony frekvenciájú, de egyre erősödő dübörgő hang jelezte, hogy a Chandler hajtóművei kezdenek felpörögni és tolóerőt szolgáltatni.

– Mit csinál? – kérdezte tőlem Ocampo.

Én ugyan semmit, feleltem. Még nem kaptam meg a hajó irányítását.

Kondulások hallatszottak a megerősített ajtón. A rraey katonák próbáltak visszajutni a hídra.

– Nyissa ki az ajtót! – utasított Ocampo.

Nem tudom. Nem én vezérlem az ajtót.

– De akkor ki?

Ugyanaz, akitől a szimulált küldetéseket kaptam. Nem tudom, hogy kicsoda. Azt mondta, szólítsam Kontrollnak.

Ocampo elkáromkodta magát, és előkapta a kommunikátorát. Aztán megint káromkodott, amikor nem tudott vele csatornát nyitni a támaszpont felé. Amikor a kommunikátor a Chandler fedélzetére került, automatikusan csatlakozott a hajó hálózatára. A Chandler hálózata minden szemmel látható jel szerint összeomlott.

Ocampo szemügyre vette a parancsnoki híd állomásait.

– Melyik intézi ezek közül a kommunikációt?

Most éppen egyik sem. A híd munkaállomásait kiiktatták a parancsláncból. Mindent azon a hídszimulátoron vezettek keresztül, amelyet nekem kellene irányítani.

– Szóval mégiscsak maga irányítja ezt a hajót!

Nem. Azt mondtam „kellene”, emlékeztettem Ocampót. Még nem én irányítom a hajót. Az ugrás után fogom átvenni a vezérlést. Biztos Kontroll áll a dolog mögött.

– Akkor beszéljen Kontrollal! – emelte fel a hangját Ocampo.

Nem tudok. Nem kaptam arra lehetőséget, hogy magamtól kapcsolatba léphessek vele. Várnom kell, hogy ő lépjen kapcsolatba velem.

És láss csodát! Na, ki bukkant fel hirtelen a vonalban?

– A Chandler elindult – mondta Kontroll. – Magyarázza meg, hogyan!

Fogalmam sincs. Maga irányítja a hajót. Majd maga elmagyarázza.

– Nem én irányítom a hajót.

Hát, valaki pedig irányítja.

– Csak maga lehet az!

És mégis hogyan? csattantam fel. Nézze meg! Szart se csinálok a szimulátorban.

Volt egy kis szünet, mialatt Kontroll ellenőrizte, hogy a szimulátorban valóban nem csinálok semmit. Ameddig ez megtörtént, az ajtódöngetés hangosabbá és erőteljesebbé vált, nagyon úgy hangzott, hogy az öklöket felváltották a puskatusok.

Aztán Kontroll hangja hangzott fel a híd hangszóróiból.

– Ocampo miniszterhelyettes!

– Igen?

– Valamilyen módon maga irányítja a Chandlert.

– Egy lófaszt!

– Elbarikádozta magát a hídon! – vádolta Kontroll Ocampót.

– Maga zárt be ide, maga seggfej! És nem tudom nem észrevenni, hogy a rraey kísérőim az ajtó túloldalán vannak. Mégis mit akar?

– Kérem, fejezze be, amit csinál!

– De hát lószart se csinálok! – Ocampo már üvöltött. A híd munkaállomásai felé intett. – Ezek a kurva vackok sem működnek! Maga az, aki ezt csinálja!

Volt egy kis szünet, Ocampo zavartnak látszott. Beletelt neki egy vagy két másodpercbe, hogy rájöjjön, mialatt Kontrollal üvöltözött, megszűnt a dörömbölés az ajtónál.

– Maga kiszivattyúzta a levegőt a hajóból, kivéve a hidat – állapította meg végül Kontroll, egy perc eltelte után. – Éppen most ölt meg két rraey katonát.

– Jézus Krisztus, dehogy! – felelte Ocampo, szemmel láthatóan magán kívül. – NEM ÉN VOLTAM! Nem én irányítom ezt a kurva hajót, hanem maga! Maga! Maga az, aki ezt csinálja. Maga a gyilkos, nem én! De miért csinálja?

– Elég – jelentette ki Kontroll. Akkor már a hídszimulátor szenzorain keresztül láttam, hogy a Chandler befejezte a kidokkolás folyamatát, és egyre gyorsabban kezdett távolodni az Ekvilibrium-bázistól. Ez volt az a pont, ahol Kontrollnak nem maradt más választása, mint leírni a veszteségeket, és megpróbálni megállítani vagy elpusztítani a Chandlert. Nagyon kíváncsi voltam, vajon mi fog történni.

Az történt, hogy a személyes szenzoraim felfogtak egy jelet. A jelet annak a bombának szánták, amelyet a dobozomba szereltek.

Fel kellett volna robbantania a töltetet, velem együtt.

Ehelyett a jel kilőtt egy tucat rakétát a Chandlerről.

Mondjuk úgy, filozofikus ellenérveim voltak az „agyrobbantó” stratégiával szemben. Ez volt az én szerkesztői megjegyzésem a terven.

Azt hiszem, a maga valójában hallottam az igencsak meglepett Kontrollt megnyikkani, amikor az a tizenkét rakéta feltűnt a kijelzőjén.

A Chandleren kívül három hajó volt az Ekvilibrium-támaszponthoz dokkolva: egy felújított fregatt a Véderőtől, nagyon hasonló a Chandlerhez, egy olyan, amelyet, ahogy néztem, eleve kereskedőhajónak építettek, és egy olyan, amelyet nem ismertem fel, valószínűleg egy idegen hajó. Feltételeztem, hogy mind a három hajót a Chandlerhez hasonlóan építették át, hogy bármilyen barom tervben felhasználhassák, amit az Ekvilibrium a tarsolyában rejteget.

Mindhárom hajónak szántam egy-egy rakétát.

Ha lett volna a hajókon legénység szolgálatban, akkor talán meg tudták volna állítani a rakétáimat. De ha mindegyiken csak egy-egy agy volt dobozban, akik nem tudták irányítani a hajójukat, akkor ez az egész csak egy olcsó céllövölde lesz.

Mindegyik rakéta célba talált, megnyomorítva, de nem teljesen elpusztítva a hajókat. Szándékosan intéztem így. Ha voltak bedobozolt agyak a hajókon, nem az én kezemtől érdemelték meg a halált.

Nem szolgáltak rá semmilyen borzalomra.

Hat rakéta repült az Ekvilibrium-támaszpont fegyverplatformjai felé, mert nem akartam megadni annak az esélyt, hogy esetleg megzavarják a szökésemet egy-két jól irányzott rakétával. Vagy tízzel.

Egy rakéta tartott a bázis energiagenerátora felé, mert úgy gondoltam, ha hirtelen sötét lesz, és hideg, az majd leköti őket annyira, hogy nem lesz annyi idejük miattam meg a jó öreg Chandler miatt aggódni.

Egy rakéta célozta a támaszpont antennatelepeit, hogy ne mehessen túl hamar híre a felfordulásnak. Biztosan megpróbálnak majd ugrószondákat kilőni vészjelzéssel, de a sugárágyúim már becélozva várták azokat is, hogy leszedjék mindet, mielőtt elérnék az ugrótávolságot. A sebességkülönbségből fakadó célkövetési problémákat ugyan nem volt egyszerű kiszámolni, de volt időm gyakorolni.

Már csak egyetlen rakéta maradt.

Ezt oda lőttem, ahol minden számításom szerint Kontroll tanyázott.

Pusztuljon a rohadék!

És igen, nyugodtan mondhatod, hogy nem vesztegettem az időmet, amikor a Chandler külső kameráival nézegettem a támaszpontot, és megfigyeléseimet összevetettem az Ocampo kommunikátoráról származó adatokkal.

Tudtam, hogy csak egy dobásom lesz. Ha bármelyik rakétám elvéti a célját, akkor minden piszok komplikálttá válhat.

Kész szerencse, hogy volt még pár tucat rakétám.

De úgy nézett ki, nem lesz szükség rájuk. Amikor kilőttem az első sorozatot, még nagyon közel voltam az Ekvilibrium-bázishoz. A célpontoknak távolságtól függően tíz-huszonöt másodperce maradt reagálni. Ami elég lehet, mondjuk, csata közben.

De ha derült égből érkeznek? Amikor sem a támaszpont, sem a hajók nem voltak felkészülve egy támadásra, és az egyetlen személy, aki elrendelhette volna a riadót, éppen a teljesen összezavart és egyre ellenségesebb Ocampo miniszterhelyettessel vitatkozott.

Esélytelen. Nem volt elég idejük.

Minden rakéta eltalálta a kijelölt célpontját.

A robbanásokat követő káoszt kifejezetten parádésnak találtam.

Parádésnak.

– Halló – mondta Ocampo, és nekem leesett, hogy az ő helyéből nézve nem történt semmi. Még mindig Kontroll válaszát várta.

Nagyon sajnálom, Ocampo miniszterhelyettes, üzentem neki. De Kontroll valószínűleg már nem fog válaszolni.

– Miért nem?

Mert éppen most toltam le egy kurva rakétát a kibaszott gigáján, azért nem.

– Micsoda???

Megtámadtam az Ekvilibrium bázist. Tizenkét rakétával, mindegyiket a megfelelő helyre irányítva. Ellesznek velük, amíg mi elérjük az ugrótávolságot.

– Micsoda? – kérdezte újra Ocampo. Tisztán látszott, hogy nem képes felfogni, mi történik.

– Úgy érti, hazamegyünk? – kérdezte Vera Briggs. – Haza, a Gyarmati Szövetség területére? – Becsszóra, ez volt az első alkalom, hogy egész mondatokat hallottam a nőtől.

Igen, feleltem. Ez a terv. Vissza a Főnix Állomásra. Ahol szerintem nagyon érdekelni fogja az embereket, hogy Ocampo miniszterhelyettes mit akar nekik mondani.

– Ezt nem teheti! – ellenkezett Ocampo.

Visszavinni magát a Gyarmati Szövetségnek? kérdeztem. De bizony megtehetem, és meg is fogom tenni. Igazság szerint erre vártam.

– Ezt nem értem.

Már hetek óta én irányítom a Chandlert. Ez idő alatt bármikor megszökhettem volna. De szükségem volt az anyagára, hogy azokat is magammal vihessem. És persze magára, hogy az adatokat hitelesíteni tudja. Úgyhogy haza fog menni, Ocampo miniszterhelyettes.

– Maga nem tudja, mit cselekszik!

Már hogyne tudnám.

– Nem, nem tudja. Nem érti, hogy amit mi teszünk az emberiség megmentéséért...

Ocampo érvelése itt hörgő hangokba fulladt, ahogy Vera Briggs a köztük lévő távolságot átszelve, tisztán és szakszerűen, továbbá irtózatos erővel tökön rúgta a főnökét.

Ugyan már nem volt meg a sportfelszerelésem, de esküszöm, még nekem is sajgott.

Ocampo nyögve csuklott össze. Briggs rúgott még párat a bordáiba és az arcába, gyakorlatlanul ugyan, de nagyon lelkesen, egészen addig, ameddig a férfiból már csak egy nyöszörgő csomó maradt a padlón.

– Faszszopó – morogta végül Briggs, amikor abbahagyta a rugdosást.

Ugye, nem ölte meg? kérdeztem.

– Biztos lehet abban, hogy életben tartom, ameddig haza nem érünk. – Briggs leköpte a miniszterhelyettest, aki meg se moccant. – Hülyét csinált belőlem a világ előtt, miközben a hátam mögött elárulta a Szövetséget? Ráadásul évekig? Lemészárolta egy hajó teljes legénységét, én meg választhattam: megölnek vagy elrabolnak? Bűnrészessé tett még több ember legyilkolásában? Nem, Mr. Daquin, ez a szemétláda élni fog. Én pedig el fogok mondani a szövetségieknek mindent, amit tudok. Csak vigyen haza bennünket. Maga szépen hazavisz bennünket, én meg elintézem a többit. És maga – fordult oda a földön fekvőhöz – ha csak egy centit is mozdul, azt kívánja majd, bárcsak halálra rugdostam volna. Érthetően fogalmaztam, uram?

Ocampo a hátralévő úton a kisujját sem mozdította.

*

Beszélgessünk a jövőről szólított meg Harry Wilson.

Elég eseménydús hét volt.

A Főnix Állomástól alig tíz kilométernyire ugrottam a Chandlerrel, amivel sikerült elsütnöm az összes közelségi riasztót az állomáson. Ez volt a lényeg, hogy biztosan észrevegyenek.

Az ugrás után azonnal széles sávon kezdtem sugározni, hogy Ocampo miniszterhelyettest és kritikus információkat hoztam idegenek által végrehajtandó támadásokról. Ez persze felkeltette a figyelmet. Egy órával az után, hogy a Gyarmati Véderő elözönlötte a Chandlert, Ocampót és Briggst elszállították a hajóról. Ocampót a Főnix Állomás börtönének egészségügyi szárnyába vitték, Briggst pedig magas rangú vizsgálótisztek vették a szárnyaik alá. A Véderő közben megpróbálta kitalálni, mihez is kezdjen velem.

Ekkor tűnt fel a színen Wilson.

Miért pont maga? kérdeztem kissé meglepve. Közvetlenül beszélgethettünk, mert a fejében lévő számítógépével, az AgyGéppel csatlakozott rám.

Mert én már csináltam ilyet felelte. Ezt később részletesen is elmagyarázta azon a kihallgatáson, amelyen beszámoltam neki az élményeimről és a tapasztalataimról, meg átadtam neki az összegyűjtött információkat.

A jövőről tértem vissza a jelenbe.

~ Így van.

~ Szeretnék kapni egy testet.

Meg fogja kapni biztosított róla Wilson. ~ Már dolgozunk rajta. A Gyarmati Véderő jóváhagyta, hogy növesszünk magának egy klónt.

~ Az agyamat egy klónba fogják rakni?

~ Nem egészen. Amikor a klón eléri a teljes fejlettségét, átvisszük bele a tudatát. Elhagyja ezt az agyat és egy másikba kerül.

~ Hát ez egy kissé... felkavaró gondolat ~ feleltem. Már csak az agyam maradt meg, és most azt mondják, ezt is magam mögött fogom hagyni.

~ Tudom próbált megnyugtatni Wilson. Ha ez segít, én már átestem ezen a procedúrán. Önmaga fog maradni, erről kezeskedem.

És mikor kezdhetjük? kérdeztem.

~ Hát, ez magán múlik. Erről akartam beszélni.

~ Ezt meg hogy érti?

~ Már elkezdtünk dolgozni az új testén. Ha ragaszkodik hozzá, és senkinek nem lehet egy szava sem ellene, akár néhány héten belül megkaphatja. De átvinni egy kifejlett öntudatot egy teljesen szűz agyba jár bizonyos veszélyekkel. Szerencsésebb eljárás lassabban növeszteni a testet, és megfelelően előkészíteni az agyat az öntudat befogadására. Ebben az esetben az átvitel kockázata gyakorlatilag nulla.

~ Ez mennyi időbe telik?

~ Még ez a módszer is gyorsabb, mint a természetes növekedés, de akkor is kell hozzá pár hónap. Az igazat megvallva, minél tovább készítjük elő a testet a tudatáttöltésre, annál biztonságosabb lesz a dolog.

~ Én meg addig itt kuksolhatok a Chandleren.

~ A „kuksolás” nem biztos, hogy a legmegfelelőbb fogalom.

~ Mit akar ezzel mondani?

~ Azt, hogy ha akarja, akkor lenne egy megbízatásom a maga számára. És a Chandler számára.

~ Mi lenne ez a megbízatás?

~ Hogy legyen önmaga. Rafe Daquin, a pilóta és az agy, amelyik a Chandlert irányítja. Azt szeretnénk, ha elbeszélgetne néhány faj képviselőjével, hogy azok a saját szemükkel is láthassák: a története igaz.

~ Már minden információt átadtam az Ekvilibriumról, ami a birtokomban volt. Szerintem az elég meggyőző.

~ Bennünket nem kell meggyőznie. Mi tudjuk, hogy igazat beszél. De értse meg, hogy önmagában a tudás az Ekvilibriumról, arról, hogy ők a felelősek a Föld Állomás elpusztításáért, hogy ők próbálják meg egymás ellen kijátszani a Konklávét és a Gyarmati Szövetséget, még édeskevés. Hála az Ekvilibrium eddigi működésének a Gyarmati Szövetség hitelessége gyakorlatilag egyenlő a nullával. Nem hisz nekünk senki. Sem az el nem kötelezett fajok, sem a Konklávé maga, sem a Konklávén belüli fajok. És főleg nem hisz nekünk a Föld.

~ És ha találkoznak velem, akkor ez megváltozik?

Nos, nem ismerte el Wilson. Ha képes lettem volna rá, akkor most elmosolyodom. ~ Nem kezdenek el hinni nekünk. De megnyitja számunkra az utat. Megnyitja legalább a lehetőségét annak, hogy megvizsgálják: esetleg igazat mondunk. Maga hozzá tud bennünket segíteni, hogy meghallgassanak.

~ Mi a helyzet az Ekvilibrium-bázissal? kérdeztem. Küldtek oda hajókat?

~ Erről elvileg nem mondhatok semmit.

~ Maga most viccel velem?

~ Nyugalom. Nem hagyta, hogy befejezzem. Nem mondhatok el semmit. Nem mondhatom el, hogy megtaláltuk a támaszpontot, és egy csomó olyan friss sérülést rajta, ami összevág a maga beszámolójával. A támaszpontot egyébként kiürítették.

~ Hogy érti azt, hgy kiürítették? Mikorra jutottak el oda?

~ Szondákat küldtünk oda, mihelyt megkaptuk öntől a koordinátáit, rögtön utána meg néhány hadihajót.

~ Akkor valamit csak találniuk kellett volna! Nem tűnhettek el csak úgy!

~ Nem azt mondtam, hogy eltűntek, hanem hogy a támaszpontot kiürítették. Volt egy csomó jele annak, hogy a bázist lakták és használták egészen a közelmúltig. De akárkik is voltak ott, már leléptek. És a nyomokból ítélve piszokul siettek.

~ És mi van a többi hajóval? Úgy értem, az olyanokkal, mint én?

~ Találtunk roncsokat. Hogy azok olyan hajóké voltak, mint maga, vagy másmilyenek, azt sajnos még nem tudjuk megmondani.

~ Azok a hajók, amelyekre rálőttem a szökés közben, maguktól már nem tudtak menni sehova. Ha roncsokat találtak, akkor azok bizony azok a hajók lesznek.

~ Nagyon sajnálom, Rafe.

~ Nem értem, hogyan tudták olyan gyorsan kiüríteni a bázist. Szétlőttem a kommunikációs részlegüket is.

Könnyen lehet, hogy állomásoztattak ugrószondákat vagy hajókat más rendszerekben, arra az esetre, ha megszakadna a kapcsolat a bázissal felelte Wilson. ~ Ezek a rohadékok egy egész flottát építenek túszul ejtett pilótákból. Valószínűleg számítottak arra, hogy az egyikük szembeszáll velük, vagy előbb-utóbb visszavezetnek hozzájuk a szálak.

~ De én meg tudtam szökni! Ha számítottak ilyesmire, ez hogyan sikerülhetett?

Wilson grimaszolt.

~ Talán maga ügyesebb volt, mint arra fel lettek volna készülve. Dönteniük kellett, hogy kiürítik a bázist, vagy magát üldözik.

~ De így is megvan az összes bizonyíték. Az isten szerelmére, ott van a kezükben Ocampo! Vegyék rá őt, hogy beszéljen.

~ Hát, egyelőre csak a Véderő vizsgálótisztjeivel fog tudni beszélgetni. De ami talán még ennél is fontosabb, hogy Ocampo úr nincs már a birtokában annak a képességnek, hogy bárki mással beszélni tudjon.

~ Ezt pontosan hogy érti?

~ Ez azt jelenti, hogy ebben a pillanatban ő és maga igencsak hasonlítanak egymásra.

Beletelt egy erős másodpercbe, hogy leessen. A lelki szemeim előtt megjelent Ocampo a saját kis dobozában.

~ Nem is tudom, mit kéne mondanom erre.

~ Szerintem például fel is háborodhatna, de ez csak a magánvéleményem. A döntést ez ügyben nélkülem hozták. Nézze, Rafe, magának tökéletesen igaza van. Ismerjük az összes tényt, vannak neveink, vannak információink. És ha a népek képesek lennének ezt az egészet végre racionálisan nézni, akkor megértenék, hogy a Gyarmati Szövetség sokkal kevesebb szarért felelős, mint amennyiért mostanában sokan gondolták. Addig viszont sokat segítene a maga személyes jelenléte, hogy egy kicsit magunk felé hangoljuk az érzelmeket és az erkölcsi támogatást.

~ Hogy szánalmat ébresszek ~ foglaltam össze.

~ Tulajdonképpen igen ismerte el Wilson. Meg még sok mindent. És hát szükségünk lenne egy hajóra is.

Ezen elgondolkodtam.

~ Mennyi időre?

~ Remélhetőleg nem sokra. A dolgok nagyon felgyorsultak. Már így is egy hét késésben vagyunk. Titkos üzenetet küldtünk a fedett kapcsolatainknak a Konklávéban, hogy összehozzunk velük egy találkozót. Ugyanezt csináltuk a Földdel is. Mind a két forgatókönyvet bonyolítja, hogy vannak közöttük az Ekvilibriumnak dolgozó árulók. Amelyik, ezt ne feledjük el, még mindig odakint van, és a maga szökése valószínűleg csak gyorsított az ütemtervükön. Úgy vélem, nagyon közel van, hogy pontot tehessünk a történet végére.

~ És ha minden rendben lesz, engem ott fog várni az új testem.

~ Ha nem lesz minden rendben, a teste akkor is várni fogja. Csak abban az esetben, hogy úgy mondjam, nem lesz annyi ideje kiélvezni, mint amennyit szeretett volna.

~ Hadd gondoljam ezt végig.

~ Gondolja nyugodtan. Ha pár napon belül választ tudna adni a kérdésemre, az tökéletes lenne.

~ Úgy lesz.

~ Annyit elárulhatok, hogy amennyiben a válasza pozitív lesz, együtt fogunk dolgozni. Maga, én és Hart Schmidt barátunk. Aki aggódott magáért, és most csöndben dühöng, amiért nem engedték, hogy beszéljen magával, és amiért én sem mondhatok neki egy szót sem. Gondolom, azonnal beengedi, amint felülről engedélyezték a dolgot.

~ Természetesen.

~ Viszont azt azért még el kell mondania, miért nem akarja, hogy szóljunk a szüleinek?

Ezen a dolgon sokat hezitáltam. Életben voltam. De úgy gondoltam, a családomnak nem lenne könnyű szembesülnie az állapottal, amelyben éppen akkor voltam.

~ Még mindig azt gondolják, hogy elpusztultam a legénységgel együtt?

~ Igen. Megtaláltuk a mentőkapszulákat, és elkezdtük a holttestek összegyűjtését meg a családok értesítését. Az egyik kapszula, mint azt maga is tudja, megsemmisült. Bármikor mondhatjuk a szüleinek, hogy néhány holttestet nem találtunk meg. Ami történetesen még igaz is, szó szerint.

~ Elmondom majd, pontosan mit szeretnék, amikor a másik kérdésére válaszolt adok. Addig kitalálom.

~ Jó, rendben állt fel Wilson. Van még valami. A Külügyminisztérium arra kért, hogy kérdezzem meg, megírná-e nekünk a tapasztalatait. A személyes történetét.

~ Már kikérdezett. Elmondtam mindent, amit tudok.

~ Így van. A tények meg is vannak. De szerintem ők odafönt valami mást akarnak. Nem maga volt az egyetlen, Rafe, akivel ezt tették. Ezt biztosan tudom. Ha ennek vége lesz, másokat is újra össze kell majd raknunk. Ha elmondaná nekünk, hogy milyen volt végigélni ezt az egészet, az segítene nekünk abban, hogy a többieknek is segíthessünk.

Nem vagyok az a kimondott író alkat szabadkoztam.

~ Nem is kell, hogy az legyen. Majd küldünk valakit, aki átnézi és rendbe szedi. Csak beszéljék végig az egészet jó alaposan. A többit már mi intézzük.

~ Oké ~ feleltem.

És így is tettem.

És ez lett belőle.

Az elme élete.

Vagy legalábbis az én elmém élete.

Mostanáig.

ÁRNYÉKSZÖVETSÉG

William Dufrisnek és Tavia Gilbertnek,

és az összes többi hangoskönyv-előadónak,

akik a Vének háborúja-univerzumon dolgozhattak.

Köszönöm, hogy hangot adtatok ezeknek a karaktereknek.

ELSŐ RÉSZ

– Meg kell mondanom, mélységesen aggaszt, hogy szövetségünk az összeomlás szélén áll – mondta nekem Ristin Lause.

Mondták már mások is, elsősorban azok, akik nem különösebben kedvelnek, hogy én, Hafte Sorvalh vagyok az ismert univerzum második leghatalmasabb lénye. Az kétségtelenül igaz, hogy Tarsem Gau tábornok bizalmasa és legközelebbi tanácsadója vagyok, annak a Konklávénak a vezetőjéé, amelyik a legnagyobb ismert politikai unió, több mint négyszáz fajt tömörít magába, és egyikük sem számlál milliárd léleknél kevesebbet. Az is igaz, hogy Tarsem bizalmasaként és tanácsadójaként megválaszthatom, mire hívom fel a figyelmét; valamint hogy Tarsem engem használ stratégiailag olyan problémák megoldására, amihez nem szeretné, ha köze lenne, és ezekben az esetekben jókora személyes diszkréciót kapok a probléma megoldására, ráadásul rendelkezésemre áll a Konklávé összes forrása.

Szóval igen, nem pontatlan az a megállapítás, hogy az ismert univerzum második leghatalmasabb lénye lennék.

Megjegyezném azonban, hogy az univerzum második leghatalmasabb lényének lenni ugyanolyan, mint bármiben a másodiknak lenni, azaz nem elsőnek, azaz kimaradni az elsőség előnyeiből. Mivel pozícióm és státusom teljes egészében az univerzum leghatalmasabb lényének kegyéből és szükségéből ered, hatalmam előjogait, hogy is mondjam, korlátozottan tudom csak érvényesíteni. Így most már értik, miért mondják rólam elsősorban azok, akik nem különösebben kedvelnek, hogy a második vagyok.

Ez azonban passzol a személyes vágyaimhoz. Nem zavar a kapott hatalom, de csupán ritkán éltem vele önző módon. A pozícióm lényege, hogy azok számára vagyok hasznos, akik nagy hatalommal bírnak. Mindig az a személy voltam, aki hátul áll, aki a fejeket számlálja, aki tanácsot ad.

Továbbá az, aki izgatott politikusokkal ül megbeszéléseken, és hallgatja, ahogy sajátos nyúlványaikat tördelve A Világ Végéről beszélnek. Jelen esetben Ristin Lause, a Konklávé nagygyűlésének kancellárja, azé a tiszteletre méltó testületé, amelynek elnevezésében mindig is nyelvtani redundanciát láttam, ennek ellenére nem lehet ignorálni. Ristin Lause az irodámban ült, és felfelé bámult rám, mivel magas vagyok, még lalan mércével mérve is. Egy csésze ietet tartott a kezében, a bolygóján népszerű forró italt, amely a hagyományos reggeli ébresztőjük. Azért volt a kezében, mert megkínáltam, ahogy a szokás diktálja, és mert vele volt az első találkozóm a sur, a Konklávé szabvány napjának igen korai óráján.

– Őszintén, Ristin, mikor nem aggódik azon, hogy szövetségünk az összeomlás szélén áll? – kérdeztem, és a saját csészémért nyúltam, amelyben nem iet volt, mert annak számomra olyan íze van, mintha egy döglött állat erjedne egy korsó vízben a forró napon, sajnálatosan hosszú ideig.

Lause olyan fejmozdulatot végzett, amiről tudtam, hogy homlokráncolásnak felel meg. – Kigúnyolja az aggodalmamat, tanácsnok?

– Dehogyis. Tisztelettel adózom a kancellári lelkiismeretességének. Senki nem ismeri magánál jobban a gyűlést, senki nincs jobban tisztában a szövetségek és stratégiák változásával. Ezért találkozunk minden ötödik suron, és én hálás vagyok érte. Ettől függetlenül ön rendszeresen aggodalmának ad hangot a Konklávé összeomlását illetően.

– Túlzásra gyanakszik?

– Világosságra törekszem.

– Jól van – tette le az ietet Lause. – Akkor világos leszek. Azért tartok a Konklávé összeomlásától, mert Gau tábornok nyomás alatt olyan szavazások elé állítja a gyűlés tagjait, amelyek elé nem kellene. Azért tartok tőle, mert az ellenségei ilyen szavazásokkal akarják aláásni a tábornok erejét, és minden alkalommal egyre kisebb arányban veszítenek. Most először nyílt elégedetlenség tapasztalható vele és a Konklávé fő stratégiai irányvonalával szemben.

– Most először? – kérdeztem. – Emlékszem még a puccskísérletre, nem is olyan régen volt, amikor Gau tábornok nem akarta megbüntetni a humán fajt flottánk elpusztításáért a Roanoke gyarmat felett.

– Az egy kis csapat elégedetlenkedő volt csupán, akik megpróbálták kihasználni a tábornok pillanatnyi gyengeségét, legalábbis amit ők annak hittek.

– És majdnem sikerrel jártak, ugyebár. Emlékszem, ahogy a kés a nyaka felé közeledett, közvetlen utána pedig a rakétákra.

Lause legyintett. – Nem ez a lényeg. Puccs volt, megkísérelték elragadni a hatalmat a tábornoktól törvényen kívüli eszközökkel. Most viszont azt látom, hogy minden egyes szavazással erodálják a tábornok hatalmát, befolyását és erkölcsi tekintélyét. Tudja, hogy többek között Unli Hado is bizalmi szavazást akar kezdeményezni a tábornok ellen? Ahogy a dolgok haladnak, hamarosan teljesülni fog a kívánsága.

Kortyoltam a csészémből. Unli Hado nemrég kérdőre vonta Gau tábornokot a humánok Gyarmati Szövetségével szembeni bánásmódja miatt, és kapott is az orrára, amikor új humán gyarmatokról akart bizonyítékot mutatni, melyek viszont nem is léteztek – pontosabban olyan alaposan takarította el őket ezekről a bolygókról a Gyarmati Szövetség, hogy nem maradt bizonyíték a létezésükre. A telepeket Gau tábornok kérésére tüntették el szép csendben; Hado meg elavult információt kapott róluk, hogy bolondot csináljon magából.

És bejött, bolondnak nézett ki, amikor megpróbálta felelősségre vonni a tábornokot. A tábornokkal viszont azt becsültük alá, hogy a gyűlés tagjai közül hányan hajlandóak követni egy bolondot.

– A tábornok nem tagja a gyűlésnek – mondtam. – A bizalmi szavazás eredménye nem kötelező érvényű.

– Nem? A gyűlés nem válthatja le a tábornokot a Konklávé éléről, ez igaz. Nincs rá megfelelő procedúra. De értse meg, hogy a bizalmi szavazás negatív eredménye végzetes repedést okozhat a páncélján. Attól kezdve Gau tábornok nem lesz többé a Konklávé hőn szeretett, már-már mitikus magasságokba emelt alapítója. Csak egy politikus, aki tovább maradt a helyén, mint kellett volna.

– Maga a gyűlés kancellárja – jegyeztem meg. – Megakadályozhatná, hogy a tábornokról bizalmi szavazás induljon.

– Meg – értett egyet Lause. – Azt viszont nem, hogy rólam induljon. És ha én nem leszek útban, Hado kerül a helyemre, vagy ami még valószínűbb, az egyik rugalmasabb beosztottja. A tábornok bizalmi szavazására mindenképpen sor kerülne, csak valamivel később.

– És ha megtörténik? – tettem le a csészét. – A tábornoknak nincsenek olyan illúziói, hogy örökre a Konklávé vezetője marad. A Konklávénak túl kell élni őt. És engem. És magát.

Lause rám meredt. Pontosabban, mivel nem volt szemhéja, folyamatosan rám meredt. Csak ezúttal szándékosan.

– Mi az? – kérdeztem.

– Most viccel, Hafte? Vagy viccel, vagy nincs tudomása arról, hogy maga Gau tábornok tartja össze a Konklávét. Az ő személyéhez és az ő elképzeléséhez való hűség miatt nem esett szét a Roanoke után. Az iránta való hűség miatt élhette túl a puccskísérletet. A tábornok ezzel legalább tisztában van, hiszen mindenki személyesen neki kell, hogy hűséget esküdjön. Maga volt az első.

– Figyelmeztettem is ennek veszélyeire.

– És igaza volt – mondta Lause. – Elméletileg. Neki meg abban, hogy ez a hűség tartotta egyben a Konklávét akkor, és tartja egyben azóta is.

– Azért a személyes hűségen talán már túlléptünk. A tábornok célja is ez volt. Mindnyájunk célja ez volt.

– Még nem tartunk ott. Ha Gaut lemondatják, a Konklávé tengelyét húzzák ki a helyéről. Létezni tud majd ez a szövetség nélküle? Egy ideig. De kiürül, önmaga árnyéka lesz, és a már ma is létező frakciók teljesen leszakadnak. A Konklávé szétforgácsolódik, aztán a frakciók újabb frakciókra esnek szét. És visszajutunk oda, ahonnan elindultunk. Én ezt látom a nem is túl távoli jövőben, Hafte. Pedig még szinte láthatatlan.

– Szinte – ismételtem.

– Egy ideig még elkerülhetjük a szakadást. Időt nyerünk, talán be is gyógyítjuk a sebeket. De a tábornoknak fel kell adnia valamit, amit pedig nagyon akar.

– Micsodát?

– Fel kell adnia a Földet.

Megint a csészémért nyúltam. – A földi humánok nem kérték, hogy csatlakozhassanak a Konklávéhoz.

– Ne etessen ostobaságokkal, Hafte – mondta élesen Lause. – Egyetlen küldött sincs a nagygyűlésben, aki ne tudná, hogy a tábornok jelentős kereskedelmet és technológiai koncessziókat ajánl a földieknek azzal a szándékkal, hogy minél előbb a Konklávéba csábítsa őket.

– A tábornok sosem mondott ilyesmit.

– Nyilvánosan nem. Megelégedett azzal, hogy a barátai tegyék meg helyette. Hacsak nem hiszi, hogy nem tudjuk, ki mozgatja Bruf Brin Gust ebben a témában. Bruf nem éppen diszkréten azzal hencegett, hogy milyen szívességeket kérhet a tábornoktól. Vagy magától, ami azt illeti.

Magamban feljegyeztem, hogy az első alkalommal találkozót beszéljek meg Bruf képviselővel; figyelmeztettük, hogy ne vágjon fel a többi képviselő előtt. – Úgy gondolja, a Földdel kötött egyezség Hado kezére játszik a bizalmi szavazásban?

– Úgy gondolom, Hado humángyűlölete már a rasszizmussal határos.

– Annak ellenére, hogy a Földnek semmi köze a Gyarmati Szövetséghez?

– Ez túl finom különbségtétel Hadónak – mondta Lause. – Pontosabban fogalmazva nem vesződik ilyen megkülönböztetéssel, se magáért, se másokét, mert az zavarná a terveit.

– Amelyek?

– Még kérdezi? Hado gyűlöli a humánokat, ugyanakkor fontosak is neki, mert általuk szerezheti meg azt a pozíciót, amire annyira áhítozik. Legalábbis azt hiszi. A Konklávé azonban össze fog omlani, mielőtt élvezhetné.

– Szóval, ha kiiktatjuk a humánokat a képből, nem lesz adu a kezében.

– Egy aduval kevesebbje lesz – pontosított Lause. – Van még a kezében más is. – Az iet csészéért nyúlt, aztán látta, hogy az ital kihűlt, és visszatette. Az asszisztensem, Umman dugta be a fejét az ajtón; megérkezett a következő tárgyalópartnerem. Bólintottam és felálltam. Lause is.

– Köszönöm, Ristin – mondtam neki. – A beszélgetésünk hasznos és informatív volt, mint mindig.

– Remélem is. Még egy utolsó tanács, ha szabad. Hívassa be Hadót, amint tudja. Nem fogja elmondani, mit tervez, de amúgy is az számít, hogy milyen témákat hoz majd fel. Beszéljen vele, akármilyen röviden is, és látni fogja, mire gondolok. És megérti majd, miért gondolom, hogy a Konklávé bajban van.

– Ez nagyon jó tanács, hamarosan megfogadom.

– Milyen hamar?

– Amint magamra hagy – feleltem. – Unli Hado ugyanis odakint vár.

*

– Aggódom, hogy a Konklávét a pusztulásba hajszolják – mondta nekem Unli Hado, szinte még leülni se volt időm a köszöntése után.

– Ez igencsak drámai nyitány, képviselő. – Umman diszktéren besurrant, és letett két tálkát az asztalomra, egyet elém, egyet Hado elé. Hadóéban niti volt, tipikus elpri reggeli étel, ami engem azonnal megölne, de Hado közismerten szerette. Az enyémben a nitihez hasonló étel volt, de lalan zöldségekből készült. Nem óhajtottam meghalni ezen a találkozón. Voltak még terveim a surra. Biccentve köszöntem meg Ummannak; Hado észre sem vette. Umman kisurrant.

– Nem tudtam, hogy az aggodalom kifejezése az ön számára egyenlő a drámai nyitánnyal. – Kihalászott a tálkájából egy nitit, és hangosan szívni kezdte. Nem ismertem eléggé az elpri asztali etikettet ahhoz, hogy tudjam, ez vajon illetlenség-e.

– Nem kicsinylem le az aggodalmát – feleltem –, de próbálja az én szemszögemből nézni: ha a Konklávé pusztulásával nyit, nem sok játékterünk marad.

– Gau tábornok továbbra is be akarja vonni a humánokat a Konklávéba?

– Ugyanolyan jól tudja, mint én, hogy a tábornok sosem lobbizik azért, hogy egy faj csatlakozzon a Konklávéhoz. Egyszerűen eléjük tárja az előnyöket, és kérdezhetnek, ha akarnak.

– Ez szép – mondta Hado. Lenyelte a nitit, és újabbért nyúlt.

– Ha a humánok csatlakozni akarnak a Konklávéhoz, vagy bármelyik humán kormány csatakozni akarna, mert ahogy maga is tudja, nem csak egy van, akkor ugyanazt az utat kellene végigjárniuk, mint mindenkinek.

– És a tábornok jócskán bevetné a befolyását a humánok érdekében – jegyezte meg Hado.

– Véleményem szerint csakis olyan mértékben, mint bármely másik fajnál, beleértve az elprit is, Hado képviselő. Talán emlékszik még, hogy a szavazás idején a nagygyűlés elé állt, és méltatta a maga népét.

– Amiért hálával tartozom.

– Joggal. És ez igaz a Konklávé minden tagállamára. Ami azt illeti, a tábornok mindig is szívesen fogadott minden fajt, aki csatlakozni akart és hajlandó volt elfogadni a feltételeket. Miért gondolja, hogy a tábornok másként tenne, ha az egyik humán kormány csatlakozni akarna?

– Mert tudok valamit a humánokról, amit a tábornok nem.

– Titkos információ? – kérdeztem, és a tálkám felé nyúltam. – Tisztelettel, képviselő, a humánokkal kapcsolatos titkos információk tekintetében maga nem teljesen feddhetetlen.

Hado mosolyát bárki más nyájasnak vélte volna. – Tisztában vagyok azzal, hogy beleestem a csapdákba, amiket maga állított nekem, tanácsnok. De magunk között ne tegyünk úgy, mintha nem tudnánk, hogy igazából mi történt.

– Nem vagyok biztos abban, hogy értem – feleltem.

– Ahogy akarja – mondta Hado, és a mellényzsebéből előhúzott egy adatmodult. Az asztalra tette, kettőnk közé.

– Ez a titkos információ?

– Nem titkos, csak nem éppen közismert. Még.

– Összefoglalja vagy dugjam a számítógépembe?

– Nézze végig az egészet. A lényeg, hogy egy áruló a Gyarmati Szövetségtől megszerezte a Szövetség összes katonai és hírszerzési adatát az elmúlt pár évtizedből. Közte a felvételt a flottánk pusztulásáról a Roanoke-nál, a Konklávé hajói és bolygói elleni támadásokról az elrabolt Konklávé kereskedelmi hajókkal, a biológiai kísérletekről a Konklávé polgárain és a támadásról a Föld Állomás ellen.

Felvettem az adatmodult. – Hogyan tudta ez az áruló megszerezni ezeket az információkat?

– A Gyarmati Szövetség külügyminiszterének helyettese volt.

– Gondolom, ez az ember nem elérhető a számunkra.

– Úgy tudom, a Gyarmati Szövetség elfogta. A bevett gyakorlat szerint, ha még nem halt meg, akkor mostanra már csak egy agy egy szövetségi dobozban.

– Érdekelne, hogy került ez az információ önhöz, Hado képviselő.

– Ma reggel hozta egy diplomáciai futár az Elpriről. Ott az információ már egy elpri napja elérhető. Széles körben tették közzé. Nem lepne meg, ha mások is felajánlanák majd önnek, például a saját bolygókormánya, tanácsnok. Az sem lepne meg, ha a sur végéig felajánlanák magának a Konklávénak.

– Azt akarja mondani, nem tudjuk, hogy az információ megbízható-e?

– Amennyit elolvastam belőle, elsősorban a friss eseményekről, pontosnak látszik – válaszolt Hado. – Megmagyarázza például, hogy miért veszítünk el kereskedelmi és teherhajókat, és hogy a Gyarmati Szövetség miként használja őket ellenünk.

– Talán nem lepi meg, de a Gyarmati Szövetség állítja, hogy a saját civil hajói is eltűntek.

– Nem tagadom, hogy nem vagyok oda a humánokért, de ettől még nem hiszem azt, hogy hülyék lennének. Természetesen remek munkát végeznek tervük homályban tartása érdekében.

– És mi a tervük, Hado képviselő?

– A Konklávé elpusztítása, mi más? A Ronaoke gyarmatnál már megpróbálták egyszer, és kudarcot vallottak. Most megint megpróbálják azzal, hogy a kereskedelmi hajóinkat használják ellenünk.

– Amivel körülbelül akkorra döntenek meg bennünket, amikor bekövetkezik az univerzum hőhalála.

– Nem a fizikai veszély a lényeg. Hanem hogy a Konklávé nyilvánvaló ereje dacára kitartanak.

– És a Föld Állomás elleni támadás? Annak mi köze a Konklávéhoz?

– A Gyarmati Szövetség tagadta, hogy köze lenne a támadáshoz. A Föld viszont ki másra gondolhatna?

– Maga semmi esetre sem látná szívesen a humánokat a Konklávéban.

– Azt sem akarom, hogy a Föld kibéküljön a Gyarmati Szövetséggel, hogy aztán ismét katonákkal és telepesekkel lássa el.

– Akkor nem értem, miért ellenzi a Föld felvételét a Konkávéba – mondtam. – Az bezárná az ajtót a Gyarmati Szövetség előtt, és nem használhatná utánpótlásbázisként a Földet.

– És még jobban frusztrálná a Gyarmati Szövetséget, még veszélyesebbé tenné. De ettől eltekintve, mégis hogyan bízhatnánk meg a humánokban? Ha az egyik csoport háborúzik velünk, és a másik a szövetségesünk, az úgynevezett szövetségesek közül hány érezné faji szolidaritásból, hogy az érdekeink ellen cselekedjen?

– Szóval az is rossz, ha bevesszük a humánokat, az is, ha nem?

– Van egy harmadik lehetőség is – mondta Hado.

Megmerevedtem. – Ismeri a tábornok véleményét a megelőző csapásról, Hado képviselő. Ahogy a fajirtásról is.

– Kérem, tanácsnok, egyiket sem javaslom. Azt viszont kijelentem, hogy a humánokkal való háború elkerülhetetlen. Haszonlesésből vagy félelemből, de előbb-utóbb támadni fognak. – Az adatmodulra mutatott. – Az információból világos. És ha a tábornok erre nincs felkészülve, jogosan aggódom, mi lesz a Konklávéval.

– A Konklávé erős – véltem.

– Ismétlem, nem a fizikai veszély aggaszt. A Konklávé azért létezik, mert a tagjai bíznak a vezetőjükben. A tábornok egyszer már megkegyelmezett a humánoknak, amikor össze kellett volna zúznia őket. Ha másodszor is megteszi, jogos a kérdés, hogy miért, mi célból. És hogy lehet-e bízni az ítélőképességében.

– És ha a válasz nemleges, gondolom, önnek van ötlete arra is, hogy ki foglalhatná el a helyét, hogy helyreállítsa a bizalmat – jegyeztem meg.

– Félreért, tanácsnok. Mindig is félreértett. Azt hiszi, nagyravágyó vagyok. Biztosíthatom, hogy nem vagyok. Sosem voltam. Azt akarom, amit maga, amit a tábornok: hogy a Konklávé egészben és biztonságban maradjon. Neki megvan hozzá az ereje. Ahogy ahhoz is, hogy elpusztítsa. Az egész attól függ, hogyan bánik a humánokkal. Az egész humán fajjal.

Hado felállt, meghajolt, vett még egy nitit a tálból, és távozott.

*

– Hado tényleg azt hiszi, hogy ez dönti majd romba a Konklávét? – kérdezte Vnac Oi az adatmodullal a kezében, amit Unli Hadótól kaptam. Elzarándokoltam hozzá az irodájába egyrészt környezetváltozásért, másrészt meg azért, mert a Konklávé hírszerzésének fejeként az ő irodája lényegesen biztonságosabb az enyémnél.

– Szerintem inkább csak ezzel akarja kitúrni a helyéről Tarsemet – feleltem.

– Van benne kurázsi, hogy az asztalodra tette. Ennyi erővel a feje fölé emelt táblán is hirdethetné a szándékait.

– Így viszont hitelesen tagadhat. Nem lehet mondani, hogy nem ő volt az első, aki felhívta figyelmünket az információra és a benne rejlő veszélyekre. A segítőkész és hűséges Konklávé-tag tökéletes mintapéldánya.

Oi megvetően füttyentett. – Az istenek óvjanak bennünket az efféle hűségtől.

Az adatmodulra mutattam. – Mit tudunk róla?

– Tudjuk, hogy Hado nem hazudott arról, hogyan szerezte. Az információ már több tucat Konklávé-világon megjelent, és egyre csak jönnek a jelentések. Az adatok konzisztensek. Már nálunk is felbukkantak.

– Hogyan?

– Diplomata futárdrón hozta. Hamis meghatalmazással, amit azonnal láttunk, de azért megvizsgáltuk az adatokat. Ugyanaz, mint az összes többi csomagban, amiről a jelentések szólnak.

– Van ötlet, honnan származik?

– Nincs. A drón faniu gyártmány. Évente több százezret csinálnak belőle. A navigációs cache üres, nincsenek ugráskoordináták. Az adat kódolatlan, standard Konklávé-formátum.

– Megnézte?

– Ezt nem elég csak megnézni. Sokkal több időbe telne elolvasni, mint szeretnénk. Számítógépekkel csináltatunk szemantikai és adatelemzést, hogy lássuk a fontos információkat és trendeket. De még ez is több surba beletelik majd.

– Úgy értem, maga ránézett-e már.

– Persze – felelte Oi. – Az egyik dokumentumban kiemelt részeket az a valaki, aki küldte. Átfutottam.

– És mit gondol?

– Hivatalosan vagy privátim?

– Mindkettő.

– Hivatalosan az anonim információt, amely megjelenik valakinek az ajtajában, gyanakvással kell kezelni, amíg be nem bizonyosodik róla az ellenkezője. Ettől eltekintve azok a részek, amelyeken már végeztünk elemzést, nagyon is megfelelnek a Gyarmati Szövetség adatformázásának és ismert tevékenységének. Ha hamis, akkor kifejezetten ügyes munka, legalábbis első ránézésre.

– És a magánvéleménye?

– Ugye, tudja, hogy vannak forrásaink a Gyarmati Szövetségnél? Akikről nem szívesen beszélek se magának, se a tábornoknak.

– Persze.

– Amint megjelent nálunk a csomag, azonnal megkérdeztem az egyiküket az állítólagos besúgóról, erről az Ocampo külügyminiszter-helyettesről. Akkor pingeltek vissza, mielőtt megérkezett. Létezik, vagyis létezett. Az ő időszámításuk szerint több hónapja eltűnt. Ő ténylegesen hozzáférhetett ehhez az információhoz. Szóval személy szerint én nagyon is lehetségesnek tartom, hogy az információ legitim.

– Hado láthatóan úgy gondolta, hogy a Gyarmati Szövetség megtalálta ezt az Ocampót.

– Erről nincs információm, és kíváncsi lennék, neki honnan van.

– Talán pletyka.

– Elképzelhető. Nézzek utána?

Mielőtt válaszolhattam volna, a kézi számítógépem zümmögése elárulta, hogy Umman sürgősen beszélni akar velem. – Igen?

– A manikűröse hívott a következő időpont miatt – mondta.

– Oi irodájában vagyok, Umman – pillantottam Oira, aki gondosan semleges képet vágott. – És nyugodt lehet, hogy már tud a „manikűrösömről”.

– Akkor átküldöm az üzenetet.

– Köszönöm. – Megszakítottam a kapcsolatot és vártam az üzenetet.

– Köszönöm, hogy nem sértődik meg, amiért tudok róla – mondta Oi.

– Köszönöm, hogy nem tesz úgy, mintha megsértődne, amiért felvetettem, hogy tud róla.

Megérkezett az üzenet. – És mit mond a Gyarmati Szövetség Rigney ezredese? – kérdezte Oi.

– A következőt: „Mostanra már biztosan látta az adatokat, amelyek állítólag Ocampo külügyminiszter-helyettestől származnak – olvastam. – Van, ami igaz. A zöme azonban nem. És hogy mi nem igaz, az legalább annyira fontos a Gyarmati Szövetségnek, mint a Konklávénak. Küldöttet menesztünk a Konklávéhoz, hogy békés megoldásra jussunk, mielőtt elmérgesedne a helyzet. Ode Abumwe nagykövetet küldjük, ön ismeri, és birtokában lesz az információ, amely vagy tisztázza majd, vagy megcáfolja az önök birtokában lévőt. Eddigi kapcsolatunk alapján arra kérem, hogy fogadja, és hallgassa meg.” Itt az adat Abumwe nagykövetről, a tervezett érkezési idő és pozíció.

– A Gyarmati Szövetség idejön mindenféle fedősztori nélkül – mondta Oi. – Érdekes.

– A nyitottságukat akarják hangsúlyozni.

– Így is lehet értelmezni. Meg úgy is, hogy arra gondolnak, nincs idejük a szokásos sunnyogásra, mert ez nagyot robban. És még úgy is, hogy ez csak egy lépés egy hosszú távú játékban, ahol addig manővereznek, amíg a legfájóbb pontunkat meg nem találják.

– Az én tapasztalatom Rigney ezredessel és Abumwe nagykövettel egészen más.

– Ami nem igazán számít, mert hivatalosan nincsen semmiféle tapasztalata se Rigney-vel, se Abumwéval, nem igaz? – Oi felemelte csápjait. – Nem az a lényeg, hogy maga vagy én mit gondolunk, Hafte. Hanem hogy Unli Hado és a társai hogyan értelmezik a Gyarmati Szövetség lépését.

– Maga szerint akkor ne fogadjuk őket?

– Erről nincs véleményem – füllentett diplomatikusan Oi. – Ez nem az én dolgom. De azt javaslom, hogy beszéljen róla a tábornokkal, és találják ki, mit akarnak csinálni. És inkább előbb, mint később. Én azt tanácsolnám, hogy haladéktalanul.

– Előtte még van egy találkozóm – mondtam.

*

– Tudja, hogy a Föld nemzetei nem támogatnák, és nem vennének részt semmiféle akcióban, amely a Konklávé pusztulását eredményezné – mondta Regan Byrne, az Egyesült Nemzetek küldöttje, azé a diplomáciai testületé, amely igazából nem a Föld kormánya, de éles helyzetekben úgy tesz.

Bólintottam, de csak picit, nehogy beverjem a fejem Byrne plafonjába. Az irodája korábban raktár volt, de sietve kipakolták, amikor eldőlt, hogy jól jönne a Földnek, ha jelen lehetne a Konklávé központjában. A raktárak általában elég magasak ahhoz, hogy a legtöbb faj példányai kényelmesen elférjenek benne, de a lalanok magasak, én pedig még az átlagnál is magasabb vagyok.

Azért álltam, mert nem volt hová leülni; általában Byrne látogatott meg engem, nem fordítva, és az ő irodájában nem volt nekem való szék. Byrne-ben volt annyi tisztesség, hogy ezt szégyellje.

– Biztosíthatom, hogy a Konklávéban senki sem gondolja úgy, hogy az új információ rossz fényben tüntetné fel a Földet – mondtam, elhallgatva a tényt, hogy Unli Hado szerint tele van a bolygó árulókkal és kémekkel. – Arra lennék még kíváncsi a Gau tábornokkal való találkozóm előtt, hogy a Föld is megkapta-e ezt az információt, és hogy miként reagált rá.

– Éppen hívni akartam Ummant, amikor ő hívott, hogy jöjjek erre a megbeszélésre – mondta Byrne. – Egy ugrószondát kaptam az ENSZ-től ma reggel, benne az információval, és azt üzenték, haladéktalanul adjam át önnek, ha még nincsen a birtokában, és tagadjam, hogy közünk lenne hozzá, amit az imént meg is tettem. Hivatalosan, persze, szebb köntösben is megteszem. Majd elküldetem az irodájába.

– Köszönöm.

– Továbbá közölnöm kell, hogy hivatalos diplomáciai csoportot küldünk, hogy tájékoztassa a Konklávét a Föld álláspontjáról az információval kapcsolatban. Egy héten belül itt lesznek. A diplomaták az ENSZ égisze alatt érkeznek, de számos földi kormány küldöttei megtalálhatók köztük. Ez is benne lesz az adatcsomagban, amelyet átküldök.

– Jó. – Ez azt jelentette, hogy kínos helyzetbe kerülünk: egyszerre lesznek jelen a Föld és a Gyarmati Szövetség küldöttei. Ez némi szervezést igényel majd. A homlokomat ráncoltam.

– Minden rendben, Sorvalh tanácsnok?

– Természetesen – feleltem, és mosolyogtam. Byrne halványan viszonozta. Eszembe jutott, hogy a mosolyom a földieknek elég rémisztő lehet, nem kis részben azért, mert kétszer akkora lénytől származik, mint ők. – Mindennek nagy hasznát fogom venni, ha a tábornokkal találkozom.

– Ezt jó hallani.

– És amúgy hogy van, Regan? – érdeklődtem. – Nem látom sem magát, sem a társait olyan gyakran, mint ahogy szeretném.

– Jól vagyunk – mondta, és éreztem, hogy diplomatikusan füllent. – A csapat zöme még nem szokott hozzá az állomáshoz. Nagyon nagy. Nagyobb, mint a legtöbb földi város.

– Ez így van. – A Konklávé főhadiszállása egy nagyobb aszteroidába vájt űrállomás volt, az egyik legnagyobb mérnöki teljesítmény, nem számítva a konszuk imponáló építményeit. A konszu faj annyival fejlettebb a többi fajnál az űrnek ezen a részén, hogy nem is illene őket közéjük számolni.

– Annak kell lennie – folytattam. – Négyszáz világ képviselőit látjuk vendégül, valamint a személyzetüket és a többségük családját, plusz a Konklávé dolgozóit és azok családját, illetve a kisegítőket és azok családját. Összejön.

– A maga családja is itt van, Sorvalh tanácsnok?

Mosolyogtam, de csak óvatosan. – A lalanoknál nincsen olyan családszerkezet, mint a humánoknál és a legtöbb fajnál. Mi közösségorientáltak vagyunk, talán így fogalmazva a legpontosabb. De van itt egy erős lalan közösség, ami igencsak megnyugtató.

– Örömmel hallom – mondta Byrne. – Nekem hiányzik a családom és a többi ember. Jó itt, de néha rám tör a honvágy, nem tehetek róla.

– Higgye el, értem – feleltem.

*

– Ha a Konklávé bukása elkerülhetetlen, legalább ezen a szép helyen kezdődjön – mondta Tarsem Gau tábornok, a Konklávé vezetője, aki mellettem állt a lalan közösségi parkban, ahol ültem. Ez volt az egyik elsőként telepített park az aszteroidán, és elég nagy ahhoz, hogy a Konklávé főhadiszállásán állomásozó háromszáz lalan találkozzon benne, lazítson, tojást rakjon, és figyelje a kikelő kicsinyeket.

Tarsem kiszúrt néhány lalan fiókát, akik egy sziklán játszottak a park tavának túlsó felén. – Van köztük sajátod? – kérdezte viccből, mert tudta, hogy túl öreg vagyok már a tojásrakáshoz.

Én viszont komolyan feleltem. – Egy-kettő talán Ummané. Az egyik diplomatával nemrég fázisban voltak, és itt rakott tojást. Azok a kicsinyek ott, a méretük alapján lehetnek akár az övéi is.

Hirtelen rikoltás hallatszott, majd egy idősebb fióka bukkant elő a szikla mögül, ráharapott az egyik napozó társára, és elkezdte rágni. A fióka vergődött, a többi eliszkolt. Figyeltük, ahogy az áldozat az életéért küzd, de hiába. A nagyobb fióka magával hurcolta, hogy zavartalanul fogyaszthassa el.

Tarsem felém fordult. – Ezen még mindig nem tudok napirendre térni.

– Hogy a fiókáink megeszik egymást?

– Hogy titeket ez nem zavar. Nem csak téged személy szerint, hanem a lalan felnőtteket. Tudjátok, hogy a legtöbb intelligens faj hevesen védi a kicsinyét.

– Ahogy mi is. Bizonyos ponton túl. Miután az agyuk és a tudatuk kifejlődik. Előtte csak állatok, és nagyon sok van belőlük.

– Akkor is így éreznél, ha a sajátoddal történne?

– Ebben a korban, mint ennél a szerencsétlennél, még nem tudható, hogy melyik az enyém. Közösen rakunk tojást. Mindannyian a közös tojásrakóba megyünk el. A sajátjaimat egy kosárba rakom, aztán átadom a tojásrakó felügyelőjének. Ő teszi be őket az aznapi tojásoknak szánt házba. Egy nap harminc-negyven nőstény rak tojást. Fejenként tízet-tizenötöt. A mi időnkkel számolva tizenöt nap, mire a tojás kikel, és még öt nap telik el, amíg az ajtót is kinyitják, hogy az életben maradt kicsiket kiengedjék a parkba. Miután leadjuk a tojást, nem látjuk többé a gyerekeket. Még ha oda is mennénk aznap, amikor kinyitják az ajtót, nem tudnánk, hogy melyik fióka a miénk.

– De hát találkoztam már a gyerekeiddel.

– Miután tudatuk lett. Ha eléred a felnőttkort, végeztethetsz genetikai tesztet, hogy megtudd, kik a szüleid, már ha azok korábban beleegyeztek, hogy szerepeljenek az adatbankban. Az a kettő, akivel találkoztál, meg akarta tudni, hogy ki volt az anyja. Lehet, hogy maradt még életben gyerekem, de vagy nem végeztették el a tesztet, vagy nem kerestek meg engem. Nem mindenki akarja tudni. Én sem akartam.

– Ez olyan...

– Idegen? – kérdeztem. Tarsem bólintott. Nevettem. – Hát, Tarsem, én idegen vagyok neked. Ahogy te is nekem. És mi mind egymásnak. Mégis barátok vagyunk. Életünk nagy részében.

– Legalábbis a tudatos részében.

A szikla felé intettem, ahová visszatért az egyik elmenekült fióka. – Kegyetlennek tartod, ahogy szelektáljuk a fiókákat?

– Azt nem mondanám.

– Persze hogy nem mondanád. Nem mondanád, mert diplomata vagy. De attól még gondolod.

– Jól van, igen, kegyetlennek tartom – ismerte el Tarsem.

– Mert az is. – Feléje fordultam. – Rettenetes és kegyetlen, és az, hogy ezt a lalan felnőttek sírás nélkül végignézik, azt jelenti, hogy mi is rettenetesek és kegyetlenek vagyunk. De mi ismerünk egy történetet, amit mások nem.

– Milyen történetet?

– A lalan történelemben nem is olyan régen egy Loomt Both nevű filozófus meggyőzte a lalanokat arról, hogy rossz és erkölcstelen dolog a fiókák szelektálása. A követőivel együtt azt hirdették, hogy védelmeznünk kell a kicsinyeket, hogy mind érző lények lehessenek, learathassák annak a tudásnak és haladásnak az előnyeit, amelyet az új individualista gondolkodók adtak. Gondolom, sejted, mi lett a vége.

– Túlnépesedés, éhség és halál, gondolom.

– És tévednél, mert ez a következtetés nyilvánvaló, tehát lehet vele tervezni. Volt egy nagy népességnövekedés, de kifejlesztettük az űrutazást. Both ezért is javasolta, hogy ne selejtezzük a fiókákat. Gyorsan benépesítettünk távoli világokat, szinte egyik pillanatról a másikra húsz világból álló birodalom nőtt ki a semmiből. Both stratégiája révén megvetettük lábunkat az univerzumban, és egy ideig a legnagyobb lalanként tisztelték.

Tarsem rám mosolygott. – Ha ez intő mese, akkor rosszul meséled, Hafte.

– Még nincs vége. Amit Both kihagyott a számításból, és amit mind kihagytunk, az az, hogy az öntudat előtti élet nem felesleges. Az, hogy életben maradunk, nyomot hagy az agyban. A szó valódi értelmében bölcsességet ad. Visszafogottságra tanít. Kegyelemre és empátiára nevel minket egymás iránt és más intelligens fajok iránt. Képzeld el, Tarsem, hogy milliárdok kelnek öntudatra bölcsesség nélkül. Visszafogottság nélkül. Kegyelem és empátia nélkül. Képzeld el, milyen világokat eredményezne ez. Képzeld el, mi válna belőlük, mit tennének másokkal.

– Szörnyetegek lennének – mondta.

– Igen, azok. Szörnyetegek is voltunk. Igen rövid idő alatt széttéptük egymást és minden intelligens fajt, akivel találkoztunk. Elveszítettük a birodalmunkat és majdnem önmagunkat is. Rettenetesek és kegyetlenek voltunk, és idővel már sírtunk miatta és azok miatt, akiket tudatos halálra ítéltünk. – Ismét a fiókára mutattam a sziklán. – Ami a kicsinyekkel történik az öntudatszerzés útján, az kegyetlen. De bennünket megerősít. Korán megismerjük a fájdalmat és a kockázatot, és ez megmenti a népünket.

– Hát, nem erre számítottam, amikor azt javasoltam, itt találkozzunk – mondta Tarsem. – Azt hittem, szép hely ez a beszélgetésre.

– Szép is, csak nem kellemes.

– Mondd, mit gondolsz a mai hírről?

– Az Ocampo-féle adatokról? – kérdeztem. Tarsem bólintott. – Szerintem nagyon rossz hír a Konklávénak. Ristin Lausénak igaza van, Tarsem. A Konklávé törékeny, mert túlerőltettél dolgokat, például azt is, hogy bevedd a Földet a Konklávéba. Figyelmeztettelek.

– Tudom.

– És nem hallgattál rám.

– Meghallgattalak, csak nem értettem egyet.

Rosszalló pillantást vetettem Tarsemre, amit zokszó nélkül állt. Folytattam. – Abban is igaza van, hogy ha elveszíted a bizalmi szavazást, az a Konklávé szétforgácsolódását eredményezheti. Több tucat faj már így is menni akar, vagy egyedül próbálkozni, vagy kisebb szövetségeket alakítani, amelyeket hitük szerint irányítani tudnak. Ha lehetőséget adsz a Konklávénak a hasadásra, szét is fog hasadni.

– Ennek nincs köze az Ocampo-adatokhoz.

– Viszont szépen belepasszolnak. Megerősítik, hogy a humánokban nem lehet bízni, és hogy ártani akarnak nekünk, mert a humánok a Gyarmati Szövetség része, bárhonnan nézzük is. Ha ezek után beengeded a Földet a Konklávéba, Unli Hado azt fogja mondani, hogy az ellenségnek nyitsz ajtót.

– Akkor elnapoljunk a Föld felvételét.

– Akkor Hado azt mondja majd, hagytad, hogy a Gyarmati Szövetség megint rátegye a kezét a Földre. Nehogy tévedésben élj, Tarsem, így vagy úgy, de Hado ellened fogja kijátszani a Földet, akármit is csinálsz. És ha a harmadik lehetőséget választod, nevezetesen azt, hogy provokáció nélkül megtámadod a Gyarmati Szövetséget, Hado az első katonai vereségedet ürügyként fogja használja a bizalmi szavazásra. Minden út oda vezet, hogy lemondj. És akkor széthullik a Konklávé.

– A Konklávé vezetése régen egyszerűbb volt.

– Mert te építetted fel. Könnyebb ambiciózus vezetőnek lenni, amikor még csak építed. Most azonban már áll, és te sem vagy már annyira ambiciózus. Csak egy főbürokrata. A bürokraták pedig nem keltenek áhítatot.

– Van időnk kifogni a szelet Hadóék vitorlájából?

– Talán lett volna, csakhogy a Gyarmati Szövetség és a Föld is egy rakás diplomatát küld. Az egyik csapat is elég lenne. Így viszont, hogy mindkét brigád az Ocampo-adatok miatt jön, Hadónak és társainak eleven célpontjuk lesz, amivel még előbbre hozhatják a bizalmi szavazást. Ha azt hiszed, hogy kihagyják a lehetőséget, hogy élő humán diplomatákkal nyirbálják meg a reputációdat, akkor tévedsz.

– Te mit javasolsz?

– Hogy ne fogadd Abumwe nagykövetet, amikor megérkezik. Nyilvánosan utasítsd el. Ezzel megfosztod Hadót attól az örömtől, hogy diplomáciai úton fogadod a Gyarmati Szövetséget.

– És az új információ, amit ígértek?

– Azt bízd rám. Találkozom Rigney ezredessel, és megszerzem tőle. Diszkréten.

– Nem fog örülni.

– Nem kell, hogy örüljön – mondtam. – A politikai viszonyokat kell megértenie, amiben dolgozunk. Az meglesz.

– És a földi diplomaták?

– Velük találkoznunk kell. Ami meg a Földet illeti, anélkül kell kimentenünk a Gyarmati Szövetség karmaiból, hogy bevennénk a Konklávéba.

Tarsem mosolygott. – Kíváncsi vagyok, hogyan képzeled.

– Védelmet kérnek tőlünk.

– Védelmet? Kitől?

– A Gyarmati Szövetségtől, amelyik megtámadta a Föld Állomást.

– Ha tényleg így történt.

– Nem számít, hogy így történt-e. Az számít, hogy a Föld szerint a Gyarmati Szövetség fenyegetést jelent rá.

Tarsem tekintetéből összetett reakciót olvastam ki, de nem kommentálta. – Szóval védelmet kérnek. Ez mit old meg?

– Unli Hadót például – feleltem. – Mert a Föld nem kéri, hogy csatlakozhasson a Konklávéhoz, és nem maradt a Gyarmati Szövetség prédája. És amikor védelmet kér, három tagállamunkat jelöljük ki mellé őrnek.

– Melyik hármat?

– Kettőnél mindegy, válassz, akit akarsz. De a harmadik...

– A harmadik az Elpri – értette meg Tarsem.

– Igen. És akkor Hado keze meg lesz kötve. Az egész stratégiája azon alapul, hogy kesztyűs kézzel bánsz az humánokkal. De ezzel a húzással az humánok egyik ágát nyilvánosan visszautasítod, a másikat meg Hado saját népének őrizete alá veszed. Nekem azt mondta, csakis a Konklávé egysége miatt aggódik, hát fogjuk a szaván, méghozzá nyilvánosan. A saját színészkedésének áldozata lesz.

– És szerinted a Föld ebbe belemegy?

– Szerintem úgy gondolják, közös az ellenségünk, és tudják, hogy nélkülünk védtelenek. Csak nem szabad úgy kinéznie, mintha elnyomnánk őket, mint ahogyan a Gyarmati Szövetség tette.

– Bár tulajdonképpen ezt javasolod.

– Jelenleg ezek a lehetőségek.

– És szerinted beválik?

– Szerintem időt nyerünk vele. – A szikla felé fordultam, ahol pár perce még a lalan fióka ült, de már nem volt ott. Csak egy vérfolt a helyén. Vagy az övé, vagy azé, akit korábban öltek meg. Nem tudtam. – Elég időt arra, hogy megmentsük a Konklávét az összeomlástól. És annyi most elég.

MÁSODIK RÉSZ

– Ébresztő, Hafte – mondta valaki.

Felébredtem. Vnac Oi volt. Egy pillanatig rámeredtem, mire összeszedtem magam és meg tudtam szólalni.

– Miért áll a hálókamrámban?

– Fel kellett ébresztenem.

– Hogyan jutott be?

Oi tekintete azt kérdezte, Komolyan?

– Nem érdekes – mondtam. Felemelkedtem az alvópilléremről és a gardróbhoz mentem felöltözni. Nem szeretem, ha ruha nélkül látnak, de inkább az ő érdekükben aggódom, a lalanoknál a meztelenség nem tabu. – Legalább árulja el, miről van szó.

– Egy humán hajót támadás ért.

– Micsoda? – Kinéztem a gardróbból Oira. – Hol? Ki támadta meg?

– A mi területünkön. És nem tudjuk, ki volt az. De van rosszabb is.

– Mi lehet ennél rosszabb? – Egy sima köntöst húztam fel, és kiléptem a gardróbból. A többi kiegészítő várhat.

– A humánok hajója irányíthatatlanná vált, és vonzza ennek az aszteroidának a gravitációja. Négy serti van a becsapódásig.

– Az nem sok idő – jegyeztem meg. Egy sur az harminc serti.

– Van még rosszabb.

– Ne mondogassa már. – Most már Oi előtt álltam. – Csak mondja el, amit tudnom kell.

– A hajót nem mindenki tudta elhagyni. Köztük a földi diplomata küldöttség sem.

*

– Itt az Odhiambo – mondta Loom Ghalfin egy pörgő űrjárműre mutatva a műveleti szoba monitorján. Ghalfin volt a Konklávé kikötőinek és létesítményeinek igazgatója. Jelen volt még Oi, Gau tábornok, Lause kancellár és Regan Byrne. A műveleti szoba falánál Ghalfin alárendeltjei álltak, mintha csak kivégzésre vártak volna. Ami könyörületesebb megoldás lenne az Odhiambo becsapódásánál.

– Az Odhiambo úgy száz dituval ezelőtt ugrott a Konklávé terébe – folytatta Ghalfin. Kilencven ditu egy serti, szóval nem olyan régen. – Amint belépett a Konklávé terébe, azonnal több robbanást és nagy károkat jelentett.

– Tudjuk, hogy mi okozta a robbanásokat? – kérdezte Gau, és Oi felé biccentett. – Vnac támadásról beszélt nekem és Hafténak.

– Nem tudjuk. Belépéskor az Odhiambo szóban is bejelentkezett, az automatikus repülésirányító rendszerek pedig összekapcsolódtak a fedélzeti számítógépekkel. Minden jel alapján a hajó összes rendszere megfelelően üzemelt. Aztán hirtelen minden megkergült.

– Vnac? – nézett rá Gau.

– Az elemzőim azonnal elkezdték feldolgozni az adatokat, amint a kárjelentések beérkeztek, és összevetették azzal, amit tudunk az Odhiambóról. Bérelt jármű, eredetileg ormu teherhajó. A robbanások után jelentett kár jellege nem olyan, mint egy egyszerű hajtóműsérülésből következő káré. Sokkal inkább úgy fest a helyzet, mintha magát a hajtóművet érte volna támadás másodlagos károkozási céllal.

– Szóval támadás volt – összegezte Gau.

– Számomra valószínűnek látszik. – Oi Ghalfin felé intett. – Habár minden információ számít, amit a kollégánk adhat.

– Mi is átfésüljük az adatokat, hátha ugrott valaki vagy valami az Odhiambo előtt vagy ahhoz közel. Már egy teljes surt visszamentünk, de semmi.

Tarsem bólintott. – Térjünk vissza a jelenlegi helyzethez.

– A jelenlegi helyzet az, hogy az Odhiambo súlyosan károsodott és a Konklávé körzetében pörög. A robbanások miatt a hajó az aszteroida felé sodródik, annak gravitációja pedig elvégzi a többit. Ha nem módosítjuk valahogy a pályáját, három serti és ötvenöt ditu múlva becsapódik. – Ghalfin megmutatta a képernyőn azOdhiambo pályáját, ahogyan éppen a Konklávé főhadiszállása felé tart.

– Miben okozhat kárt a becsapódás? – kérdeztem.

– Lakrészekben nem, sem a közös, sem a fajspecifikus részeken. Nem számolunk jelentős áldozattal. De az Odhiambo éppen az egyik napelem-farmunk felé tart, és több felszín alatti mezőgazdasági kupola van a közelben, amelyeknél fennáll a jelentős kár veszélye. A kár attól függ, hogy mi történik az Odhiambohajtóművével a becsapódáskor. A legjobb esetben a hajó többé-kevésbé egyben marad, letarolja a napfarmot, de a becsapódáson kívül nincs robbanás. A legrosszabb esetben a hajó hajtóműve látványosan felrobban.

– Amely esetben – vette át a szót Oi – az aszteroida kap egy fényes új krátert, a törmelék szétrepül minden lehetséges irányba, a dokkolótérbe is, kárt okozva a hajókban, illetve a robbanás hajtotta törmelék elérheti az aszteroida lakott térségeit is. Ami lényegesen megnöveli a lehetséges áldozatok számát.

– És a hajó legénysége? – kérdezte Tarsem.

– Hatvan fő személyzet, tíz utas, mind földi diplomata. A hajó kapitánya a robbanások után hat halottat és nyolc súlyos sebesültet jelentett, zömében a gépteremből. A halottak még a hajón vannak. A sebesültek és a legénység mentőkapszulákban távoztak. A kapitány, a műveleti tiszt és a főgépész még a fedélzeten vannak.

– A diplomatáink viszont csapdába estek – mondta Regan Byrne.

– A kapitány ezt jelentette. Az utasok kabinjai épek, de az odavezető folyosók súlyosan károsodtak. Vagyis nem lehet kijutni, csak ha leszállnak a hajótestre és behatolnak.

– Ezzel meg az a baj, hogy az Odhiambo hajtóműve károsodott – mondta Oi. – Bármikor felrobbanhat. Ha mentőcsapatot küldünk, és a hajó felrobban, a mieinket is elveszítjük.

– Nem hagyhatják őket odabent – meredt Oira Byrne.

– Józanul kell felmérnünk a kockázatot – nézett vele farkasszemet Oi. Aztán a többiek felé fordult. – És gyorsan kell döntenünk. – Az Odhiambóra mutatott. – A hajó három és fél sertire van a becsapódástól, de nekünk nincs annyi időnk. Ha most megsemmisítjük a hajót, még elég messze van ahhoz, hogy kontrolláljuk a törmeléket és minimalizáljuk a kárt. Egy serti után már nehezebb lesz uralni a lehetséges károkat. Ehhez tegyük még hozzá, hogy a hajó bármikor felrobbanhat, amely esetben a pusztítás irányíthatatlan, vagyis a mi kockázatunk nagyobb.

Tarsem Ghalfinhoz fordult. – Loom?

– Oi igazgató helyesen értékelte a helyzetet. Az Odhiambo irányított megsemmisítése a legjobb opció, és a lehető leghamarabb sort kell keríteni rá. Nem engedhetjük becsapódni, és minél tovább várunk, annál nagyobb az esélye annak, hogy a hajtóműve felrobban.

– Ez azt jelenti, hogy feláldozzuk a diplomatákat is – mondtam. – Ami elfogadhatatlan.

– Egyetértek – nézett Oira Lause. – Ha a Konklávé nem próbálja megmenteni őket, mit mond az el rólunk?

– Arra kéri a mentőcsapatainkat, hogy kockáztassák az életüket – vitatkozott Oi.

– Ami a munkájukhoz tartozik.

– Igen, de nem ilyen ostobán. – Oi Ghalfinhoz fordult. – Becsülje meg, mekkora a valószínűsége annak, hogy az Odhimabo hajtóműve felrobban, kérem.

– A következő sertiben? – kérdezte Ghalfin.

– Igen.

– Az ismert károk alapján hatvan százalék. Vagyis a valóságban több, mert a kár, amiről tudunk, a lehető legminimálisabb.

– Ezek szerint arra kérjük a mentőcsapatainkat, hogy meneteljenek a biztos halálba – mondta Oi.

– Ms. Byrne, ossza meg velünk a gondolatait.

Byrne gyorsan átgondolta a dolgot. – Nem mondhatom, hogy nem akarom megmenteni az enyéimet. Azt sem mondhatom, hogy megértem, ha nem teszik. Annyit mondhatok csak, hogy ha nem teszik, javaslom a Föld kormányainak, hogy ez a döntésük ne befolyásolja a jövőbeni tárgyalásokat.

Tarsem rám nézett. Némán néztem a szemébe, tudtam, hogy ennyi idő után pontosan tudja, mit gondolok Byrne reálpolitikus válaszáról.

– Mikor tudjuk útjára indítani a mentőcsapatot? – kérdezte Ghalfontól Tarsem.

– Az Odhiambo első vészhívása óta erre készülnek. Indulhatnak, amikor akarjuk.

– Akarom. Küldje ki őket, kérem.

Ghalfin bólintott, és az egyik alárendeltjéhez fordult, aki a fajtájának megfelelő fejhallgatót adott neki. Tarsem Byrne-re nézett. – Kihozzuk őket, Regan.

– Köszönöm, tábornok. – Byrne-ről úgy gördült le a megkönnyebbülés, akár egy szikla.

– Tábornok, van egy kis baj – mondta Ghalfin.

– Mi az?

– Pillanat... – Ghalfin feltartotta a kezét, amíg a fejhallgatóra figyelt. – Már elindult egy mentési kísérlet.

– Ki vezeti? És ki engedélyezte? – kérdeztem.

– A Chandler hajtja végre – mondta, majd megint fülelt. – Humán hajó, a Gyarmati Szövetségé. Akkor érkezett, amikor elkezdtük a megbeszélést.

Tarsemre néztem, aki rám mosolygott. Tudtam, mit jelent. Azt jelentette, Most örülsz, hogy a tanácsod dacára mégis találkoztam velük.

– Most mit akar tenni? – kérdezte Ghalfin a tábornokot.

– Mondja meg a Chandlernek, hogy egy sertije van végrehajtani a mentést, utána a főhadiszállásunk biztonsága érdekében megsemmisítjük az Odhiambót. És mondja meg nekik, hogy felküldünk egy csapatot segíteni, ha meg nem kell nekik, akkor csak megfigyelőnek.

Aztán Tarsem felém fordult.

– Ne is mondd, tudom – álltam fel.

– Hová megy? – nézett fel rám Byrne.

– A mentőcsapattal. Megfigyelőnek.

– Felrobbanhat – mondta Oi.

– Akkor a földiek majd tudni fogják, hogy az övéik megmentése közben robbantam fel. – És hogy a Konklávé nem engedte, hogy a Gyarmati Szövetség egyedül kockáztasson. Vagy feláldozza, gondoltam, de nem mondtam ki. Tudtam, hogy Tarsem ezt is belekalkulálta. Biccentettem a szobában lévőknek, és elindultam kifelé.

– Hafte – szólt utánam Tarsem, mire megálltam az ajtóban. Visszanéztem rá. – Gyere vissza élve, kérlek.

Elmosolyodtam és kiléptem a teremből.

*

– Jól van, ez a pilóta csak felvág – mondta nekem Torm Aul, a mentőkomp pilótája, ahogy közeledtünk az Odhiambóhoz és a Chandlerhez. A mentőkompban Aullal és a másodpilótájával, Liam Hullal utaztam, akinek a helyén ültem, amíg Hul a kabinban lógott, és a fflict faj hat tagjával, a mentőcsapattal. A fflicteknél öt nem van: hím, nő, zhial, yal és semleges. Aul zhial volt.

– Melyik pilóta? – kérdeztem.

– A Chandleré – mutatott a képernyőre Aul. – Az Odhiambo összevissza pörög, a Chandler meg követi.

– Miért?

– Biztonságosabb a mentőcsapatnak. A két hajó alig mozdul egymáshoz képest. De nem egyszerű, mert a Chandler pilótájának pontosan le kell követnie az Odhiambo bukdácsolását.

– Ha a hajó elkezdett pörögni, akkor a pörgés nem nagyon fog változni, és kiszámítható – jegyeztem meg. – Azt hiszem, ezt mondja ki a perdületmegmaradás törvénye.

– Igen, de csak akkor, ha nem éri más erőhatás – mutatott Aul az Odhiambóra. – Csakhogy az Odhiambo sérült, és mindenféle dolgok áramlanak belőle kifelé itt-ott. És nem lehet megmondani, hogy azok a valamik mikor és mekkora erővel áramlanak ki belőle. Totális káosz. Szóval a Chandler ezt próbálja lekövetni, már amennyire tudja.

– Maga meg tudná csinálni?

– Ha fel akarnék vágni, igen – felelte Aul, és mosolyogtam. – De ennél a kompnál nagyobb járművel nem. Akárki vezeti a Chandlert, az egész hajóval csinálja. Ha elcseszi, két hajó zuhan majd a főhadiszállás felé, nem egy.

– Meg kell nekik mondanunk.

– Higgye el, tanácsnok, már tudják.

– Szóljon a Chandlernek, kérem. Mondja meg, hogy segíteni jöttünk, ha kell.

Aul így tett, a saját nyelvén motyogott a fejhallgatóba, miközben én a tandemban pörgő humán hajókat figyeltem.

– A Chandler kapitánya Neva Balla, üdvözletét küldi, és azt mondja, egyelőre nem igénylik a segítségünket – tolmácsolt Aul egy pillanat múlva. – Azt mondja, szorítja őket az idő, és ha minket is bekalkulálnának a terveikbe, az csak fokozná a nyomást. Azt kéri, hogy tartsuk a húsz kilométeres állandó távolságot, az huszonöt chu, és figyeljük az Odhiambót, nem látunk-e energiakitöréseket, vagy nem emelkedik-e túl gyorsan a hőmérséklet.

– Meg tudjuk csinálni?

– A huszonöt chu távolságot robotpilótával is tarthatjuk. És a komp tele van jobbnál jobb érzékelőkkel. Szóval simán.

A monitorra bólintottam. – Tudnánk stabilizálni a hajók képét, hogy ne pörögjenek? Látni akarom, hogy mi történik, de úgy, hogy ne szédüljek tőle.

– Nem gond.

– Ha az Odhiambo kapitánya még a hajón van, kérje meg, hogy küldjön valós idejű adatokat.

– Igenis.

– És Neva Balla kapitány nőnemű, csak mondom.

– Biztos?

– Találkoztam vele. A humánok jobb szeretik, ha nem utalnak rájuk tárgyként.

– Mit meg nem tanulunk munka közben – mondta Aul.

*

– Tessék – biccentett a monitorra Aul. Egy magányos alak állt a Chandler nyitott zsilipjében, az Odhiambóval szemközt. A két hajó közti távolság nem volt harminc plint, ami humán léptékben ötven méter. Aulnak igaza volt: akárki vezette a Chandlert, imponálóan kézben tartotta.

Az alak csak állt a zsilipben, mintha várna valamire.

– Nem jó ötlet múlatni az időt – mormolta Aul.

Fénycsóva lőtt ki a Chandlerről, az alak mögül.

– Lőnek a hajóra – mondtam.

– Érdekes.

– Miért érdekes?

– Ki kell lyukasztaniuk a burkot – mutatott a sugárra Aul. – Mi általában részecskevágót küldünk. Ezen a kompon is van egy. Csak az időbe telik. Nekik nincs idejük. Ezért inkább sugárral égetnek egy böhöm nagy lyukat a hajótestbe.

– Nem tűnik valami biztonságosnak – figyeltem. Levegő lökődött ki az Odhiambóból, majd kristályköddé fagyott a vákuumban, már ahol a sugár nem változtatta plazmává.

– Nem is az. Ha van valaki a kabinban, amibe belevágnak, az megfullad. Persze csak ha a sugár nem porlasztja el előbb.

– Ha nem vigyáznak, felrobbantják a hajót.

– A hajó amúgy is felrobban, tanácsnok – mondta Aul. – Nincs miért finomkodni.

A sugár ugyanolyan hirtelen tűnt el, mint ahogyan megjelent, háromplintes lyukat hagyva az Odhiambo oldalán. Az alak a Chandler zsilipjében a lyuk felé lendült, egy kábelt húzva maga után.

– Jó, már értem – mondta Aul. – Kábelt húznak a két hajó között. Így hozzák ki őket.

– Vákuumban?

– Várjuk ki. – Az alak eltűnt az Odhiambóban. Egy pillanat múlva az addig kissé lebegő kábel megfeszült. Aztán egy nagy tartály indult el rajta.

– Szerintem abban vákuumruha, hám és automata csörlő van – mondta Aul. – Beöltöznek, felveszik a hámot, a többit meg elvégzi a csörlő.

– A hangjából úgy hallom, helyesli.

– Igen. Nagyon egyszerű terv nagyon egyszerű eszközökkel. Amikor mentésről van szó, az egyszerűség a legjobb. Sokkal kevesebb minden romolhat el.

– Már ha a Chandlert szinkronban tudják tartani az Odhiambóval.

– Igen. Az igaz. De ennek a tervnek legalább csak egy bibije van.

Pillanatokig nem történt semmi. Addig megnéztem a másodpilóta monitorjait, amelyek az Odhiambo energia-és hőjeleit mutatták. Ott sem történt semmi izgalmas, ami jó hír volt. – Szólhatna az Odhiambo kapitányának, hogy az ottmaradt legénység a lehető leggyorsabban távozzon – mondtam Aulnak.

– Tisztelettel, tanácsos, én nem fogom azt javasolni egy kapitánynak, hogy hagyja el a hajóját. Ezt a döntést maga kell, hogy meghozza.

– Jól van. – A monitorra pillantottam. – Nézze. – Az első diplomata elindult a kábelen tükrözős vákuumruhában, mellkasán hám, a csörlő húzta.

– Egy – mondta Aul. – Még kilenc van hátra.

A Chandler hetet kimentett, amikor az Odhiambo felrobbant.

Szinte semmi nem jelezte előre. Láttam, hogy a hetedik diplomata eltűnik a Chandler zsilipjében, majd a másodpilóta monitorján az egyik jelzőérték hirtelen kritikus szintre ugrott. Kiáltottam Aulnak, hogy figyelmeztesse a Chandlert, de a külső monitoron akkor már láttuk, hogy a két hajó közti kábel elpattan. Aul éppen időben zoomolt, hogy lássuk az Odhiambo közepe táján történő robbanást.

Aul a fejhallgatóba kiáltott, és a monitor képe hirtelen vadul pörögni kezdett, vagyis úgy tűnt, mivel a monitor már nem a két hajó mozgását követte, hanem újra a mi nézőpontunkból mutatta a hajókat, a bukdácsolás kompenzálása nélkül. Az Odhiambo elkezdett szétszakadni. A Chandler távolodott halálra ítélt társától.

– Gyerünk, gyerünk, gyerünk! – kiabált a monitorral Aul. – Arrébb, te hülye, túl közel vagy! – Kétségem se volt, hogy a Chandler pilótájával kiabál.

És igaza volt, a Chandler túl közel került. Az Odhiambo kettőbe tört, a két roncsdarab egymástól függetlenül mozgott, az eleje veszélyesen közel a Chandlerhez.

– Eltalálja őket!

Nem találta el, mert a Chandler pilótája hirtelen oldalra kapta a hajót, és őrült balettban forgatni kezdte mindhárom tengelye mentén, hogy elkerülje az ütközést. A hajó és a roncsok közti rés szélesedett, bár az én ízlésemnek túl lassan: ötven plint, nyolcvan, százötven, háromszáz, egy chu, három chu, öt chu, aztán aChandler lefékezte bukdácsolását, és gyorsan elkezdett távolodni az Odhiambótól.

– Majdnem meghaltál! – üvöltözött Aul a monitorral. – Majdnem megdöglöttél te is, meg a hajód is, meg az egész legénységed! Te, csodálatos szarevő!

– Jól van? – néztem Aulra.

– Nem. Azt hiszem, magam alá csináltam. – Olyan ábrázattal nézett rám, amiről feltételeztem, hogy csodálatot jelez. – Ez nem történhetett volna meg. A Chandleren mindenkinek halottnak kellene lennie. A Chandlernek pedig táguló törmelékfelhővé kellett volna válnia. Életemben nem láttam ilyet, tanácsnok. Nem lepne meg, ha maga sem látott volna még ilyet.

– Benne van az első ötben – feleltem.

– Nem tudom, ki az a pilóta, de annyi italra hívom meg ezt a szarevőt, ahányra csak akarja.

Felelni akartam, Aul azonban felemelte a kezét, és a monitorra nézett. – Ez csak vicc.

– Mi az?

– A három másik diplomata és a Chandler embere még él. – Aul a fejhallgatóba beszélt, és az Odhiambo tatjára zoomolt, oda, ahol a Chandler a lyukat égette.

És ahogy zoomolt, megláttuk: egy vákuumruha repült ki a lyukból, pörgött az űrben, utána egy másik, majd kettő egymásba kapaszkodva, az utolsó diplomata és a Chandler embere. Az Odhiambo lassan pörögve távolodott tőlük.

– Maga szerint mennyi levegőjük maradt? – kérdeztem.

– Nem sok.

A másodpilóta monitorjára pillantott, amely még mindig egyben mutatta az Odhiambót. A hajó eleje gyorsan hűlt, a rendszerek mind leálltak, a roncs a meleget és az energiát szétsugározta az űrbe.

A hajó fara viszont egyre melegedett.

– Nem hinném, hogy sok idejük van – jegyeztem meg.

Aul követte a tekintetemet. – Igaza lehet. Nem hozott véletlen vákuumruhát, tanácsnok?

– Véletlenül sem. És már most bánom.

– Nem baj, csak a jelek szerint másodpilóta nélkül kell megcsinálnom. – Megnyomott egy gombot a pilótamonitoron. – Figyelem, csapat. Két ditutok van felvenni a vákuumruhát. A harmadik dituban kiszivattyúzom a levegőt a raktérből és kinyitom. Készüljetek fel gyorsan érkező utasokra. Előkészíteni a tartalék levegőt és a melegítést. Akik jönnek, fáznak és fuldokolnak. Ha a kezetek közt halnak meg, én itt hagylak benneteket.

– Nagyon lelkesítő – jegyeztem meg.

– Beválik. Csak egyszer kellett kint hagynom őket. Csússzon beljebb jobban, tanácsnok. Le kell zárnom ezt a fülkét. Hacsak nem akarja egy ideig visszatartani a levegőt.

*

– Azok négyen nem sodródtak el nagyon egymástól – mondta Aul, ahogy két dituval később úton voltunk. A főképernyőre tette ki a diplomaták helyzetét. – És ketten együtt vannak, szóval csak három célpontunk van. – Egy görbe ívelt át mindhárom ponton. – Kinyitjuk a kaput, lassítunk, ők meg szó szerint belebegnek a raktérbe. Három célpont, három ditu, hazamegyünk és a sur hősei leszünk.

– Ne így fogalmazza, mert az átok – jegyeztem meg.

– Ne legyen babonás.

Az Odhiambo fara felrobbant.

– Ne már! – kiáltotta Aul.

– Kérem a pályáját – mondtam, és Aul a másodpilóta monitorjára küldte. Az Odhiambo tatjának nagy része a diplomatáktól távolodva pörgött, de a törmelék egyik nagy darabja más irányba. Figyeltem, ahogy a számítógép megrajzolja a pályáját.

– Ez a törmelék eltalálja azt a kettőt – mutattam a két együtt menekülőre.

– Mikor?

– Három ditu.

Aul egy pillanatig gondolkodott.

– Jól van.

– Hogyhogy jól van?

– A súlypontját eressze le, amennyire tudja. A tehetetlenségi és gravitációs rendszerek elég megbízhatóak, de sose lehet tudni.

Lehajoltam. – Mit akar csinálni, Aul?

– Várja ki. Ha beválik, klassz lesz.

– És ha nem?

– Akkor legalább gyorsan vége lesz.

– Nem nagyon tetszik ez nekem.

– Ha lehet, ne beszéljen hozzám, amíg nincs vége, tanácsnok. Koncentrálom kell.

Befogtam a számat. Aul megjelenítette a diplomaták helyzetét a monitorján, és rávetítette a törmelékfelhő pályáját. Aztán elindította a kompot. Aul a képernyőt bámulta, veszettül gépelt, fel se nézett.

Én viszont a külső monitort bámultam, és egy távoli, de növekvő törmelékgyűrűt láttam, ahogy a kompunk egyre közeledett hozzá. Mintha öngyilkos módon egyenesen a törmelékfelhő közepébe tartottunk volna. Aulra pillantottam, de ő a képernyőre koncentrált.

Az utolsó pillanatban fehér csillanást láttam a monitoron, és rájöttem, hogy az a vákuumruha, amit el fogunk találni. A törmelék leviatánként emelkedett alattunk. Beszívtam a levegőt, hogy kiáltsak, láttam, hogy a képek a monitoron elmosódnak, és felkészültem arra, hogy a törmelék alulról fog belecsapódni a kompba. Ahogy Aul ígérte, gyorsan vége lesz.

– Huh – mondta Aul, és azt kérdezte a fejhallgatóban: – Megvannak? Jó. Jó. – Rám nézett. – Bevált.

– Micsoda?

– Gyors forgás a célpont körül. Kell egy kis idő, hogy a komp tehetetlenségi mezejének generátora érzékelje az új entitást, és hozzáigazítsa a sebességét. Ha akkora sebességnél egyenes pályán veszem fel őket, felkenődtek volna a komp belső falára. Úgyhogy gyorsan forogtam, elég időt adva a mezőnek, hogy észlelje őket, és hozzájuk igazodjon.

– Aha.

– Ez a rövid verzió. – Parancsokat gépelt a pilótamonitorba, biztos a másik két diplomata felvételére. – Meg kellett mondanom a kompnak, hogy a célpontoknak milyen viszonylagos sebessége legyen a komp belsejéhez képest, aztán kipörgetni a nyomatékot, ami hirtelen a rendszerbe került.

– Hol a törmelék?

– Mögöttünk és felettünk. Pár plinttel elvétett bennünket.

– Majdnem belehaltunk.

– Majdnem.

– Kérem, ne csináljon ilyet többet.

– Az a jó, hogy már nem kell.

A másik két diplomata begyűjtése már prózai esemény volt.

Visszaindultunk a Konklávé aszteroidájára, és Aul visszaengedte a levegőt a kabinba, majd kinyitotta a pilótafülkét. – Az egyik megmentett diplomata szeretne beszélni önnel.

– Jól van. – Behúzott fejjel visszamentem a főkabinba. Egy fflict nyomakodott el mellettem biccentve; a másodpilóta, aki visszatért a munkájához. Még jobban behúztam a fejem és beléptem a kabinba.

A mentőcsapat gondoskodott a diplomatákról, akik melegítő takarók alatt feküdtek és maszkból szívták a levegőt. Egyet kivéve, aki a Gyarmati Véderő harci ruháját viselte. Térdelve beszélt az egyik diplomatához, egy sötét, göndör hajú nőhöz. A nő úgy markolta a kezét, hogy attól bárki más fájdalmasan üvöltött volna, kivéve a genetikailag túlfejlesztett szuperkatonánakat, merthogy a férfi az volt. A bőre zöld színe elárulta.

A katona ekkor meglátott, és intett a nőnek, aki remegve felállt. Levette a maszkját, lerázta magáról a takarót – ami rossz ötletnek bizonyult, mert azonnal dideregni kezdett –, és kinyújtott kézzel odajött hozzám. A katona mögötte állt.

– Sorvalh tanácsnok, Danielle Lowen vagyok az Egyesült Államok külügyminisztériumától. Nagyon köszönöm, hogy megmentettek engem és a csapatomat.

– Nincs mit, Ms. Lowen – feleltem. – Isten hozta önöket a Konklávé főhadiszállásán. Csak azt sajnálom, hogy ilyen... drámai belépőjük volt.

Lowen reszketegen elmosolyodott. – Ha így fogalmazzuk, én is. – Hevesen vacogni kezdett. A katonára néztem, aki azonnal megértette, és gyorsan hozott neki egy takarót. Lowen hálásan elvette, és nekidőlt a katonának, akinek meg se kottyant a súlya.

– Természetesen nem kizárólag a mi érdemünk a megmentésük – biccentettem a katona felé.

– Sajnos én csak hetven százalékban jártam sikerrel.

– Nem, száz százalékban sikeres volt. Hetet biztonságban a Chandlerre juttatott, és tudta, hogy ha a másik hármat kiviszi a hajóról, mi megtaláljuk.

– Nem tudtam, csak reméltem.

– Csodás. – Lowen felé fordultam. – És maga, Ms. Lowen? Maga is reménykedett?

– Én bizakodtam – nézett a katonára Lowen. – Ez az ember nem először dobott ki az űrbe.

– Legutóbb is végig veled voltam – jegyezte meg a katona.

– Igaz, de ez nem jelenti azt, hogy folyton ezt kellene csinálnunk.

– Majd észben tartom.

– Érdekes történeteik lehetnek – mondtam.

– Bizony – mondta Lowen, és a katona felé intett. – Sorvalh tanácsos, hadd mutassam be...

– Harry Wilson hadnagyot – fejeztem be helyette.

Lowen ránk nézett. – Maguk már ismerik egymást?

– Igen.

– Népszerű vagyok – mondta Wilson Lowennek.

– Én nem ezt a szót választottam volna.

– Ha nem csal az emlékezetem, amikor utoljára találkoztunk, akkor is robbantak körülöttünk csillaghajók – mondtam Wilsonnak.

– Fura. Amikor én utoljára láttam Harryt, akkor is – mondta Lowen.

– Merő véletlen – nézett Wilson Lowenre, majd rám.

Rámosolyogtam. – Az lenne?

HARMADIK RÉSZ

– Nem számítottam arra, hogy az a kívánságom, hogy élve visszagyere, ilyen problémás lesz – mondta nekem Tarsem Gau, ahogy a mentés után beléptem az irodájába.

Tarsem magánirodája szokás szerint apró volt és zsúfolt; az űrhajók szűk tereiben töltött évek után Tarsem így érezte magát otthon. Szerencsére nem voltam klausztrofóbiás, és egyetértettem azzal a politikai bölcsességgel, hogy a személyes irodájának kisebbnek kell lennie, mint a Konklávé legjelentéktelenebb küldöttéé. Még annál is kisebb volt, amit a humán küldött kapott, amely tény sokkolta volna Ms. Byrne-t. Szerencsére Tarsem tartott a számomra egy ülőpillért, hogy ne gémberedjen el a nyakam.

– Ha nem akarod, hogy meghaljak, ne küldj olyan utakra, ahol a halál ilyen mértékben a valós veszély része – ültem le. – De minimum ne küldj egy őrült fflict pilótával.

– Megrovásban részesíthetem, ha szeretnéd.

– Azt szeretném, ha kitüntetnéd a gyors helyzetfelismeréséért és kiváló pilótatudományáért, és többé sosem ültetnél mellé.

Tarsem mosolygott. – Nincs benned kalandvágy.

– Van bennem kalandvágy, csak éppen elnyomja az önfenntartási ösztönöm.

– Az nem baj.

– Ahogy az sem okoz neked probémát, hogy időnként teszteld.

– Nem akarom, hogy unatkozz.

– Sajnos arra esélyem sincs. És most, hogy túl vagyunk a jópofáskodáson, szeretném elmesélni, mekkora katasztrófa volt ez az egész.

– Szerintem egész jól ment – vélte Tarsem. – A humánok megmenekültek, az Odhiambo anélkül semmisült meg, hogy kár keletkezett volna a főhadiszállásban vagy a többi hajóban, és köszönhetően az őrült fflictnek bírjuk a Föld jóindulatát, és még a Gyarmati Szövetség diplomatái is icipicit hálásak, amiért egyiküket megmentettük.

– Ez az önfényezés vékony máza egy eléggé szottyos pudingon – replikáztam. – Aminek az is része, hogy valószínűleg ellenséges támadás érte az Odhiambót az általunk ellenőrzött űrben. Amit viszont nem láttunk előre, és így nem is tudtunk védekezni ellene, az az, hogy most már nem tudjuk a Gyarmati Szövetség és a Föld képviselőit külön fogadni, ahogy szerettük volna, ráadásul mindezzel azok kezére játszunk, akik jelenleg ellened ágálnak a nagygyűlésben.

– Úgy emlékszem, a humán diplomaták megmentése mellett érveltél. És én megfogadtam a tanácsodat.

– Amúgy is meg akartad menteni őket, akármit tanácsolok – mondtam, amin Tarsem mosolygott. – És a döntés sokkal fontosabb volt, mint egyszerűen politikai. Az ellenségeid mindenesetre a humánok iránti megbecsülésed bizonyítékának tekintik, nem tisztességnek.

– Nem látom be, miért érdekeljen, hogyan látják. Akinek van esze, érti, mi történt.

– Akit nem vakít el az ambíció és a frusztráció, az érti. De akiket elvakít, azok nem akarják látni. És roppant jelentőségteljesnek veszik, hogy gyarmatiak mentettek földieket, mert az is.

– Szerinted nem kísérelte volna meg bármelyik másik közelben tartózkodó hajó a mentést?

– Nem. De szerintem a humánok akkor is megpróbálták volna. Legalábbis ezek.

– Nagyra tartod a gyarmatiakat.

– Nagyra tartom Abumwe nagykövetet és csapatát, köztük a Véderő összekötőjét. A kormányukra egy tűzhelyet sem bíznék, és neked sem tanácsolom, akármit mond Abumwe nagykövet a megbeszélésen.

– Megjegyeztem.

– Még azt is jelentőségteljesnek fogják feltüntetni, hogy egy sertin belül két humán társaság is érkezik – tértem vissza a tárgyra. – Ami elkerülhető lett volna, hiszen figyelmeztettelek, hogy ne fogadd a gyarmatiakat.

– Ha nem fogadom, akkor most minden humán halott lenne a mi mentőakciónk valószínű kudara miatt. Ahogy te is halott lennél, teszem hozzá.

– Ha a gyarmatiak nem lettek volna ott, el se küldesz – mutattam rá. – A földiek halála valóban tragikus lett volna, az ellenfeleidnek viszont nem lett volna többé ütőkártya a kezében.

– Az, hogy a hajójuk a mi űrterünkben pusztult el, az lenne.

– Azt megoldhatnánk némi leleménnyel, vagy ha kell, pár lemondatással. Torm Aul nem örülne, ha kirúgnák, de simán el lehetne intézni.

– Mindig mosolyognom kell, ha a nemeslelkűségedet méltatják olyanok, akik nem ismernek személyesen.

– Nem a nemeslelkűségemért tartasz, hanem mert nem hazudok a helyzetedről. És a helyzeted jelen pillanatban rosszabb, mint amikor reggel felébredtünk. És egyre rosszabb lesz.

– Küldjem el mindkét humán csoportot?

– Az a hajó már elment. Mindenki feltételezi, hogy titokban találkoztál velük, és az ellenségeid azt sugallják, hogy mindkettővel egyszerre, mert az ő szemükben a kettő ugyanaz.

– Szóval akármit csinálok, visszaüt rám.

– Vissza, bizony. Noha, mint mindig, én csak információval látlak el. Az számít, hogy te mihez kezdesz vele.

– Lemondhatnék.

– Tessék?

– Azt mondtam, lemondhatnék. Te mondtad korábban, hogy akkor voltam a leghatékonyabb, amikor építettem a Konklávét, amikor egy nagyszerű ötlet jelképe voltam, és nem egy bürokrácia adminisztrátora. Jól van. Lemondok, maradok jelkép, és legyen más az adminisztrátor.

– Ki?

– Átvehetnéd te.

– Honnan a sötét univerzumból vetted, hogy egyáltalán akarnám? – kérdeztem őszinte döbbenettel.

– Jól csinálnád.

– Vagy nem.

– Eddig elég jól csináltad.

– Mert ismerem a képességeimet. Tanácsadó vagyok. Időről időre én vagyok a kés, amit valakinek az oldalába döfsz. Jól használsz, de te használsz.

– Akkor kit javasolsz?

– Senkit.

– Nem élek ám örökké – mondta Tarsem. – Előbb-utóbb átveszi a helyemet valaki más.

– Igen, és egészen addig a pillanatig gondoskodom arról, hogy a helyeden maradj.

– Ezt nevezik hűségnek.

– Hű vagyok hozzád, igen – feleltem. – De még inkább a Konklávéhoz. Amit te építettél fel. Amit mi építettünk, te meg én meg minden állam épített, még a hülyék is, akik most szét akarják szakítani a saját céljaik érdekében. A Konklávéhoz való hűség számomra azt jelenti, hogy megtartalak ott, ahol vagy. És visszatartok néhányakat, hogy bizalmi szavazást kezdeményezzenek ellened.

– Szerinted ilyen közel vagyunk hozzá?

– Szerintem sok múlik azon, hogy hogyan alakul a következő pár sur.

– Mit javasolsz?

– Fogadnod kell Abumwe nagykövetet – mondtam. – Elkötelezted magad.

– Igaz.

– Abumwe számít arra, hogy közvetlen neked jelent.

– Persze. Gondolom, azt várja, hogy ott légy, ahogy Vnac Oi is, akár személyesen, akár lehallgató készüléken.

– Nem számít arra, hogy a jelentése sokáig titokban marad – fogalmaztam át.

– Az ilyesmi ritkán marad titokban.

– Akkor javaslom, hogy jussunk el oda minél előbb.

*

– Még mindig úgy gondolja, hogy jó ötlet? – kérdezte Vnac Oi.

– Hasznos – feleltem. – Az nem ugyanaz, mint a jó.

Oival a nagygyűlés termének végében ültünk, a megfigyelőknek és képviselők asszisztenseinek fenntartott szinten, és utóbbiak a képviselők kérésére néha lerohantak minket, akár az üstökösök. Rendszerint a központi pódiumon ültem Tarsem szokásos kérdés-felelekje alatt, és a fejeket számoltam. Ezúttal azonban Tarsem nem ült a pódiumon, és így én lehetőséget kaptam arra, hogy kissé más szögből számoljam a fejeket.

A nagygyűlés terme tele volt. Tarsem egymaga ült a kancellárnak és személyzetének fenntartott padon; erre az alkalomra a kancellárt ugyanis lefokozták a képviselői padjára, a személyzete pedig az alattam lévő szinten őgyelgett. Láttam az arcukon, hogy eléggé megbotránkoztatja őket ez a lefokozás.

Az alatta lévő szinten kaptak helyet a humánok. A Gyarmati Szövetség diplomatái ültek az ív szélén, a földiek a másik oldalon. A kettő között jókora rés tátongott.

– Még mindig nem tudjuk, mi áll a jelentésben – mondta Oi.

– Ami a maga személyét tekintve meglepő.

– Igen, nos, próbálkoztam – tett bosszús gesztust Oi.

– Mit csinált?

– Megpróbáltunk behatolni a Chandler rendszerébe. Egy mindentől elzárt memóriablokkba kerültünk, amelyben egyetlen fájl volt, „Vnac Oi számára” felirattal.

– Megkérdezhetem, mi volt benne?

– Egy video, amin egy humán feltárja a hátsó felét és a következő üzenet: „Várd ki, ahogy mindenki más”.

– Szép, hogy gondoltak magára.

– Az viszont nem tetszik, hogy képtelenek vagyunk átjutni a számítógép-rendszerük tűzfalán.

– Biztos vannak forrásai a Gyarmati Szövetségnél.

– Vannak, de nem erre. Ezért nem jó ötlet ez, Hafte. Fogalmam sincs, mit akar mondani ez a humán. Nem tudja, micsoda kárt okozhat.

– A tábornok akarja így, nem én – mondtam, ami a szó szoros értelmében igaz is volt.

– Ugyan. – Oi rám sandított. – Az egészről bűzlik a maga keze nyoma. Ne tegyen úgy, mintha nem maga ültette volna el a fejében.

– Sok mindent elültetek a fejében. Ahogy maga is. Ez a dolgunk. Ő meg eldönti, hogy mihez kezd velük. Az meg az ő dolga. Nézze csak – mutattam. Abumwe nagykövet bukkant elő odalent, és tartott a pulpitusra. – Itt az idő.

– Nem jó ötlet – ismételte Oi.

– Nem tudhatjuk. Majd kiderül.

Több száz lény csendesedett el, ahogy Abumwe elérte a pulpitust, és szokatlan módon jókora köteg papírt tett le maga elé. A humán diplomaták általában kézi számítógépen tárolják az adataikat. Ez az információ viszont annyira kényes volt, hogy Abumwe olyan formátumot választott, amelyet nehéz elektronikusan másolni. Mellettem Oi bosszús hangot adott, amikor meglátta a papírokat.

– Tarsem Gau tábornok, Ristin Lause kancellár és a Konklávé egyesült nemzeteinek küldöttei, én, Ode Abumwe, a Gyarmati Szövetség nagykövete üdvözlöm önöket és megköszönöm, hogy lehetőséget kaptam szólni önökhöz – kezdte. A fejhallgatókban szavait több száz nyelvre fordították le. – Bárcsak boldogabb körülmények között találkoztunk volna!

– Mint önök közül sokan tudják, kormányaik nemrégiben bizonyos információk birtokába jutottak. Ezek egyrészt történelmi tényeket részleteznek a Gyarmati Szövetség maguk és általában a Konklávé ellen irányuló tevékenységéről. Másrészt jövőbeni terveket vázolnak fel a Konklávé egésze és többük nemzete ellen, valamint a Föld, az emberiség eredeti otthona ellen.

– A jelentésben szereplő információ zöme, pontosabban a múltra vonatkozó része, igaz.

Erre hangzavar tört ki a teremben. Értettem az okát, mégsem hökkentem meg. Abumwe lényegében elismerte, hogy amit már tudunk, az igaz; a Gyarmati Szövetség háborúzott sokunkkal és a Konklávéval. Ez nem volt újság senkinek, legalábbis nem lehetett az. Pásztáztam az arcokat, kerestem a sértődötteket és a közömböseket.

– Azonban... azonban – emelte fel a kezét csendet kérve Abumwe – nem azért jöttem, hogy igazoljam a múltbéli tetteinket, vagy hogy bocsánatot kérjek. Azért vagyok itt, hogy figyelmeztessem önöket, az információ másik része hamis, és ez veszélyt jelent mindnyájunkra: a Gyarmati Szövetségre, a Konklávéra és a Föld nemzeteire.

– Úgy hisszük, úgy hittük, hogy mind egymás ellenségei vagyunk. Hadd vessem fel itt és most, hogy van egy másik ellenség, amely a humánokat és a Konklávé nemzeteit is fenyegeti. Hogy ez az ellenség noha kis számú, lenyűgöző stratégai érzékkel bír, drámai akciókat hajt végre a hatás kedvéért, terrorizál bennünket, és közben elhiteti velünk, hogy egymást terrorizáljuk. Hogy ez az ellenség a saját dogmatikus céljai érdekében el akarja pusztítani mind a Gyarmati Szövetséget, mind a Konklávét.

Abumwe felnézett az embereire két szinttel alattam, és bólintott. Az egyikük, akiben Hart Schmidtet ismertem fel, a kezében tartott kommunikátoron gépelt valamit. Mellettem Oi felnyögött és elővette a saját számítógépét. – A fenébe – morogta, aztán belefeledkezett a képernyőbe.

– Most engedélyeztem az embereimnek – folytatta Abumwe –, hogy adják át Vnac Oinak, a hírszerzés igazgatójának a Gyarmati Szövetség teljes anyagát, amelyet eme közös ellenségről, a magát Ekvilibriumnak nevező csoportról tudunk. A csoportosulás tagjai olyan fajok közül kerülnek ki, akik nem tartoznak sem a Konklávéhoz, sem a Gyarmati Szövetséghez, mint például a rraey nép. De más kormányok és nemzetek árulói is vannak köztük: Tyson Ocampo, a Gyarmati Szövetség korábbi külügyminiszter-helyettese, Ake Bae az Eyr nemzetségből, Utur Nove az Elpriről, és Paola Gaddis a Földről. Terveik közt szerepel Gau tábornok meggyilkolása is.

Erre kitört a káosz.

Odakaptam a szemem, ahol Unli Hado ült. Felpattant, és üvöltözni kezdett. Körülötte más képviselők is üvöltözni kezdtek, és őrá mutogattak. Megkerestem tekintetemmel az Eyr képviselőt, Ohn Scát. Sca a képviselők közt tolakodva próbált meg távozni; mások szintén tolakodva próbálták meg visszanyomni a székébe. A humánokra pillantottam; a földiek közül páran a Gyarmati Szövetségiekkel kiabáltak. Középen három alak hajolt össze tanácskozva. Felismertem Danielle Lowent, Harry Wilsont és Hart Schmidtet.

– Oi – próbáltam túlkiabálni a lármát.

– Nem hazudik – válaszolt Vnac Oi a képernyőt bámulva. – A fájlról. Hatalmas. És itt van.

– Küldje ki.

– Hogy érti? – nézett fel rám.

– Küldje ki az egészet.

– Még nem volt időm végignézni.

– Az Ocampo-félét se volt ideje.

– Ez nem érv amellett, hogy ezt is küldjem ki.

– Minél tovább van magánál, annál többen mondhatják azok közül, akiket megvádoltak, hogy meghamisítjuk az adatokat és összejátszunk a Gyarmati Szövetséggel. Küldje ki azonnal.

– Kinek?

– Mindenkinek.

Oi csápjai táncoltak a képernyőn. – Szerintem ez akkor sem jó ötlet.

Újra Abumwéra néztem, aki némán várt a pódiumon. Felmerült bennem, hogy talán testőröket kellett volna mellé rendelni. Az a kérdés is felmerült bennem, hogy mikor akarja folytatni.

Erre legalább választ kaptam.

– Egyikünk sem ártatlan – jelentette ki hangosan. A káosz kissé alábbhagyott. – Egyikünk sem ártatlan – ismételte meg. – Sem a Gyarmati Szövetség, sem a Konklávé, sem a földiek, sem azok a népek, amelyek nem tartoznak egyik nagy szövetségi rendszerbe sem. Mindannyiunk közt vannak, akik meglátták a gyengeséget bennünk, akik meglátták, hol lehet nyomást gyakorolni ránk, és akik meglátták a lehetőséget abban, hogy módszereinket és makacsságunkat ellenünk fordítsák. Ez a fenyegetés valós. Ez a fenyegetés gyakorlati és egzisztenciális. Ha nem fogunk össze ellene, mindannyian elpusztulhatunk.

– Maga az ellenség! – kiáltotta valaki Abumwénak.

– Talán, de jelenleg nem miattam kellene aggódniuk. – Azzal otthagyta a pódiumot.

*

– Hogy merészeli! – fröcsögte Unli Hado Abumwénak.

A Tarsem irodájával szomszédos tárgyalóban voltunk, egy imponáló helyiségben, amelyet hivatalos eseményekre használtak. A szobában ott volt Tarsem, Oi, Lause, Abumwe, Hado, Sca, Byrne, Lowen és Harry Wilson, lényegében minden társaság képviselője, akiket Abumwe megnevezett. A beszéd után Tarsem azonnal berendelt bennünket.

– Hogy merészeli! – ismételte Hado. – Hogy merészeli megkérdőjelezni a hűségemet, vagy akár a nemzetem hűségét a Konklávé iránt! Hogy meri felvetni, hogy a népemből bárki ellene konspirálna, vagy magukkal!

– Nem merészelek semmit, Hado képviselő. – Abumwe közömbösen ült a tárgyalóasztalnál. – Egyszerűen elmondtam az igazat.

– Az igazat?! Mintha a Gyarmati Szövetség valaha törődött volna az igazsággal.

– Hol van Utur Nove, Hado képviselő? – érdeklődött Abumwe. – Az információnk szerint fontos elpri diplomata volt. Ha kételkedik az információnkban, miért nem kérdezi őt?

– Nem vagyok köteles számon tartani az Elpri diplomata küldöttség minden tagjának hollétét – felelte Hado.

– Az lehet, de engem mégis érdekelne – szólt közbe Oi. – Megnéztem a róla szóló hivatalos feljegyzéseket. Utur Nove állítólag több elpri éve visszavonult, és kényelmes állást ajánlottak neki egy kutató alapítványnál. Az alapítvány információja szerint Nove „alkotói szabadságon” van, de ezt nem részletezték.

– Komolyan beszél, Oi igazgató? – nézett rá Hado. – Az információ hiánya nem egyenlő az információ meglétével. Ismertem Utur Novét. Semmi nincs a múltjában, ami akár utalna arra, hogy az Elpri vagy a Konklávé ellen cselekedne.

– Az Elpri ellen nyilván nem, de a Konklávé ellen?

– Ez mit akar jelenteni?

– Azt, hogy maga újabban hevesen kritizálja a Konklávét – mondta Oi. – Nem ésszerűtlen feltételezés, hogy a maga perspektíváját a kormánya nagy része is osztja.

– Őket kritizáltam! – mutatott Hado Abumwe felé, aki továbbra is közömbös arccal ült. – Ezeket a humánokat, akik a legnagyobb anyagi fenyegetést jelentik a Konklávéra a történelmünk során. Vagy elfelejtette már a Roanoke-t, Oi? – Most Tarsem felé fordult. – És maga, tábornok?

– Nem emlékszem olyasmire, hogy a Gyarmati Szövetség valaha is a Konklávé szövetségesének adta volna ki magát, Hado – mondta Oi.

– Akkor tegye meg még egyszer – fordult vissza feléje Hado. – Vádoljon meg még egyszer árulással, Oi igazgató.

– Elég volt – szólalt meg Tarsem, és mindketten elhallgattak. – Senki sem vádol senkit árulással vagy a Konklávéhoz való hűtlenséggel.

– Ahhoz már késő, tábornok – szólalt meg Sca, és Abumwéra meredt.

– Akkor hadd fogalmazzam másként. Én nem vádoltam sem önt, sem Unli Hadót árulással vagy hűtlenséggel, és nem is fogom. Jelen esetben ez számít.

– Köszönöm, tábornok – mondta kisvártatva Sca. Hado nem szólt semmit.

Tarsem Abumwéhoz fordult. – Szép kis bombát dobott közénk, tudja?

– Felajánlottam, hogy csak önnel osztom meg az információt, tábornok.

– Igaz, de nem ez a fontos. Az a fontos, hogy azzal vádolt meg bennünket, hogy árulók vannak köztünk.

– Igen – mondta Abumwe. – Árulók. És kémek. És opportunisták. És ezek kombinációi. Ahogy nálunk is. Ahogy náluk is – biccentett Byrne és Lowen felé. – De nem ez az igazi gond, tábornok. Mindig is voltak árulók, kémek és opportunisták. Jelenleg az a problémánk, hogy az árulóink, kémeink és opportunistáink megtalálták egymást, és a saját érdekükben ellenünk dolgoznak.

– És mit javasol, mit tegyünk? – kérdezte Oi.

– Nem javaslom, hogy mi bármit is tegyünk – felelte neki Abumwe, majd visszafordult Tarsemhez. – Hadd beszéljek nyíltan, tábornok.

– Megkérem rá.

– Legyen világos, miért vagyok itt – nézett Abumwe Oira. – Nem azért vagyok itt, mert a Gyarmati Szövetség kedveli a Konklávét, vagy mert ez az információ a barátságosabb irányba tett lépés lenne. – Hado felé intett, akiből áradt a sértettség, hogy egy humán fel meri hívni rá a figyelmet. – Hado képviselő talán rosszul teszi, hogy kételkedik az információban, de abban nem téved, hogy a Gyarmati Szövetség fenyegetést jelentett magukra. Jelentett.

– Köszönöm – mondta Hado, majd rájött, hogy a megjegyzése nem helyénvaló.

– Nem kell megköszönnie – mondta Abumwe, és csodálatom megnőtt iránta, hogy még képes fokozni Hado szégyenkezését. – Csupán tényt állapítok meg. És nem a kapcsolatok enyhülését szorgalmazom. Azért vagyok itt, mert nincs más választásunk, mint hogy megosszuk önökkel ezt az információt. Ha engedjük, hogy az Ekvilibrium hazugságai a szándékainkról elterjedjenek, két dolog történik. Egy – intett ismét Hado felé –, ő vagy egy hozzá hasonló követelni fogja, hogy a Konklávé támadja és semmisítse meg a Gyarmati Szövetséget.

– Amit megtehetne – vélte Sca.

– Nem vitatkozom. De nagy árat követelne, és nem lenne olyan könnyű, mint azt néhányan gondolják, a Gyarmati Szövetség és a Föld turbulens kapcsolata ellenére. – Tarsemre nézett. – A humánok ezt pürroszi győzelemnek nevezik, uram.

– Még egy ilyen győzelem, és végünk – mondta Tarsem.

– Szóval ismeri a kifejezést.

– Kifizetődik, ha ismerjük az ellenséget.

– Kétségtelenül. És nyilván tudja, hogy mi is ismerjük magukat. Elpusztíthatnak bennünket, de mi magunkkal ránthatjuk önöket.

– Mindnyájunkat azért nem – szólt közbe Hado.

– A Konklávét igen – nézett Hadóra Abumwe –, és az az egyetlen ellenség, amely számít, Hado képviselő. A második dolog. Miután vérbe borítottuk a Konklávét, tönkretettük a hírnevét, mely szerint túl nagy ahhoz, hogy elbukjon, és a tőle való félelmet felszívta a csillagok közti vákuum, a Konklávé magától összeroppan. – Hadóra mutatott. – Ő vagy bármelyik hozzá hasonló megtenné. Főleg ha a Gyarmati Szövetséggel való hadakozásban a Konklávé befogadja a Földet.

– Hivatalosan nem áll érdekünkben csatlakozni a Konklávéhoz – szólalt meg Lowen.

– Persze, hogy nem – nézett rá Abumwe. – Miért is lenne, amikor minden előnyét élvezik a kötelezettségek nélkül. De ha a Konklávé és a Gyarmati Szövetség között háború tör ki, aggódhatnak azon, hogy egyszer csak megjelenünk, és elvesszük, amit maguk szoktak adni nekünk: katonákat. Akkor majd kérni fogják, hogy csatlakozhassanak a Konklávéhoz. És ez lesz Hado képviselő kezében az ütőkártya.

– Tessék, megint az én állítólagos árulásom – morgott Hado.

– Nem, nem árulás, Hado képviselő – pontosított Abumwe. – Hadd bókoljak azzal, hogy maga túl intelligens ahhoz. Nem, úgy képzelem, hogy maga a Konklávé megmentőjének szerepében pózol majd, aki megmenti attól, hogy önmaga árnyékává váljon. És ha nem tud elég tagot meggyőzni erről, akkor pár hasonszőrű nemzettel egyetemben szépen elszakad, és Új Konklávénak nevezi magát. És utána már nem kell sok. Mert noha maga túl intelligens az áruláshoz, Hado képviselő, érzem, hogy közel sem elég intelligens felmérni, hogy az ambíciói mellett eltörpül az a képessége, hogy összetartson négyszáz fajt. Megmondom nyíltan: maga nem elég jó, uram. Ebben a szobában egyetlen személy elég jó a feladatra.

Oira pillantottam, aki rám nézett. Tudtam, mennyire élvezi, hogy Hadót annak a fajnak a képviselője szidja, amelyet az a legjobban megvet.

– Arrogáns dolog pár ditu alapján ennyi mindent feltételezni rólam – jegyezte meg Hado.

– Nem feltételezem. Aktánk van önről. – Abumwe Scára nézett. – És önről is. És minden nemzet minden diplomatájáról, akikről csak tudjuk, hogy benne van az Ekvilibriumban. Minden szerepel a jelentésben.

– Térjünk vissza a jelentéshez – mondta Tarsem.

– Ahogy óhajtja.

– A jelentés puszta léte arra utal, hogy kémük van az Ekvilibriumban, méghozzá már jó ideje. Ami elgondolkodtat, miért éppen most osztják meg velünk ezt az információt, ha egyszer ez a csoportosulás mindkettőnkre veszélyt jelent.

– Hadd legyek megint őszinte.

– Abumwe nagykövet, el sem tudom képzelni másként.

– Ha az Ekvilibrium nem teszi közzé ezeket az információkat, mi sem tettük volna. Boldogan használnánk a saját érdekeink szerint. Ismétlem, nem barátságból osztjuk meg, tábornok.

– Értem.

– Ami a kémet illeti, nos, nincsen kémünk. Az Ekvilibrium hibát követett el, olyan túszt szerzett, akit nem tudott irányítani. Ez a túsz túljárt a fogva tartói eszén. Ellopta az adataikat meg az egyik hajójukat, és elhozta nekünk.

– A Gyarmati Szövetséghez való lojalitásból?

– Nem – mondta Harry Wilson –, hanem mert az Ekvilibrium felbosszantotta.

– Mielőtt hitelesnek tekintenénk az információt, ismernünk kellene a forrását – jegyezte meg Hado. – Hol ez az állítólagos forrás?

– Történetesen ő a Chandler pilótája – árulta el Abumwe.

Hado Tarsemhez fordult. – Akkor indítványozom, hogy hozassuk ide kikérdezni.

– Az nem olyan egyszerű – mondta Wilson.

– Miért nem? – nézett rá Hado. – Talán képtelen kompra szállni?

Wilson jót derült ezen a megjegyzésen.

*

– Gau tábornok, Sorvalh tanácsnok, Hado képviselő és Ms. Lowen, hadd mutassam be Rafe Daquint, a Chandler pilótáját. – Wilson a Chandler hídján lévő dobozra mutatott, amelybe egy humán agyat helyeztek.

– Ismerős – mondtam neki a dobozt bámulva.

– Gondoltam.

– Ki tette ezt vele? – kérdezte Hado.

– Tessék? – nézett rá Wilson.

– A Gyarmati Szövetség hírhedt arról, hogy eltávolítja az agyat a koponyából.

– Azt kérdezi, hogy a Gyarmati Szövetség műve-e?

– Igen, bár nem számítok rá, hogy elárulja, ha az is.

– Megkérdezheti tőle – mondta Wilson.

– Hogyan?

– Megkérdezheti Rafét.

– Igen, megkérdezhet – mondta egy hang a hangszórókból. – Itt vagyok.

– Jól van – mondta Lowen. – Mr. Daquin, ki tette ezt magával?

– Ki tette dobozba az agyamat? A magát Ekvilibriumnak nevező csoport, Ms. Lowen.

– Miért tették? – kérdezte Tarsem.

– Részben, hogy csökkentsék a hajó vezetéséhez szükséges mozgó alkatrészek számát, részben hogy az irányításuk alatt tarthassanak. Feltételezték, hogy bármit megteszek, ha megígérik, hogy visszaadják a testemet.

– És miért nem tett így?

– Mert úgy gondoltam, eszük ágában sincs visszaadni.

– De a Gyarmati Szövetség adhatna magának másik testet, mégsem nem tették – mutatott rá Hado. – Ugyanúgy kihasználják, ahogyan az Ekvilibrium.

– Növesztenek nekem egy új testet. Hamarosan elkészül. De Harry megkért, maradjak még egy ideig a Chandler legénységében, főleg ilyen utakon, ahol arról kell meggyőzni másokat, hogy az Ekvilibrium létezik, nem csak egy kényelmes fedősztori a Gyarmati Szövetségnek.

– Már ha ez itt igazi – nézegette a dobozban lévő agyat Hado.

– Hozzanak ide tudósokat és teszteljenek. Örülök a társaságnak.

– Ez még mindig nem bizonyít semmit – fordult Tarsemhez Hado. – Azt kérik, higgyük el, hogy ezt a szerencsétlen lényt nem kényszerítik, hogy ilyeneket mondjon? Nem hihetjük, hogy az ő helyzetében mondhat mást is, mint amit a fogva tartói hallani akarnak tőle.

– „Fogva tartói” – ismételte Daquin megvetően. – Most komolyan, ki ez a tag?

– Hado képviselőnek igaza van – szólaltam meg. – Maga egy agy egy dobozban, Mr. Daquin, nincs bizonyítékunk arra, hogy nem csak kihasználják.

– Te mondod el nekik, Harry, vagy mondjam inkább én?

– Inkább te – felelte Wilson.

– Gau tábornok, Sorvalh tanácsnok, tisztában vannak azzal, hogy a hírszerző igazgatójuk megpróbálta feltörni a Chandler rendszerét, amikor megérkeztünk, ugye?

– Igen, tudtunk róla – feleltem.

– Hogyne tudták volna. Azt is tudják, hogy Oi igazgató mit talált a csomagban, ugye?

– Oi azt mondta, hogy valaki megmutatta a hátsóját.

– Igen, ezt holdazásnak nevezik – magarázta Dauqin. – Én csináltam, tanácsos. Nem a holdazást, ugyebár, de a képet én tettem oda, hogy Oi igazgató megtalálja. Azért, mert én nem csak vezetem a hajót, én vagyok a hajó. Minden ízében az irányításom alatt áll. A Chandlernek van ugyan legénysége, és erről nyugodtan megkérdezhetik Balla kapitányt, de csak annyi hatalmuk van a hajó felett, amennyit én engedek nekik. Mert a hajó én vagyok. És én segítek. Az együttműködésem nélkül a Gyarmati Szövetség nem tudná irányítani a hajót, csak elpusztítani, azt viszont nem engedem.

– Magának is szüksége van ellátásra – vitatkozott Tarsem. – A hajónak energiára. Ebben a Gyarmati Szövetségre szorul.

– Igen? Ha most menedékjogot kérnék magától, megadná?

– Meg – vágta rá Tarsem.

– És gondolom, nem engedne éhen halni.

– Nem.

– Akkor saját magát cáfolta meg.

– De mégiscsak szüksége van a Gyarmati Szövetségre, hogy visszakapja a testét – mondta Lowen.

– Mármint hogy újat növesszen.

– Igen.

– Ms. Lowen, van egy ajtó magától balra. Amikor a hajó készült, a kapitány készenléti szobája volt mögötte. Nyissa ki.

Lowen kinyitotta az ajtót. – Istenem – mondta és kitárta, hogy mind lássuk.

Egy tartály volt odabent, abban egy emberi test.

– Az vagyok én – mondta Daquin. – Vagyis leszek, ha kifejlődött, és úgy döntök, hogy elfoglalom. Hado képviselő, a tudósaival ellenőriztetheti a DNS-ét és az agyamét. Megegyezik. De a lényeg, hogy a Gyarmati Szövetség nem tartja túszként a testemet. Nem tart túszként engem. Nem kényszerít. Vagy elhiszik ezt, vagy nem, de ha nem, akkor nem azért, mert nem próbáltam magukat meggyőzni.

– Mr. Daquin – mondtam.

– Igen, Sorvalh tanácsnok?

– Maga vezette a hajót a diplomaták megmentésekor?

– Igen, én. Van még két pilótánk, de én kormányoztam.

– Ismerek egy pilótát, aki csodálatos pilótának nevezte, és szeretné meghívni több italra is.

– Mondja meg a pilóta barátjának, hogy elméletben elfogadom a meghívást – felelte Daquin. – Az ivással azonban még várnunk kell.

*

– Most örülsz? – kérdeztem Tarsemet, amikor kettesben maradtunk az irodájában.

– Örülök-e? Furcsa kérdés.

– Úgy értem, megtörtént minden, ami mára terveztél?

– Csak azt terveztem, hogy Abumwe megtartja a beszédét, és még az sem az én tervem volt, hanem a tiéd. Szóval nekem kéne megkérdeznem, hogy te örülsz-e.

– Még nem – feleltem.

– Miért nem? Abumwe beszéde megakasztotta Unli Hado és társai lendületét a bizalmi szavazásban. Azért, mert megnyugtattam Hadót és Scát, hogy nem tartom őket árulónak, még nem jelenti azt, hogy ne semmisült volna meg a reputációjuk helyrehozhatatlanul. Még ha képviselők maradnak is.

– Nem teszek úgy, mintha nem élveztem volna, ahogy Hado összeroppan. A beképzelt idióta megérdemelte. Most viszont nagyobb probléma, hogy mind az elpri, mind az eyr meg lett vádolva árulással. És tudod, hogy lesznek még többen is az Ekvilibrium tagjai között. Vnac még mindig az adatokat dolgozza fel.

– És attól félsz, ami még kiderülhet?

– Nem. Attól félek, hogy azzal vádolnak majd, hogy ennek ürügyén politikai ellenfeleket iktatsz ki, egész nemzeteket. Akármennyire is jó volt látni Hado bukását, nem segített, hogy éppen az elpri lett nevén nevezve Abumwe jelentésében. Nem számít, ha Vnac rábólint a jelentésre, lehet az egész akár igaz is, akkor is lesznek, akik csak esélyt látnak benne arra, hogy törlesszenek, hiszen védtelen vagy.

– Ennek elkerülésére utasítottad Oit, hogy hozza nyilvánosságra az adatokat.

– Azért utasítottam, hogy ne nézzen ki úgy, mintha összejátszanál a Gyarmati Szövetséggel. Az a probléma már megoldódott. A másik maradt csak hátra.

– Mit javasolsz?

– Fel kellene szólalnod a nagygyűlés előtt, direkt módon és személyeknek célozva az üzenetet.

– És mit mondjak ott?

– Amit Hadónak és Scának mondtál. Csak nagyobb léptékben. Nem diplomatákra, hanem nemzetekre értve.

– Hogy megtaláljuk az árulókat?

– Meg, és hogy ezek egyének.

– Akik meggyőzhetik a kormányukat arról, hogy lépjenek ki a Konklávéból.

– Ezért kell világossá tenni, hogy pár eltévelyedett cselekedete még nem vet rossz fényt az egész népre.

– Szerinted beválik?

– Szerintem jobb, mint arra ösztönözni a tagokat, hogy kezdjék egymást vádolni a Konklávé aláásásával. Az az út nem vezet sehová.

– Mennyire ragaszkodsz ehhez az ötlethez? Ha a Gyarmati Szövetség nem csak egy nagy átverésre készül, ami lehetséges, hiszen te könyörögtél, hogy ezt is vegyem figyelembe, akkor egész kormányok dolgoznak a Konklávé tönkretételén. Voltak már kísérletek korábban is. Most viszont engednénk, hogy megússzák.

– Nem. Csak lehetőséget kínálnánk nekik visszalépni a szakadék széléről, mielőtt belezuhannának.

– Optimista meglátás.

– Egyáltalán nem optimista. Időt nyernénk megoldani a problémát.

– És ha nincs több időnk?

– Akkor most oldjuk meg. De szerintem mindenki kezdi már felismerni, hogy milyen közel van a szakadék. Nagyon kevesen akarnak csak beleesni.

– Mégiscsak optimista vagy, mert jelenleg szerintem páran igenis úgy vélik, hogy a szakadék nagyon jó ötlet.

– Ezért kell meggyőznöd őket az ellenkezőjéről.

– Értékelem, hogy hiszel a képességeimben.

– Ez nem hit – feleltem. – Bizalom.

NEGYEDIK RÉSZ

– Melyik hírt akarja hallani először? – kérdezte tőlem Oi. Megint az irodájában voltam, a sur első találkozóján.

– Van jó hír?

– Nincs. De van olyan hír, amelyik objektíve kevésbé rossz.

– Akkor feltétlen azzal kezdjük.

– Végeztünk az Abumwe-jelentés első szemantikai vizsgálatával, és összevetettük az információt a saját adatbázisainkkal. A nagyon rövid változat, hogy az adatok kevésbé problematikusak, mint az Ocampo-jelentés.

– Kevésbé problematikusak?

– Azt jelenti, hogy kevesebb nyilvánvaló valótlanság van a saját adatainkhoz viszonyítva.

– Szóval azt mondod, hogy a Gyarmati Szövetség a változatosság kedvéért igazat mond.

– Sosem mondtam, hogy „igazat” – hangsúlyozta Oi. – Azt mondtam, kevesebb a valótlanság, mint amit elsőre látunk. És még ha nagyrészt igazat is mond, amiről még meg kell bizonyosodnunk, az igazság önmagában akkor sem feltétlen pozitív. Amiről igazat mondanak, amilyen információt megosztanak velünk, az is éppen olyan fontos. Amikor Abumwe megosztotta velünk, arra lettem volna kíváncsi, amit nem oszt meg.

– Tudnom kell, hogy maga szerint ez az Ekvilibrium csoport létezik-e, és valóban olyan fenyegetést jelente, mint Abumwe állítja.

– Az elsőre a válasz igen, a második még eldöntetlen. Párszor még át kell mennünk az adatokon. De mondok valamit, tanácsnok.

– Gondolom, a kevésbé jó hírből itt lesz rossz hír.

– Igaza van, mert jelenleg nem számít, hogy Abumwe információja igaz-e – mondta Oi. – A tábornoknak igaza van abban, hogy a Gyarmati Szövetség és Abumwe bombát dobott az ölünkbe, amely bombát egyébként a maga tanácsára hagytunk felrobbanni, emlékeztetném rá, és most másról sem hallok, mint hogy a szövetségünk tagjai feléje araszolnak vagy éppen tőle el. Káosz keveredett a becsvágy és megvesztegethetőség megszokott keverékébe, amelyet olyan nagy szeretettel nagygyűlésnek nevezünk. Eddig két fő csoportunk volt: akik általánosságban elfelé sodródtak a Konklávétól, és akik általánosságban támogatták. Jelenleg az elemzésem szerint hat csoportot különíthetünk el. Van, amelyik az Ocampo-jelentésnek hisz, van, amelyik az Abumwénak, és van, amelyiket nem érdekel egyik igazságértéke sem, csak az, hogy miképpen lehet őket felhasználni politikai célokra. Jelenleg az a csoport aggaszt a legjobban, amelyet az elemzőim „purgálóknak” neveznek. Kitalálhatja, mit akarnak.

– A tábornok fel fog szólalni a nagygyűlés előtt a probléma ügyében.

– Nyilván a maga tanácsára.

– Ez még a szokásosnál is vádlóbban hangzik, igazgató.

– Bocsánat – mondta Oi. – Nem akartam sugallni, hogy rossz tanács, csak hogy mostanában a szokásosnál nagyobb befolyása van a tábornok felett.

– Nem hinném.

– Ha maga mondja. Mindenki más úgyis túlságosan elfoglalt ahhoz, hogy észrevegye.

– Maga szerint a tábornok politikailag rosszabbul áll? – váltottam témát.

– Nem. Abumwe felszólalása előtt az egyik nagy frakció azért vette célba a tábornokot, hogy a saját képviselőjét ültesse a helyére. Most ez a frakció szétesett, és a tagok egymással hadakoznak. Szóval, ha az volt a terve, hogy elterelje a figyelmet a tábornokról, akkor sikerült. Persze vannak komplikációk. Ami a tábornoknak legjobb rövid távon, nem feltétlen a legjobb a Konklávénak hosszú távon. Ezt belátja, ugye, tanácsnok?

– Belátom. Ott nyerünk időt, ahol tudunk.

– Nyert időt, persze, csak az a kérdés, hogy mire megyünk vele.

*

Az irodámban a tábornok felszólalása előtt Abumwét méregettem, ő meg engem. – Azt hiszem, mi hasonlítunk – mondtam végül. – Hiszünk az igazság hasznában, dacára a környezetnek, amelyben dolgozunk.

– Örülök, hogy így hiszi, tanácsnok – mondta Abumwe, és várta, hogy folytassam.

– A prezentációja utáni megbeszélésen őszinte volt. Remélem, most is az lesz.

– Ahogy óhajtja.

– Mit remél nyerni a Gyarmati Szövetség azzal, hogy megosztotta az információt?

– Reméljük, hogy elkerüljük a háborút a Konklávéval.

– Igen, de még mit?

– Nem kaptam más eligazítást, sem nyilvánosan, sem másképpen. Tudtuk, hogy Ocampo és az Ekvilibrium egymás ellen akar ugrasztani minket. Tudtuk, hogy rossz vége lenne a számunkra, és tennünk kellene arról, hogy maguknak is rosszul végződjön.

– Ez az információ nem vet véget a potenciális konfliktusnak köztünk.

– Nem, természetesen nem. De ha lesz konfliktus, az a mi ostobaságunk miatt lesz, nem másé miatt.

Erre szélesen elmosolyodtam. Abumwe, a profi diplomata arca meg se rezzent. – De maga nem hiszi, hogy csak ezért kaptuk meg ezt az információt.

– A véleményemet kérdezi?

– Igen.

– Nem hiszem.

– Elmondaná, maga szerint milyen oka lehet még?

– Felelőtlenség lenne a részemről.

– Kérem.

– Szerintem azt akartuk, ami történt. Az információval tönkretenni a Konklávé belső egységét, felszínre hozni a már lappangó feszültséget. Elpusztíthatnak bennünket, és bár magunkkal is ránthatjuk önöket, az sem lesz nagy vigasz. Inkább pusztítsák el magukat egyedül.

– És hiszi, hogy ez megtörténne? – kérdeztem. – Hogy a volt Konklávé államai külön-külön vagy csoportosan egyszerűen megfeledkeznének arról, hogy a maga jelentése indított el bennünket a pusztulás útján? Elfelejtenék a Roanoke-ot? Elfelejtenék az összes okot, amiért megvetjük önöket?

– Mellékes, mit hiszek, nekem kötelességeim vannak a Gyarmati Szövetséggel szemben.

– Ezt értem, de én nem ezt kérdeztem.

– Azt hiszem, hogy jelenleg mindkettőnk kormánya lehetetlen helyzetben van, tanácsnok – mondta Abumwe. – És az Ekvilibrium kényszerített bele minket. De az Ekvilibrium egymaga nem lehetett képes rá. Okolhatjuk mi az Ekvilibriumot, vagy egymást, de azért vagyunk itt, mert alapvetően mi sodortuk magunkat ebbe a helyzetbe. Nem tudom, elkerülhetjük-e, ami következik. A legjobb, ha halogatjuk és reméljük, hogy valami majd közbejön, és megment bennünket magunktól.

– Ez is közös bennünk, nagykövet.

– Nem kétlem, tanácsnok. Azt beszélik, a tábornok ma felszólal a nagygyűlés előtt.

– Úgy van.

– Orvosolni akarja a kárt, amit a jelentésem okozott.

– Részben, igen.

– Nem lett volna szabad hagyniuk, hogy felszólaljak.

– Ha nem hagyjuk, most egészen más problémáink lennének.

– Talán jobbak.

– Ez kétséges.

– Maga szerint segít majd a tábornok mai felszólalása?

– Reméljük. Mindkettőnk érdekében.

*

– A Konklávé történetének kritikus pillanatához érkeztünk – mondta Tarsem a pódiumról, aztán belevágott.

Nem figyeltem a szavakra. Mögötte és kissé oldalt ülve azt csináltam, amihez a legjobban értek: fejeket számláltam. Néztem, kik bólogatnak figyelmesen. Néztem, kik mutatnak kétkedést, dühöt vagy félelmet.

Aki azt hiszi, könnyű dolgom volt azzal a négyszáz fajjal, amelyek közül némelyiknél nincs is fej, akkor próbálja ki.

– Különösen Prulin Horteenre figyelj – mondtam Tarsemnek közvetlen a beszéd előtt. – Oi szerint ő a purgálók frakciójának vezetője. Csírájukban el kell őket fojtanunk, mielőtt még megerősödnének.

– Tudom, miben mesterkedik. Beszéltem Vnackal.

– Mikor?

– Mielőtt idejöttem. Amíg te Abumwe nagykövettel beszéltél. Vannak olyan találkozóim is, amelyeken te nem vagy jelen.

– Nem jó ötlet.

– Gondoltam, hogy így gondolod – mosolygott Tarsem. – Ne aggódj, Hafte, ez a beszéd megold majd pár kérdést. Biztos vagyok benne.

– Ha csak elindítja a megoldást, már az is jó.

– Felépítettünk itt valamit. A Konklávéra értem. Te meg én meg mindenki. Egy élet munkája.

– Csodálatos. Már ha egyben tudjuk tartani.

– Szerintem igen.

– Kezdd azzal, hogy eltaposod Plurin Horteent. És akár Unli Hadót is.

Hado felé néztem. Mintha csak rossz szaga lett volna, jókora üres tér vette körül, miután Abumwe megvádolta az Elprit az Ekvilibriumban való részvétellel. Tőle nem túl messze ült Prulin Horteen, aki azt hitte, segít Tarsemnak azzal, ha egész fajokat küld a vérpadra, és aztán Tarsemre, aki éppen ezt a kérdést taglalta.

– ...Oi igazgató és az elemzői jelenleg is a két jelentés adatait fésülik át, hogy melyik információ pontos, és melyik nem, illetve, ami még fontosabb, hogy mit nem mondanak el nekünk. Amíg meg nem kapjuk a teljes elemzést és jelentést Oi irodájából, nem tudok és nem is fogok a tagnépeink lojalitásán spekulálni. Vannak egyének ezekben a nemzetekben, akik rosszat akarnak a Konklávénak? Természetesen. Megtaláljuk őket és elbánunk velük.

– Csakhogy az egyének nem a nemzetük tükrei. És függetlenül attól, melyik jelentésbe vetik a hitüket, az Ocampo-vagy Abumwe-félébe, mindkettő mögött azonos szándék rejlik: a Konklávé feloszlatása és megsemmisítése. Visszatérés a nemzeteink közti erőszakhoz és barbársághoz, amire még jól emlékszünk. Nem engedhetjük, hogy ez megtörténjen. Én nem engedem. Nem árnyékszövetség vagyunk. Mind úgy döntöttünk, részt veszünk ebben, ami a legjobb remény a békére.

– Ismétlem: nem szabad visszazuhannunk a barbárságba. Nem árnyékszövetség vagyunk...

Tarsem pódiuma ekkor felrobbant.

Elsőre nem is fogtam fel. A robbanás ereje hátralökött. A fiziológiánk miatt minket lalanokat elég nehéz feldönteni. Mégis hátrazuhantam, majd szédülten és süketen azon csodálkoztam, hogy a padlón találom magam.

Aztán az agyam bekapcsolt, felüvöltöttem, és Tarsemhez vonszoltam magam.

A bomba széttépte, de még élt. Megragadtam, és fogtam, miközben a szeme ide-oda járt, kereste, mire fókuszálhat. Végül megtalált engem.

Nem szólt semmit, nem hiszem, hogy bírt volna, csak nézte, ahogy nézem és tartom élete utolsó pillanatában.

Aztán abbahagyta a nézést, és elhagyott.

Tudatában lettem a lármának és az őrületnek körülöttem, a képviselők és a személyzet egymást taposva próbáltak menekülni. Aztán felfogtam, hogy Tarsem testőrei rajzanak oda hozzánk, lehúznak róla, és mindkettőnket elrángatnak onnan, engem feltehetően biztonságba, Tarsemet meg a feledésbe.

*

– Meg kell vizsgáltatnia magát egy orvossal – makacskodott Oi.

– Jól vagyok.

– Nincs jól. Sokkot kapott, és kiabál, mert alig hall. És tiszta vér, tanácsnok. Ami lehet a saját vére is.

Biztonságos helyiségben voltunk nem messze a gyűlésteremtől. Tarsem testőrei vettek körül minket, akik már nem voltak a testőrei, mert alapvetően kudarcot vallottak a feladatukban. A harag egyre nőtt bennem; visszafojtottam és a legközelebbi testőrre néztem.

– Hívjon egy orvost. Lehetőleg olyat, aki ismeri a lalanokat.

A testőr felnézett rám. – Tanácsnok, talán jobb lenne, ha kórházba menne, miután biztosítottuk a térséget.

– Nem kértem a véleményét. Tegye, amire kértem. Azonnal.

A testőr eliszkolt. Visszafordultam Oihoz. – Hogyhogy nem tudtunk erről?

– Egyelőre nincs rá válaszom, tanácsnok.

– Gondoltam. Nincs válasza arra, hogyan nem vette észre, hogy valaki a tábornok megölését tervezi. – Véres kézzel a testőrökre mutattam. – Biztos nekik sincs válaszuk arra, hogyan juthatott át rajtuk valaki, hogy bombát tegyen a pódiumra. Senkinek sincs válasza arra, hogy most ki a Konklávé vezetője. Nincs jó válaszunk semmire, ami fontos.

– Mit akar, mit tegyek, tanácsnok?

– Szeretném, ha visszamenne az időben, és elvégezné a rohadt munkáját! – fakadtam ki, és ezúttal nem azért kiabáltam, mert nem hallottam.

– Ha ennek vége lesz, és úgy akarja, az asztalán lesz a lemondásom.

Keserűen felnevettem. – Az asztalomon.

– Igen, a maga asztalán. És téved, tanácsnok. Arra nincs válaszom, hogy ki ölte meg Gau tábornokot. De arra van, hogy ki vezeti a Konklávét. Maga.

– Az Tarsem munkaköre, Oi, nem az enyém.

– Minden tiszteletem a pillanaté és a gyászáé, tanácsnok, de a tábornok meghalt. A helye üres. És azonnal be kell tölteni.

– És úgy gondolja, hogy ez nem jutott eszébe már több tucat képviselőnek?

– Tudom, hogy eszébe jutott – felelte Oi. – Tudom, utána se kell néznem. És tudom azt is, milyen ára lenne annak, ha a tábornok leendő utódai egymással marakodnának.

– Akkor lépjen a helyébe maga. Rátermettebb nálam.

– Nem nekem való munka. Senki sem hallgatna rám.

– Egy egész intézmény hallgat magára.

– A pozíciómra, tanácsnok. Nem hízelgek magamnak azzal, hogy a hűségük rám is kiterjed.

– Akkor miből gondolja, hogy rám kiterjedne? – Megint a biztonságiak felé intettem. – Vagy az ő hűségük? Vagy bárkié?

– Tanácsnok, maga szerint miért van itt a testőrség? Ez Gau tábornok testőrsége. És most magát veszik körül.

– Nem akarom a pozíciót.

– Gondoljon arra, aki igen. Aki elfoglalja, ha megérti, hogy üres.

– Szóval vállaljam el csak azért, hogy elkerüljünk valami rosszabbat.

– Igen. Bár nem ez a fő indokom.

– És mégis mi a fő indoka?

– A Konklávé megőrzése. – Oi a gyűlésterem felé intett. – Unli Hado a személyes ambíciói miatt szeretné, ahogy még tucatnyi képviselő is. Prulin Horteen és társai azért, hogy törlesszenek. Ha Ristin Lausénak ajánlanák, bár nem fogják, a bürokratikus ösztöne miatt vállalná. Egyikük sem érti igazán, miért fontosabb a Konklávé, mint önmaguk vagy a saját céljaik. Mindhárom esetben, azaz minden esetben összeomlana a Konklávé.

– Időt nyernénk – véltem.

– Ennél több időt nem nyerhetünk, tanácsnok. A tábornok az életével fizetett érte. Nincs több idő, csak a ránk váró döntések. Vagy átveszi a Konklávé irányítását, vagy átadja másnak. Az egyik esetben megmarad a szövetség, a másikban nem.

– Túlzottan hisz bennem, Oi.

– Egyáltalán nem hiszek magában, tanácsnok. Én az elemzésben hiszek. Azt hiszi, nem modelleztem, mi lesz, ha a tábornok helye megürül? Ki próbálja majd átvenni a helyét, és mi történik akkor?

– De gondolom, mert ez a munkája. Bár nem gondoltam, hogy én is szerepelek benne.

– Bárki másnál ezt álszerénységnek nevezném. A maga esetében nem az, tudom. Mindig háttérben maradt, tanácsnok. De már nincs ki mögött. A Konklávé érdeke, hogy előrelépjen.

A biztonságiakra néztem. Készen álltak valamire.

– Nem akarom – ismételtem.

– Tudom. De tisztelettel, tanácsnok, jelenleg teljesen érdektelen, hogy mit akar. Az érdekel, hogy mit csinál.

A biztonsági őr visszatért egy lalannal.

– Maga orvos? – kérdeztem.

– Igen. Dr. Omed Moor vagyok, asszonyom.

– Nos, doktor, halott vagyok? – nyújtottam a karom.

– Nem, asszonyom.

Leengedtem a karom. – Akkor sajnos jelenleg nincs több időm kivizsgálásra. Köszönöm, doktor. – A meghökkent orvosról Oira néztem. – Az elemzésekben nekem dolgozik?

– A Konklávé vezetőjét szolgálom – felelte Oi.

– És az én vagyok.

– A tábornok halála óta. Most már csak tudatnia kell a nagygyűléssel.

– Beszélnem kell pár társammal. Ahogy magának is.

– Sejtem, kivel.

– Gondolom.

– Még mindig kéri a lemondásomat?

– Ha a sur végére még olyan helyzetben vagyok, hogy elfogadjam, nem. És ha nem, akkor úgyis egy zsilipből löknek ki bennünket az űrbe.

*

– Kétségbe vonom, hogy van joga iderendelni bennünket – mondta Unli Hado. – Maga nem Gau tábornok. És a tábornok nem hagyott utasítást, hogy magára szálljon a Konklávé vezetése. Ha valaki lehetne a Konklávé vezetője, az Lause kancellár.

Hado a tárgyalóban ült Tarsem irodája mellett, Lause, Prulin Horteen, Ohn Sca és Oi társaságában.

– Ebben van igazság. – Lauséra néztem. – Kancellár?

– Én a nagygyűlés vezetője vagyok, nem a Konklávéé. Nem akarom és nem is fogadhatom el a pozíciót.

– Gyáva – mondta Hado.

– Nem vagyok gyáva, de ostoba sem – felelt neki Lause. – A Konklávé most veszítette el a vezetőjét, Unli, méghozzá egy merényletben. Magát annyira elvakítja a saját becsvágya, hogy nem látja, aki ebben a helyzetben a tábornok címét kéri, az azonnal magára varrja a merénylő megbízójának címét?

Hado felém lendítette a karját. – És ő nem?

– Nem, én nem, ha itt és most megegyezünk – mondtam.

– Ismétlem, kétségbe vonom, hogy van joga iderendelni bennünket.

– Oi – szólítottam.

– Hado képviselő – vette át a szót Oi –, igen megbízható helyről tudom, hogy maga áll Gau tábornok meggyilkolása mögött. Az Abumwe-jelentésből vett bizonyítékra, valamint saját ügynökeim információira alapozva. Még a sur vége előtt le lesz tartóztatva árulásért, és alapos jelentés bizonyítja majd, hogy az elpri kormány logisztikai és anyagi támogatást nyújtott nemcsak a merénylethez, de az Ekvilibriumnak is.

Hado hitetlenkedve bámult rá. – Ez hazugság!

– Ne tiltakozzon, Hado – mondta neki Horteen.

Oi most feléje fordult. – Prulin Horteen, bizonyítékom van arra, hogy anyagi támogatást ajánlott Hado képviselőnek a merénylethez, és nyilatkozatai a Konklávét maga szerint eláruló nemzetekről arra szolgáltak, hogy elvonják a figyelmet a maga szerepéről.

– Micsoda?

– Sca képviselő, a kormánya összejátszott Hadóéval a tábornok meggyilkolásában és az Ekvilibrium támogatásában, ezt dokumentumokkal bizonyítjuk.

– Fogalmam sincs, miről beszél – mondta Sca.

– Nekem van – fordult felém Hado. – Mindenkit lefejeznek, aki olyan helyzetben van, hogy ellenkezzen magával.

– Nem – feleltem. – Ez megelőző intézkedés három képviselő ellen, akik fenyegetést jelentenek a Konklávé egységére a leginstabilabb pillanatban. Bármelyikük szétszakíthatja a Konklávét a becsvágya, a mohósága vagy éppen az ostobasága miatt. Még négy serti sem múlt el a vezetőnk meggyilkolása óta. A nagygyűlésben káosz uralkodik. A képviselők halálra rémültek. Ha Vnac Oi letartóztatná magukat merénylet és konspiráció vádjával, és a sur végére kirepülnének egy zsilipen, mindenki csak gratulálna a határozottságomhoz. Talán még kitüntetést is kapnék érte a kancellártól.

– Könnyen meglehet – mondta Lause. Érdekes volt látni Hado, Sca és Horteen reakcióját.

– És ha a bizonyítékról kiderül, hogy hazugság? – kérdezte Hado. – Mert úgy lesz. Az Ocampo-és Abumwe-jelentést bárki olvashatja és összehasonlíthatja.

– Hado képviselő, maga most mélységesen megsértett – mondta Oi. – Láthatóan nagyon kevésre tartja azt a képességemet, hogy úgy manipuláljam az adatokat, hogy azt mondják, amit üzenni akarok.

– Miért mondják ezt el nekünk? – értetlenkedett Sca. – Ha ez a tervük, miért nem tartóztatnak le minket?

– Nem mondtam, hogy ez a tervünk – mondtam. – Ezzel vágtam vissza Hado képviselőnek, amiért kétségbe vonta, hogy jogom van idehívni önöket. Remélem, világossá tettem, hogy a jog jelenleg nem helyes viszonyítási pont. Hatalmamban áll idehívni önöket. Ahogy hatalmamban áll halálra is ítélni önöket. Remélem, értjük egymást.

– Szóval példát akar statuálni – mondta Hado.

– Én a Konklávét akarom megmenteni, Hado képviselő, és egyúttal lehetőséget ajánlok maguknak, hogy növeljék a hatalmukat és a befolyásukat.

– Azzal, hogy kidob bennünket az űrbe? – mondta Horteen.

– Van jobb ötletem is. Roppant egyszerű. Horteen képviselő, önnek és Hado képviselőnek jelentős hatalmi bázisuk van a nagygyűlésben, amelyek nem fedi egymást. Elmennek Lause kancellárhoz, és kijelentik, hogy a Konklávé érdekében felkérnek engem a Konklávé vezetésére. Sca képviselő, maga támogatja a javaslatot. Horteen és Hado leadják a szavazatukat, Lause intézi a többit, és Oi elbánik az esetleges ellenkezőkkel. Mindez a holnapi sur közepére megtörténik.

– És ha nem? – kérdezte Hado.

– Akkor maguk hárman egy zsilipben találkoznak – mondta Oi.

Hado ránézett, majd visszafordult hozzám. – Nem kellett volna fenyegetnie, meg is kérhetett volna rá.

– Hado képviselő, olyan őszinték voltunk egymással, ne rontsuk most el.

– Gau tábornok sosem tárgyalt volna velünk így – mondta Horteen.

Hadóra néztem. – De igen – mondta ő Horteennek. – Csak Sorvalh-lal végeztette volna el a munkát.

– A tábornok már nincs velünk – mondtam.

– Kár.

– Az. Ironikus, Hado képviselő, hogy maga csak most jön rá, milyen értékes volt Gau tábornok.

– Megegyeztünk? – kérdezte Oi.

– Van választásunk? – kérdezett vissza Hado.

– Azt mondta, ez növelni fogja a hatalmunkat – jegyezte meg Horteen. – Ezt a részt még nem hallottam.

– Mondom. Miután a jelen válság véget ér – magyaráztam –, és a Konklávé stabilitása már nem kérdéses, bejelentem egy bizottság megalakulását, amelynek feladata a Konklávé vezetőjének utódlását biztosítani, hogy ne legyen több ilyen válság, mint aminek az elkerülésére most szövetkezünk. A kancellárral együtt magukat nevezem ki az élére, és szabad kezet adok a folyamat megtervezésére, egyetlen feltétellel: a Konklávé következő vezetőjét a nagygyűlésből kell választani.

– Érdekes megoldás – kommentálta Horteen.

– Gondoltam, hogy annak találja majd. – Láttam, hogy Horteen és Hado már azt tervezik, hogyan használhatnának egy ilyen bizottságot a saját céljaikra. – Kérem, ne felejtsék el, hogy ez a folyamat csak a visszavonulásom után lép életbe.

– Úgy tervezi, hogy visszavonul? – kérdezett rá Hado.

– Igen. Nem egyhamar, ez legyen világos, de a maga idejében igen.

– És közben a fenyegetés a fejünk felett lóg – mondta Sca.

– Nem. A fenyegetés érvényét veszti, amikor holnap megválasztanak engem a Konklávé vezetőjének.

– De csakis akkor – nyomatékosította Oi.

– És vajon kit fog okolni a tábornok haláláért? – kérdezte Hado.

Ebben a pillanatban belém sajdult a bánat a barátomért, és amiért így ki kell használnom a halálát. – Az hadd legyen az én gondom, Hado képviselő.

– Ahogy óhajtja, tanácsnok. – Felállt, a többiek követték. – Persze, már nem tanácsnok, igaz? Minek szólítsuk?

– Döntsék el maguk. Holnap.

Oi kivételével mind távoztak. Kimerülten összerogytam.

– Szép munka – dicsért Oi.

– Sima fenyegetés – feleltem erőtlenül –, nem az első.

– Csak most nagyobb a tét.

– Igen, talán. Köszönöm, hogy betanította Lausét.

– Talán érdekli, miért nem kellett. Amikor találkoztam vele, megkérdeztem tőle, követné-e magát. Tudja, mit mondott?

– Nem tudom.

– Azt mondta: „A Konklávé érdekében igen”. Tessék.

– Hisz neki?

– Szerintem tudja, hogy ha meg akarja tartani a pozícióját, annak a stabilitás a kulcsa.

– És ez a három? – kérdeztem. – Ők betartják majd az alkut?

– Nem kétlem. Az egyik szép dolog a munkámban, hogy a népek, akik nem sokat tudnak róla, elhiszik, hogy bármit megtehetek, például terhelő bizonyítékot is gyárthatok.

– És nem?

– Bármit azért nem – mosolygott Oi. – Mindenesetre nem kell tudniuk, hogy csak blöfföltünk. És mire rájönnek, már késő lesz. Erről biztosíthatom, tanácsnok.

– Köszönöm, Vnac. Most pedig, kérem, küldje be a következő két látogatónkat.

Oi bólintott, és kiment az előtérbe, ahol a következő megbeszélés résztvevői várakoztak.

– Abumwe nagykövet, Lowen nagykövet – mondtam, ahogy a két humán belépett. – Köszönöm, hogy ilyen gyorsan idefáradtak.

– Sorvalh tanácsnok, kérem, fogadja őszinte részvétemet – mondta Lowen. – És a kormányokét, amelyeket képviselek. Rettenetes nap.

– A Gyarmati Szövetség és a magam nevében tőlem is – mondta Abumwe.

– Köszönöm mindkettejüknek – mondtam és intettem. – Foglaljanak helyet, kérem.

Leültek. Oi a sarokba telepedett megfigyelőnek. Én állva méregettem a két vendéget.

– Minden rendben, tanácsnok? – kérdezte Lowen.

– Igen – feleltem halvány mosollyal. – Elnézést, nagykövetek, azt próbálom eldönteni, mivel kezdjem.

– Korábban azt mondta, díjazza az őszinteséget – mondta Abumwe. – A környezet dacára, amelyben mindketten dolgozunk. Talán ebben a pillanatban az őszinteség hasznosabb lehet, mint bármikor máskor.

– Jól van, akkor mondom. Holnap ilyenkor én leszek a Konklávé vezetője. Ez már eldöntetett. Nem kértem volna ezt a szerepet, de a Konklávé stabilitásának érdekében vállalnom kell.

– Érthető – mondta Abumwe. Lowen bólintott.

– A mai események egyik következménye, hogy a Konklávé tagjai valakit felelőssé akarnak tenni Gau tábornok meggyilkolásáért. Idővel majd meglesz a válasz erre is, de rövid távon ez nem akadályozza a célpont keresését. Lényegében két választás van: belső bűnöst keresni a Konklávé nemzetei között, vagy külsőt.

– Értem, mire akar kilyukadni – jegyezte meg Abumwe.

– Feltételezem. De hadd fejezzem be. Mindketten értsék meg, hogy jelenleg a legfontosabb célom a Konklávé egyben tartása. Semmi más még csak meg sem közelíti ezt a célt. Ami pedig azt jelenti, nem engedhetek meg semmiféle belső kételkedést, vádaskodást, még ha helyes is lenne.

– Vagyis minket, embereket fog hibáztatni – mondta ki Lowen.

– Igen. Hivatalosan.

– Ez mit jelent? – kérdezte Abumwe.

– Egyelőre azt, hogy Konklávé az Ocampo-jelentést részesíti előnyben a magukéval szemben. Ami azt jelenti, hogy hivatalosan azt feltételezzük, a Gyarmati Szövetség ellenséges akciót tervez a Konklávéval szemben. Ami azt jelenti, hogy Gau tábornok halála ügyében is gyanúba keverednek. Ez pedig azt jelenti, hogy noha nem jelentjük ki, hogy háborúban állunk, a Gyarmati Szövetség minden jövőbeni provokációra a lehető legkeményebb választ kapja.

– Minket használ bűnbaknak.

– Nem ismerem a kifejezést, de sejtem, mit jelent. És igen.

– Ugye, tisztában van azzal, hogy az Ekvilibrium ezt ürügyként használva támadásokat indít majd, mintha a Gyarmati Szövetség lenne?

– Természetesen.

– Akkor érti, miért aggaszt ez annyira engem.

Lowen felé biccentettem. – Beszéljünk erről kettesben? Lowen nagykövetnek nem muszáj jelen lennie.

– Ehhez már késő.

– Jól van. Tudja, hogy van egy fedett kapcsolatunk a Gyarmati Szövetséggel. Oi igazgató – bólintottam Vnac felé – a felelőse. Ha a Gyarmati Szövetség valóban el akarja kerülni velünk a háborút, nagykövet, akkor meg kell fontolnia, hogy továbbra is fennálljon köztünk az információcsere. Ez egyelőre nem változtat a Konklávé hivatalos álláspontján a Gyarmati Szövetséggel szemben. Nem hivatalosan viszont segít nekem kordában tartani a nagygyűlést. Remélem, értjük egymást.

– És a Föld? – kérdezte Lowen.

– Nem adhatom a legkisebb provokációt vagy ürügyet sem a Gyarmati Szövetségnek a támadásra. Ahogy nem engedhetem meg más csoportnak sem. Visszahívom a diplomatáinkat a Földről, és az önökét kiteszem a Konklávé központjából. A folyamatban lévő kereskedelmi és hajóbérleti szerződések az utolsó betűig be lesznek tartva, de ennyi. Egyelőre ne számítson többre.

– Ezzel rossz fényt vet magára a Gyarmati Szövetségben. Kereskedelmi és anyagi támogatásuk nélkül pár kormányunk ismét a Gyarmati Szövetség felé fog tekintgetni.

– Nincs más választásom – feleltem. – Amíg a dolgok nem rendeződnek, nem engedhetem, hogy a Konklávé figyelmét eltereljék a humánok. – Abumwéhoz fordultam. – Mindazonáltal legyen azzal tisztában, hogy ha a Gyarmati Szövetség ellenséges lépést tesz a Földdel szemben, a Konklávé feltételezi, hogy a katonaságát és a népességét akarja bővíteni azzal a szándékkal, hogy megtámadja a Konklávét és új gyarmatokat hozzon létre. Nem kell mondanom, mi lesz a válaszunk.

– Nincs szándékunkban megtámadni a Földet – jelentette ki Abumwe.

– Megint megtámadni a Földet – pontosítottam. – Ez a hivatalos álláspontunk, nagykövet. Egyelőre.

– Nem mondom, hogy örülök.

– Engem nem érdekel, hogy örül-e, nagykövet. Azt akarom, hogy megértse, miért szükséges.

Abumwe Lowenre nézett. – És maga? Mi lesz a Föld hivatalos álláspontja az Ekvilibriumot illetően?

– Nem mondhatom meg, mert csak most szereztünk tudomást a létezéséről – mondta neki Lowen. – Vagyis az állítólagos létezéséről. Visszaviszem az információt a Földre. Bizonyára nagyfokú szkepticizmusra számíthat.

– Megértem, de ha megkérdezhetem, maga mit gondol, Lowen nagykövet?

Lowen rám nézett, mielőtt válaszolt. – Én nagyon szeretném hinni, hogy a Gyarmati Szövetségnek nem volt köze a Föld Állomás elpusztításához. Nagyon szeretném hinni, hogy nem akarnak ártani nekünk. De nem tudom, bízhatunk-e a Gyarmati Szövetségben, nagykövet. Akármennyire szeretném, nem tudom.

– Talán majd kiérdemeljük a bizalmat.

– Tudom is, hogy hogyan.

– Mondja el.

– A hajóm felrobbant, és most hallottam, hogy nem maradhatunk itt, amíg értünk jönnek. Hazavihetnének bennünket.

– A humánok elmentek már? – kérdeztem Oit, aki odajött hozzám. A lalan parkban voltunk. Pár perc békességet akartam, mert valószínűleg sokáig nem lesz lehetőségem élvezni.

– Egy sertivel ezelőtt. A Chandler elég zsúfolt lett. Először a Földre mennek, ahol kiteszik Lowenéket. Aztán vissza a Főnix állomásra.

– Értem.

– Nem feltétlen jó ötlet, hogy együtt vannak – jegyezte meg. – A mieink így is alig tudják megkülönböztetni őket.

– Nem volt más választásunk. Gyorsan el kellett tüntetnünk őket.

– Apropó, megtaláltuk a fegyvert, amely megtámadta az Odhiambót.

– Mi volt az?

– Egy igen érdekes új játékszer. Részecskefegyver olyan anyaggal álcázva, amely szétszórja az elektromágneses sugárzást. Szó szerint nekimentünk, különben sosem találjuk meg. Nem volt rajta azonosítható gyártmányjelzés, de az elemzőim szerint humán lehet.

– A Gyarmati Szövetség?

– Vagy a terveiket ellopó Ekvilibrium. Majd rájövünk, de egyelőre csak tippelni tudunk. Vagy az Odhiambo előtt érkezett, vagy egy idő óta ott várta a célpontot.

– Keresik, hogy van-e több?

– Most már igen. Mint mondtam, nehéz megtalálni. Ha megválasztott vezető lesz, adhat forrásokat a keresésére.

– Tényleg, hogy áll a szavazás?

– Eseménytelen lesz. Pár ditu alatt a Konklávé megválasztott vezetője lesz. Hamarabb is mehetett volna, de néhány képviselő képtelen úgy szavazni, hogy ne szólaljon fel.

– Keményen meg kellett dolgoznia őket?

– Nem olyan keményen, mint bármikor máskor. Még sokkosak a tábornok halálától. Tudják, hogy magát milyen nagyra tartotta. Sokan az iránta érzett tiszteletből is magára szavaznak.

– Ezen Tarsem jót derülne.

– Bizonyára. Persze azért pár képviselőt meg kellett fenyegetnem, de kevesebbet, mint amennyire eredetileg gondoltam.

– A neveket majd kérem.

– Megkapja. Csak ne ölesse meg őket, ha lehet.

– Ennél finomabbak a módszereim.

– Úgy érti, később öleti meg őket.

– Egyáltalán nem öletem meg őket, csak a karrierjük kap majd egy új ívet. Nem feltétlenül felfelé.

– A szavazás lezártával fel kell szólalnia a nagygyűlésben.

– Persze. Készen leszek. Köszönöm, Oi. Ez minden.

– Még valami. – Oi egy papírborítékot vett elő a csápjaival. – Levél.

– Kitől?

– A tábornoktól. Az utolsó megbeszélésünkön adta. Kérte, hogy őrizzem meg, és a beszéde után majd adjam magának. Azt mondta, tudni fogom, hogy mikor. – Nyújtotta. – Szerintem most.

Elvettem. – Gondolom, olvasta.

– Ami azt illeti, ez az egyetlen információ az egész aszteroidán, amit nem olvastam.

– Érdekes – néztem a borítékot. – Hogyhogy?

– Egyszerű. A tábornok megkért rá. – Oi bólintott és távozott.

Kinyitottam a borítékot és elolvastam a levelet.

Helló, Hafte!

Először is bocsánatot kérek. Ha ezt olvasod, akkor most te vagy a Konklávé vezetője. Tudom, hogy nem akartad ezt a pozíciót, és kicsit neheztelsz rám, amiért át kellett venned. De értsd meg, elképzelni sem tudok a Konklávénak jobb vezetőt nálad. Túl sokáig ítélted magad tanácsadó szerepre. Nem mintha nem értékeltem volna a tanácsaidat. De mindig is tudtam, hogy a képességeidet nem használod ki, se a saját, se a Konklávé érdekében. Most ki lesznek használva. Remélem, megbocsátasz, hogy megadom ezt a végső lökést.

Nem olyan rég a lalan parkban ültünk, és elmesélted Loomt Both történetét, aki majdnem kihalásra ítélte a lalanokat. Azt mondtad, jobb a népednek, hogy korán megtapasztalja a fájdalmat, felnő a bölcsességhez. Arra a következtetésre jutottam, hogy ez igaz a Konklávéra is. A növekedésünk során volt fájdalom, lázadás és veszteség, de egyik sem tette rendbe a Konklávét, nem változtatta népek széthúzó együtteséből egységes nemzetté. Ehhez kell valami katalizátor.

Ha ezt olvasod, akkor te már tudod, mi volt ez a katalizátor.

Letettem a levelet, próbáltam értelmezni, amit olvastam. Körülnéztem a parkban, és nem láttam mást, csak zöldet meg egy lalan fiókát, aki úszkált a tóban. Pár pillanat múlva továbbolvastam.

Igazad volt. Amikor a Konklávé ötlet volt, amikor nőtt, jó vezetője voltam. De most nem vagyok az. Másvalaki kell neki, aki ravaszabb politikus. Olyasvalaki, mint te. De nem állhatok félre. Mindketten tudjuk, hogy vannak a nagygyűlésben, akik nem engedik, hogy utódot válasszak. Hosszas, kínos folyamat lenne, és a végére az lennék, amitől te tartottál: csak egy politikus, aki jóval később hagyja el a színpadot, mint kellett volna.

Úgyhogy inkább más leszek: jelkép. Legenda. A Konklávé mártírja. Vagy kevésbé flancosan fogalmazva: dorong, amivel lesújthatsz arra, aki kilép a sorból. Eszközt adtam neked, hogy felépítsd a Konklávé alapító mítoszát, a bölcsesség útján indítsd el, ne a széthullásén. Bízom benne, hogy tudni fogod, hogyan. Nálam jobban fogod tudni.

Namost a halálom. Biztos vagyok benne, hogy Vnac Oi gyanakszik, hiszen nagyon jól végzi a munkáját. Abban is biztos vagyok, hogy nincs szándékában mélyebben beleásni a rejtélybe, vagy megelégszik azzal, hogy kényelmes, bizonyíthatatlan körülményekre fogja. Így te, csakis te tudod a valóságot. Csak ebben a levélben szerepel. Hogy mihez kezdesz ezzel a tudással, az csak tőled függ. Az én szempontomból nincs helytelen válasz. De biztos tudod, mit javasolnék. Legalábbis egyelőre.

Már csak annyi mondandóm maradt: bárcsak ott lennék és látnám, mihez kezdesz. De nem lehet. Úgyhogy vigaszt nyújt a tudat, hogy te fejezed be a munkánkat. Te vésed kőbe a Konklávé jövőjét.

Kívánom, hogy leld benne örömöd, drága Haftém

Tarsem

Sokáig bámultam a levelet, és csak a lapot láttam, a szavakat nem.

Aztán lassan, olyan apró darabokra téptem, amilyenre csak tudtam, és a darabokat a tóba szórtam.

A papír megszívta magát vízzel, pépes lett, a tinta szétfutott, olvashatatlanná vált. Jó pár pillanat múlva nem maradt a levélből más, csak az emléke.

– Első asszony – szólalt meg mögöttem Oi.

Megfordultam és láttam, hogy vele van az asszisztensem, Umman.

– „Első asszony”. Szóval ez a titulusom?

– Igen – felelte Umman.

– A gyűlésteremben nagyon várják – mondta Oi. – A nagygyűlés szeretné köszönteni mint a Konklávé vezetőjét.

– Örömmel.

– Azt is kérték, hogy mondjon beszédet.

– Ha óhajtják.

– Elmondhatom nekik, mit fog mondani?

– Igen – feleltem. – Mondja meg, hogy azt kívánom mondani: az egységünk sértetlen maradt.

TARTÓSAN FENNMARADHAT-E?

A Tor Books munkatársainak, és a többi kiadómnak.

Köszönöm! Miattatok látszom ilyen menőnek.

ELSŐ RÉSZ

Kedd volt, és haza kellett vágnunk egy forradalmat.

– Tényleg frankón kedd van? – kérdezte Terrell Lambert. Egy négyfős osztagot, egy raj felét jelölték ki erre a bevetésre. Lassan köröztünk a siklóval, huszonöt kilométerrel a bolygófelszín felett. Várakoztunk.

Bizonyos szempontból ez egy teljesen érthető kérdés volt. A Gyarmati Véderőben összefolytak a napok, főleg ahogy egyik bevetésről a másikra utaztunk. Egy csillaghajón az egyik nap olyan, mint a másik, nincs igazán „szabadnap”. A napok számlálásának csak akkor van értelme, ha például várod a szolgálati időd leteltét, de ahogy mostanában csiripelik a verebek, a mi szolgálati időnket ki fogják terjeszteni, határozatlan időre. Ez van, ha az egyetlen újoncforrásod elapad, és esélyed sincs arra, hogy egyhamar újat szerezz.

Egy ilyen felállásban a napok követésének nincs túl sok értelme. Kedd volt? Talán. Számított valamit? Sokkal kevesebbet, mint egyébként.

Másfelől azért volt még teljesen nevetséges a kérdés, mert a Véderő minden egyes katonája egy AgyGép névre hallgató számítógépet hordott a fejében. Az AgyGép egy elképesztően kifinomult szerkezet, amely azonnal megmondja, hogy milyen nap van, mennyi az idő, éppen hány fok a külső hőmérséklet, megtalálható benne az adott küldetéshez szükséges minden információ, és gyakorlatilag minden olyan adat, amire bárkinek szüksége vagy gusztusa lehet.

Lambert egészen pontosan tudta, hogy milyen nap van, vagy legalábbis tudnia kellett volna. Nem azért kérdezte, mert felvilágosításra vágyott. Ő egy egzisztencialista kijelentést tett a Gyarmati Véderőben folyó élet természetéről. Persze fontos megjegyezni, hogy merőben kétséges, Lambert fel akarta volna hívni a figyelmet a kérdésében rejlő egzisztencialista mélységekre. Ami viszont nem jelentette azt, hogy nem volt benne az is.

Ahogy az is benne volt, hogy az indulási parancsra várva Lambert piszokul unatkozott. Az unalom szintén olyasmi, ami jelentős része az életnek a Gyarmati Véderőben.

– Ja, frankón kedd van – felelte Sau Salcido. – És most kérdezd meg, honnan tudom!

– Az AgyGéped súgta meg? – kérdezte Ilse Powell.

– Nem. Onnan tudom, hogy tegnap Pizza-nap volt a Tubingen étkezdéjében. Mindig hétfő a Pizza-nap. Következésképpen ma kedd van.

– Ez engem nagyon zavar – közölte Lambert.

– Hogy ma kedd van? – kérdezte Salcido.

– Nem. Hanem az, hogy hétfő a Pizza-nap. Odahaza a Földön egy általános iskola gondnoka voltam. Ott péntek volt a Pizza-nap. Pizza Péntek. A tanárok azzal fegyelmezték a kölyköket: „Ne rendetlenkedj, vagy nem lesz pizza pénteken!”. Hogy hétfőn van a Pizza-nap, az szembemegy a világ természetes rendjével.

– Van ám ennél rosszabb is – állapította meg Powell. – Mégpedig az, hogy a Tubingen étkezdéjében csütörtökön van szusi.

– Ja – helyeselt Salcido. – Szerdán kellene.

– Úgy, úgy. Szusi-szerda. Magától értetődik.

– Persze csak akkor, ha parasztosan toljátok – vitatkozott Salcido. – Ha pontosan megmondanátok, milyen szusit esztek, nigiriszusit vagy makiszusit például, akkor egyáltalán nem értetődne magától.

– Ezt most nézted meg az AgyGépeddel – vádolta meg Lambert Salcidót.

– Te meg megnézhetted volna a sajátoddal, hogy milyen nap van ma, ha már itt tartunk – vágott vissza Salcido.

– Nálunk is a suliban mindig csütörtökön volt szusi – tért ki Lambert, kihátrálva az AgyGép-témából.

– És abban mi volt a pláne? – kérdezte Powell. – Az nem is alliterál.

– Éppenséggel alliterálhatna! Van csirasiszusi is – fejtegette Lambert, aki szemmel láthatóan maga is gyorsan utánanézett ennek a szusi-témának.

– A szusi-sznoboknak, esetleg – szúrta közbe Salcido.

– A szusi-tudatosoknak – védekezett Lambert.

– Elvileg igazad van – érvelt Powell –, gyakorlatilag viszont a világon nincs ember, aki használná a „csirasiszusi” szót.

– Dehogynem.

– Csirrraasssssiszuuuussssiiiiiii – próbálgatta a szót Powell. – Ki van zárva.

– Szusi-barbár – dorongolta le Lambert.

– Segíts már! – fordult Salcidóhoz Powell.

– Ilsének igaza van – mondta Lambertnek Salcido.

– A Szusi-csütörtöknek akkor is több értelme van, mint a Pizza-hétfőnek.

– Kivéve, persze, ha spanyolul nézzük – folytatta a vitát Salcido. – Spanyolul a hétfő lunes. A Pizza-hétfő pedig „lunes de pizza”. Na, ennek már van értelme.

– Már hogy lenne ennek értelme? – értetlenkedett Lambert.

– Már hogyne lenne értelme? – felelte Salcido. – Tudod, van az a régi szám, hogy „Mikor a Hold a szemedbe csillan, mint egy óriási pizza, az szerelem”[2]. A „lunes” a „luna” szóból ered, ami Holdat jelent. Tessék.

– Életemben nem hallottam még ezt a dalt – hitetlenkedett Powell. – Ezt csak most találtad ki, hogy megnyerd a vitát.

– Egyetértek – mondta Lambert.

– Nem igaz.

– De. Ez bazinagy kamu.

– Nem.

– Szavazzunk! – dobta be a döntő érvet Lambert. Felemelte a kezét. Akárcsak Powell. – A szavazás érvényes – állapította meg. – Ez egy kamu.

– Mondtam, hogy egy régi szám – ellenkezett Salcido.

– Hadnagy! – fordult hozzám Lambert. – Hallott már maga erről a pizzás-holdas számról?

– Nem vagyok hajlandó beszállni a kisded vitájukba – így én. – Pontosabban nem vagyok hajlandó beszállni az újabb kisded vitájukba.

– Tessék – foglalta össze a mondandómat Salcidónak Lambert. – A hadnagy se hallott soha a pizzás-holdas dalodról, pedig ő zenész volt. Ha létezne, ismerné.

– Sokfajta zenész van – érvelt az előbbinél kevésbé magabiztosan Salcido.

Egy üzenet csippant be a látóterembe.

– Végeztek a beszédekkel – mondtam az osztagomnak. – Indulunk. Huszonöt másodperc. Begombolkozni! – Fölkaptam a felszerelésemet: egy csomag nanobotot, egy drónt és a rohampuskámat.

– Ha visszaérünk a Tubingenre, megkeresem azt a számot – fogadkozott Salcido, miközben eligazgatta magán a felszerelését. – Megkeresem azt a számot, és meg kell majd hallgatnotok. Majd meglátjátok. Majd mind meglátjátok.

– Maszkot! – vezényeltem. Jeleztem a harci kezeslábasomnak, és az egy csuklyát húzott az arcom elé, elzárva a kilátást. Aztán bekapcsolt az AgyGép vizuális közvetítőköre.

Mi lesz ma ebédre? kérdezte Lambert az AgyGépek közös csatornáján, lévén az ő arcát is csuklya takarta már.

Hamburger felelte Salcido. ~ Mert ma kedd van.

Kinyílt a sikló hátsó ajtaja, a Franklin felső légkörének fagyos hidege pedig belénk kapott.

~ Kifelé! ~ vezényeltem három katonámnak, akik minden teketória nélkül kivetették magukat a siklóból. Vártam harminc másodpercet, és magam is utánuk ugrottam.

A Franklin mérete és tömege nagyon hasonló a Földéhez, gyakorlatilag tökéletes az emberek számára. Ez volt az első bolygók egyike, amelyet a Gyarmati Szövetség születése táján vett birtokba az emberiség. Sűrűn lakott bolygó volt, a telepesek felmenői között éppúgy volt első generációs felfedező Észak-Amerikából, mint legújabb kori menekült az indonéz polgárháborúból. A legtöbben az északi féltekét uraló Pennsylvania kontinensen laktak. Számos kisebb és nagyobb tartomány volt a földrészen, de én a főváros, New Philadelphia fölött léptem be a légkörbe. Ez a város volt a bolygó kormányzatának otthona. És ez a kormányzat várhatóan perceken belül szavazásra bocsájtja a Gyarmati Szövetségtől való függetlenség kérdését.

Az AgyGépem megmutatta a három katonám helyzetét, pár ezer méterrel alattam jártak. Nekik más feladat jutott az akcióban, mint nekem, bár mind a négyen ugyanabba az irányba tartottunk: a bolygó parlamentjének épülete felé, amelyet a helyiek mélységes szeretettel (vagy talán éppen annak hiányában) úgy emlegettek: „az Üvegtopán”. Azért adták neki ezt a nevet, mert az építésze olyan merész és lendületes formát adott neki, amely távolról (szerintem nagyon távolról) egy cipőre emlékeztetett, továbbá mert az egész épületet teljesen átlátszó, üvegszerű anyag burkolta, az építész elképzelése szerint jól érthetően szimbolizálva a Franklin kormányzatára oly jellemző átláthatóságot.

A parlament főbejárata egy nyitott ív volt, amelyen keresztül a belépők egy kerek csarnokba juthattak. A csarnokból felfelé nézve a látogatók megcsodálhatták a honatyák cipőit, lévén a „topán” legfelső szintje szolgált a törvényhozás terméül, amelyet csodálatos ferde tetővel és teljesen átlátszó padlóval láttak el, pontosan a bejárati csarnok felett. Amennyire tudtam, már csak az építkezés során mutatott rá valaki, hogy az átlátszó padló miatt a felfelé tekintő látogatók nem csak a cipőtalpakkal szembesülhetnek, de a törvényhozók alsóneműivel (vagy azok hiányával) is, amennyiben a honatyák a lazább ruházatot, például a szoknyát vagy kiltet kedvelik. Ezért aztán a padló kapott még egy piezolektromosan szabályozható, matt réteget is, jelentős költségemelkedés árán.

Valaki ugyancsak elsiklott a felett a kézenfekvő tény felett, hogy egy nagy helyiség, amelynek gyakorlatilag az összes fala átlátszó, a melegebb hónapokban egyfajta üvegházzá válik. Csak néhány korai hőguta tudta rávenni a törvényhozókat, hogy bővítsék a légkondicionálás kapacitását.

És volt még valami, amire senki sem gondolt. Mégpedig arra, hogy ha egy törvényhozási csarnokot egy teljesen átlátszó épület legtetejére helyeznek, akkor az szerfelett sebezhetővé válik egy felülről érkező támadással szemben. Az is igaz persze, hogy a Konklávé egyetlen kóbor rajtaütésétől eltekintve, amely a Gyarmati Szövetség Roanoke-i akciója után esett meg, a Gyarmati Szövetség magvilágainak ezen gyöngyszemét, a Franklint már évtizedek óta nem érte támadás semmilyen idegen faj részéről. A Gyarmati Szövetség részéről meg éppenséggel soha. Miért is támadott volna a Franklinre a Szövetség? Hiszen a bolygó maga is a Szövetséghez tartozott.

Könnyen lehet, hogy ez most megváltozik.

~ Lent vagyunk ~ jelezte Powell. Ezek szerint a három harcosom már földet is ért, és fegyvereiket villogtatva, ádáz elszántsággal éppen a bejárati csarnok felé tartanak. A terv szerint magukra irányítják a helyi biztonsági erők figyelmét, akik emiatt szépen lezárják a törvényhozók csarnokát, benne mind a hétszázötvenegy képviselővel.

Ahová én készültem.

Jeleztem a Tubingennek, a Véderő hadihajójának, amelyen mindannyian szolgáltunk. A Tubingen ebben a pillanatban pontosan New Philadelphia felett tartózkodott. Normális esetben a Franklin bolygóvédelmi rendszerének érzékelői azonnal felfedezték volna a Tubingent, mihelyst (a bolygó légköréhez veszélyesen közel) felbukkan a mélyűrből. A gond csak az volt, hogy az érzékelő rendszert a műholdaktól a bolygófelszíni állomásokig alapvetően a Gyarmati Szövetség tervezte, építette, sőt általában a Szövetség is üzemeltette. Mármost ha a Gyarmati Szövetség nem akarja, hogy egy hajót a szenzorok észrevegyenek, akkor nem is fogják látni. Keresni kell, ha meg akarják találni. Na de, miért keresne bárki is bármit, ha a szenzorok szerint semmi sincs ott?

A Tubingen visszaigazolta a jelzésemet, és jelentették, hogy tíz másodpercen belül kezdenek, és jobban teszem, ha távol maradok a nyalábtól. Ezzel magam is egyetértettem, és nyugtáztam a figyelmeztetést. A parlament épülete pont alattam volt. Az AgyGépem kirajzolt egy fényes oszlopot a látóteremben, ez mutatta, hogy hová fog jönni a sugár. Ha véletlenül beletévednék az útjába ennek a sugárnak, talán még lenne annyi időm, hogy érezzek fájdalmat, mielőtt a testem lebegő szénporfelhővé omlana. Ez azonban nem szerepelt a tervemben, ezért tartottam a távolságot a nyaláb nyomvonalától.

Pár másodperccel később feltűnt a nagy energiájú villódzó sugár, amely gyorsabban kapcsolt ki és be, mint hogy a szemem követni tudta volna. A sugár egy három méter átmérőjű lyukat mélyített a törvényhozó terem födémébe, egyszerre mindig csak tizedmilliméternyit. A cél az volt, hogy úgy vágjunk lyukat a tetőn, hogy az ne omoljon a honatyák fejére, és ne is párologtassunk el senkit a sugár alatt. A küldetés ütemterve ennél a pontnál még nem számolt halottakkal.

Tiszta az út, gondoltam. Mutassuk meg nekik.

– Jövünk! – mondtam ki hangosan. Becéloztam a lyukat a tetőn, és arrafelé vettem az irányt. Az utolsó másodpercekig vártam a nanobotokból szőtt ejtőernyőm kibontásával, amely olyan hirtelenséggel fékezett le, hogy az egy módosítatlan emberi testet bizonyosan megölt volna. Kész szerencse, hogy nekem nem módosítatlan emberi testem volt.

Ilyenformán meglehetősen látványos sebességgel zuhantam át a lyukon, a harci kezeslábasom pedig megmerevedett, hogy megvédjen a becsapódás erejétől.

Volt egy hangos puffanás, némi recsegés-ropogás, rögtön azután meg az általános értetlenség kiáltásai, ahogy ott feltűntem, szemmel láthatóan a semmiből. Felemelkedtem a földet érési testhelyzetből, rápillantottam az előttem álló idősödő úriemberre, aki a döbbenettől csak pislogni tudott, és rámosolyogtam. A házelnök emelvényére érkeztem, éppen az asztala mögé, pontosan oda, ahová terveztem. Remek dolog, ha egy kis politikai színjáték, mint amilyenre én is éppen készültem, ilyen jól kezdődik.

– Haryanto házelnök úr! – üdvözöltem az elképedt férfit. – Nagyon örülök, hogy végre találkoztunk. Ugye, megbocsájt egy pillanatra? – Azzal a hátam mögé nyúltam, lecsatoltam a drónomat, és működésbe hoztam az AgyGépemmel. A drón életre kelt, és zümmögve a fejem fölé emelkedett. Ez alatt átnéztem a padlón. Mivel a szónok nadrágot viselt, úgy döntött, nem kell átlátszatlanná tennie a padlót, elég, ha csak kicsit elsötétíti. Így aztán láthattam Powellt, Lambertet és Salcidót, ahogy fegyvereiket markolva, drónjaikat szabadjára engedve néznek szembe a feléjük óvakodó parlamenti őrséggel. Nem voltak különösebb veszélyben, legalábbis nem olyanban, amit ne tudtak volna kezelni.

Miután minderről megbizonyosodtam, lecsatoltam a rohampuskám, a házelnök asztalára tettem, és odahajoltam a mikrofonhoz, amelybe pár másodperccel korábban még Haryanto házelnök beszélt. Az AgyGépem pedig megjelenítette a korábban megírt szövegemet. Készültem a beszédemre.

– Haryanto házelnök úr, Franklin törvényhozásának képviselői és minden franklini polgár, aki az otthonából vagy máshonnan nézi ezt a parlamenti közvetítést, köszöntöm önöket! – kezdtem bele a beszédbe. – Heather Lee hadnagy vagyok a Gyarmati Szövetség Véderejétől. Először is az elnézésüket kérem, hogy ilyen váratlanul és napirenden kívül léptem be a mai ülésükre, de az idő most nagy fontossággal bír. A Gyarmati Szövetség üzenetét tolmácsolom.

– A Gyarmati Szövetség tudomással bír arról, hogy a mai napon, konkrétan ebben a pillanatban a franklini parlament szavazásra bocsájtja a Gyarmati Szövetségtől való függetlenség kérdését. Ezt a kérdést heves viták kísérték, és a szavazás eredménye vélhetően szoros lesz. Nem véletlenül. Az önök függetlensége sebezhetően hagyja a világukat minden idegen faj agressziójával szemben, amely fajok ebben a pillanatban is figyelemmel kísérik ennek a szavazásnak a kimenetelét.

– A hagyományos diplomáciai csatornákon a Gyarmati Szövetség már jelezte Franklin törvényhozásának, hogy ellenezzük ezt a szavazást. Úgy véljük, hogy a szavazás nemcsak Franklin népére és kormányzatára jelent veszélyt, de a Gyarmati Szövetség minden világára. Ugyancsak fenntartjuk azt a véleményünket, hogy ez a szavazás törvényellenes, és hogy Franklin kormányzatának nincs joga egyoldalúan kilépni a Gyarmati Szövetségből. Mivel ezek az érvek sokuk számára nem bizonyultak elég meggyőzőnek, Haryanto házelnök pillanatokon belül szavazásra bocsájtja a kérdést.

– Önök most valószínűleg azt hiszik, azért jöttem, hogy a Gyarmati Szövetség nevében megakadályozzam ezt a szavazást. De nem ez a helyzet. Franklin törvényhozásának képviselői, vagy legalábbis egy részük tűzte napirendre a kérdést. Ők kérték ezt a szavazást. A Gyarmati Szövetség pedig engedélyezi a szavazás lefolytatását. Én csupán azért vagyok itt, hogy tisztában legyenek a szavazás következményeivel.

Tartottam egy kis hatásszünetet, hogy elgondolkozhassanak a következményeken, azután folytattam a beszédet.

– A szavazást megelőző parlamenti vitában néhányan önök közül helyénvalónak gondolták párhozamot vonni jelen helyzetük és az Egyesült Államok Függetlenségi Nyilatkozatának aláírása között, hiszen a bolygójuk is az Egyesült Államok egy forradalmi alakjáról, Benjamin Franklinről kapta a nevét. A Függetlenségi Nyilatkozat aláírói viszont életükkel, vagyonukkal és szent becsületükkel pecsételték meg függetlenségüket.

– Ám legyen.

A fejem felett lebegő drónra mutattam.

– Miközben önökhöz beszéltem, ez a drón azonosított és becélzott minden egyes képviselőt a teremben, és az adatokat továbbította a Gyarmati Szövetség hadihajójának, amelyik nagy energiájú részecskefegyverekkel célba vette önöket. Minthogy a Gyarmati Szövetség az önök tudomására hozta, hogy a szavazást törvényellenesnek tekinti, az, aki a függetlenségre szavaz, hazaárulást követ el a Gyarmati Szövetség ellen. Vagyis eljátssza szent becsületét.

– Aki hazaárulást követ el, annak a Gyarmati Szövetség azonnal zárolja az összes számláját, hogy megakadályozza az illetőt és annak társait az áruláshoz kapcsolódó további tevékenységekben. Vagyis elveszítik minden vagyonukat. Abban a pillanatban, hogy a függetlenségre szavaznak, hazaárulást követnek el, amiért a Gyarmati Szövetség halálra ítéli a függetlenségre szavazókat, az ítéletet pedig azonnal végre is hajtja. Mint azt már mondtam, célba vették önöket. Vagyis elveszítik az életüket.

– Most pedig – fordultam Haryanto házelnökhöz –, lefolytathatják a szavazást.

– Miután mindannyiunkat halállal fenyegetett? – kérdezte hitetlenkedve Haryanto.

– Igen. Pontosabban, miután a Gyarmati Szövetség kifejezte, hogy elfogadja az önök által lefektetett elveket, mely szerint a szavazás felér az életükkel, a vagyonukkal és a becsületükkel. Lehetséges, hogy önök nem számítottak arra, hogy ezt az árat ilyen gyorsan kell majd megfizetni. Csakhogy ezek nem az Amerikai Függetlenségi Háború napjai, és a Gyarmati Szövetség nem a Brit Birodalom, amely az óceán másik oldalán, több hónapnyi távolságra van. A Gyarmati Szövetség jelen van. Ideje hát eldönteni, ki gondolta komolyan, hogy meghozza az áldozatot azért a függetlenségért, amelyet most készülnek megszavazni. Ki az, aki kész kiállni a véleményéért, és ki az, aki csak pózolt, mert azt hitte, ez a póz következmények nélkül marad, pontosabban következmények nélkül marad a számára.

– De hát akkor sem nyerjük el a függetlenségünket, ha megszavazzuk! – kiabált be valaki a képviselők közül.

– És ez ennyire meglepi önöket? – kérdeztem. – Azt gondolták, hogy ez sétagalopp lesz? Nem tudták, miről beszélnek? Vagy inkább csak azt hitték, hogy tetteik kényelmetlen következményeit mások viselik majd? Azok a polgárok, akiket be fognak sorozni katonának, hogy megvédjék azt az úgynevezett függetlenséget, amelyet önök „vívtak ki” nekik? Azok a franklini polgárok, akik milliószámra fognak pusztulni a háborúkban, amikor idegen fajok próbálják majd elfoglalni a bolygójukat, hiszen a Gyarmati Szövetség nem lesz itt, hogy megvédje őket? Mit gondolnak, hol lesznek önök akkor, amikor mindez bekövetkezik? Miért gondolják, hogy nem lesznek számon kérve majd akkor a mostani szavazatukért?

– Nem, kedves képviselők. Önök kapnak ma egy lehetőséget. Vállalhatják tetteik következményeit még mielőtt Franklin többi polgárának kellene. Nem bújhatnak ki a felelősség alól, ahogy szeretnének. A szavazásukat közvetítik az egész bolygón. Most nem tudnak elrejtőzni. Most nem fognak elrejtőzni. A lelkiismeretükkel fognak szavazni. A polgártársaik pedig tudni fogják, hogy önök feláldoznák-e a saját életüket ezért az úgynevezett függetlenségért.

– Úgyhogy lássanak hozzá! – mondtam, és Haryanto felé biccentettem. – Maga az első, házelnök.

*

– Végeztünk, ugye? – kérdezte Lambert.

– Mivel itt dekkolunk a siklón, útban vissza a Tubingenre, azt mondanám, hogy igen – felelte Salcido.

– Akkor hadd kérdezzem meg, szerintetek mennyire volt hasznos ez a mi kis manőverünk?

– Fogalmam sincs – nyilatkozta Powell. – A függetlenségről szóló szavazáson egyhangúan elvetették az indítványt, az egész bolygó láthatta, micsoda nyulak a törvényhozóik, ahogy kínosan ügyeltek a saját bőrükre, mi meg élve megúsztuk. Azt mondanám, kifejezetten sikeresek voltunk.

– Azt nem mondtam, hogy ne lett volna sikeres a küldetés – mondta Lambert. – A hasznosságát viszont megkérdőjelezem.

– Nem igazán látom a különbséget – értetlenkedett Salcido.

– A küldetés sikerét azon lehet lemérni, mennyire sikerült elérnünk a kitűzött célokat. Ahogy Ilse is rámutatott, a küldetés céljait teljesítettük: hazavágtuk a szavazást, jól felbosszantottuk a politikusokat, nem mészároltattuk le magunkat, viszont az egész bolygó számára világossá tettük, hogy akkor jövünk ide, amikor csak akarunk, és azt zúzunk le, amit csak akarunk, szóval ne baszkódjanak velünk. Ez ugyan nem szerepelt expliciten a műveleti parancsok között, de a sorok közül simán ki lehet olvasni.

– Hűha! „Explicitien” – álmélkodott Powell. – Ex-iskolagondnok létedre nagyon veretes szavakat használsz, Terrell.

– Az iskolagondnoknak tudományos fokozata van ám szónoklattanból, baromarc – vágott vissza Lambert, amin Powell csak mosolygott. – Csak aztán rájött, hogy egy gondnok jobban keres, mint egy tanársegéd. Szóval, ja. Sikeres. Pazar. De vajon eljutottunk-e a probléma gyökeréhez? Érintettük-e azokat az okokat, amelyek miatt bele kellett vágnunk ebbe az akcióba egyáltalán?

– Egy, valószínűleg nem, és kettő, miért érdekel ez bennünket? – kérdezett vissza Powell.

– Jobb lenne, ha érdekelne, mert ha nem foglalkozunk vele, akkor vissza kell jönnünk ide, és újra szembetaláljuk magunkat ezzel a problémával – válaszolta Lambert.

– Nem is tudom – merengett Salcido. – Elég rendesen elsikáltuk azt a szavazást.

– És egy fél raj elintézte az ügyet – folytatta Powell, aztán rám mutatott. – Ráadásul annak is van egy üzenete, hogy a Gyarmati Szövetség egy senki hadnagyot küldött ide lerendezni egy egész bolygót érintő szavazást. Már ne is haragudjon, hadnagy.

– Semmi probléma – feleltem.

– Az egész küldetésnek az volt a célja, hogy kicsit megtépázza az önbizalmukat, és rávilágítson tetteik lehetséges következményeire – szónokolt Powell. – A Gyarmati Szövetség ugyanis ezt vágta az arcukba: Nézzétek, mire vagyunk képesek négy mezei katonával, és gondolkozzatok el rajta, hogy mire lennénk képesek, ha többet küldenénk. És azon is töprengjetek el, hogy mitől védünk meg benneteket.

– De ez még csak nem is érinti az alapvető problémát – mondta Lambert. – Figyelj, egy bolygóra való honatya nem ébred egyszerre egy reggelen arra, hogy oké, milyen remek buli lenne szavazni a függetlenségről. Nagyon sok mindennek kellett történnie előtte. Olyan dolgoknak, amelyekről fogalmunk sincs, főleg, mert akkor történtek, amikor mi máshol voltunk.

– Így van – értett egyet Powell. – És amikor itt bekövetkeznek majd az „utórezgések”, mi már akkor is máshol leszünk, szóval miért vagy erre a témára ennyire rágyógyulva?

– Nem vagyok rágyógyulva – jelentette ki Lambert. – Pusztán csak érdekel, hogy ez a mi úgy nevezett „sikeres” küldetésünk segített-e valakinek valójában.

– A franklinieken tutira segített – vélte Salcido. – Azokon legalábbis, akik nem akarták a függetlenséget.

– Na meg azokon, akik nem akarták, hogy hazaárulásért kivégezzék őket – tette hozzá Powell.

– Na meg azokon – értett egyet Salcido.

– Jó, rendben. De arról már korántsem vagyok meggyőződve, hogy a Gyarmati Szövetségen is segítettünk. Akármi miatt is akartak a frankliniek elszakadni a Szövetségtől, az még mindig ott van. Azzal nem foglalkoztunk – vélekedett Lambert.

– Mert nem a mi dolgunk – jelentette ki Powell.

– Nem, valóban nem. Azt kívánom, bárkinek is volt a dolga, elvégezhette volna, mielőtt leküldtek minket oda!

– Ha elvégezték volna, akkor mi nem mentünk volna oda ma, ez igaz – felelte Powell. – Akkor egy másik küldetésen jártunk volna, te meg most annak a mélyebb összefüggéseit próbálnád feltárni.

– Szóval szerinted a valódi probléma én vagyok? – kérdezte Lambert.

– Nem állítom, hogy a valódi probléma nem veled van. Én pusztán annak örülök, hogy ép bőrrel megúsztuk az egészet. Nevezz nyugodtan egyszerű lénynek.

– Egyszerű lény.

– Köszönöm. Neked meg, Terrence, nem kéne túlzásba vinni az akción való gondolkodást. Csináld meg, legyen elvégezve, gyerünk haza. Meglásd, boldogabb leszel.

– Nem is tudom – bizonytalankodott Lambert.

– Oké. Én biztosan boldogabb leszek, mert nem kell a litániázásodat hallgatnom.

– Hiányozni fogok neked, majd ha nem leszek.

– Talán. Majd kiderül.

– Megvan! – kiáltott fel Salcido.

– Mi van meg? – kérdezte Lambert.

– Az a szám. Amiről azt mondtátok, hogy nem létezik.

– A pizzás-holdas?

– Baromság – állította Lambert.

– Nem baromság! – vágta oda diadalmasan Salcido. – Mindjárt kirakom a hangszórókra.

És a sikló utasterét megtöltötte egy dal holdról, pizzáról, borról és tésztákról.

– Hát, szerintem ez egy borzalmas szám – jelentette ki egy perc után Powell.

– Tisztára kajás leszek tőle – tette hozzá Lambert.

Salcido vigyorgott.

– A jó hír az, hogy ebédre pont visszaérünk.

MÁSODIK RÉSZ

Szerda volt, persze nem rögtön a franklini események után, és mi éppen egy orvlövészre vadásztunk.

– Szerintem simán robbantsuk rá az épületet – javasolta Powell a fedezékben, ahol lapultunk. Az emeletes házra mutatott, ahová a kiotói biztonsági erőkre és a támogatásukra érkező szövetségi katonákra lövöldöző orvlövész beásta magát. Fusimiben voltunk, ez volt a bolygó harmadik legnagyobb városa, és az éppen kitörő lázongás központja.

– Nem tehetjük meg – ellenkeztem.

– Ó, dehogynem – vitatkozott Powell, és felfelé mutatott. – A Tubingen másodpercek alatt porrá lövi az egész épületet. Szép lapos törmelékhalom lesz belőle, közepén egy halott orvlövésszel. Mi meg simán hazaérünk a burritóra.

– És utána lesz egy rakás kurva morcos kiotóink, amiért több száz honfitársukat földönfutóvá tettünk, a környező épületek jól megsérülnek, esetleg meg is semmisülnek, a közművek a környéken egy időre felejtőssé válnak, és lesz még egy szép nagy törmelékhalom a rommá lőtt lakótömbből is a városuk kellős közepén – mutatott rá Lambert.

– Ugye, most megint úgy csinálsz, mint amikor azt hiszed, hogy a hosszú távú hatásokon járatod az agyad?

– Pusztán csak arra céloztam, hogy az épület földig rombolása nem túl kifinomult megoldás, és talán nem is a legcélravezetőbb.

– Nekem ez egy kézenfekvő megoldás a gordiuszi csomó átvágására – védte az álláspontját Powell.

– A gordiuszi csomó nem volt tizenkét emelet magas – ellenkezett Lambert. – És főleg nem lakott benne egy csomó ember.

Éles dörrenés hallatszott, majd rögtön utána faltörmelék potyogását kísérő zaj. A kiotói biztonságiak, akik egy pillanatra kidugták a fejüket a negyvenméternyire álló téglaépület fala mögül, nagyon gyorsan újra behúzták.

– Ilyen közelről el kellett volna találnia őket – állapította meg Salcido, akit egyáltalán nem nyűgözött le az orvlövész teljesítménye.

Az úton heverő halott kiotói rendfenntartók felé intettem.

– Szerintem elég pontos a faszi. Vagy a csaj – mondtam.

– Akár faszi, akár csaj, biztosan sokkal kevésbé lesz pontos, ha pár emeletnyi épület omlik a fejére.

– Nem romboljuk le az épületet – szögeztem le. – Ezt verje ki a fejéből.

– Akkor mit fogunk csinálni, főnök? – kérdezte Salcido.

A nyakamat nyújtogattam, hogy megszemléljem az épületet. A szokásos, betonból készült lakótömb volt csomó saroklakással, ahonnan a lövész kényelmesen tűz alatt tarthatta az utat, amelyen éppen tartózkodtunk. A lakásokba elég nehéz volt kívülről belátni, és a hőkereső sem mutatott semmit, a lövész álcázta magát a teljes elektromágneses spektrumban. Vagy volt egy frankón szigetelő dzsekije.

– Beküldhetnénk egy rajt a tetőn keresztül – töprengett hangosan Powell. – Hogy kifüstöljük a rohadékot.

– Én a lövész helyében tutira aláaknáztam volna a tetőt – mondtam.

– Mit gondol, főnök, mennyi rombolókapacitása van az emberünknek?

– Ha már tévedni kell, én maradnék a biztonságos oldalon.

– Szóval a tag fölrobbanthatja a kócerájt, mi viszont nem? – puffogott Powell. – Hát ez szép, mondhatom.

– Ez lenne a lényeg – mutattam rá. – Hogy senki ne robbantsa föl az épületet. Újabb javaslatokat várok.

– Mozgáskövetés? – dobta be Salcido. – Ha legközelebb tüzelési pozíciót keres, kilyukasztjuk.

– És ez miben térne el pontosan attól, amit éppen most csinálunk? – kérdezte Powell. – Arról lehet vitatkozni, hogy mennyire pontosan tud lőni a tag, de abban elég ügyes volt, hogy ne szúrjuk ki két lövés között. Ha nem tudunk azonnal visszalőni, nem fogjuk eltalálni.

– Magát a kilőtt lövedéket is tudjuk követni, ugye? – kérdeztem közbe. – Az AgyGépeinkkel kisakkozhatjuk a következő lövedék röppályáját.

– Ha pont a megfelelő irányba nézünk, talán – hümmögött Salcido.

– De még abban az esetben is azonnal vissza kell lőnünk – vélte Powell.

– Talán igen, talán nem – gondolkodtam hangosan.

Lambert és Salcido egymásra nézett.

– Ez elég titokzatosan hangzott, hadnagy.

Salcidóra néztem.

– Maga a rangidős rohampuska-szakértőnk, ugye?

– Igen – felelte Salcido, merthogy valóban ő volt az. Mindent tudott a rendszeresített rohampuskáinkról, amit csak tudni lehetett, és amiről nem is gondoltad volna, hogy fontos, ameddig el nem mondta. – És?

– A rohampuska magának rakja össze a lőszerét a lövések előtt, nanobotokból, ugye?

– Így van. Ezért nem kell hatféle lőszerrel és fegyverrel szaladgálnunk.

– Remek. A rakétavető funkciót szeretném használni, és én szeretném megadni a töltet típusát. Ez megoldható?

– Ameddig a töltet anyagát a puska össze tudja rakni a lövés előtt a lőszeranyagból, persze.

– Akkor azt szeretném, hogy a rakéta töltete egy csomó nyomkövető legyen. Nagyon aprók. Mint mondjuk a poratkák.

Salcido egy darabig értetlenül nézett rám, aztán leesett neki.

– Á, értem. Megvan.

– Meg tudja csinálni?

– Elvileg igen. Gyakorlatilag is eltarthatna egy darabig, ha itt és most kellene kitalálni. De inkább megnézem, használtak-e már valaha ilyesmit, létezik-e számunkra használható leírás.

– Van rá öt perce.

– Hát persze. Túl könnyű lett volna, ha több idő van rá – zsörtölődött Salcido.

– Bocs, elvesztettem a fonalat – ismerte be Lambert.

– Én még mindig arra szavazok, hogy intézzük el az épületet – erősködött Powell.

– Csendet – mondtam Powellnek, és Lambert felé fordultam. – Ki tudjuk számolni a lövedék röppályáját, de még mindig ott van az a probléma, hogy nem tudunk elég pontosan és elég gyorsan visszalőni. És nem akarjuk felrobbantani az épületet – pillantottam Powellre. – Ezért nem próbáljuk egyetlen lövedékkel telibe találni az emberünket, hanem csak beküldünk egy nyomkövetőkkel megpakolt rakétát a lakásba, ahonnan lő.

– Az beteríti a kérót és benne a seggfejt. És aztán tökmindegy, hogy merre megy, mi tudni fogunk róla – értette meg az ötletet Powell.

– Így van – helyeseltem. – Nem kell eltalálnunk a tagot, elég, ha beporozzuk.

– Megvan! – kiáltott fel Salcido. – Találtam valamit, amit használhatnánk. Csinálom a rakétalövedéket.

– Szóval nincs más dolgunk, mint várni a következő lövésre – állapította meg Lambert.

– Nem fogunk várni – mondtam. – Magunkra vonjuk a tüzét.

– És mégis hogyan?

Összecsippentettem a kezeslábasom anyagát.

– Ennek meg kéne fognia egy lövedéket.

– Kimegy az útra, és hagyja, hogy az a rohadék magára lőjön? – hitetlenkedett Lambert.

– Azt nem mondtam, hogy feltétlenül én megyek ki – feleltem.

– Hát pedig az kurva élet, hogy erre nem jelentkezem önkéntesnek – jelentette ki Powell.

– Ebben a dologban Ilsével értek egyet – mutatott Lambert a hüvelykujjával a szakasztársára.

– Salcido? – kérdeztem.

– Azt akarja, hogy dobjak össze egy Frankenstein-rakétát és lepkézzek be egy skulót a fejembe? Ugyan már, főnök, ne vicceljen velem.

– Én vagyok itt a rangidős tiszt – mutattam rá.

– És ránk döbbenetesen lelkesítően hat a vezetési stílusa, hadnagy – puncsolt Powell. – Követjük bárhová.

– Szeretném itt kiemelni a „követjük” szót – fűzte hozzá Lambert.

Kettőjükre néztem.

– Ha majd visszaérünk a hajóra, elbeszélgetünk egy kicsit az elöljárói tekintélyről és a parancsvégrehajtás helyes módjairól.

– Örömmel állunk a beszélgetés elé, hadnagy, már persze, ha túléli ezt az akciót – ígérte Powell.

– És lehet, hogy eközben én a zsilip egyik oldalán leszek, maguk hárman meg a másikon.

– Nekem méltányosnak tűnik – bólogatott Lambert.

– A rakéta kész, és betöltve! – jelentette Salcido. – Él a kapcsolat a nyomkövető botokkal. Felőlem mehet.

– Remek – feleltem. Powellhez és Lamberthez fordultam. – Maguk ketten zárótűzzel fedeznek, amíg az úton vagyok. Ha szerencsém van, a seggfej elhibázza a lövését. Figyeljék erősen az épületet, hogy lássák, honnan jön a lövedék. Kapcsolódjanak össze egymással és Salcidóval, hogy ki tudják mérni a röppályát. Így Salcidónak könnyebb lesz céloznia a rakétával. Salcido, jelentse a parancsnokságnak, hogy mire készülünk.

– Megvan, hadnagy.

– Lekötjük a tagot – mondta Lambert. Powell egyetértően bólogatott.

A harci öltözéket összezártam az arcom előtt, kiugrottam a fedezékből, és elkezdtem az épület felé szökellni az úton. Magam mögött hallottam Powell és Lambert zárótüzének ropogását.

Nagyjából negyvenméternyire jutottam, amikor úgy éreztem, mintha egy teherautó csapott volna el.

A Gyarmati Véderő csatadressze csodás egy találmány. Úgy néz ki, mint amiben el lehetne táncolni a Hattyúk tavát, de az anyaga, amelyet a Gyarmati Szövetség a saját nanotechnológiás hókuszpókuszával tervezett, jobban megvédi a viselőjét, mint egy arasznyi acélfal. Sőt, szemben az acéllal, amely hajlamos repeszeket és szilánkokat fröcskölni, a kezeslábas, ha rendesen meglövik, nem csinál ilyesmit. A becsapódás hatására azonnal megkeményedik, és szétteríti annak energiáját, persze, csak egy bizonyos határig. Ami általában elég arra, hogy megmentse a segged egy közvetlen találat esetén, például, egy puskalövedéktől.

Ettől még persze megérzed, ha eltalálnak.

Én is megéreztem. Éreztem, ahogy a szövet megmerevedik a mellkasomon, éreztem, ahogy megroppannak a bordáim, egy-kettő talán el is tört, éreztem, ahogy a lábam elhagyja az aszfaltot, és métereket repülök hátrafelé az úton, hogy végül rongycsomóvá gyűrve terüljek el az úton, amikor a gravitáció visszaveszi, ami az övé.

Minden pontosan úgy történt, ahogyan terveztem. Nem véletlenül szökelltem én összevissza a lövész irányába. Azt akartam, hogy a legkönnyebb célra, a testemre lőjön. Oda, ahonnan a harci ruha a legkönnyebben és a legkevesebb veszéllyel tudja elvezetni a becsapódási energiát. Ha az orvlövész kicsit ambiciózusabb lett volna, fejlövéssel próbálkozik, amelyet vélhetőleg szintén túlélek, de sem túl vidám, sem túl mozgékony nem lettem volna utána napokig.

De Salcidónak igaza volt, a lövész nem volt annyira jó. Azt gondoltam, pontosabban azt reméltem, hogy a nagyobb és könnyebb célpontra fog lőni. És így is tett.

Ettől persze még kurvára fájt.

Hallottam a rakétaindítás zaját, aztán ahogy Salcido szerkezete elsüvít a fejem fölött a lövész irányába, amit pár másodperccel később egy elfojtott robbanás és üvegcserepek csilingelése követett.

Rakétatalálat jelentette Salcido az AgyGépét használva. ~ Megvan még, hadnagy?

~ Fogjuk rá nyögtem. Működik a követés?

~ Frankón. Az eredményét már tolom a közös csatornába.

~ Még mindig rám céloz az a rohadék?

~ Nem. Mozog az épületben.

Felültem, és rákapcsolódtam az osztag közös adatcsatornájára. Az orvlövészt apró pontok mintája jelezte, amelyet az AgyGépem az épület képére vetített. Minden egyes pontocska egy-egy atka méretű nyomkövetőnek felelt meg. Emberünk éppen most ment át egy másik lakásba.

~ Üldözőbe vegyük? ~ kérdezte Lambert.

~ Nem szükséges feleltem. Megvárjuk, amíg megáll, és nekikészül a következő lövésnek, majd akkor szedjük le.

~ Hogyan vesszük rá, hogy megint lőjön egyet?

~ Simán ~ üzentem és felálltam.

~ Az a ruha nem fog kibírni még egy közvetlen találatot.

~ Akkor talán szétlőhetnék végre a picsába, maguk ott hárman, mielőtt még egyet tudna lőni!

~ Rajta vagyunk.

Király. Ott álltam az úton, és az orvlövészt jelző pixelek mozgását figyeltem. Bement egy emelettel lejjebb lévő lakásba, és lassan, óvatosan elhelyezkedett egy ablaknál, hogy újra rám lőhessen.

– Megvagy! – mondtam magamnak.

A lakótömb ekkor felrobbant.

Bár több mint százméternyire voltam, a lökéshullám így is hanyatt lökött. Forróság és repülő törmelékdarabok vágtak át fölöttem.

– Mi a kurva élet történt?! – hallottam Salcido hangját, amelyet Powell és Lambert kiáltásai követtek. Arrébb gurultam, és amikor felnéztem, egy piszkosszürke porfalat láttam felém gördülni, az összeomló betonház okádta ki magából, és az összes környező utcát beterítette. Behúztam a fejem, és visszatartottam a lélegzetem, jóllehet az arcomat csuklya védte, amely a levegőt is megszűrte.

Egy erős perc múlva, amikor a por nagy része már leülepedett, felálltam. A lakótömb helyén csak egy nagy halom törmelék maradt.

– Bassza meg – morogtam.

– Nem pont ezt akartuk elkerülni?! – kiabálta felháborodottan Lambert, nem vesződve az AgyGép használatával. Ahogy visszanéztem, láttam, hogy Salcidóval és Powell-lel felém tartanak.

– Úgy fest, hogy amit mi akartunk, meg amit a nagykutyák odafönt, az két különböző dolog – állapította meg Powell. – Az elején megmondtam, hogy kérjünk tüzérségi csapást. Egy csomó problémát elkerülhettünk volna.

– Pofa be, Ilse! – mondtam, és a nő elhallgatott. Salcidóhoz fordultam. – Ellenőrizze, voltak-e még az épületben mások is az orvlövészen kívül.

– Elég biztos vagyok abban, hogy az épületet kiürítették, még mielőtt ideértünk volna.

– Azért ellenőrizze. Ha voltak bent civilek, kezdhetjük is kiásni őket.

– Ezt nem hiszem el! – mondta Lambert. Már fordultam, hogy leszedjem a fejét, amiért megkérdőjelezi a civilek kimentésének fontosságát, de mentegetőzve felemelte a kezét. – Nem az ásásra mondtam. Nézze csak a jelfolyamot, hadnagy! Az a kurva lövész még mindig él.

Visszanéztem az épületre, pontosabban a betonhalomra, ami megmaradt belőle. A törmelékkupac szélen, vagy egy méternyi rom alatt ott volt a lövészünk, és próbálta kiszabadítani magát egy betontömb alól.

– Gyerünk! – vezényeltem.

Hamar odaértünk, ahol a lövész volt betemetve. Salcido felemelt fegyverrel várta, hogy előbukkanjon, mialatt mi Powell-lel és Lamberttel a törmelékdarabokat távolítottuk el a láthatatlan lövészről. Egy perc múlva az utolsó tömböt is leszedtem róla.

– Jézusom! – szakadt ki Salcidóból.

Az orvlövészünk legfeljebb tizenöt szabványéves lehetett, és lány volt. Vér borította a fejét, ahol a lezuhanó betontörmelék felsértette a koponyáját. Amennyire tudtam, megvizsgáltam a romok között. A bal karja még be volt szorulva, a jobb lába pedig olyan irányba hajlott, amerre nem lett volna szabad.

– Hagyjanak békén! – nyögte, és a hangja elárulta, hogy valószínűleg az egyik tüdeje is odavan.

– Kiszabadítunk innen.

– Nem kell a segítséged, zöldség!

Egy pillanatig nem értettem, hogy kire gondol, aztán rájöttem, hogy rám, a zöld bőröm miatt. Felnéztem Salcidóra és a puskájára.

– Tegye azt le, és jöjjön segíteni. – Salcido egy pillanatig habozott, aztán engedelmeskedett. Visszafordultam a sebesült lövészhez. – Nem fogunk bántani – mondtam neki.

– Rám robbantották az épületet – zihálta a lány elhaló hangon.

– Nem ez volt a tervünk – mentegetőztem. Arról nagyvonalúan hallgattam, hogy arra készültünk, lelőjük, mihelyst lehetőséget ad rá. – Kiviszünk innen.

– Ne!

– Nem akarjuk, hogy itt halj meg.

– De én igen. Itt éltem. Én itt éltem. És ti elpusztítottátok. Elpusztítottátok, ahogy minden mást is.

– Hogy haladunk? – kérdeztem, de nem vettem le a szemem a lányról.

– Mindjárt kész vagyunk – felelte Powell, aztán küldött egy üzenetet az AgyGépével. ~ A lábán van egy betontömb, azért nem vérzik el. Ha elmozdítjuk, meghal. Egyébként is haldoklik.

– Remek – feleltem, és én is az AgyGéppel folytattam. ~ Hívjatok orvosi segítséget.

~ Minek? Maga túlontúl kedves valakihez, aki megpróbálta megölni, és akit mi is megpróbáltunk megölni. Még csak nem is akarja, hogy segítsünk neki. Igazán hagyhatná meghalni.

~ Ez parancs volt ~ üzentem. Powell megvonta a vállát.

– Hívunk egy orvost – mondtam a lövésznek.

– Nincs szükségem orvosra – felelte a lány és becsukta a szemét. – Magukra sincs itt semmi szükség. Miért nem mennek el? Ez nem a maguk bolygója, hanem a miénk. Nincs szükségünk magukra. Menjenek innen. Csak menjenek el innen.

– Az nem olyan egyszerű – feleltem.

A lány nem válaszolt. Egy perccel később már halott volt.

*

– Na? Hogy ment? – kérdezte Lambert. Powell-lel és Salcidóval vártak rám a fusimi biztonsági erők irodái előtt, ahol megtárgyaltuk az orvlövész-incidenst, hogy finoman és diplomatikusan fogalmazzak.

– Maxwell ezredessel beszéltem – utaltam a Véderőnek a helyiekkel közösen végzett műveleteinek parancsnokára. – A nő azt mondta, hogy pont a kiotóiak kérték, hogy döngöljük laposra azt a lakótömböt.

– De miért akarták? Azt gondoltam, hogy pont ezt nem akarjuk. Ezért jöttünk elő a lopakodós, nem lebombázós tervünkkel.

– A lakótömb volt a lázadás helyi főhadiszállása. Pontosabban a zavargók főhadiszállása abban a lakótömbben volt.

– Szóval az épület dugig volt ellenzéki aktivistával – foglalta össze Powell.

– Maxvell nem ment bele a részletekbe, hogy hány civil jutott egy aktivistára, és ahogy a szóból kivettem, a kiotói kormányt sem érdekelte túlságosan. Egyszerűen csak példát akartak statuálni.

– És hány embert ölettek meg velünk a példastatuálás kedvéért? – kérdezte Lambert.

– Egyet sem – felelte Salcido és rám nézett. – Bocsánat, hogy csak most mondom, de maga kérte, hogy nézzek utána, de már nem volt időm elmondani, mit találtam, mert mással voltunk elfoglalva. A kiotói biztonsági erők egy hete átvizsgálták az épületet, és mindenkit bevittek. Tömeges kihallgatások, megfélemlítés. Ezért törtek ki a lázongások, aminek az elfojtásához a mi segítségünket kérték.

– Szóval, ha eddig nem is voltak lázadók, mostanra valószínűleg azok lettek – állapította meg Powell.

– Te akartad lerombolni az épületet – emlékeztette a nőt Lambert.

– De nem én romboltam le – vágott vissza Powell. – Mindenesetre Lambertnek igaza van. Ha csak laposra akarták lőni az épületet, mi a büdös francért küldtek oda bennünket?

– Azelőtt kaptuk meg a műveleti parancsot, hogy egy nagykutyának a kiotói biztonságiaktól beugrott, mennyire jó már, hogy egyetlen hadihajó egyetlen lövéssel le tudja nullázni azt a kócerájt.

– Meg is halhattunk volna.

– Gondolom, úgy értékelték, hogy biztonságban vagyunk.

– Hát ez aztán nagyon megnyugtató – vélte Powell.

– Legalább nem a mi ötletünk volt – védekezett Lambert. – A lány már így is gyűlölt bennünket. Márpedig ha gyűlölt bennünket, valakinek meg kellett mutatnia neki, hogy kit kell gyűlölnie.

– Nem a mi ötletünk volt, de a mi hajónké lett az „érdem” – mutattam rá. – És nem hiszem, hogy ez a különbség számítana akár neki, akár másnak. Ugyanolyan felelősek vagyunk a robbantásért, mint a kiotói kormányzat.

– Megtudtunk valamit a lövészről? – kérdezte Salcido.

– A neve Rana Armijo. Tizenhat szabványéves. A szülei láthatóan mélységesen elkötelezték magukat a lázadásnak. Nyomuk sincs. Vagy halottak, vagy a kiotóiak már elkapták őket.

– A lázadás mártírja lesz – mondta Lambert. – A kormányzat mindenkit elvitet a lakótömbből, a lány elrejtőzik, és ott marad, aztán elkezdi leszedegetni a biztonságiakat, mindezt olyan ügyesen, hogy a biztonságiak kénytelenek porrá bombáztatni az épületet. Csodás egy történet.

– Neki már nem használ – állapította meg Powell.

– A mártíroknak már csak ez a sorsa.

– És most mi lesz? – kérdezte Salcido.

– Mi végeztünk – feleltem. – Vannak még zavargások Szakióban és Yamasinában, de a Tubingen más parancsot kapott. Ez itt már másvalaki problémája.

– Ez mindig is másvalaki problémája volt – mondta Lambert. – Csak egy időre mi is felvállaltuk.

– Ne kezdd már megint! – szólt vissza Powell. – Piszok fárasztó napunk volt.

– Ha neked fárasztó volt, próbáld meg elképzelni, milyen volt nekik.

HARMADIK RÉSZ

Ezúttal csütörtök volt, és azért küldtek bennünket, hogy felügyeljünk egy tüntetést.

– Nem fogok hazudni, piszokul kíváncsi vagyok, hogy muzsikálnak ezek az izék – jelentette ki Lambert, amikor a hurrikánkürtőket felállították a Gyarmati Szövetség irodaépülete körül a Kijeven.

Az irodaépület maga egy felhőkarcoló volt, amely egy jó hektárnyi lapos tér közepén állt. A jókora téren a burkolaton kívül nem volt semmi, kivéve egy absztrakt szobrot. A szobron jelenleg számos tüntető tanyázott, csakúgy, mint a tér többi részén. A felhőkarcolót körülvették a kijevi rendőrök és a Véderő katonái, meg némi rohammunkában összetákolt fémkerítés.

A tüntetők egyelőre nem tervezték megrohanni a felhőkarcolót, de fiatal volt még a nap. A Gyarmati Szövetség ezúttal úgy döntött, hogy ahelyett, hogy az elkerülhetetlenre várt volna (no meg a tüntetők és a biztonságiak közül kikerülő elkerülhetetlen áldozatokra), beveti legújabb, nem halálos tömegoszlató találmányát, a hurrikánkürtőket. Az egyiket pont az osztagom előtt állították fel.

– Teljesen úgy néz ki, mint egy hegyi kürt – állapította meg Powell, miközben a szerkezet elkezdett felfelé nyújtózkodni.

– Havasi kürt – pontosítottam. Előző életemben muzsikus voltam.

– Én is ezt mondtam – felelte Powell, és Salcido felé fordult. – Te vagy itt a fegyverbubus, beavatnál bennünket, hogy is működik ez az izé?

Salcido felfelé mutatott, ahol egy nagyon hosszú cső tört az ég felé. Lehetett vagy hatvan méteres.

– Odafent szívja be a levegőt. Leszívja a csövön keresztül, közben szépen felgyorsítja, és amikor idelent eléri a kanyart, kap egy kis extra lökést, aztán kimegy, nagyjából arra – mutatott a tüntetők felé. – Beállítjuk a védendő távolságot, és ha bárki közelebb akarna jönni, a kémény visszafújja a francba.

– Biztos muris lesz ezt végignézni – vélte Lambert. – Bár szerintem ezek a vackok elképesztően hatástalanok, már ha valódi tömeget kell megfékezni vele. Teljesen úgy néz ki, mintha kifejezetten arra bíztatnánk őket, hogy próbálják csak átlépni azt a vonalat.

– Nem az volt a cél, hogy hatékony legyen – mondtam. – Inkább üzenni akarnak vele.

– Mit akarnak üzenni? Hogy a feltámadott széllel fújjuk el a népet?

– Inkább azt, hogy nekünk lőnünk se kell ahhoz, hogy a tiltakozásotok meghiúsítsuk.

– Újabban elég sok üzenetet küldünk – állapította meg Lambert. – Bár szerintem az üzenetek, amiket mi küldünk, a legtöbbször nem egyeznek meg azokkal, amiket ők megkapnak.

– Az üzenet ezúttal akkora szélroham lesz, ami le tud bontani egy egész házat – jelentette ki Salcido. – Tutira meg fogják kapni.

– Nem félünk attól, hogy a légörvény minket is elkap, és a tüntetők közé vág majd? – kérdezte Powell. – Mert az elrontaná a napunkat.

Salcido megint felfelé mutatott.

– Pont ezért gyűjti a cucc odafentről a levegőt – mondta. – Ráadásul az áramlást erről az oldalról forgatjuk irányba és gyorsítjuk fel.

– Akkor jó – kezdett megnyugodni Powell.

– Csak éppen...

– Csak éppen? Mi az, hogy csak éppen???

– Csak azért ne állj túl közel a cucchoz, amikor működik.

Powell savanyúan nézett Salcidóra.

– Te most szívatsz engem, ugye?

– Igen. Pontosan. Szívatlak. Állj csak nyugodtan közel a motyóhoz, amikor beindul. Semmi kellemetlen nem fog veled történni az ég egy adta világon.

– Hadnagy, azt hiszem, le kell lőnöm Saut.

– Álljanak le. Mindketten. Most – hűtöttem le a kedélyeket. A technikusokat figyeltem, ahogy felállítják a szerkezetet. Ez leginkább abból állt, hogy nézték, amint a szerkezet felállítja magát, mert a Gyarmati Véderő eszközeit úgy tervezték, hogy a lehető legkevesebb emberi beavatkozásra legyen szükség a használatukhoz. Mert kivétel nélkül mindig az ember az a mozgó alkatrész, amelyik a legkönnyebben bekrepál. Tőlünk jobbra is, balra is újabb és újabb hurrikánkürtők hajtogatták szét magukat. Összesen huszonnégy szerkezetet állítottak fel az épület körül.

Amikor már mindegyik állt, a fő technikus felém biccentett. Én visszabiccentettem neki, és átvettem a hozzánk legközelebb eső három kémény irányítását. Beállítottam a védett zónát harminc méterre, jó tízméternyivel távolabb, mint a legközelebbi tüntetők voltak. A többi kéményt kezelő hét osztag jelentette, hogy készen állnak, és szintén harminc méterre állították be a védővonalat. Kiléptem a tüntetők felé néző kéménytorkok elé, hogy jól lássanak. Rögtön elkezdtek gúnyolódni és hurrogni, de ez teljesen rendben volt.

– Figyelem, demonstrálók! – kezdtem bele a mondókámba. A hangomat a mögöttem lévő kémény csodásan felerősítette, senki sem bújhatott el előle. Olyan közel, ahol én álltam, konkrétan megsüketíthetett volna, ha az AgyGépemmel nem szabályoztam volna le előtte az akusztikus visszacsatolásom érzékenységét. – Heather Lee hadnagy vagyok, a Gyarmati Véderőtől. Egy perc múlva egy harmincméteres védett zónát fogunk kialakítani az épület körül. Az önök önkéntes együttműködését előre is nagyon köszönjük.

Pontosan azt a választ kaptam, amire számítottam.

– Ahogy gondolják – feleltem, és visszaléptem a kürtők vonala mögé. – Kapcsolják le az akusztikus visszacsatolást az AgyGépükben! – utasítottam a rajomat, aztán intettem a kijevi rendőrök parancsnokának. Ő odakiáltott az embereinek, hogy vonuljanak vissza a kürtők mögé, amit azok készségesen megtettek, sőt még a fémkorlátokat is magukkal vitték. A tömeg éljenezni kezdett, és megindult előre. Bekapcsoltam a kürtőket.

A kiáramló levegő sebessége nagyjából három másodperc alatt érte el az ötven kilométer per órát. A tömeg megérezvén a kihívást nagyobb elszántsággal kezdett el nyomulni. Újabb három másodperc elteltével a légáramlás száz kilométer per órás volt, öt másodperccel később százharminc. Százharminc kilométer per órás sebességnél a kürtők rettenetes, dobhártyaszaggató hangot adtak ki magukból, amit kifejezetten arra terveztek, hogy elősegítsék a tömeg szétoszlását. Egy kicsit feljebb vettem a visszacsatolást, hogy meghallgassam.

Egy nagyon mély E hang búgott a fülembe.

Említettem már, hogy ezek az izék KURVA HANGOSAK? kérdezte Salcido a raj közös AgyGép csatornáján.

A tömeg lassan hátrább szorult, roppant elszántsága ellenére is. Néhányan palackokat és más tárgyakat hajítottak a kürtők felé, és igen meglepődtek, amikor azok irányt váltottak, és visszarepültek az arcukba. Úgy látszik, a tüntetéshez az elemi fizikaismeret sem szükséges.

Amikor az utolsó tüntető is kívül került a harmincméteres vonalon, a kürtőkből áramló levegő is lelassult olyan harminc kilométer per órás sebességre, és a mély búgás is elhalkult. A tömeg zúgolódott és dühösen kiabált. A kijevi rendőrök, akikre már nem volt többé szükség, eltűntek az irodaépületben, majd a tetőről légjárókkal szállították el őket.

És ez így ment tovább. A következő órában időről időre egy-két tüntető megpróbálta, hogy el tud-e futni a barikádig, mielőtt a kürtők visszafújnák őket. A válasz: nem.

Ez igazából jó mókának látszik üzente Lambert, ahogy az utolsó tüntetőt átfújta a szél a tér túlsó végébe. A hangját csak az AgyGépem közvetítette.

Ebben ne legyél olyan biztos mutatott Powell egy vörös csíkra a betonon, amelyet az egyik tüntető feje hagyott ott.

Na, jó, nem pont arra a részére gondoltam ismerte be Lambert. ~ De a többi része szórakoztató lehet.

~ Hé, főnök! jelentkezett be Salcido, és a tömeg felé mutatott. Valamire készülnek.

Odanéztem. A távolban szétvált a tömeg egy jármű elől, amely lassan közeledett. Az AgyGépem be tudta azonosítani, egy helyi gyártású nehézvontató volt, melyről lekapcsolták a szokásos vontatmányát. Ahogy lassan a peremvonal felé közeledett, a tömeg skandálni és kiabálni kezdett.

A rendőrök mi a büdös francért nem tudták feltartóztatni azt a verdát, amikor még messze volt? kérdezte Lambert.

~ Mi küldtük őket haza.

~ Mi az ittenieket küldtük haza. Nehezen tudom elhinni, hogy ne lenne még néhány kijevi rendőr szolgálatban.

Sau, meg tudják ezek a vackok állítani azt a verdát? kérdeztem.

~ A kürtők?

~ Aha.

Hadnagy, ezek a kis szerkentyűk akár háromszáz kilométer per órás szelet is tudnak csinálni felelte Salcido. ~ Nem megállítani fogják azt a járgányt, hanem felkapják és messzire repítik.

~ Pont bele a tömegbe ~ állapította meg Lambert.

~ Nagyjából értett egyet Salcido. Pontosabban a tömegnek abba a maradékába, amelyet nem kapott fel és nem söpört el a szél már korábban, mindennel együtt, ami nem volt lebetonozva. Bár lehet, hogy a lebetonozott cuccokból is repülni fog pár dolog. A fegyverszakértő a tér egyetlen szobrára mutatott. Ha a gépeink teljes erőre kapcsolnak, nem fogadnék arra, hogy az a szobor a földön marad.

Lehet, hogy ezek a hurrikánkürtők mégsem a legmegfelelőbb eszközök a célra bizonytalanodott el Lambert.

A nyerges vontató lassan maga mögött hagyta a tömeget, és elkezdte a reflektorait villogtatni, mintha fenyegetne bennünket. A tömeg helyeslően kiabált.

Szabványos villanymotorral szerelt vontató, ha nem piszkálták meg. Salcido megtalált egy típusjelzést, ugyanazt, amit én is megtaláltam már. ~ Kell neki pár másodperc, hogy kellőképpen felgyorsuljon.

A nyerges vontató sofőrje felbőgette a kürtjét, majdnem olyan hangosan szólt, mint a hurrikánvetők.

~ Ez érdekes lesz ~ állapította meg Lambert.

A vontató kerekei megcsikordultak, ahogy a sofőr beletaposott a gázpedálba.

~ Powell! ~ szólítottam a katonámat.

A vontató orra lángba borult, amikor Powell rakétája bevágódott a motortérbe, cafatokra robbantva az akkumulátor-csomagot. A kipörgő kerekekből még azelőtt elfogyott a nyomaték, hogy rendesen megtapadtak volna, így a vontató éppen csak előregurult pár métert. A sofőr kipattant a fülkéből, és elszaladt. Nem ő volt az első tüntető, aki úgy döntött, elég volt mára a napból.

Páran még álldogáltak a nyitott ajtajú vontató mellett, fogalmuk sem volt, mi lenne a következő lépés. Powell második rakétája az immáron üres sofőrfülkét találta telibe. Igazi tűzijátékként robbant szét a jármű. Egyre több tüntető érezte időszerűnek a hazamenést.

– Köszönöm, Powell – mondtam.

– Elég sokáig tartott, mire eszébe jutott – állapította meg a nő.

*

– Ezeket a cuccokat sem igazán a hosszú távú megoldásokra tervezték, nem gondoljátok? – kérdezte Lambert fejével a hurrikánkürtők felé intve, amelyek addigra már öt emelettel alattunk voltak. Mind a négyen abban a konferenciateremben várakoztunk, amelyben alkalmilag a Véderő őrségbe vezényelt katonái töltötték pihenőidejüket.

– Mindjárt itt az éjfél, és a kint összeverődött tömeg láthatóan nem mozdul – mondta Powell. – Szerintem azok a kürtők egy ideig még részei lesznek a városképnek.

– Hát, akkor a szövetségi aktatologatóknak kicsit nehézkes lesz majd a munkába járás.

– Lehet, hogy otthonról fognak dolgozni – vélte Salcido.

Lambert visszanézett a tömegre.

– Naná. Én is azt tenném.

– Meddig maradunk még itt? – kérdezett meg egyenesen Powell.

– A technikusaink most képzik ki a kijevi rendőröket azoknak a vackoknak a használatára – feleltem. – Még pár nap, és szedhetjük a sátorfánkat.

– És azután mi lesz? Irány a következő bolygó, ahol újabb tüntetést verünk szét, vagy laposra döngölünk újabb épületeket?

– Azt az épületet ott a Kiotón te magad akartad porrá zúzni – emlékeztette Powellt Lambert.

– Most se mondanék mást – felelte Powell. – És az sem okozott lelki törést, hogy rakétával szétlőttem azt a kamiont. Az alternatívákban benne volt, hogy megsebesülhetek vagy meghalhatok, úgyhogy ez rendben is volt. De – fordult felém újra Powell – ez nem az a buli, amire én feliratkoztam.

– Ha szigorúan vesszük, halvány fogalmad sem volt, hogy milyen bulira iratkozol föl – szólt közbe Salcido. – Egyikünknek sem volt dunsztja sem. Csak annyit tudtunk, hogy magunk mögött hagyjuk a Földet.

Powell továbbra is hozzám beszélt.

– Jogászkodhat itt Sau amennyit csak akar, de maga pontosan tudja, hogy mire gondolok, ugye, hadnagy?

– Ilsének igaza van – állt a bajtársa pártjára Lambert. – Ez már a harmadik olyan küldetésünk a sorban, amikor a Gyarmati Szövetség ellen lázadozó civileket kellett így vagy úgy megfékeznünk.

– Az efféle küldetések mindig is benne voltak a pakliban – emlékeztettem az embereimet. – Mielőtt a Tubingenre kerültetek volna, volt egy bevetésünk a Csung-kuón, ahol egy lázadást kellett elfojtani. Pár ember azt vette ugyanis a fejébe, hogy szövetséget akarnak kötni a Földdel.

– Szóltak erről a Földnek is? – érdeklődött Lambert.

– Ezt erősen kétlem – feleltem, és az ablak felé intettem, a tüntetés irányába. – De a lényeg, hogy az ilyesfajta küldetések sajnos benne vannak a munkaköri leírásunkban. Nem csak ezek vannak benne, persze, de attól még benne vannak.

– Eddig rendben is van, na de három egymás után?

– Mi a baj ezzel?

– Volt már ilyen a pályafutása során? Valaha is?

– Nem.

– És mióta is szolgál a Véderőben? Hat éve?

– Hét – feleltem. – Meg három hónap.

– Csak nem számolja őket? – lepődött meg Powell.

– Ha az ember nem számolja, elveszti a fonalat. – Visszafordultam Lamberthez. – Igaza van, valóban szokatlan.

– És nem zavarja? – kérdezte Lambert. – Nem, nem jól fogalmaztam. Azt akartam kérdezni, hogy nem találja ezt aggasztónak? Mert ha már a mi Ilsénk, a mi „Ki nem szarja le” királynőnk is kezd belefáradni a tüntetésleverés-sorozatba, akkor ott azért lehet valami probléma.

– Nem azt mondtam, hogy belefáradtam, hanem hogy nem ilyen akciókra jelentkeztem – védekezett Powell.

– A különbség csak a te fejedben létezik.

– Ó, dehogy. Nem vagyok én ebbe belefáradva. Ezt a szart álmomban is el tudom végezni. Csak éppen nem érzem azt, hogy ez az én melóm lenne. Az én melóm azoknak az idegeneknek a cafatokra lövése, akik meg akarnak ölni minket.

– Ámen – helyeselt Salcido.

– Amit itt csinálunk, most komolyan, ki nem szarja le? – kérdezte Powell, és kimutatott az ablakon. – Azok a népek ott tüntetnek. Na és? Hadd tüntessenek. Ha ki akarnak lépni a Gyarmati Szövetségből, csak tessék. Lépjenek.

– És amikor jönnek majd az idegenek, hogy kiirtsák őket a bolygóról, akkor a maga híres melója sokkal nehezebb lesz – mutattam rá.

– Lesz a fenét. Addigra már nem lesznek a Gyarmati Szövetség tagjai, egyék csak meg, amit főztek.

– Szerintem még nem mondtam, de a maga módján azért lenyűgöz az erkölcsi érzéked csaknem teljes hiánya – mondta Lambert.

– Nincs itt semmiféle erkölcsi probléma – felelte Powell. – Ha részei a Gyarmati Szövetségnek, akkor meg fogom védeni őket, mert ez a hivatásom. Ha a saját útjukat akarják járni, akkor tegyék. Nem látom, hogy miért kéne ebben megakadályoznom őket. Ahogy azt sem, hogy ebben az esetben miért kéne megakadályoznom az idegeneket, hogy fazékba aprítsák őket, ha úgy adódik.

– Lehet, hogy pont erre van szükségünk – kapcsolódott be a beszélgetésbe Salcido. – Hagyni egy bolygót, hogy kilépjen, aztán szépen megvárni, hogy az idegenek a szart is kitapossák belőlük. Ez tutira visszaterelné a többieket a sorba.

– De hát pont ez a probléma! – jelentette ki Lambert. – Hogy nem csak egyetlen bolygóról beszélünk. Egy egész csomóról, ráadásul egyszerre.

– Van az az izé – csapott a fejére Salcido. – Az a társaság. Az Ekvilibrium. Akik fölbukkantak, és szétszórták azt a bazi nagy adatcsomagot.

– Mi van vele? – kérdezte Powell.

– Hát, hogy így már kezd értelme lenni. Hogy ezek a bolygók hirtelen lázongani kezdtek.

– Ezek a bolygók nem hirtelen kezdtek el lázadozni. A kiotói zavargások már jó ideje ott voltak a levegőben. Vagy ott van az a másik lázadás, amiről a hadnagy mesélt, több mint egy évvel ezelőtt... hol is pontosan?

– A Csung-kuón.

– Köszönöm. Lehetséges, hogy ez az Ekvilibrium csak most kezdett bele a látványos akciókba, de az tuti, hogy már évek óta dolgozott az előkészítésükön.

– Akkor a Szövetségnek évek óta tudnia kellett volna róluk, és fel kellett volna készülnie a lázongásokra – felelte Powell, akit kezdett untatni a beszélgetés. – De nem tették, ezért aztán mi meg a Tubingen többi katonája az egyik ostoba válságtól a másikig rohanunk. Ez így egyrészt nagyon hülyén veszi ki magát, másrészt kurvára nem hatékony.

– Nem, ennek sajnos pont így van értelme – ellenkezett Lambert.

– Nem mondod?! És mégis hogyan?

– Mi nem kötődünk ehhez a helyhez. Nem kötődtünk a Kiotóhoz, sem a Franklinhez. Nem kötődünk egyik gyarmatbolygóhoz sem, mert mi eredetileg a Földről jöttünk. Nem okoz különösebb lelki törést, ha valahová be kell trappolni és szét kell csapni ezt-azt.

– Éppen most adjuk át a melót a kijevi rendőröknek – mutatott rá Salcido.

– Persze. Miután elvégeztük a nehezét. Ez a mi munkánk. Elintézni a rázós részét.

– De pont most mondtad, hogy ezeket nem a hosszú távú megoldásokra tervezték – mutatott ki az ablakon a hurrikánkürtőkre Salcido. – Vagyis a munka neheze még nincsen elvégezve, azaz egyszer majd vissza kell jönnünk ide. Ha nem pont nekünk, akkor azoknak, akik a helyünkbe lépnek.

– Na, ja. Vicces, de eszembe jutott, hogy pár hete bedobtam ezt a „miért nem kezeljük a probléma gyökerét” témát, és jól le lettem oltva azzal, hogy „kit érdekel”, meg valami pizzás nótával.

– Az egy remek dal.

– Ha te mondod.

– Én csak azt mondom, hogy amit mi most egy ideje művelünk, az egyre büdösebb – tért vissza Powell az eredeti állításához. – Ha ezt dobja nekünk a gép, ám legyen. De sokkal szívesebben lövöldöznék idegenekre. Mint ahogy itt mindenki más is.

– Jól beszél a csaj – mondta Salcido, elsősorban nekem.

– Igazsága van – értett egyet Lambert.

– Tudom – feleltem.

NEGYEDIK RÉSZ

Péntek.

– A problémák gyökere – mondta Lambert. – Folyton csak csesztettetek, amikor szóba hoztam a témát, erre tessék. Hol vagyunk? Egy újabb gyarmatbolygón. Egy újabb zendülés kellős közepén. Csak itt a bolygó már deklarálta a függetlenségét.

A sikló rázkódott, ahogy keresztülvágott Kartúm légkörén. Ezúttal nem csak négyen jöttünk, hanem az egész szakaszomat hoztam, pont, mint a Ruszon. A feladat most nem egy tüntetés felszámolása volt, hanem egy sebészi pontosságú csapás Kartúm miniszterelnökére, aki, miután kikiáltotta a bolygó függetlenségét, és fellázította a csőcseléket, hogy foglalja el a szövetségi épületeket, bizalmas tanácsadóival ismeretlen helyre távozott, vélhetőleg azért, mert tisztában volt azzal, hogy a Gyarmati Szövetség nem lesz éppen elragadtatva a munkásságától.

Hát nem is volt. Nem voltak elragadtatva sem tőle, sem mástól a pártja vezetőségéből, amiért végrehajtották a függetlenedést, mégpedig úgy, ezt fontos megjegyezni, hogy közben nem is jelentették be a parlamentjükben, hogy a képviselők megszavazhassák.

– Tanultak a franklini esetből – folytatta Lambert. – Ezúttal esélyt sem adtak arra, hogy beavatkozhassunk a szavazásba.

– Amitől a függetlenségük törvénytelennek tekinthető – jegyezte meg Salcido. Ott ült Lambert mellett.

– Az ettől függetlenül is törvénytelen – felelte Lambert. – Úgy értem, nem tudom elképzelni, hogy a Gyarmati Szövetség törvényesnek tekintene bármilyen egyoldalúan kijelentett elszakadási kísérletet. Ezért aztán teljesen felesleges lett volna szavazásra bocsátani.

– De így a saját jogrendjük szerint is törvénytelen.

– Nem egészen, mert a miniszterelnök elfogadtatta a kormányzatával a rendkívüli állapot bevezetését, és gyorsan feloszlatta a parlamentjét. Innen nézve az elszakadás törvényesnek tekinthető.

– Messzire azért nem fog jutni – adott hangot a véleményének Powell, aki Salcidóékkal átellenben, az én oldalamon ült a siklóban.

– Ugyan, Ilse. A tag teljesen rendben lesz – felelte Salcido. – Hiszen ismeretlen helyen tartózkodik.

– Pont, ami felé tartunk, nagyjából nyílegyenesen. Sima magas pályás ugrás és utána rombolás.

– Okada miniszterelnököt élve kell elkapnunk – emlékeztettem Powellt.

– Magas pályás ugrás, utána fogolyejtés, majd rombolás – javította ki magát a nő.

– Amitől óhatatlanul is felmerül a kérdés, hogy miképpen tudtuk meg, merre is található ez az ismeretlen hely – érdeklődött diplomatikusan Lambert.

– Okadának azóta vannak nano-transzmitterek a vérében, amióta miniszterelnök lett – feleltem.

– Felteszem, erről mit sem tud.

– Valószínűleg nem.

– És hogy kerültek oda azok a transzmitterek, ha megkérdezhetem?

– Fogalmam sincs. Ha tippelnem kellene, azt mondanám, hogy valamikor egy szövetségi létesítményben ehetett, és akkor juttathatták bele.

– És még csodálkozunk, hogy elfogyott a lelkesedés a Gyarmati Szövetséget illetően – jegyezte meg Lambert.

Powell a szemét forgatta.

– Már megint kezded.

– Csak csúfolódj, Ilse... – kezdte Lambert, de befejezni már nem tudta, mert hirtelen eltűnt egy lyukban, amely mögötte nyílt a sikló törzsén. Nemcsak őt, de Salcidót és a mellettük ülő katonákat is kiszippantotta a vákuum Kartúm atmoszférájába. Mivel a gyakorlóm érzékelte a légnyomásesést és a sikló sérülését, azonnal zárta a maszkot az arcom előtt, és elkezdte beszívni az oxigént a maradék levegőből. Ezzel egy időben mint a szakasz parancsnokát összekötött a sikló vezérlőrendszereivel. Azok rögtön elárulták, amit már magamtól is kitaláltam, hogy a siklót eltalálták, és hogy már nem tudja féken tartani a süllyedését.

Leküzdöttem az első pánikrohamot, és a kárjelentésre koncentráltam. A pilótánk próbálta a gépet egyenesben tartani, de a sérült vezérlés nem könnyítette meg a dolgát. Négy katonámat szippantotta ki az egyre táguló rés. Öt másik meghalt, vagy halálos sebet kapott. Másik öt súlyosan sérült, de életben volt. Tizenöten úszták meg sebesülés nélkül az első találatot, plusz én.

A sikló jelezte, hogy befogta egy célkövető radar. Akárki is lőtt belénk, még nem végzett.

Beléptem a vezérlőrendszerbe, és utasítást adtam az ajtók kinyitására.

Mindenki kifelé, most! vezényeltem a szakasz közös csatornáján. A szimulált hangom jóval nyugodtabbnak mutatott, mint amilyen valójában voltam.

Mindannyian ugráshoz voltunk öltözve. Kicsit korábban csináljuk, ennyi.

~ Tűzcsoportonként! Indulás!

A szakasz maradéka elindult kifelé az ajtón. Powell hátramaradt velem, és üvöltve noszogatta a lemaradozókat. A pilóta igyekezett stabilan tartani a gépet, amennyire csak lehetett. Powell-lel az utolsó pillanatban ugrottunk ki, aztán egy tömeggyorsító lövedéke telibe találta a siklót. Próbáltam elcsípni a pilóta harci ruhájának rendszerüzeneteit, de már nem volt ott semmi.

~ Hadnagy! üzente Powell a keskenysávú csatornán. Vagy százméternyire zuhant tőlem. Odanézzen! ~ mutatott lefelé.

Lenéztem, és láttam, ahogy villogó sugarak nyújtózkodnak az ég felé. De nem nyúltak fel a felső légkörbe, jóval alattam véget értek.

A katonáimat találták el. Lemészárolták őket.

~ Teljes álcázás! Káoszpálya! ~ üzentem a szakaszom megmaradt tagjainak, majd utasítást adtam a harci ruhámnak, hogy zárjon el, és kapcsolja le a kommunikációt. Nem maradt belőlem más, csak egy lyuk az égben. A gyakorlóm álcázó funkciója láthatatlanná tett, a célkereső radarok hullámait pedig szerteszét szórta, lehetetlenné téve bármilyen radarnak, hogy kiszúrjon. A ruhám még arról is gondoskodott, hogy nagy sűrűséggel, de véletlenszerűen irányt váltsak, változtatva a süllyedésem sebességét és irányát, hogy még nehezebb legyen eltalálni. A szakaszom összes tagja, akit még elért az üzenetem, ugyanezt csinálta.

A káoszpálya a maga hirtelen kanyarjaival és rándulásaival simán kinyírna egy módosítatlan embert. Tudtam, ahogy a ruhám megmerevedik a nyakamnál és az ízületeimnél, hogy csökkentse a sérülésveszélyt, de ettől még éreztem, ahogy a belső szerveim hullámvasutaznak. A káoszpálya nem a komfortról szól. Hanem az életben maradásról.

Még egy dolog. Az elektromágneses álcázás gyakorlatilag vakká tesz, ameddig be van kapcsolva. Csak zuhansz, és az álcázás előtti pillanatokig gyűjtött adatokra támaszkodsz, na meg arra, hogy a ruhád az összes véletlenszerű manőver adatait jelenti az AgyGépednek, hogyan változtatta meg a sebességedet és az irányodat, az AgyGéped pedig kiszámolja, hogy merre, és főképpen milyen magasan jársz. Az álcázást úgy tervezték, hogy nagyjából egy kilométer magasan kapcsoljon be a képi visszacsatolás, minimálisan elegendő időt hagyva a helyzet felmérésére és a végső siklópálya meghatározására.

Már amennyiben persze nem vét hibát a számolgatásban, ami ha bekövetkezik, csak annyi időt hagy, hogy meglássam a felszínt, mielőtt szétkenődöm rajta. Vagy még annyit sem, és nem lesz belőlem más, csak egy hirtelen puffanás.

És persze, azt sem fogom tudni, nem talált-e meg egy sugár, ameddig az nem kezd el ropogósra sütni.

A lényeg, hogy nem akarsz teljesen álcázott káoszpályás ugrást csinálni, hacsak nem feltétlenül szükséges. Ahogy most az volt. Mindenkinek. Nekem és a szakaszom többi tagjának is.

Mert ez azt is jelentette, hogy piszokul szét fogunk szóródni, mire földet érünk. Kint a vadonban, a kommunikáció lekapcsolva, hogy ne tudjanak bemérni bennünket. Az eligazításon elmondtam ugyan a szakasznak, hogy merre lesz a másodlagos felszedési pont, ha valami balul ütne ki, de mivel ilyen magasan lőtték ki alólunk a siklót, és hogy káoszpályán jöttünk lefelé, nem sokat számított, legalább száz kilométer átmérőjű körben szóródnak majd szét az embereim. Ha földet érünk, mind egyedül leszünk, és valószínűleg vadászni fognak ránk.

Ezen hosszú percekig tudtam töprengeni, miközben zuhantam.

És arra is hosszú perceim voltak, hogy megpróbáljam kitalálni, mi a fene történt. Egyszerűen fogalmazva, semminek nem lett volna szabad kilőnie a siklót Kartúm felső légkörében. Kartúmnak ugyanolyan bolygóvédelmi rendszerei voltak, mint bármelyik másik fejlett szövetségi gyarmatbolygónak, melyeket azzal a céllal építettek és üzemeltettek, hogy megvédjék a bolygót az idegenek támadásától. De ugyanúgy, ahogy a Franklinen meg az összes többi gyarmaton, amelyeket mostanában végiglátogattunk, a védelmi rendszereket itt is a Gyarmati Szövetség szerelte fel és üzemeltette. Márpedig ha ezeket a rendszereket a jó kartúmiak megtámadták, a szövetségi üzemeltetők pedig magukra hagyták, akárki próbálta volna újra munkára fogni őket, pillanatokon belül a beágyazott biztonsági rendszerek hálójában találja magát. Hacsak a szövetségi operátorok nem álltak át (ami egyébként elképzelhető, csak éppen szerfelett valószínűtlen), akkor másvalakinek a sugarai égettek lyukat a siklóba.

Volt még egy csavar a helyzetben. A Tubingennek biztosítania kellett volna a sikló pályáját, figyelmeztetnie és védenie bennünket a felszínről induló bármilyen támadástól. Mivel ezt nem tette, minden valószínűség szerint más kötötte le a figyelmét. Vagyis megtámadhatták vagy a felszínről vagy az űrből. Akárhonnan is, biztos nem a Gyarmati Szövetségből.

Ha ez a gondolatmenet megállja a helyét, abból következett még pár dolog. Például, hogy bármi is történik éppen a Kartúmon, az nemcsak a bolygó elszakadási szándékáról szól. A vezetés lepaktált a Szövetség ellenségeivel. És csapdát állítottak nekünk. Nem magának a Tubingennek, persze, hiszen bárki is áll a háttérben, nem tudhatta, hogy a Véderő melyik hajóját fogják ideküldeni az elszakadás bejelentésének hírére. A Tubingen, a siklója és a szakaszom ebből a szempontból véletlenszerűen keveredett bele az egészbe. Nem, ezt a csapdát magának a Gyarmati Szövetségnek szánták.

A kérdés, hogy miért és milyen célból?

Bekapcsolt a vizuális visszacsatolásom, egy kilométernyire voltam a felszíntől. A távoli fények valamiféle civilizációra utaltak. Alattam növényzettel dúsan borított dombok sötétlettek. Az utolsó pillanatig vártam, mielőtt kinyitottam a nanobotokból formálódó ernyőmet. Az ernyő egy pillanat alatt szélesre nyílt, belemarkolt a levegőbe. Keményen értem földet, és kigurultam a maradék mozgási energiámat. Aztán maradtam a hátamon fekve, levegő után kapkodtam, és az eget bámultam. Éjszaka volt, és az erdő sötétségében a Véderő tervezte katonai szemeknek hála jól láthattam a csillagokat, a helyi csillagképeket. Párat beazonosítva és összevetve a helyi dátummal és idővel meg tudtam határozni a helyzetemet.

Ellenőriztem az AgyGépemet, jött-e jelzés a Tubingenről. Én nem akartam jelezni a hajónak, hátha valaki hallgatózik a környéken, de ha ők küldenek valamit, az esetleg segíthet nekünk, túlélőknek.

De nem volt semmi. Ez nem jó hír.

Felkeltem, a vizuális álcázást bekapcsolva hagytam, és olyan helyre mentem, ahonnan láthattam a távoli fényeket. A látványt összevetettem azzal a térképpel, amelyet a bevetéshez töltöttem fel az AgyGépembe, és a csillagok helyzetével. Kartúm fővárosának, Omdurmannak az egyik elővárosa fölött álltam, a hegyekben. Negyvenöt kilométerre délkeletre a központi kerületektől, harmincnyolc kilométerre délre attól az „ismeretlen tartózkodási helytől”, ahol a miniszterelnök bujkált, és huszonhárom kilométerre délnyugatra attól a másodlagos felszedési ponttól, ahová reményeim szerint a szakaszom összes túlélője jelenleg igyekezett.

De ezek közül pillanatnyilag egyik sem érdekelt. Előkerestem a vizuális visszacsatolóm átmeneti tárolóját, és átnéztem az elmúlt egy óra eseményeit. Azt próbáltam kitalálni, honnan jöttek a katonáimra vadászó sugarak. A képi információkat összevetettem a saját pályaadataimmal, hogy meghatározhassam a titokzatos sugárüteg helyét.

Tizenhat kilométerre tőlem, szinte teljesen pontosan északra, szintén a hegyekben, a térképem szerint egy használaton kívüli víztározónál.

– Megvagy, rohadék – morogtam magamban, majd felcsavartam az éjjellátó képességemet, hogy ne törjem ki a bokám egy gödörbe lépve, és futni kezdtem a célpont felé. Futás közben hagytam, hogy az AgyGépem zenét játsszon, ez valamennyire elterelte a gondolataimat Lambertről, Salcidóról, Powellről és a szakaszom többi katonájáról.

Később majd gondolok rájuk. Később majd meggyászolom őket. Most azonban meg kell találnom azokat, akik leszedtek bennünket.

*

Hat kilométernyire járhattam a célterülettől, amikor valami elgáncsolt és a földhöz vágott. Azonnal arrébb gurultam, némiképp összezavarodva, mert a vizuális álcázásom be volt kapcsolva, tehát nem nagyon láthatott senki, viszont én sem láttam senkit. Egy szellem lökhetett hanyatt.

~ Hadnagy!

Beletelt egy jó másodpercbe, mire észleltem, hogy nem a fülemmel, hanem az AgyGépemmel hallom a megszólítást.

~ Pont maga előtt! Keskenysávú csatorna. Nem tudom, követnek-e bennünket.

~ Powell? ~ Kérdeztem hitetlenkedve a keskenysávú csatornán.

~ Igen ~ felelte, és átküldött egy vizuális engedélykódot a ruhájáról, így az AgyGépem le tudta modellezni az alakját ott, ahol állnia kellett. Valóban ott állt előttem egy méterrel. Egy hasonló engedélykóddal viszonoztam a keskenysávon.

~ Bocsánat, hogy letaroltam ~ mentegetőzött.

~ Hogy csinálta? kérdeztem. Úgy értem, honnan tudta, hogy ott vagyok?

~ Zenét hallgatott?

~ Igen. Miért?

~ Mert futás közben énekelt.

~ Jézusom!

~ Nem is tudta?

~ Nem. De nem vagyok meglepve. Amikor muzsikus voltam, ki kellett kapcsolniuk a mikrofonomat a fellépéseken, mert hajlamos voltam énekelni. És bár elfogadhatóan játszom bármilyen húros hangszeren, énekelni azt nem tudok.

Erre magam is rájöttem mondta Powell, és még nekem is mosolyognom kellett. Powell visszamutatott, délkeleti irányba. ~ Abból az irányból jöttem errefelé, és pár kilométerre innen meghallottam. Vártam egy keveset, mert biztosra akartam menni, hogy maga az.

~ Egy keskenysávú ping elég lett volna, nem kellett volna a bozótba vágnia.

~ Így biztonságosabbnak tűnt. A földön gurulva lassabban rántja elő a rohampuskáját, és kisebb valószínűséggel szórja meg ijedtében az erdőt egy sorozattal.

~ Ebben lehet valami. De mit keresett errefelé? A másodlagos felszedési pont nem erre van.

~ Az nem. De a faszszopók, akik kilőttek bennünket, azok igen.

Újfent elmosolyodtam.

~ Miért nem vagyok meglepve, hogy ezt hallom magától?

~ Talán mert nincs benne semmi meglepő? Ahogy abban sem, hogy éppen itt találkoztunk.

~ Nem, ebben tényleg nincs semmi meglepő.

~ Mehetünk?

~ Igen. ~ Mindketten felálltunk.

~ Egy dolgot tisztázzunk mondta az úton Powell. Arra készülök, hogy az összes rohadékot kinyírom, akit csak ott találunk.

~ Egyet-kettőt megkímélhetnénk, hátha tudnak valamit.

~ Maga a főnök. De időben jelölje ki, kiket akar életben látni a buli után.

~ Így lesz. Még egy dolog, Ilse.

~ Igen, hadnagy?

~ Mi volt a foglalkozása a Földön? Ez mindig érdekelt.

~ Nyolcadikosoknak tanítottam matekot Tallahassee-ben.

Hoppá! lepődtem meg. ~ Nem egészen ezt vártam.

~ Viccel velem? kérdezett vissza Powell. Próbálna csak algebrát tanítani egy csapat kis szarfejűnek, harmincnyolc éven keresztül, megszakítás nélkül. Ahogy számolgatom, még legalább egy évtizedre elegendő dühöm van, mielőtt kiégne belőlem az összes.

~ Hát, ha ez kell hozzá. Készen áll?

~ Ó, igen. Van még dühöm, amit fel kell dolgoznom. És most már nem csak a tanítástól.

*

Hát, ez elég szarul néz ki üzente Powell.

Mindketten ott hasaltunk teljes álcázásban, vagy kétszáz méterre egy nagy betonplatótól, amely a használaton kívüli víztározó szélén támaszkodott. A platón volt két rakétavető, egy elektromágneses tömeggyorsító és két sugárágyú. Az egyik rakétavetőről hiányzott két rakéta, de két tüzér már ott küzdött az újakkal, hogy beemeljék a helyükre.

A tüzérek nem emberek voltak.

Kurva rraeyek! nevezte meg a fajt Powell. ~ Mi a faszt keresnek itt?

~ Lelövik a siklóinkat.

~ De miért? És egyáltalán, hogy kerültek ide, erre a bolygóra?

~ Szerintem meghívták őket.

~ A miniszterelnök? Akkor kétszer fogok belelőni.

~ Élve kell visszavinnünk! ~ emlékeztettem Powellt.

~ Nem azt mondtam, hogy megölöm. Csak azt, hogy két golyót fogok beleereszteni.

~ Csak szépen sorjában. El is kell jutnunk addig.

~ Rendben. Mit akar, hogy csináljuk?

Alaposan szemügyre vettem a platót. Mindegyik fegyverállásnak megvolt a saját kezelő személyzete, négy-négy rraey tüzér szorgoskodott mellettük. Mindegyik állásnak saját energiaforrása volt, a legnagyobbat a tömeggyorsítóhoz kapcsolták. Az elektromágneseknek rendesen lehetett energiaigényük. Az égre meredő nehézfegyverek eléggé összevissza álltak, mintha kapkodva állították volna fel őket, hogy ha kell, gyorsan szét is lehessen szedni az üteget. És valóban, a plató túloldalán állt pár nyerges vontató, elég nagyok ahhoz, hogy fel lehessen pakolni rájuk az egész üteget, és el lehessen szállítani a nehézfegyvereket. Volt ott egy hatodik kamion is, egy kicsivel kisebb, mint a többi, amelynek a tetején egy egész antennaerdő virágzott. Belül több rraey serénykedett, jól lehetett látni őket az ablakokon keresztül. A parancsnoki harcálláspont. Végül két puskás rraey járőrözött a plató körül. Az őrség, már ha ezt annak lehet nevezni.

Huszonhét rraeyt számoltam össze üzentem Powellnek.

~ Stimmel. Én is ennyit látok.

~ Kellene pár darab élve.

~ Felőlem. Van valami konkrét igénye?

~ Egyelőre a harcállásponton lévőket hagyjuk lélegezni.

~ Maga a főnök.

~ A magáé az öt vontató meg az őrök. Ha végzett velük, vágja haza a harcálláspont energiaellátását is.

~ Azoknál lehet, hogy lesz kézifegyver!

~ Akkor ne hagyjon nekik időt arra, hogy használhassák!

~ Azt mondta, sértetlenül akarja őket.

~ Azt mondtam, hagyjuk őket lélegezni.

~ Ó, így már rendben van. Ez megkönnyíti a dolgomat.

~ Enyémek a tüzérek.

Sokan vannak figyelmeztetett Powell.

~ Van egy tervem.

~ Valóban? És mi lenne az?

Ezt figyelje! mondtam, majd sugárvetőre kapcsoltam a rohampuskámat, és belelőttem egyet abba a rakétába, amelyet a tüzérek éppen akkor próbáltak beemelni a kilövőállványba. Nem a robbanófejre céloztam, hanem a hajtóanyag-tartályra.

Úgy szállt el, mint a szilveszteri tűzijáték, vitte magával a kilövőállványt rakétástul-tüzérestül, elsöpörte a szomszédos platformok tüzéreit is. A platón minden miszlikre ment, azok a szerencsétlen rraeyek is, akik éppen a platón tartózkodtak a robbanás pillanatában. Tiszta szerencse, hogy rajtunk voltak a csuklyák, megvédték a fülünket a robbanás dörejétől.

– Sejtettem, hogy erre készül – törte meg a csendet Powell, és felállt.

– Nem aggódik, hogy meglátnak?

– Hadnagy, kifejezetten szeretném, hogy lássák, ahogy jövök. – Azzal célzásra emelte a rohampuskáját, és megindult a harcálláspont felé.

Elmosolyodtam, maradtam a hasamon, és a fegyverem irányzéka mögül azt figyeltem, mozog-e valaki a platón. Ha valaki megmozdult, gondoskodtam arról, hogy ne tegye többé.

Egy elfojtott, tompa robbanás hallatszott, Powell kilőtte a harcálláspontként szolgáló kamion energiaellátását. Láttam, ahogy átlopakodik a platón a füstölgő roncsok között a harcálláspont felé, és anélkül lőtte ki a sofőrt, hogy megállt volna. Mögötte az egyik vontatóból kiszállt a vezetője, fegyvert ragadott, és a járművét megkerülve próbált Powell hátába kerülni. Elintéztem.

Egyet kihagyott üzentem Powellnek.

~ Tudtam, hogy ott van. És azt is, hogy maga figyel.

Egy rraey bukkant föl a harcálláspont bejáratában. Powell lábon lőtte, mire a lény sivítva zuhant a földre.

~ Hagyjon egy párat életben!

Az teljesen rajtuk múlik üzent vissza Powell. Elérte a harcálláspontot, felragadta a sivalkodó rraeyt, és a lényt maga előtt tartva belépett a parancsnoki járműbe.

Ahonnan én néztem, minden csendes volt pár percig.

Egy párat életben hagytam üzente Powell pár perc leteltével. ~ De jó lenne, ha sietne.

Odasiettem.

A harcálláspont belseje valóságos csatatér volt. Három halott rraey feküdt a padlón, köztük az, amelyiket Powell lábon lőtt. A helyiség végében két rraey nyöszörgött. Bár keveset tudtam a rraey fiziológiáról, de ahogy láttam, mindkettőnek volt egy-két törött végtagja. Powell elszedte tőlük az összes elektronikát. A harcálláspont műszerei és felszerelése ki volt iktatva, csak néhány tartaléklámpa adott némi fényt.

– Volt valami zűr? – kérdeztem, miután szétnéztem.

– Nem, semmi. Nem túl jók a közelharcban.

– Az is valami.

Powell bólintott, és az egyik túlélőre mutatott.

– Szerintem ez lesz itt a főnök. Legalábbis az összes többi azon dolgozott, hogy távol tartson tőle.

Odamentem a fekvő rraeyhez, aki felnézett rám. Az AgyGépemből előkerestem a fordítómodult, volt benne pár száz nyelv, azoké a fajoké, amelyekkel az emberiség a legsűrűbben találkozott. A rraey nyelv is köztük volt. Jóllehet a rraeyben vannak olyan hangok, amelyeket emberi hangképző szervekkel lehetetlen előállítani, az AgyGép képes volt olyan szavakat találni, amelyeket mi is ki tudunk mondani. Csak meg kellett adnom az AgyGépnek, hogy mit akarok közölni, és az előállt egy kiejthető fordítással.

– Maga itt a parancsnok? – kérdeztem azt a rraeyt, akire Powell mutatott.

– Nem vagyok hajlandó válaszolni a kérdésére – felelete a lény a saját nyelvén, amelyet az AgyGépem fordított le.

– Eltörhetem még valamijét – szólt közbe Powell, aki távolabbról figyelte a beszélgetést.

– A kínzás nem a leghatékonyabb módszer, ha információszerzésről van szó – mutattam rá.

– Ki mondta, hogy információt akarnék kiszedni belőle?

Rosszalló pillantást vetettem rá.

– Adjon nekem egy kis időt – mondtam. Powell horkantott. Visszafordultam a rraeyhez. – Megsebesültek – mondtam neki a saját nyelvén. – Hadd segítsünk.

– Az az állat sebesített meg bennünket – intett a rraey vádlón a fejével Powell felé.

– Azért sebesültek meg, mert megtámadtak bennünket. Ugye, nem gondolta komolyan, hogy ha megtámadják a Gyarmati Véderő katonáit, annak nem lesznek következményei?

A lény erre nem válaszolt semmit.

– Olyan bolygón vannak, ahol semmi keresnivalójuk – folytattam. – Olyan embereket támogatnak, akiket nem kellene. Mondja el, miért teszik.

– Nem fogom.

– Mi tudunk segíteni. Segítünk magán is és a bajtársán is – mutattam a másik sebesült rraey-re. – Ha nem fogadja el, itt fognak meghalni.

– Boldogan halok meg – jelentette ki a rraey.

– A bajtársa is osztja ezt a nézetet? Megkérdezte már, hogy ő mit akar?

– Most tényleg kedveskedik valakivel, akit öt perccel ezelőtt még meg akart ölni? – kérdezte hitetlenkedve Powell. – Nem fog működni, mert emlékeznek arra, hogy öt perce még lőttünk rájuk.

– Ilse!

– Csak fel akartam hívni rá a figyelmét. Valakinek szóvá kellett tennie.

Szó nélkül hagytam Powell érvelését, és visszafordultam rraey beszélgetőtársamhoz.

– Heather Lee hadnagy vagyok a Gyarmati Véderőtől. Megígérem, hogy mostantól nem éri bántódás. Függetlenül attól, hogy együttműködik-e velem, vagy sem. De ha együttműködik, akkor azt jelenthetem az elöljáróimnak, hogy hasznos a számunkra. És akkor jobb ellátásban lesz része.

– Pontosan tudjuk, hogyan bánnak a hadifoglyokkal – köpte oda a rraey.

– Mi is tudjuk, hogy maguk hogyan bánnak velük. De ezen most változtathatunk.

– Öljön meg, és legyünk túl rajta.

– Nem akarok meghalni! – szólalt meg a másik sebesült.

Az első rraey csiripelt valamit a beosztottjának, amit az AgyGépem úgy fordított, hogy Hallgass! Szégyent hozol ránk!

– Nem fog – fordultam a másik lényhez. – Segítsen nekem, katona. Segítsen, és élni fog. Megígérem.

– Ketrin Se Lau híradós specialista vagyok – felelt a rraey, és fejével a társa felé intett. – Ő ott Frui Ko Tvann parancsnok. Az Ekvilibrium nevében járunk el itt. Azért jöttünk, mert Kartúm kormánya kötött velünk egy megállapodást.

– Milyen megállapodást?

– Védelmet kértek. Amikor a Gyarmati Szövetség összeomlik, az Ekvilibrium fogja megvédeni Kartúmot az esetleges támadóktól vagy az inváziótól.

– És maguk mit kértek cserébe?

Tvann parancsnok megint sivított egy sort, és megpróbálta megütni Laut. Powell közéjük ugrott, és a rohampuskáját Tvann fejére szegezte.

– És maguk mit kértek cserébe? – ismételtem meg a kérdést.

– Ugye, nem fognak megölni? – kérdezett vissza Lau. – Megígérte.

– Igen, a szavamat adtam. Egyiküknek sem esik további bántódása.

– Nem fognak megkínozni minket?

– Nem, nem fogjuk megkínozni magukat. El fogjuk látni a sérüléseiket. Megígérem, Lau híradós.

– A védelmünket kapják azért a csapdáért, amit maguknak állítottunk. Amiért idecsaltuk magukat.

– Ennek így semmi értelme – jelentette ki Powell. – A Véderő csak egyetlen hajót küldött ide. Még ha sikerül is elpusztítaniuk a Tubingent, majd küldenek többet. Sokkal többet. Ez a zendülés el fog bukni, mi meg megyünk és leverjük a Rraeyen, amiért segítettek nekik.

– Kivéve, ha más is volt a tervben – mutattam rá, és visszafordultam Lauhoz. – Mi van még?

– Nem tudom. Egyszerű kommunikációs szakértő vagyok. Csak annyit mondtak el nekem, amennyi a feladatom elvégzéséhez szükséges.

Tvann felé fordultam.

– Felteszem, nem akar velem további részleteket megosztani.

A rraey parancsnok elfordította a fejét.

– Akkor ez így egy zsákutca – állapította meg Powell.

– Nem – feleltem, aztán elhallgattam, mert a Tubingen éppen akkor nyitott meg felénk egy csatornát. Megtámadták őket, és meg is sérültek, de a segítségére siető hajóval sikerült elpusztítaniuk a két támadó hajót. Jelentést kértek.

– Hála istennek – sóhajtott fel Powell. – Nem lettünk teljesen szétbaszva.

– Hívja le őket. Kérjen orvosi segítséget a két rraey hadifogolynak. Mondja meg, hogy bántatlanságot ígértünk nekik.

– Ezt biztosan értékelni fogják – jegyezte meg epésen Powell.

– Csak mondja meg nekik.

– Még valami?

– Igen. Mondja meg nekik, hogy küldjenek egy másik siklót. Van itt egy küldetésünk, amit be kéne fejezni.

*

A visszafelé tartó úton a siklót átirányították, és nem a Tubingenre mentünk, hanem a másik szövetségi hajóra.

– Még soha nem hallottam a Chandlerről – ismerte be Powell.

– A Külügy hajója, nem a Véderőé – világosítottam fel.

– Egy diplomatahajó, tökéletesen működő támadófegyverzettel – csóválta a fejét Powell.

– Változnak az idők.

– Ezek a kötések felsértik a karom – szólalt meg Maszahiko Okada, jelen pillanatban a Kartúm ex-miniszterelnöke. Lehetséges, hogy páran még miniszterelnöknek tekintették, de a hatalma gyakorlatilag már a múlté. – Nagyon kényelmetlenül érzem magam.

– Nekem meg egy csomó barátom halott – vágott vissza Powell. – Talán ha belátná, mennyivel jobban járt, befogná szépen a pofáját.

Okada hozzám fordult.

– Ha azt hiszi, hogy az emberek nem fogják megtudni, hogyan bántak velem...

– Hadd hajítsam ki! – kérte tőlem Powell.

Okada visszafordult feléje: – Mi???

– Hadd hajítsam ki! – kérte újra Powell. – E miatt a szarfaszú miatt halt meg Lambert és Salcido. Meg a szakasz többi tagja.

– Nem halt meg mindenki. Gould és DeConnick is túlélték az akciót.

– Gould és DeConnick is válságos állapotban van. Talán túlélik. De ha nem, akkor csak mi ketten maradtunk. Az egész kurva szakaszból. – Ujjával Okadára bökött. – Ennyiért szerintem kijár neki egy kis séta. Az űrben, szkafander nélkül.

Okadához fordultam.

– Mi erről a véleménye, miniszterelnök úr?

– A Gyarmati Szövetség szította ezt a lázadást, nem Kartúm kormánya... – kezdett bele Okada, de Powell félbeszakította.

– Na, jó, ennyi – indult el az expolitikus felé. – Ideje, hogy szippants egy kis vákuumot, te faszszopó!

Okada látványosan összement, ahogy Powell közeledett feléje.

Felemeltem a karom. Powell megállt.

– Új terv! Maga! – mutattam Okadára. – Nem szól egy árva szót sem, ameddig nem dokkoltunk a Chandleren. – Powellre pillantottam. – Maga meg nem vágja ki őt az űrbe.

Okada meg se nyikkant, még az után se, hogy leszálltunk a Chandleren, és a legénység pár tagja elvezette.

– Egész csendesnek látszik – jegyezte meg a Chandler legénységének egyik tagja, aki odajött hozzánk. A többiekkel ellentétben az ő bőre zöld volt, ami annyit jelentett, hogy a Véderő tagja.

– Mondjuk úgy, meggyőztük arról, hogy sokkal jobb így neki.

– Nagyon úgy néz ki – ismerte el a férfi. – Lássuk csak. Emlékszik még rám, Lee hadnagy?

– Hogyne, Wilson hadnagy – feleltem. Fejemmel Powell felé intettem. – Ez itt a szolgálatvezető őrmesterem, Ilse Powell.

– Őrmester! – üdvözölte egy biccentéssel Wilson, aztán újra velem kezdett el foglalkozni. – Nekem kell beszámolniuk az utolsó küldetésükről, cserébe beavatom magukat egy-két új fejleménybe.

– Az igazat megvallva nagyon szeretnénk visszajutni a Tubingenre.

– Hát, erről is akartam beszélni.

– Mi történt?

– Előbb keressünk egy nyugodt helyet, ahol leülhetünk és beszélgethetünk.

– Előbb elmondhatná, mi a fene folyik itt, mert még véletlenül pofán találom vágni, Wilson.

Elmosolyodott.

– Maga aztán tényleg semmit sem változott. Rendben, akkor én kezdem. A Tubingen túlélte az ellene intézett támadást, de a „túlélés” egy relatív fogalom. Lényegében sehová sem fog már menni a bolygó körüli pályáról. Kis híján teljesen megsemmisült, de még éppen időben érkeztünk a segítségére, és együtt el tudtuk intézni a támadóit.

– Ezt meg hogy csinálták? Hogy pont a megfelelő pillanatban bírtak ideérni?

– Mondjuk úgy, hogy volt egy megérzésünk. Ez minden, amit mondhatok így nyilvánosan, itt a siklóhangárban.

– Hmm.

– A lényeg, hogy ha nagyon akarja, visszamehetnek a Tubingenre, miután végeztünk a beszámolókkal. De nem fog sokáig ott maradni, higgye el. A legjobb esetben is csak annyi ideje lesz, hogy összeszedhesse a személyes holmijait, amelyek nem pusztultak el a csatában, mielőtt befut a John Henry meg a többi hajó, hogy összeszedjék a Tubingen túlélőit, és visszavigyék őket a Főnix Állomásra, ahol új beosztást kapnak majd. Ezzel az erővel akár itt is maradhat. A holmiját is idehozathatjuk.

– Hányan haltak meg a Tubingen elleni támadásban? – kérdezte Powell.

– Kétszáztizenöt halott, és pár tucat sebesült. Ebben persze nincs benne a szakaszuk. Nagyon sajnálom. Egyébként összeszedtük őket.

– Hol vannak? – kérdeztem.

– Pillanatnyilag az egyik hűtőkamránkban.

– Szeretném megnézni őket.

– Azt nem ajánlom. Nem túl méltóságteljes. Már ahogy sikerült őket elhelyeznünk.

– Nem érdekes.

– Akkor elintézem.

– És tudni szeretném, mi történt a két rraey-jel, akiket felküldtünk.

– Itt vannak a fogdánkban, és éppen orvosi ellátásban részesülnek, már amennyire tőlünk telik. Elég kiterjedtek a sérüléseik, de szerencsére nem túl bonyolultak. Zömében törött csontok, amelyeket mi is el tudunk látni. Ezt egyébként melyikük csinálta?

– Én – tette fel a kezét vigyorogva Powell.

– Vicces egy nő maga – állapította meg Wilson.

– Látna csak a második randin.

Wilson elmosolyodott, azután újra velem kezdett foglalkozni.

– Megkaptuk az utasítását, hogy ne bántsuk őket. Mivel nem is terveztük, ezért nem is volt vele problémánk. De azért meg kell értenie, hogy ki kell kérdeznünk őket.

– Ezt megtehetik anélkül is, hogy bántalmaznák őket.

– Igen, megtehetjük. Csak egyértelmű akartam lenni, hogy ez a kikérdezés vélhetőleg nem lesz mentes az agresszív megoldásoktól, még ha nem is konkrétan fizikai agresszióról beszélünk. Különös tekintettel Tvann parancsnokra, aki az itteni tevékenységén kívül is számot tart az érdeklődésünkre.

– Ki vezeti a kihallgatását?

– Attól tartok, én magam.

– Tvann parancsnok nem tűnik túl beszédesnek.

– Ne aggódjon! Azt hiszem, rá tudom majd venni az együttműködésre anélkül, hogy újabb csontokat törnék el benne. Dolgoztam már rraey-jekkel korábban. Bízzon bennem!

– Ha maga mondja. Azért köszönöm – feleltem, és a fejemmel abba az irányba intettem, amerre Okadát kísérték. – Vele mi fog történni?

– Vele kapcsolatban, attól tartok, nem ígérhetek túl sokat. Ő ugyanis jól csőbe húzott mindenkit. Nemcsak a Gyarmati Szövetséget árulta el, hanem a saját lázadását is.

– Ezt hogy érti?

– Az eredeti terv szerint a Szövetség tíz gyarmatbolygója jelentette volna be elszakadását, mégpedig egyszerre, és a Kartúm egyike volt ezeknek. Csakhogy a Kartúm idő előtt deklarálta függetlenségét, azután pedig csapdába csalta a Tubingent.

– De miért tették?

– Pontosan ez az, amire mi is kíváncsiak vagyunk. Hogy a Szövetség hogyan fog eljárni a lázadó gyarmatokkal szemben, az erősen attól függ, hogy Okada mit fog mondani nekünk.

– Maga szerint fog beszélni? – kérdezte Powell.

– Mire végzünk vele, nem az lesz a legfőbb kérdés, hogy fog-e beszélni. Hanem, hogy tud-e majd hallgatni. De ez a jövő zenéje. Készen állnak a hivatalos beszámolóra?

– Ha lehetne, előbb szeretném megnézni az embereimet.

– Rendben – egyezett bele Wilson.

*

Lambertet övmagasságban találtam meg, a hűtőkamra hátsó traktusában, ahol egymásra fektették a fagyott holttesteket. Salcido egy másik halomban volt, valamivel lejjebb. Nemigen lehetett közelebbről szemügyre venni őket.

– Tudja, hadnagy, Lambertnek igaza volt – jegyezte meg Powell. Ott volt velem együtt a hűtőkamrában. Wilson idekísért bennünket, kinyitotta az ajtót, azután kint várakozott. A hűtőkamrából eltüntették a polcokat, és minden ételt, amit rajtuk szoktak tárolni. Utóbbiakat vagy egy másik hűtőkamrába szállították, vagy aTubingen túlélőivel etették meg, akik boldogtalanul szorongtak az étkezdében.

De legalább nem itt szorongtak.

– Miben volt igaza?

– A problémák gyökerét illetően.

– Ezt pont maga mondja? – kérdeztem, kis híján mosolyogva.

– Soha nem mondtam, hogy nincs igaza – védekezett Powell. – Csak azt, hogy „ki nem szarja le”.

– De most mintha nem szarná le.

– Inkább úgy mondanám, jobban érdekel a kérdés, mint általában szokott. Mit keresünk mi itt, hadnagy? Rohangálunk körbe-körbe, és oltogatjuk a tüzeket. Ami rendben is van, hiszen mi vagyunk a tűzoltóbrigád. Az a munkánk, hogy eloltsuk a tüzeket. Nem az érdekel minket, hogy hogyan keletkezett a tűz, hanem hogy hogyan oltsuk el. De azért egy idő után a tűzoltók is megkérdezik, hogy ki a fene gyújtogatja folyton a tüzeket, amit nekik kell mindig eloltani.

– Lambert a térdét csapkodná a röhögéstől, ha ezt hallaná.

– Ha Lambert itt lehetne, nem is én mondanám ezt. Hanem ő mondaná. Újra és újra. – Powell Salcido holtteste felé intett. – Sau pedig biztosan az egyik „ki tud többet” hülyeségén pörögne. Én meg cinkelném mindkettőjüket, maga meg lehetne a döntőbíró. És mindnyájan egy nagy boldog család lehetnénk újra, ahelyett hogy itt szemeznénk kettesben a hulláikkal egy rohadt fagyasztóban.

– Vesztett el barátokat korábban is?

– Hát persze. Mint ahogyan maga is. De ettől még nem lesz könnyebb.

Egy darabig csendben voltunk.

– Egy beszéd jár a fejemben – böktem ki végül.

– Egy olyan, amit el akar mondani?

– Nem egészen. Valaki más mondta el, és elég sokszor az eszembe jutott az elmúlt hetekben, ahogy így futkostunk körbe-körbe, hogy oltsuk a tüzeket.

– Melyik beszédre gondol?

– Abraham Lincoln gettysburgi beszédére. Emlékszik rá?

Powell szinte méltatlankodva mondta:

– Amerikában éltem, és egy általános iskolában tanítottam. Maga szerint?

– Alig háromszáz szó, és az első visszajelzések nem voltak túl pozitívak. Most folyton az a mondat jár a fejemben, hogy „Most nagyszabású polgárháborút vívunk, mely eldönti majd, hogy e nemzet, vagy bármely ily módon született és ezen elven alapuló nemzet tartósan fennmaradhat-e[3].”

Powell bólintott.

– Azt gondolja, polgárháborút vívunk?

– Fogalmam sincs, mibe keveredtünk – ismertem be. – Ez nem olyan, mint egy igazi háború. Túl sok az ismeretlen tényező, túl zavaros. Nem csatatérről csatatérre vonulunk, hanem csak sodródunk egyik felfordulástól a másikig.

– Hadd tegyem tisztába magának a dolgot, hadnagy. Ez bizony polgárháború. Elvesztettük a Földet. A Gyarmati Szövetség hamarosan kénytelen lesz a gyarmataihoz fordulni azokért az erőforrásokért, amelyeket azelőtt ingyen szerzett meg a Földről. A gyarmatok pedig fel fogják tenni maguknak a kérdést, hogy vajon azok a dolgok, amelyeket a Gyarmati Szövetségtől kapnak, megérik-e a ráfordítást, és érdemes-e fenntartani a Gyarmati Szövetséget egyáltalán, hogy irányítsa a dolgokat. Nagyon úgy fest, hogy néhány gyarmat már válaszolt ezekre a kérdésekre, és a válasz nemleges volt. Mire a Gyarmati Szövetség eddig védelmező karja most a torkukat kezdi szorongatni. Ők pedig megpróbálnak kihátrálni a helyzetből, mielőtt az a fejükre szakad.

– Ebben azért nem túl ügyesek – jegyzetem meg.

– Nem kell ahhoz túl ügyesnek lenni, hogy kitörjön a polgárháború. És csak azt jelenthetjük ki biztosan, nem voltak túl ügyesek eddig. – Powell körbemutatott. – Viszont láthatóan tanulnak a hibáikból. És képesek szövetségeseket találni ebben az Ekvilibrium nevű társaságban.

– Nem hinném, hogy az Ekvilibrium, legyenek is bárkik, merő szívjóságból tennék, amit tesznek.

– Alighanem igaza van, viszont ez tökéletesen lényegtelen, ha onnan nézzük, hogy a zajló események egy polgárháború mérföldköveit jelentik. Ha a lázadók úgy gondolják, hogy a Szövetség már nem viseli kellőképp a szívén a sorsukat, akkor életbe lép az „ellenségem ellensége a barátom” című forgatókönyv.

– Ez azért nem túl hatásos stratégia.

– A hatásosságnak nem sok köze van hozzá, hadnagy, de még órákig futhatjuk ezeket a köröket.

– Hogy látja ezt a dolgot?

– Milyen dolgot?

– A Gyarmati Szövetséget. Azt, ahogyan irányítják a gyarmatvilágokat. Ahogyan reagálnak a dolgokra. – Körbemutattam a helyiségben. – Ezt az egészet.

Powell kifejezetten meglepettnek látszott.

– A Szövetség egy fasiszta fosrevü, főnök. Tudtam én ezt már akkor is, amikor az első napon rátettem az lábam a ladikjukra, hogy elhúzzak a Földről. Viccel velem? A Szövetség ellenőrzi a kereskedelmet. A Szövetség ellenőrzi a hírközlést. A Szövetség nem engedi meg a gyarmatainak, hogy megvédjék magukat, és nem enged úgy általában semmit, ami nem rajta keresztül történik. És azt se felejtsük el, hogy mit tettek a Földdel. Méghozzá évszázadok hosszú során. Bassza meg, hadnagy, én nem csodálkozom, hogy nyakig vagyunk egy polgárháborúban, csak azon, hogy nem tört ki sok-sok évvel hamarabb.

– És mégis itt vagyunk. Maga meg én, és az ő egyenruhájukat viseljük.

– Mert nem akartunk öregen meghalni. Hetvenöt éves voltam, az egész életemet Floridában töltöttem, leukémiám volt, és voltak dolgok, amiket mindig is szerettem volna megcsinálni, de sohasem tettem meg. És ez kezdett elemészteni. Azt hiszi, most egy érzéketlen seggfej vagyok, de ismernie kellett volna, mielőtt eljöttem a Földről. Simán lehajított volna egy épület tetejéről, pusztán a fegyelem fenntartása végett, és igaza is lett volna.

– Na, jó. De nem tudtuk, mire vállalkoztunk, amikor magunk mögött hagytuk a Földet.

– Nem, valóban nem.

– De most már tudja. És ha akkor tudta volna, amit most tud erről az egészről, akkor is belépett volna a Véderőbe?

– Hát persze – vágta rá Powell. – Hiszen nem akartam volna öregen meghalni.

– De éppen az imént mondta, hogy a Gyarmati Szövetség egy fasiszta fosrevü.

– Az hát, de ebben a pillanatban ez az egyetlen útja a túlélésnek. Nézzen körül, főnök! Nézze a bolygókat, amelyeket megjártunk. Nézze az idegen fajokat, amelyekkel meg kellett küzdenünk. Komolyan gondolja, hogy ezeket a függetlenedő gyarmatbolygókat, ezeket a népeket nem fogják perceken belül ízekre szaggatni abban a pillanatban, ahogy a Szövetség eltűnik? Soha nem háborúztak. Legalábbis nem azon a szinten, ahol kellene. Nincs meg az ehhez szükséges katonai infrastruktúrájuk, és nem lesz rá idejük sem, hogy felfejlesszék. A Gyarmati Szövetség egy szörnyeteg, de a gyarmatbolygók csak kurva szarvasborjak egy ragadozóktól hemzsegő erdőben.

– És hogyan fog mindez megváltozni?

– Megfogott főnök, én csak egy egyszerű katona vagyok. De azt tudom, hogy biztosan meg fognak változni a dolgok. Meg kell, hogy változzanak, mert a Föld már nem nekünk dolgozik. Azok a sémák, azok a módszerek, amelyekre az egész szövetségi működést alapozták, többé már nem működnek. Vagy megváltoztatják őket, vagy mind itt halunk meg. Én pedig megteszek minden tőlem telhetőt, hogy a változásig ne essen szét ez az egész. Mert az alternatíva egyszerűen katasztrófa.

– Az bizony meglehet – ismertem el.

– Mi a helyzet magával, hadnagy? Maga belépett volna, ha tudja, hogy ez lesz belőle?

– Nem tudom. Igaza van, én sem akartam öregen meghalni – kinyúltam, és megérintettem Lambert hideg karját. – Pedig van annál rosszabb is.

– Lambert mindig is egy öntömjénező alak volt. Elég biztos vagyok abban, hogy pont így szeretett volna elmenni.

Ezen mosolyognom kellett.

– Ebben lehet valami. Csak azt akartam mondani, hogy kezdem érteni ezt az egészet. Érzem, hogy vannak rosszabb dolgok, mint leélni egy életet, és tudni, hogy a nagyobbik fele már az ember mögött van. Talán már nem félnék ettől annyira.

– Talán nem. De azért könnyű ezt úgy kijelenteni, hogy maga húszévesnek látszik, és még akkor is lenne hatvan jó éve, ha ma itt hagyná Véderőt.

– Ebben is lehet valami.

– Ezért is mondtam Lambertnek mindig, hogy ne pörögjön folyton azon, hogy mi lesz majd utána. Hiába töri az ember folyamatosan azon a fejét, hogy mi jön az után, amit éppen akkor csinál, sose teszi boldogabbá. Az soha nem fog megoldani semmit a jelenben.

– Na, igen. Mégis maga volt az, aki ezt a témát itt és most felvetette.

– Hát, ja. – Powell elfintorodott. – Mondjuk azt, hogy ez volt az én gyászbeszédem. Az eltávozott barátunkhoz. Többé nem csinálok ilyet.

Salcido felé intettem.

– És vele mi lesz?

– Faszom tudja. Talán meghallgathatnánk megint azt a hülye pizzás-holdas számot. Vagy találgathatnánk az étkezdében, hogy milyen nap van éppen. Ami egyébként egy jó nagy baromság. Bármelyik napon lehet pizzát, szusit vagy hamburgert enni. Csak mindig mást írnak ki az étlap tetejére.

– Tudom. De az a beszélgetés valójában nem is erről szólt.

– Nem – ismerte el Powell. – Tényleg nem.

ÖTÖDIK RÉSZ

Mi a francot keresünk mi itt egyáltalán? üzente Powell a személyes csatornán. Az egész szakaszunkat az Uppsaláról egy tüntetés rendjének a fenntartására vezényelték az Erie bolygóra, Galway városába. A tüntetés teljesen békés volt. A tüntetők ugyanazt csinálták, ameddig elláttam: feküdtek. Mindenhol. Legalább százezren voltak. Powell nagyjából harmincméternyire állt tőlem, együtt védtük a Szövetség irodáit.

Védjük a Gyarmati Szövetség tulajdonát feleltem.

~ Miért, mit akarnak vele csinálni? Ráfekszenek?

~ Nekem úgy rémlik, hogy nem is olyan régen még maga kritizálta azokat, akik túl sokat gondolkodnak a küldetéseiken.

~ Nem látom, hogy ezt itt miért ne tudnák a helyi rendőri erők is kezelni.

~ Jó kérdés üzentem, és egy nőre mutattam, aki rendőr egyenruhában feküdt, tőlem alig kétméternyire. Ő a rendőrfőnök. Megbeszélhetné vele.

Még harminc méterről is hallottam, ahogy Powell gúnyosan felhorkan.

Az Erie-vel nem az volt a probléma, hogy a népe megpróbálta deklarálni a függetlenségét, vagy, hogy fel akarta volna gyújtani a Szövetség irodaépületeit, vagy, hogy nem teljesen önzetlen idegen fajokat hívott volna meg szövetségi hajók és katonák megtámadása végett. A probléma az volt, hogy az Erie beszüntette a munkát.

Persze nem teljesen, a bolygó szépen ellátta magát, megtermelte az élelmét, a ruházatát, és úgy általában kiszolgálta a belső piac igényeit. De eldöntötte, hogy kiszáll az export-bizniszből. Ez nem kis problémát jelentett a Gyarmati Szövetségnek, mert igencsak aktív külkereskedelmet folytattak az Erie-vel, főleg hogy az Erie egyike volt a legelső gyarmatoknak, és mint ilyen, az egyik legjelentősebb exportőrnek számított az egész Szövetségben.

A Gyarmati Szövetség kereskedelmi attaséja megkérdezte, hogy mi a probléma. Nincs semmiféle probléma, felelte az Erie kereskedelemért felelős minisztere. Úgy döntöttünk, hogy elegünk volt az exportálásból.

A Gyarmati Szövetség attaséja rámutatott, hogy egy ilyen lépés tönkreteheti a bolygó gazdaságát. Az Erie kereskedelmi minisztere megjegyezte, hogy a közgazdászai szerint a stratégiaváltás fájdalmas lesz, de elviselhető, amennyiben minden érintett hajlandó lesz valamennyi áldozat meghozatalára.

A Gyarmati Szövetség attaséja felajánlotta, hogy megemelt árat fizetnének az Erie-ről származó javakért. Az Erie kereskedelmi minisztere udvariasan visszautasította az ajánlatot.

A Gyarmati Szövetség attaséja finoman utalt arra, hogy a külkereskedelem ilyetén felfüggesztése egyenértékű a hazaárulással. Az Erie kereskedelmi minisztere udvariasan érdeklődött, hogy mely szövetségi törvény rendelkezik kényszerített kereskedelemről.

A Gyarmati Szövetség attaséja elsütött egy poént azzal kapcsolatban, hogy az egész bolygó lefekhetne a munkahelyén.

Ez ökörség! fakadt ki Powell.

~ Van annyira ökör, mint a szövetségi attasé?

~ Hát, majdnem. Csak vesztegetjük itt az időnket, főnök. Nem akadályozunk meg semmit, nem mentünk meg senkit, és nem csinálunk semmi hasznosat. Csak mászkálunk itt egy csomó heverésző ember között, és igazi seggfej módjára lengetjük a puskánkat.

~ Felpattanhatnak, és megtámadhatnak bennünket.

~ Hadnagy, van itt egy faszi tőlem pár méternyire, aki konkrétan horkol.

Ezen elmosolyodtam.

Mit tanácsol, Ilse, mit csináljunk? kérdeztem.

~ Halvány fogalmam sincs. Minden ötletre vevő vagyok.

~ Rendben. Akkor próbáljuk ki ezt ~ üzentem, majd leraktam a rohampuskámat a földre, és kisétáltam a tömegbe.

~ Mit csinál? ~ kérdezte Powell.

~ Lelépek ~ feleltem. Kerülgettem a fekvő testeket, mert nem akartam egyikre sem rálépni.

~ Hová?

~ Fogalmam sincs.

~ Nem hinném, hogy szabad lenne nekünk ilyesmit tenni. Azt hiszem, amit most éppen elkövet, hivatalosan úgy hívják: dezertálás.

~ Ha nagyon akarják, akár le is lőhetnek érte.

~ Lehet, hogy le is fogják!

Ilse üzentem, majd megálltam, és visszanéztem rá. Hét éve csinálom ezt. Maga is tudja, pont úgy, ahogyan én, hogy nem fogják hagyni, hogy kiszálljak. Már nem mozgatnak bennünket beosztásról beosztásra, mert nincsenek újoncok. De én ezt nem tudom tovább csinálni. Elegem van. Megfordultam, és újra nekiindultam.

~ Tutira lelövik ezért.

~ Lehet, hogy le fognak ~ ismertem el az ő szavaival. Átjutottam a téren, és egy mellékutca elejéhez értem. Utoljára még visszapillantottam Powellre.

~ Nem hiszem, hogy ne találnák meg, ha akarják üzente. Van egy számítógép a fejében. Minden mozdulatát követik. A picsába, elég biztos vagyok abban, hogy minden kurva gondolatát követik.

~ Tudom.

~ Maga után fognak menni.

~ Igen, valószínűleg ez lesz.

~ Ne mondja, hogy nem figyelmeztettem!

~ Nem fogom.

~ Mihez fog most kezdeni?

~ Mint azt említettem már, egész jó zenész voltam valaha. Azt hiszem, szeretnék megint zenész lenni. Legalább egy ideig.

~ Maga megőrült, hadnagy. Muszáj volt kimondanom, hogy legyen róla felvétel.

~ Nagyra értékelem. Nem tart velem?

~ A fenébe is, dehogy. Nem dezertálhatunk mindannyian. Különben is, mindjárt üresedés lesz egy hadnagyi beosztásban. Asszem, vár rám itt egy előléptetés.

Vigyorogtam.

Isten vele, Ilse! üzentem.

Isten vele, Heather! üzente, és kedélyesen integetett.

Befordultam a sarkon, és az épület eltakarta őt a szemem elől.

Végigsétáltam az utcán, találtam egy másikat, amelyik érdekesnek ígérkezett, és továbbindultam rajta, az első napján egy másik életnek.

Azt hiszem, egy szombati nap volt.

ÉLNI VAGY MEGHALNI

A Swancon 40 bizottságának és résztvevőinek az ausztráliai

Perthben, ahol ezt a kisregényt – és a könyvet – befejeztem.

Hé, nem megmondtam, hogy megcsinálom?

ELSŐ RÉSZ

Van az a kívánság, hogy „élj érdekes időkben”.

Először is, ez egy átok. Az „érdekes” ebben az esetben azt jelenti: „Istenem, halál záporozik ránk, mind jajongva pusztulunk el, valószínűleg lángok között”. Ha valaki kedveset akar mondani, akkor ne azt kívánja, hogy élj érdekes időben. Mondja azt, „Örök boldogságot kívánok” vagy „Élj békében” vagy „Élj sokáig”, és így tovább, de ne azt, „Élj érdekes időkben”. Ha valaki ezt mondja, akkor azt akarja, hogy szörnyű halált halj, de előtte még rohadtul szenvedj is.

Komolyan, az ilyen nem barát. Ezt a tanácsot ingyen adom.

Másodszor, az átkot szinte mindig a kínaiaknak tulajdonítják, ami szemenszedett hazugság. Amennyire meg lehet állapítani, először angolul jelent meg, de a kínaiaknak tulajdonították, valószínűleg rasszizmusból, és mert valaki szar alak akart lenni, de úgy, hogy ezt személyesen ne róják fel neki. Kábé, hogy „Hé, nem én mondom, azok a rohadt kínaiak mondják, én csak azt mondom, amit ők mondtak.” Kábé így.

Szóval nemcsak hogy nem barát, de bigott és passzív-agresszív.

Ettől függetlenül létezik egy kínai mondás, amelyből állítólag a bigott és passzív-agresszív átok származhat, ami durván annyit tesz: „Jobb békében kutyának lenni, mint háborúban embernek.” Ez a szállóige se nem bigott, se nem passzív-agresszív, és nagyrészt egyetértek vele.

A lényeg: Harry Wilson hadnagy vagyok. Már nagyon régóta élek háborúban, és kezdem úgy érezni, szívesebben lennék kutya békében. Egy ideje ezért dolgozom.

Csak az a baj, hogy érdekes időben élek.

*

A legutóbbi érdekes időszak akkor kezdődött, amikor a Chandler, a hajó, amelyen állomásoztam, a Kartúm rendszerbe ugrott, és kapásból szétlőtte az első két hajót, amelyet meglátott.

Megérdemelték. Az a két hajó megtámadta a Tubingent, a Gyarmati Véderő hajóját, amelyet a Gyarmati Szövetség elleni felkelés leverésére hívtak a rendszerbe, a felkelést Kartúm miniszterelnöke szította, akinek lehetett volna több sütnivalója is. A jelek szerint nem volt, és jött a Tubingen, amelyik egy szakasz katonát küldött a bolygóra, hogy gyűjtsék be a miniszterelnököt a bolygóról. Ekkor érkezett meg az a két hajó, és céllövészetet rendeztek a Tubingennel. Gondolom, arra számítottak, hogy zavartalanul befejezhetik. Arra azonban nem számítottak, hogy a nyakukba esik a Chandler, egyenesen a napból.

A valóságban persze nem ez történt, csak kicsivel közelebb ugrottunk a Kartúm feletti térben a bolygó napjához, mint a másik kettő meg a Tubingen, amelyet nagyban támadtak. És egyébként az, hogy az ő szemszögükből a Kartúm csillagának korongja takart bennünket, semmi előnyt nem nyújtott a Chandlernek. A hajók emiatt nem észleltek volna később bennünket. Az nyújtott előnyt, hogy egyáltalán nem számítottak ránk. Amikor megjelentünk, csak a Tubingen megsemmisítésére koncentráltak, rakétákkal lőtték közelről a gyenge pontjait, hogy darabokra robbantsák, hogy mindenkit megöljenek a hajón, és hogy az egész Gyarmati Szövetséget káoszba taszítsák.

De a napból előjönni költői húzás volt.

Kilőttük a saját rakétáinkat, majd részecskesugarakkal felrobbantottuk a hajók rakétáit, mielőtt elérhették volna a Tubingent. A mi rakétáink viszont becsapódtak az ellenséges hajókba. A hajtóműveket és a fegyvereket céloztuk, a legénység nem aggasztott minket. Tudtuk, hogy egyetlen pilóta kivételével nem lesz rajtuk senki.

A mi szempontunkból a harc azelőtt véget ért, hogy elkezdődött volna. A könnyűpáncélos hajók úgy robbantak fel, akár a petárdák. Kapcsolatba léptünk a Tubingennel úgy a bevett csatornákon, mint AgyGépen keresztül, hogy felmérjük a kárt.

Jelentős volt. A hajóra keresztet vethettünk, alig lesz idő evakuálni a legénységet, mielőtt a létfenntartó rendszer összeomlik. Elkezdtünk helyet csinálni a Chandleren, és ugrószondákat küldtünk vissza a Főnix Állomásra mentőhajókért.

A Kartúm felszínéről szórványos jelentések érkeztek. A Tubingen szakaszát szállító siklót – az ő feladatuk volt a miniszterelnök őrizetbe vétele – már a levegőben lelőtték. A katonákat, akik kiugrottak a szétroncsolt kompból, egyenként szedték le.

Két katona úszta meg sértetlenül, azok viszont megsemmisítették a védelmi rendszert, amelyet rraey zsoldosok, az Ekvilibrium tagjai működtettek; ez volt az a csoportosulás, amelyik annyi fejfájást okozott a Gyarmati Szövetségnek és a Konklávénak. Elfogtak két rraeyt, köztük a parancsnokot is. Aztán végrehajtották az eredeti küldetést, és bezsákolták Kartúm miniszterelnökét.

Valakinek ki kell hallgatnia őket.

A két rraeyt történetesen nekem.

*

Beléptem a helyiségbe, ahol a rraey hadifogoly várt rám. Nem lett megbilincselve, csak sokkgallért kapott, amelytől minden lassú és kiszámított mozdulatnál gyorsabb mozgásra áramütést kap, minél gyorsabb a mozgás, annál nagyobbat.

A rraey nem nagyon mozgott.

Az ő fiziológiájához mérten roppant kényelmetlen székben ült, de nem volt jobb. Egy asztalnál ült. Szemközt egy másik szék állt. Leültem, és egy hangszórót tettem az asztalra.

– Tvann parancsnok – mondtam, és szavaimat lefordította a hangszóró. – Harry Wilson vagyok, a Gyarmati Véderő hadnagya. Beszélni szeretnék önnel, ha nem bánja. Válaszolhat a saját nyelvén, az AgyGépem majd lefordítja nekem, amit mond.

– Maguk emberek – válaszolt kis szünet után Tvann – úgy beszélnek, mintha engedélyt kérnének, pedig követelnek.

– Nem muszáj beszélnie velem.

Tvann a gallérra intett. – Nem hiszem, hogy jól járnék.

– Ez igaz. – Felálltam és odamentem hozzá. Meg se rezzent. – Ha megengedi, leveszem a gallért.

– Miért tenné?

– A jóindulat jelenként. És ha nem akar beszélni, így nem kell félnie a büntetéstől sem.

Tvann kihúzta a nyakát, hogy levehessem róla. Az AgyGéppel kikapcsoltam a gallért, levettem, és letettem az asztalra, majd visszamentem a székemhez.

– Hol tartottunk? – kérdeztem. – Ja, igen. Beszélni akartam önnel.

– Hadnagy... – kezdte Tvann.

– Wilson.

– Köszönöm. Hadnagy, én... lehetek őszinte?

– Reméltem, hogy az lesz.

– Noha nem akarom azt mondani, nem értékelem, hogy levette a nyakamról azt a kínzóeszközt, hadd jegyezzem meg, hogy üres gesztus. Sőt, nemcsak üres, de őszintétlen is.

– Hogyhogy, parancsnok?

Tvann körbemutatott. – Levette a sokkgallért, de még itt vagyok, a maguk hajóján. Kétségem sincs afelől, hogy az ajtó túloldalán egy katona áll fegyverrel vagy egy másik kínzóeszközzel. Nincs menekvés a számomra, és nincs garancia arra, hogy a jelen pillanat kivételével nem leszek megbüntetve vagy megölve, amiért nem beszéltem magával.

Mosolyogtam. – Igaza van abban, hogy van valaki az ajtó túloldalán, parancsnok. Csakhogy nem egy másik katona, hanem a barátom, Hart Schmidt, aki diplomata, nem gyilkos vagy kínvallató. Elsősorban azért van az ajtó túloldalán, mert rögzíti ezt a beszélgetést, bár feleslegesen, mivel én is felveszem az AgyGéppel.

– Nem aggódik, hogy megpróbálom megölni és elmenekülni? – kérdezte Tvann.

– Nem igazán. A Véderő katonája vagyok. Tapasztalatból tudhatja, hogy genetikailag módosítottak bennünket, gyorsabbak és erősebbek vagyunk az átlagos embereknél. Nem akarom lebecsülni a vitézségét, parancsnok, de ha meg akar ölni, szó szerint emberére akadt.

– És ha mégis sikerülne?

– Az ajtó zárva van – mutattam rá. – Ez megnehezíti a menekülési tervét.

Tvann a rraey nevetést hallatta. – Szóval maga nem fél tőlem.

– Nem. És nem akarom, hogy maga féljen tőlem.

– Nem magától félek. A fajtájától félek. És attól, hogy mi történik, ha most nem beszélek magával.

– Parancsnok, hadd legyek olyan őszinte magával, mint ön volt velem.

– Legyen, hadnagy.

– Maga a Gyarmati Véderő foglya – magyaráztam. – Sőt, hadifoglya. Fegyvert fogott ellenünk, ezért fogták el. Sok katonánkat megölte vagy a saját döntése vagy a parancsai által. Nem fogom sem megkínozni, sem megölni, és nem fogják sem megkínozni, sem megölni, amíg ezen a hajón tartózkodik. De tudnia kell, hogy élete fennmaradó részét nálunk fogja eltölteni, egy ennél – mutattam körbe – nem sokkal nagyobb cellában.

– Ezzel nem győz meg az őszinteség értékéről, hadnagy.

– Megértem. De még nem fejeztem be. Mint mondtam, élete fennmaradó részében valószínűleg a foglyunk lesz, egy nagyjából ekkora cellában. Van azonban egy másik lehetőség is.

– Ha beszélek.

– Igen, ha beszél – bólintottam. – Elmond mindent, amit az Ekvilibriumról és a terveikről tud. Elmondja, hogyan vettek rá tíz emberi gyarmatot, hogy lázadjanak fel a Gyarmati Szövetség ellen. Elmondja, mi a célja a szervezetnek. Elmond mindent az elejétől a végéig, és nem hagy ki semmit sem.

– Cserébe?

– Cserébe a szabadságáért.

– Jaj, hadnagy, nem várhatja, hogy elhiggyem, van erre felhatalmazása – mondta Tvann.

– Nincs is. Mint utalt rá, csak egy hadnagy vagyok. De az ajánlat nem tőlem származik, hanem a Gyarmati Véderő és a Gyarmati Szövetség civil kormányának legfelsőbb köreiből. Áruljon el mindent, és amikor ennek vége lesz, akárhogyan, akármikor, visszaadjuk önt a rraey kormánynak. Hogy ők mit csinálnak majd magával, az már más tészta, feltéve, hogy bármi közük van az Ekvilibriumhoz. Mindenesetre, ha őszinte velünk, feltüntethetjük úgy is a dolgot, mintha nem tudnánk, hogy ön milyen fontos hírszerzési forrás. Mintha közönséges parancsnoknak hittük volna.

– De hát az is vagyok. Korlátozott hatókört kaptam, kifejezetten erre a küldetésre.

Bólintottam. – Gondoltuk, hogy megpróbálkozik majd ezzel. Ki hibáztathatja érte? Miért is árulna el többet, mint amennyit muszáj? De mi tudunk valamit, ami maga nem, parancsnok.

– Mit, hadagy?

– Nem ismerős önnek ez a hajó, parancsnok?

– Nem – felelte Tvann. – Miért kérdezi?

– Csak úgy. Bár ott az az apróság, hogy volt már rajta.

– Nem hinném.

– Én igen. – A plafonra néztem. – Figyeltél, Rafe?

– Tudod, hogy igen – szólalt meg egy új hang a hangszóróból. Szinte azonnal követte a fordítás, kissé más hangon, mint az enyém, hogy különbséget lehessen tenni.

– Jól van. – Újra Tvannra néztem. – Tvann parancsnok, hadd mutassam be Rafe Daquint, a pilótánkat. Pontosabban újra bemutatnám, mivel találkoztak már egyszer.

– Nem értem.

– Nem emlékszik rám? – kérdezte Daquin. – Megsért, parancsnok. Én viszont nagyon is jól emlékszem magára. Emlékszem, azzal fenyegette a hajómat, hogy szétlövi. Lelőtte a kapitányomat és az első tisztet. Emlékszem, beszélt Ocampo külügyminiszter-helyettessel arról, hogyan kéne megölni a legénységet. Igen, parancsnok, jó sok emlékem van magáról.

Tvann nem szólt semmit.

– Á, szóval mégiscsak emlékszik – mondtam. – Ez a Chandler, parancsnok. Az a hajó, amelyet a hatalmába kerített. És amelyet elveszített. Talán nem maga személy szerint, de az Ekvilibrium. Tudjuk, hogy járt a fedélzeten. És tudjuk, hogy nem hétköznapi parancsnok. Nem ám, uram. Maga az Ekvilibrium fegyveres erejének fontos tagja. És a jelenléte a Kartúmon, illetve az a tény, hogy azokat vezette, akik a mieinket lelőtték, nem véletlen. Okkal volt ott.

– Hogy kerültek ide? – kérdezte Tvann.

– Hogy érti?

– A hajója megakadályozta a Véderő hajói elleni támadást, amelyek a kartúmi felkeléshez jöttek. Honnan tudták? Hogyan értek ide?

– Belső információt kaptunk.

– Kitől?

– Maga szerint?

– Segítek – szólt közbe Daquin. – A fickótól, akit elloptam magától, amikor leléptem.

– Ocampo külügyminiszter-helyettes nagyon őszinte volt – mondtam. – Amikor Kartúm kikiáltotta a függetlenségét, szólt nekünk, hogy van esély arra, hogy csapdát állítanak az esetleg odaérkező hajóknak. A Chandler éppen ugrásközelben volt, és a Gyarmati Szövetség nem akarta azzal elmérgesíteni a helyzetet, hogy ideküld egy egész hadiflottát, ezért jöttünk mi.

– Kösz, hogy visszarakták a fegyvereket a hajóra – mondta Daquin. – Kapóra jött.

– Ocampo külügyminiszter-helyettes biztos azért volt őszinte, mert az agyát egy elkülönítőbe tették – mondta Tvann.

– Ezt, ugye, nem mondta komolyan? – hörrent fel Daquin. – Mert mondanék magának valamit, haver. Ebben a kérdésben maga aztán ne pofázzon.

– Ha maguknál van Ocampo, rám nincs szükségük – mondta nekem Tvann. – Ő sokkal több felhasználható tudással rendelkezik, mint én. Ő volt terveink első számú megalkotója.

– Tudjuk – feleltem. – Nálunk van minden anyaga. Azt is tudjuk, hogy maguk is tudják, hogy nálunk van. Biztos gondoltak rá, miután Rafe elszökött az államtitkárral. Ami azt jelenti, hogy az Ekvilibrium már nem használhatja azokat a terveket. Új tervük van, amit gyorsított ütemben hajtanak végre. Ocampo is tudna tippelni, de nekünk annál többre van szükségünk.

– Foglyul ejtettek, a többiek innentől megváltoztatják a tervet – érvelt Tvann.

– Maga nem fogoly, hanem halott – mondtam. – Legalábbis ezt hiszik. Magát és a többi rraeyt a felismerhetetlenségig szétroncsoltuk. És azon akciója közben hunyt el, hogy a Gyarmati Szövetséget csapdába csalja, és úgy tüntesse fel a dolgot, hogy Kartúm a felelős a támadásért. Apropó, ügyes húzás.

Tvann hallgatott.

– Ez a kommunikációs tervünk, hogy mindent a kartúmi kormányra kenünk – folytattam. – Az Ekvilibrium nem fogja tudni, hogy a legutóbbi tervüknek befellegzett. És szeretnénk, ha maga elárulná nekünk ezt a tervet.

– És ha nemet mondok?

– Akkor hozzá kell szoknia a falakhoz – mondta Daquin.

– Rafe, hagyj bennünket kicsit magunkra – kértem.

Daquin kiszállt.

– Nem maga az első rraey, akivel találkozom – mondtam Tvannak.

– Biztos sokat megölt közülünk.

– Nem így értettem. Ismertem egy másik rraeyt is személyesen. Egy tudóst, Cainen Szuen Szut. Őt is elfogtuk, és engem rendeltek melléje.

– Hogy őrizze?

– Nem, hogy segítsem. Több projekten dolgoztunk együtt.

– Szóval áruló volt.

– Talán egyetértene ebben magával. Tisztában volt azzal, hogy a tudását a rraeyek ellen használhatjuk. Ennek ellenére segített, és idővel már-már a barátunk lett. Az egyik legkivételesebb személy, akivel valaha találkoztam. Megtiszteltetés volt ismerni.

– Mi lett vele?

– Meghalt.

– Hogyan?

– Egy katona, aki szintén a barátja volt, a saját kérésére megölte.

– Miért akart meghalni?

– Mert haldoklott. Mérget juttattunk a vérébe, és a naponta beadott ellenszer egyre kevésbé volt hatékony. Arra kérte a barátját, hogy vessen véget a szenvedésének.

– Amit eleve maguknak köszönhetett.

– Így van.

– Hadnagy, én nem látom, mire akar kilyukadni.

– Cainen ellenségből barát lett – magyaráztam. – És noha rettenetes dolgot tettünk vele, igen, retteneteset, mégis barátokat talált köztünk. Ezt sosem felejtettem el.

– Attól tartok, mi nem leszünk barátok.

– Nem is azt kérem, parancsnok. Ezzel azt akarom mondani, hogy nem pusztán az ellenséget látom magában.

– Megérti, hadnagy, ha nem vagyok meggyőződve arról, hogy ez bármit is jelent nekem.

– Természetesen. – Felálltam. – Csak legyen tisztában azzal, hogy talán még jelenthet. Ha maga is akarja. Addig is gondolja át, amit mondtam. Szóljon, ha beszélni akar. – Az ajtó felé indultam.

– Nem teszi vissza rám azt? – mutatott az asztalon heverő sokkgallérra Tvann.

– Visszateheti maga is, ha akarja, de a helyében nem tenném. – Kinyitottam az ajtót. Amikor kiléptem, Tvann a gallért bámulta.

*

– Meg fog ölni bennünket? – kérdezte Ketrin Se Lau híradós specialista. Ugyanabban a szobában voltunk, ahol korábban Tvannal, csak közben rendbe rakták, és Lau nem viselt sokkgallért.

– Lee hadnagy megígérte önnek, hogy nem, már ha a nekem tett jelentése pontos – feleltem.

– Az ő volt. Maga új ember.

– Maga szerint meg fogjuk ölni, Ketrin?

– Az emberek nem arról ismertek, hogy kedvesek az ellenségeikkel.

– Ebben van valami – ismertem el. – Nem, Lau híradós, nem akarjuk megölni sem önt, sem Tvann parancsnokot. – Láttam, hogy megkönnyebbülés árad el a rraey testén. – Sőt, reményeink szerint, ha ennek vége, visszaadjuk önöket a kormányuknak.

– Mikor?

– Nem fogok hazudni, nem egyhamar. A jelenlegi konfliktusnak véget kell vetni. Addig is a vendégeink lesznek.

– Úgy érti, a foglyaik – mondta.

– Nos, igen, de azon belül sokféleképpen bánhatunk önökkel.

– Nem tudok semmi fontosat. Híradós specialista vagyok. Csak a feladatomhoz kapcsolódó részleteket ismerem.

– Tudjuk, hogy nem tud többet annál, mint amit a pozíciója enged. Nem is várjuk, hogy az Ekvilibrium titkos terveit ismerje.

– Akkor mit mondhatok önnek, amit már nem mondtam el Lee hadnagynak?

– Engem nem is annyira az érdekel, hogy mit tud, inkább az, hogy mit hallott. Pletykák, spekulációk és hasonlók. Katonák vagyunk, Ketrin. Más fajhoz tartozunk, de van bennünk egy közös vonás: a munkánk többnyire unalmas, ezért sokat dumálunk a haverokkal.

– Nem ismerem ezt a szót, de sejtem, mit jelent.

– A „duma”? Igen, gondolom, sejti. És maga is érdekel, Ketrin.

– Hogyhogy?

– Az Ekvilibriumnál szerzett tapasztalata. Kezdve az egyszerű kérdéssel: hogyan akadt össze velük?

– Az a maguk hibája – mondta Lau. – Úgy értem, az embereké. A magukkal való háború rosszul alakult, főleg miután a szövetségeseink, az obinok ellenünk fordultak. Bolygókat és hatalmat vesztettünk, a katonaságunk zsugorodott. Sok katona elvesztette az állását. Köztük én is.

– Van más munka is.

– Hadnagy, amikor bolygókat vesztettünk, rengetegen átkerültek a megmaradt világainkra. Nem volt munka. Maguk és az obinok nemcsak a hadseregünket apasztották le, de a gazdaságunkat is tönkretették. Eredetileg a Fuigh nevű bolygóról származom. Az már nem a miénk. Átkerültem a Bulnira. Az ottani állásokat főleg a helyiek kapták.

– Értem.

– Úgyhogy amikor az egyik volt parancsnokom megkeresett, és beszélt az Ekvilibriumról, nem kellett sokat gondolkodnom. Munkát ajánlottak, esélyt arra, hogy használhassam a képességeimet. A fizetés remek volt, és elhagyhattam a Bulnit, amit utáltam.

– Ezt megértem.

– Ha meg akarnák támadni valamelyik bolygónkat, a Bulnit javasolnám.

Vigyorogtam. – Jelenleg nincs tervben, de észben tartom. Mióta van az Ekvilibriummal?

– Nem ismerem a maguk időmértékegységeit.

– Mondja el a sajátjában, majd átszámolom.

– Úgy hat éve.

– Az nálunk öt. Hosszú idő.

– Biztos állás.

– Igen – mondtam. – Úgy értem, mi csak mostanában szereztünk tudomást az Ekvilibriumról. Hosszú idő ahhoz, hogy egy ekkora szervezet feltűnésmentesen működhessen.

– Talán a maguk hírszerzése nem elég jó.

– Az is lehet. De szeretném hinni, hogy ennél többről van szó.

Lau híradós rraey módon megvonta a vállát. – A szervezet egész mostanáig kicsi, összeszedett, ugyanakkor decentralizált volt. Az első pár évben nem is tudtam a nagyobb szervezetről, csak a csapatommal dolgoztam.

– Szóval azt hitte, zsoldos?

– Azt.

– És nem zavarta?

– Örültem, hogy ehetek. És mint mondtam, nem volt sok választásom.

– Szóval azt hitte, zsoldos, aztán tudomást szerzett az Ekvilibriumról.

– Igen.

– És nem zavarta, hogy a csapata hirtelen egy nagyobb szervezet része lett?

– Nem igazán – felelte Lau. – A zsoldos csapatok is olyanok, mint bármelyik társaság. Néha másokkal is együtt dolgoznak. Összeolvadnak. Engem időben kifizettek, és továbbra is ugyanazokkal dolgoztam, szóval nem zavart.

– És az Ekvilibrium filozofikus céljai? Azokról mit gondolt?

– Nem zavartak. Most sem zavarnak. Hadnagy, a Gyarmati Szövetség az ellenségünk, és a Konklávé nem enged bennünket gyarmatosítani, még olyan bolygókon sem, amiket elvesztettünk és szeretnénk visszaszerezni. Maguk nagyon megnehezítették az életünket. Csak viszonzom a szívességet.

– Értem.

– De meg kell értenie, hogy az én szintemen nem igazán megyünk bele a szervezet filozófiájába. Maga igen? Maga sokat gondolkodik a Gyarmati Szövetség etikáján és filozófiáján?

– Ami azt illeti, igen – mosolyodtam el. – De nekem a hobbim, hogy túlagyalom a dolgokat. Önként elismerem, hogy csodabogár vagyok.

– Az én munkám a kommunikáció menedzselése volt. Az idő nagy részében a feladatokon járt az eszem és azokon, akikkel dolgoztam. Nem vagyok nagy gondolkodó, hadnagy.

– Ezt a küldetést is ugyanazokkal csinálta, akikkel az elejétől dolgozott?

– Nem. A csapatom zöme odaveszett, amikor a Chandler megtámadta az Ekvilibrium főhadiszállását. Én azért maradtam életben, mert ideiglenesen máshová vezényeltek újoncokat kiképezni. A támadás után azzal a csapattal maradtam, Tvann parancsnok vezetése alatt. Azzal a csapattal, akiket maga megsemmisített.

– Sajnálom, hogy elvesztette a barátait.

– Köszönöm. Kedves, hogy ezt mondja, de kétlem, hogy őszinte.

– Meg kell mondanom, maga egyenesebb, mint Tvann parancsnok volt.

– Sokkal kevesebb titkot kell őriznem. És nem akarok meghalni.

– Tudom, hogy Tvann nem örült, hogy maga hajlandó beszélni. Hogy megpróbált magára támadni, hogy elhallgattassa.

– Mint mondtam, neki sokkal több titkot kell őriznie.

– Gyanítom, hogy nem elégedett a maga lojalitásával.

Lau erre a rraeyek ugatásszerű nevetését hallatta. – Maga mondta, hadnagy: zsoldos vagyok. Azóta, hogy az Ekvilibrium felbérelt. Az Ekvilibrium jól megfizet, de abból jelenleg semmit nem tudok elkölteni. Maguk viszont megölhetnek. Az életem pedig minden pénznél többet ér nekem.

– Ez nagyon gyakorlatias hozzáállás, Ketrin.

– Bíztam abban, hogy értékelni fogja, hadnagy.

– Nagyon is. Ahogy a feletteseim is.

– Reméltem, hogy ezt mondja majd. Ne feledje, nem tudok sokat. Nem hallgatok el semmit, de korlátai vannak a tudásomnak.

– Mint mondtam, magától mást szeretnék megtudni, mint Tvann parancsnoktól. Szerintem nagyon hasznos lesz a számunkra.

– Akkor lássunk neki – mondta Lau. – Jelenleg csak egy kérésem lenne.

– Mi az?

– Valami kaja.

*

– Tudja, hogy ki vagyok én? – kérdezte Maszahiko Okada éppen megfelelő mennyiségű felháborodással a hangjában. Megint ugyanaz a helyiség, kissé más szereposztásban. Okada az asztalnál ült. Én a falnál álltam az ajtó közelében. A kérdést nem hozzám intézte, hanem a vele szemben ülőhöz.

– Maga Maszahiko Okada – felelte Ode Abumwe, a Gyarmati Szövetség nagykövete, a főnököm.

– Pontosan, és ismeri a rangomat.

– Igen. Maga a Gyarmati Szövetség hadifoglya.

– Kartúm miniszterelnöke vagyok! – csattant fel remegő hangon Okada.

– Nem, már nem – helyesbített Abumwe. – Az volt, mielőtt nyíltan fellázadt a Gyarmati Szövetség ellen. Mielőtt arra utasított hajókat, hogy támadják meg a Gyarmati Véderő egyik hajóját. Mielőtt felszíni fegyverekkel lövetette le a Véderő ejtőernyőseit. Akármi volt korábban, Mr. Okada, most áruló, gyilkos és hadifogoly. Semmi több.

– Nem tudom, miről beszél. Mi csak kikiáltottuk a függetlenségünket a Gyarmati Szövetségtől.

– Maga kikiáltotta a függetlenségüket a Gyarmati Szövetségtől, majd azonnal elrejtőzött. Ami bizonyítja, hogy tudta, hogyan reagál majd a Gyarmati Szövetség a függetlenségre, és katonákat küld magáért. És amikor így tettünk, megtámadtak minket. De nem kartúmiak, Mr. Okada. Mások.

– Én nem engedélyeztem semmiféle támadást.

Erre Abumwe hangosan sóhajtott.

– Beszélni akarok Galeano külügyminiszterrel – követelte Okada. – Ha ő megtudja, hogy maga és a Véderő senkiházijai mit tettek velem, örülhet, ha csak kirúgják.

– Mr. Okada...

– Okada miniszterelnök.

– Mr. Okada – ismételte Abumwe, és láttam Okada nyakán meg az arcán a harag foltjait kiülni –, maga abban a tévhitben él, hogy a személyisége erejével megváltoztathatja a körülményeket. Hogy ha parancsokat ad a sztentori kampányhangján, azzal megfélemlít. Félreérti a szerepemet, Mr. Okada. Én nem abban akadályozom, hogy visszatérjen korábbi, kiemelt státusába. Én abban akadályozom, hogy lebegő agy legyen egy áttetsző tápoldatban.

Okada arcáról eltűnt a pír, sokkal halványabb színe lett. – Tessék?

– Jól hallotta, Mr. Okada. Kikiáltotta bolygója függetlenségét a Gyarmati Szövetségtől, ami elég volt ahhoz, hogy árulónak bélyegezzék. Csak ezért élete hátralevő részében a Gyarmati Szövetség börtönében ülne, már ha nem végeznék ki. De aztán még támadást intézett a Gyarmati Véderő ellen. És a Véderő nem bocsátja meg az emberei halálát. Főleg akkor, ha világos, hogy maga, egy egész bolygó miniszterelnöke tervelte ki és koordinálta a támadást a Gyarmati Szövetség ellenségeivel. A Véderő nem öli meg ezért, Mr. Okada – folytatta Abumwe. – Kiemelik az agyát a fejéből, és izolálják, rettenetes, végtelen izolációban marad, amíg el nem mond nekik mindent. És utána visszaküldik az elszigeteltségbe.

Okada tekintete rám rebbent. Közömbösen bámultam rá vissza. Tudtam, mi a szerepem: hogy néma avatárja legyek minden rettenetes dolognak, amit a Gyarmati Véderő tehet vele. Ez nem volt megfelelő pillanat, hogy megfogalmazzam személyes ellenvetésemet az agykiemeléssel szemben, amit őszintén szólva kriminális eljárásnak találtam.

– Az egyetlen ok, amiért nem készítették már elő az operációra – ütötte tovább a vasat Abumwe –, az az, hogy én a korábbi státusa iránti tiszteletből felajánlok magának egy választást. Elmond mindent, amit tud. Nem habozik, nem hagy ki semmit, nem hazudik. Kezdje az Ekvilibriummal kötött megállapodással. Mondjon el mindent, és egy test, egy lélek marad. Különben nem.

– Nem engedélyeztem azt a támadást... – kezdte Okada.

Abumwe őszinte undorral a képén felállt.

– Várjon! – emelte fel a kezét könyörögve Okada. Abumwe megtorpant. – Megegyeztünk az Ekvilibriummal, igaz, de csak arról, hogy megvédenek bennünket akkor és csak akkor, ha a Gyarmati Szövetség megtámadná a Kartúmot. Jelentős méretű támadásról beszéltünk. Egyetlen hadihajó nem válthatta volna ki.

– De maga elrejtőzött – mondtam – és a kabinetje is.

– Nem vagyunk hülyék – fröcsögte Okada. – Tudtuk, hogy értünk jönnek. Próbáltuk késleltetni, hogy megtaláljanak minket, és megakadályozni, hogy közben tönkretegyék az infrastruktúrát és civil veszteségeket okozzanak. – Visszafordult Abumwéhoz. – Tudtuk, hogy elkapnak bennünket. Tudtuk, hogy egyetlen hajót küldenek, mert mind tudjuk, hogy a Gyarmati Szövetség szeret úgy tenni, mintha egyetlen hajóval el tudna intézni minden belső problémát. Akartuk, hogy elfogjanak. Polgári engedetlenséget terveztünk, hogy példát mutassunk más gyarmatoknak, akik szintén az elszakadáson gondolkodnak.

– A polgári engedetlenségbe nem tartozik bele, hogy külső fegyveres erőt hívnak testőrnek – jegyeztem meg.

– Az egy dolog, hogy én meg a kabinetem polgári engedetlenségre vállalkozunk, és más, hogy háromszázhatvan-millió ember védtelen marad a Gyarmati Szövetséggel szemben. Az Ekvilibriummal védelemben és elrettentésben egyeztünk meg, nem agresszióban.

– Ők mégis támadtak – ült vissza Abumwe.

– Nem az én parancsomra – ismételte Okada. – Akkor hallottam róla először, amikor a katonáik betörtek a bunkerba, és kirángattak minket onnan.

Abumwe rám nézett. Vállat vontam.

– Igazat mondok! – háborgott Okada. – Nem akarom, hogy az agyamat egy rohadt üvegbe dugják, oké? Félrevezetett az Ekvilibrium. Tvann parancsnok. Azt mondta, az ő szerepe csak az elrettentés. Bátorítottak, hogy kiáltsuk ki a függetlenséget, és mutassunk példát a többi gyarmatnak. Hogy azok is tudják, az Ekvilibrium őket is megvédi majd. Bátorítsuk a gyarmatokat a Szövetségtől való elszakadásra.

– Akkor miért csinálta Tvann parancsnok? Miért támadott?

– Miért nem kérdezik tőle?

– Megkérdeztük és még meg is fogjuk. De most magától kérdezem. Törje a fejét.

Okada keserűen nevetett. – Akármilyen tervei vannak az Ekvilibriumnak, jelentősen különböznek a miénktől. El sem tudom mondani, milyenek. Annyit azonban tudok, nagykövet, hogy kihasználtak engem. A kormányomat. A bolygómat. És most mind megfizetünk érte.

Abumwe ismét felállt, most már nem olyan drámaian.

– Most mi lesz? – kérdezte Okada.

– Teszünk arról, hogy sértetlen maradjon.

– Nem így értettem. Úgy értettem, mi lesz a Kartúmmal? Mit csinál a Gyarmati Szövetség a bolygómmal? A népemmel?

– Nem tudom, Okada miniszterelnök – mondta Abumwe. Kíváncsi voltam, Okada vajon észrevette-e, hogy Abumwe most az egyszer szólította a rangján, amikor nem csak maga miatt aggódott, hanem azokért is, akiket képviselt.

*

– Nincs sok időnk – mondta Abumwe az agytrösztjének, amelyben helyet kapott Hillary Drollet, az asszisztense; Neva Balla, a Chandler kapitánya; Hart Schmidt barátom és jómagam. Mind ugyanabba a kis szobába zsúfolódtunk be. – Az Ekvilibrium hamarosan felfedezi, hogy a támadása kudarcot vallott.

– Szerintem nem vallott – mondtam.

– Hogy érti? – nézett rám Balla. – A Tubingen nem semmisült meg teljesen. Az őt támadó két hajó igen. A katonáink elleni rraey támadást visszavertük, a rrayeket két hadifogoly kivételével megsemmisítettük. És a Kartúm nem független. Sőt, még jobban a Gyarmati Szövetség felügyelete alá került. Húsz hadihajó van úton ide, hogy ezt a tényt nyomatékosítsa.

– De pont ez a feltétele a győzelemnek – mutattam rá.

– Magyarázza meg, hadnagy – szólított fel Abumwe.

– Mit akar az Ekvilibrium? – kérdeztem mindenkitől. – Destabilizálni és szétrombolni a Gyarmati Szövetséget. És a Konklávét is, de egyelőre koncentráljunk magunkra.

– Igen, és kudarcot vallottak – érvelt Balla. – A Kartúm még mindig a Gyarmati Szövetség része. És nem rombolták szét a Gyarmati Szövetséget.

– Nemcsak szétrombolni akarták, destabilizálni is. A Véderő nemcsak azért küld hadihajókat, hogy a Tubingen túlélőit elszállítsa, hanem hogy a hatalmát hangsúlyozza a lázadó bolygón. Húsz hajót mondott, kapitány?

– Annyit.

– Amikor a Gyarmati Szövetség utoljára küldött ekkora erőt egy gyarmatbolygóra, az egy másik faj támadása alatt állt, nem igaz?

– Magának van számítógép a fejében, mondja meg maga.

– Nem száz éve történt – jegyeztem meg.

– Sosem volt még ilyen mértékű lázongás, mint most – mondta nekem Hart. Körülnézett a többieken. – Harry meg én beszéltünk Lee hadnaggyal, aki a Tubingen egyik szakaszát vezette a miniszterelnök elfogására. Azt mondta, mostanában az összes küldetése vagy a lázadás elfojtása volt a Gyarmati Szövetség bolygóin, vagy annak megakadályozása, ha még nem tört ki. Ez most új. Ez most más.

– Ami engem támaszt alá – bólintottam. – A Gyarmati Szövetség máris destabilizálódott. Húsz hajó ezen nem segít.

– Nem vagyok ebben olyan biztos – mondta Balla. – Szerintem a Kartúmon senki nem próbálkozik egy ideig semmivel.

– De nem csak a Kartúmról van szó – mondta neki Abumwe, majd rám nézett. – Erre akar kilyukadni, ugye?

– Igen, mert nem is – mondtam. – A Kartúm csak egy volt a tíz telepes világból, amelyek közösen akarták kikiáltani a függetlenségüket. Az Ekvilibrium a saját célja érdekében ugratta be őket. Szerintem részben azt akarták, hogy túlzott katonai választ adjunk.

– De ez megfélemlíti a többi gyarmatot – vélte Balla.

– Vagy megharagítja – mondta Hart.

– Vagy arra ösztönzi, hogy csak azért is ragaszkodjanak az álláspontjukhoz.

– Érdekes gondolat – mondta Balla –, csakhogy nincs számottevő fegyveres erejük. Az csak a Gyarmati Szövetségnek van. Akár mérgesek, akár nem, a gyarmatok kénytelenek venni a Gyarmati Szövetség üzenetét, hogy a bulinak vége.

Abumwéra pillantottam.

– Hacsak az Ekvilibrium nem egyezkedett ezekkel a gyarmatokkal is – mondta ki ő a gondolatomat.

– Igen – értettem egyet. – Az Ekvilibrium kicsi, vagyis maximalizálnia kell a hatását. Olyan gesztust tenni, ami nagyot üt. Ezt tőlünk tanulták.

– Hogyhogy? – kérdezte Abumwe.

– Például amikor a Konklávéval harcoltunk a Roanoke felett. Négyszáz idegen faj a maga katonai erejével. Nem szállhattunk szembe velük nyíltan. Ezért csapdába csaltuk őket, fortéllyal semmisítettük meg a flottájukat, és kivártuk, hogy a következmény tegye tönkre a Konklávét.

– Egyetlen apróságtól eltekintve: hogy nem vált be – mutatott rá Balla. – A Konklávé túlélte.

– De utána már nem volt ugyanaz. A Roanoke előtt a Konklávé félelmetes haderőnek számított, amivel képtelenség volt harcba szállni. A Roanoke után nyílt lázadás tört ki, és megtörtént az első gyilkossági kísérlet Gau tábornok ellen. A feszültség nem oldódott fel, és Gaut végül megölték. Ott voltunk. A Roanoke-tól egyenes vonalat lehet húzni Gau haláláig. A Konklávé ma olyan, amilyenné a Gyarmati Szövetség tette. Ami egyben azt is jelenti, hogy a Gyarmati Szövetség segített megteremteni azokat a körülményeket, amelyek lehetővé tették az Ekvilibrium létrejöttét.

– És most az Ekvilibrium alakítja a Gyarmati Szövetséget – értette meg Abumwe.

– Kétségtelenül megpróbálja.

– Ez azért ironikus.

Bólintottam. – És az benne a lényeg, hogy a saját céljaiért teszi. – A felé az apró kis szoba felé mutattam, ahol a Kartúm miniszterelnökét tartottuk. – Okadát és a kormányát átverte az Ekvilibrium, ami megtámadott bennünket. Mégsem az Ekvilibriumot büntetjük, hanem a Kartúmot.

– Aki korpa közé keveredik, azt megeszik a disznók – bölcselkedett Hart.

– Igen, és nem is Okadát védem. Ő meg a bolygója nem lenne ebben a helyzetben, ha a kormányával karöltve nem paktálnak le az Ekvilibriummal. De az Ekvilibrium megkapta, amit akart. A Szövetség szorosabb felügyelete több neheztelést jelent a Szövetség ellen nemcsak itt, hanem mindenhol, ahol tudomást szereznek róla.

– A Gyarmati Szövetség lényegében kizárólagosan ellenőrzi az információáramlást – jegyezte meg Balla.

– Valaha így volt. De ez már a múlté. És ha el is tekintünk annak erkölcsi minősítésétől, hogy egyetlen forrás felügyel minden kommunikációt a saját érdekében, ez akkor is problémás.

– Mert az Ekvilibrium az eseményeknek az általa megjelenített verzióját tárja majd a többi gyarmat elé – mondta Abumwe.

– Igen – mondtam. – És ezzel ismét ott vagyunk, hogy az Ekvilibrium maximalizálja a hatékonyságát. Nem kell neki sok ahhoz, hogy a Gyarmati Szövetség elleni bizalmatlanságot felhasználva magát a gyarmatvilágok igazságosztójaként állítsa be. – Abumwéra mutattam. – Maga mondta, hogy nincs sok időnk. Szerintem helyesebb úgy fogalmazni, hogy máris kifutottunk az időből. Az Ekvilibrium kétségtelenül már a saját sztoriját teríti, és amikor megmutatja a felvételt a Kartúm felett lebegő hajóinkról, azt a lázadó gyarmatok majd megerősítésnek veszik.

– Honnan tudunk ezekről a lázadó gyarmatokról? – kérdezte Balla.

– A Szövetségnek vannak azért barátai a gyarmatvilágokon – mondta Abumwe. – Meg a kormányaikban. Egy ideje információt szállítanak nekünk.

– Akkor miért nem cselekedtünk? Miért hagytuk idáig fajulni a dolgokat?

– A gyarmatvilágok esetében a Szövetség szeret a lehető legcsendesebben eljárni, amíg csak lehet. – Abumwe vállat vont. – Évtizedekig bevált. A Gyarmati Szövetség ellenáll a változásnak. Odafent még mindig azt hiszik, hogy a dolgokat el lehet csendben is intézni. Hogy képesek vagyunk irányítani a gyarmatokat.

– Ez most egyáltalán nem így látszik, nagykövet.

– Nem – ismerte el Abumwe.

– És semmit nem tudtunk az Ekvilibrium szerepéről?

– Ne felejtse el – mondtam Ballának –, hogy az Ekvilibrium egyik legfontosabb vezetője magas rangú tisztviselő volt a mi külügyminisztériumunkban. Lehetséges, hogy igencsak kozmetikázott információt kaptunk a függetlenségi mozgalmakról. És miután Ocampót visszaszereztük, az Ekvilibrium taktikát váltott. Én legalábbis erre tippelnék.

Balla felém fordult. – Mindig ilyen paranoiás volt?

Mosolyogtam. – Nem az a probléma, hogy paranoiás vagyok, kapitány. Az a probléma, hogy az univerzum igazolja a paranoiámat.

Abumwe is felém fordult. – Szóval maga szerint az Ekvilibrium profitált ebből a találkozásból?

– Igen. Nem ment tökéletesen, szerintem szerették volna megsemmisíteni a Tubingent, megölni mindenkit a fedélzeten, és úgy beállítani, mintha a kartúmi kormány lenne a felelős érte. De így is el tudják adni a sztorijukat azoknak, akik szívesen meghallgatják. Az Ekvilibrium egy ideje már próbál minket álnoknak és széthúzónak feltüntetni. Ami sikerül is, mert álnokok és széthúzók vagyunk.

– És mi lesz a következő lépésük? – kérdezte Hart.

– Szerintem a hadnagy erre akar kilyukadni – mondta Abumwe. – Nem kell nekik következő lépés. Csak várniuk kell, hogy csináljuk, amit szoktunk, úgy, ahogy szoktuk.

Bólintottam. – Miért kéne destabilizálniuk minket, amikor megtesszük azt mi magunk is?

– De akkor sincs értelme – mondta Balla Abumwénak, majd rám nézett. – Nézze, hadnagy, értem, hogy lelkesen szövi ezt a fondorlatos összeesküvés-elméletet. Nem is mondom, hogy téved. De az Ekvilibrium nem teheti ezt puszta szórakozásból. Nem nihilisták. Kell, hogy legyen értelme. Kell, hogy legyen tervük. Kell, hogy ez az egész vezessen valahová.

– Vezet is, a világvégéhez – feleltem. – Vagy, hogy kevésbé drámaian fogalmazzam, a Gyarmati Szövetség és/vagy a Konklávé szétforgácsolódásához, amikor minden faj újra háborúban áll majd egymással.

– Még mindig nem értem, miért lenne érdeke ez bárkinek is – ingatta a fejét Hart.

– Mert egyeseknek nagyon bejött. Ne hazudjunk magunknak, Hart, nekünk is nagyon bejött. Nekünk, embereknek. Pontosabban a Gyarmati Szövetségnek. Az évszázadok óta stabil kormányzatnak, amely azon alapul, hogy mindenkit megöl és elveszi a földjét. Minden sikeres emberi civilizáció ezen alapult. Nem csoda, hogy egyesek vissza akarnak térni hozzá, még ha ehhez el is kell pusztítani a Gyarmati Szövetséget. Mert ha visszatérünk hozzá, még elvetemültebbek leszünk, mint bármikor.

– Kivéve, ha nem, mert egyszerűen kiirtanak bennünket.

– Az is lehet. Nincsen rózsa tövis nélkül.

– Nem értem, ez mit jelent.

– Azt, hogy a Gyarmati Szövetség tönkretétele nem triviális cselekedet az emberi faj túlélésének szempontjából. Talán nem lesz időnk kitalálni mást, mielőtt kiirtanak bennünket.

– Ezt mondtam én is, csak egyszerűbben – mondta Hart.

– Engem jelenleg nem az aggaszt, hogy a világvégéhez vezet – mondta Balla. – Engem az a bizonyos dolog aggaszt, amit az Ekvilibrium tenni fog, vagy akar.

– Szerintem köze van a függetlenségükért harcoló bolygókhoz – véltem.

– Egyetértek – mondta Abumwe.

– Jó, remek – bólintott Balla. – Mégis hogyan?

– Nem tudom – mondtam.

– Nem ezért kérdezték ki azokat a rraeyeket és a miniszterelnököt? Hogy megtudják?

– Sok mindent megtudtunk, csak éppen ezt nem.

– Akkor próbálják meg még egyszer.

– Igaza lehet – mondtam. – Különösen Tvann parancsnokkal szeretnék még egyszer beszélni.

– Még mindig a barátja akar lenni? – kérdezte Abumwe. – Nem látom különösebben hatékony taktikának.

– Az első találkozás nem arra szolgált, hogy összebarátkozzam vele, hanem hogy ne féljen tőlem.

– És most mit akar?

– Mutatok neki valamit, amitől igenis félhet.

*

– Nem tudom, mik ezek – mondta Tvann parancsnok, amikor átadtam neki a kinyomtatott anyagot. Ugyanabban a szobában voltunk. Ha őszinte akarok lenni, kezdtem unni.

– A célpontok listája, amiket a Gyarmati Véderő hamarosan megtámad.

Tvann visszaadta. – Nem tudok olvasni a maga nyelvén, és különben sem értem, miért mutat nekem bizalmas anyagot.

– Mert maga ihlette a listát – mondtam, és adtam neki egy másik lapot. – Ezt talán el tudja olvasni.

Tvann elvette és elolvasta. Másodszor is elolvasta. Aztán letette közénk az asztalra.

– Nem értem – mondta.

– Elég egyszerű. Maga rraey. Az Ekvilibrium legénysége, akiknek parancsolt, csak rraeyekből állt. A legénység, akiknek parancsolt, akik elfoglalták a Chandlert és megölték a legénységét, rraeyekből állt. A bázis, ahol az Ekvilibrium működött, amíg Rafe szét nem lőtte, és használhatatlanná nem tette, egy bezárt rraey katonai bázis volt, amelyet a népe a rendszerrel együtt elhagyott. Látja már a sémát?

– Félrevezető séma.

– Talán. A Gyarmati Véderő vezérkara azonban nem így gondolja. Jelenleg meg vannak győződve arról, hogy a rraeyek, azaz a maga kormánya aktívan együttműködik az Ekvilibriummal. Nem egyedül persze. Erre van elég bizonyítékunk. De időről időre látunk olyan rraey közreműködést, amit más fajoknál nem. Úgymond statisztikailag jelentős arányban.

– Maguk meg a Konklávé miatt milliók vesztették el a munkájukat és az otthonukat. Persze hogy sokan az Ekvilibriumhoz állunk.

Mosolyogtam. – Talán érdekli, hogy Lau híradós ugyanezt az indokot hozta fel. És nem mondom, hogy helytelenül. Azt mondom, ez még nem győzi meg a Véderőt arról, hogy a maga kormánya nem nyújt anyagi segítséget az Ekvilibriumnak.

A papírokra mutattam. – A Véderő a cselekvés mellett döntött. Az Ekvilibriumot nehéz megtalálni, eleve így épül fel, ezért úgy döntöttünk, egyenesen a forráshoz megyünk. Ezek az első támadási hullám célpontjai a rraey világokon. Főleg katonai és ipari telepek, de akadnak szállító és termelő helyek is. Az a terv, hogy megnehezítsük a Rraey helyzetét, hogy az Ekvilibriumot segítse.

– Tönkreteszik az infrastruktúránkat, és milliók fognak éhezni.

– Az elemzőink szerint az első igaz, a második nem igazán. A második hullámban majd igen, ha az Ekvilibrium folytatja a támadásokat.

– Ha az Ekvilibrium folytatja a támadásokat az első hullám után, akkor nyilvánvaló, hogy nem a Rraey látja el fegyverrel az Ekvilibriumot – érvelt Tvann.

– Mint mondtam, tudjuk, hogy nem csak a rraeyek működnek együtt az Ekvilibriummal. De ők a főforrás. És amellett, hogy elvágjuk a fő utánpótlási vonalat, mindenki mást is figyelmeztetünk: aki az Ekvilibriummal akarja megsemmisíttetni a Gyarmati Szövetséget, az jobb, ha tudja, hogy még mindig elég erősek vagyunk.

– Mikor kezdik?

– Nem látunk okot a késlekedésre – feleltem. – A művelet már megkezdődött. Néhány itteni hajót is átvezényeltek már. Most ez a Véderő kiemelt akciója.

– Ez fajirtás.

– Meglepődne, hogy ebben mennyire egyetértünk, Tvann parancsnok. De nem jó helyen mondja. Ez a döntés sokkal magasabb helyen zajlik.

– Nem hiszem. Nem jött volna hozzám ezzel, ha nem akarna tőlem valamit.

– Valóban akarok magától valamit. Árulja el az Ekvilibrium stratégiáját a Kartúmot és a többi gyarmatot illetően. Árulja el, és győzzön meg, hogy inkább törődjünk ezzel, mint a célpontokkal. – Megint a papírokra mutattam. – Nincs oka bízni bennem, de azért egyet ígérhetek: segítsen meggyőzni őket, és mindent megteszek, hogy ne a támadásra koncentráljanak.

– Ugyan mit tehet? Maga csak egy hadnagy.

– Valóban, de nagyon jó pozícióban lévő hadnagy.

Tvann hallgatott. Gyanítottam, hogy kételkedik.

– Parancsnok, lásson valamit tisztán – próbálkoztam. – A Gyarmati Véderő döntést hozott. Le fog csapni, méghozzá keményen. És amire lecsap, az itt van ön előtt. Jelenleg a rraey bolygók azok. Tudja, hogy a Véderő gyengébb, mint régebben. De a rraeyek még nálunk is gyengébbek, és amikor a Véderő lecsap, visszabombázza őket a kőkorba. Sokan meg fogják szenvedni. Csak akkor nem történik meg, ha valami másra csapunk le. Adjon nekem más célpontot. Segítsen, parancsnok.

Egy óra múlva léptem ki a szobából. Hart már várt, és két katona, hogy visszakísérjék Tvannt.

– Mindent megkaptál? – kérdezte.

– Talán nem vetted fel?

– Miután legutóbb kigúnyoltál érte, úgy gondoltam, másra használom az időmet.

– Igen, megkaptam mindent. – Biccentettem a katonáknak, akik beléptek a szobába. Intettem Hartnak, hogy menjünk.

– Nem jött rá?

– Hogy blöffölök a rraey célpontokkal? Nem. Jól eladtam. Segített, hogy abszolút a Véderőre vall.

– És most?

– És most elmondjuk Abumwénak. Aztán, gondolom, visszaindulunk a Főnix Állomásra, és elmondjuk még egy rakás embernek. Aztán elbújunk egy lyukba.

– Miért? Azt hittem, Tvann elmondta az Ekvilibrium tervét.

– Elmondta.

– És?

Megálltam és a barátomra néztem. – És ha mindaz igaz, amit mondott, Hart, iszonyatosan kibasztak velünk.

Továbbindultam, Hart meg a földbe gyökerezve nézett utánam.

MÁSODIK RÉSZ

– Az Ekvilibrium néven ismert szervezet célja a Gyarmati Szövetség megbuktatása – mondta Abumwe nagykövet. – Ezt tudjuk. De legyünk tisztában azzal, hogy ez nem az egyetlen, de még csak nem is elsődleges célja. Az elsődleges célja a Konklávé feloszlatása, a legnagyobb kormányzaté az űrnek ezen a részén. Az Ekvilibrium ehhez használja eszköznek a Gyarmati Szövetséget, és nemcsak azt, de a Földet is.

Abumwe a Főnix Állomás egyik külügyminisztériumi előadójában beszélt. Simán elfért benne pár száz ember, de jelenleg csak négyen voltunk: Abumwe kint, én oldalt, Abel Rigney és Liz Egan ezredesek az első sorban elöl, Abumwéval szemben.

Egan hivatalosan a Gyarmati Véderő összekötője volt a Gyarmati Szövetség külügyminisztériumában, de Ocampo külügyminiszter-helyettes árulásának utóhatásaként a minisztérium második emberévé lépett elő, akiben megbízik a külügyminiszter és a Véderő vezérkara is. E kettő szoros kapcsolata minden értelmes embert baljós érzéssel töltött volna el, de jelenleg senkinek nem volt semmilyen hallható ellenvéleménye. Ez jól mutatta a Gyarmati Szövetség állapotát.

Abel Rigney ezredesnek nem volt titulusa. Ő csak a fickó volt a Véderőtől: aki mindenhová elment, mindent látott, mindenkinek tanácsot adott, és mindent tudott. Ha valaki meg akarná bénítani a Véderőt – és egyúttal a Gyarmati Szövetséget –, csak golyót kéne eresztenie Rigney fejébe. A Gyarmati Szövetség nagyobb szervezetei azonnal megbénulnának, mert senki nem tudná, hogy Rigney közvetítése nélkül kivel beszéljen.

Hivatalosan Egan és Rigney maximum középszintű tisztviselők voltak. Nem hivatalosan velük kellett beszélni, ha elintézendő dologról volt szó, akármi legyen is az.

Most volt egy ilyen elintézendő dolog.

– Azt akarja mondani, hogy ami a Kartúmnál történt, nem a Gyarmati Szövetség elleni direkt támadás volt? – kérdezte Egan.

– Nem, természetesen direkt támadás volt – felelte Abumwe olyan egyenesen, hogy aki nem okos, azt hitte volna, nem is diplomata. – Ebben a tekintetben elérte a rövid távú célját. De az igazi értéke az Ekvilibrium számára hosszú távú, segíti a szervezetet a végső cél elérésében: a Konklávé elpusztításában.

– Vegyük ezt végig, nagykövet – kérte Rigney.

– A Kartúmnál szereztünk egy értékes foglyot, Tvann parancsnokot, aki az Ekvilibrium tisztje. – Halvány mosoly derengett fel Abumwe arcán. – Talán úgy tudnám jellemezni, hogy ugyanaz az Ekvilibriumnak, ami nekünk ön, Rigney ezredes. Aki nagyon jó kapcsolatokkal rendelkezik, és gyakran az Ekvilibrium terveinek középpontjában áll.

– Értem.

A nagykövet felém biccentett. – A kihallgatás során Wilson hadnagy rávette Tvannt, hogy árulja el az Ekvilibrium legtitkosabb tervét, ami a Tubingen megtámadásával vette kezdetét a Kartúm felett.

Rigney ezredes és Egan rám néztek. – „Kihallgatás”, hadnagy? – kérdezte Egan.

Értettem, mire céloz. – Az információt nem kínzás vagy fenyegetés révén szereztem – feleltem. – Megtévesztéssel és hamis információval elhitettem vele, hogy az ő érdeke az együttműködés.

– Milyen hamis információval?

– Azt mondtam neki, hogy felrobbantunk minden nagyobb rraey várost és ipartelepet négy bolygón, mert úgy gondoljuk, hogy a Rraey az Ekvilibrium fő ellátója.

– És az?

– Erre nincs bizonyítékom. Ha a megérzésemre hagyatkozom, azt mondanám, a rraey kormány titokban logisztikai támogatást nyújt, amit nehéz bizonyítani. A Rraey nem bánná, ha eltűnnénk az útból. De még ha támogatnák is az Ekvilibriumot, hiába támadnánk őket, nem zavarnánk meg az Ekvilibrium közvetlen terveit. Márpedig jelenleg csak az Ekvilibriummal szabad foglalkoznunk.

Egan bólintott és Abumwéra nézett. – Folytassa.

– A Kartúm azon tíz gyarmat közé tartozik, amelyek konspiráltak, hogy elszakadjanak a Gyarmati Szövetségtől. Egyszerre akarták megtenni, hogy a Gyarmati Szövetség a túl sok célpont miatt ne tudjon hatékony megtorlást alkalmazni. És minél tovább tart a reakció, annál több gyarmat vehet példát róluk és kiálthatja ki a függetlenségét. Arra apelláltak, hogy a Gyarmati Szövetség feloszlását részben az okozná, hogy nincs elég forrás a tömeges kivándorlás megakadályozására.

– Tvann parancsnok azonban meggyőzte a Kartúm kormányát, hogy külön jelentsék be függetlenségüket azzal az érvvel, hogy ez lenne a katalizátora a Gyarmati Szövetség feloszlásának, és hogy az Ekvilibrium lenne a Kartúm védereje. Ez a Kartúmnak és az Ekvilibriumnak is jól jött volna, amely az újonnan független gyarmatok szövetségeseként akart feltűnni.

– De nem vált be – jegyezte meg Rigney szárazon.

– Nem – értett egyet Abumwe. – Az Ekvilibrium igazából azt tervezte, hogy megtámad minden reagáló hadihajót, ahogy a Tubingen esetében is tette. A támadás, amelyet a Gyarmati Szövetség vagy a Kartúm vagy az Ekvilibrium számlájára ír majd, túlzott reakciót fog kiváltani. Így is történt, hiszen húsz hajót küldtünk a Kartúmhoz.

– Az Ekvilibrium ezt kifejezetten azért csinálta, hogy a Gyarmati Szövetség jelentős haderővel vonuljon fel a függetlenedő bolygóknál. A következő ilyen bolygó nem egyetlen hajóra számíthat, hanem egy egész flottára, amelynek kifejezett célja minden függetlenségi mozgalom eltiprása. – Abumwe elhallgatott, és kíváncsian nézett Eganre és Rigneyre. – Pontos az Ekvilibriumról készített elemzésem?

A két ezredes fészkelődött. – Lehetséges – mondta végül Rigney.

Abumwe bólintott. – Az Ekvilibrium a megtévesztéssel és hamis információkkal dolgozik, azzal, hogy a Gyarmati Szövetséget megbízhatatlan információforrásnak tünteti fel, amit egyébként alátámaszt, hogy a Szövetség valóban cenzúrázza a gyarmatok közti híreket, szóval így biztatja a kilenc másik bolygót arra, hogy tartsák magukat az eredeti tervhez, és közösen kiáltsák ki a függetlenséget. Logisztikai és védelmi támogatást ígér nekik, amit csakis a saját érdekében tart be, ahogy a Kartúmnál tette. Mindez olyan gyorsan megtörténik, ahogy csak lehetséges. És persze a Véderő reagál.

– És aztán? – kérdezte Egan.

– Amint a Gyarmati Szövetséget teljesen lefoglalja a függetlenségi mozgalom és katonai ereje jelentős részét annak elnyomására szenteli, az Ekvilibrium támadásba lendül.

– Megtámadja a lázadó gyarmatok feletti flottákat? – kérdezte Rigney. – Ez ostobaság, nagykövet. Az Ekvilibrium a gerillaharcban lehet, hogy hatékony, de a hajóik még a helyreállított fegyverzettel sem bírnának ki elhúzódó csatákat.

– Nem a flottáinkat támadják. A Földet.

– Mit? – Egan előrehajolt, arca egyből feszült érdeklődést tükrözött.

Abumwe rám nézett és biccentett. Az AgyGépemmel az előadóterem prezentációs rendszerére kapcsolódtam, majd felhoztam a Föld és a felette lebegő több tucat csillaghajó nem méretarányos képét.

– Az Ekvilibrium kalózkodással szerez hajókat – mondta Abumwe. – A Gyarmati Szövetség több tucatot elvesztett az évek folyamán. A Konklávé és tagállamai sokkal többet. – A grafikára mutatott. – Amit látnak, az az összes Konklávé-hajó, melyeket tudomásunk szerint megszereztek és még nem veszítettek el csatában. Kilencvennégyet láthatnak, és feltételeznünk kell, hogy a becslésünk alatta marad a valóságos számnak.

– Tvann parancsnok szerint az Ekvilibrium a Föld közelébe akar ugrani, megsemmisíteni a bolygó védelmét, kommunikációs és tudományos műholdjait, majd több száz sűrűn lakott térséget megszórni nukleáris bombákkal.

– Nukleáris bombákkal? – ismételte Rigney.

– Honnan a fenéből szereznek nukleáris bombát? – kérdezte Egan. – Ki használ még olyat?

– Tvann szerint sok származik azon bolygók raktáraiból, amelyek a Konklávéhoz tartoznak – felelte Abumwe. – A Konklávé nem engedi ezek fegyverként való használatát, szét kellett volna szerelniük, és meg kellett volna szabadulniuk a hasadóanyagtól. Az Ekvilibriumnak gyerekjáték volt beavatkozni a folyamatba, és megszerezni a robbanófejeket meg a hasadóanyagot.

– Hányról beszélünk? – kérdezte Rigney. – Hány robbanófejről?

Abumwe rám nézett.

– Tvann nem ismerte a számokat – mondtam –, az általa standardnak tekintett robbanófejek háromszáz kilotonnásak. Aztán mondta, több száz ilyen van.

– Jézus Mária!

– Nukleáris fegyver nélkül is tudnának kárt okozni – mutatott rá Egan. – A fegyvertechnológia mai állása szerint a nukleáris fegyver alig van a számszeríj felett.

– Direkt használnak nukleáris fegyvert – mondta Abumwe. – Nemcsak a közvetlen pusztítás miatt, hanem ami utána következik.

– Amikor a rómaiak bevették Karthagót, sóval hintették be a földet, hogy semmi ne élhesse túl – mondtam. – Ez ugyanaz az elv, csak nagyobban.

– Az Ekvilibrium a saját torkát vágná el ezzel – érvelt Rigney.

– Már ha megtalálható a torka.

– Azt hiszem, érdekünkben állna keresni, hadnagy.

– Ezredes, nem vesz észre valami fontosat – szólt közbe Abumwe.

– És mi lenne az, nagykövet?

Abumwe a kép felé intett. – Hogy minden hajó eredetileg a Konklávéé volt. Azt kéne hinnünk, hogy a Konklávé támadott. Azt kéne hinnünk, hogy a Konklávé úgy döntött, elbánik az emberiséggel, a Gyarmati Szövetséggel, elpusztítja a katonák és gyarmatosítók utánpótlását egyszer és mindenkorra, hogy sose szerezhessük vissza se erővel, se tárgyalással. A Konklávé így akarna bennünket örökre kiradírozni az univerzumból.

Rigney bólintott. – Értem.

– A Konklávét okolnánk, nem fogadnánk el a tagadását, feltételeznénk, hogy az állt az Ekvilibrium mögött – fűzte tovább Egan. – Harcba szállnánk a Konklávéval. És veszítenénk.

– Elkerülhetetlenül – értett egyet Abumwe. – Túl kicsik vagyunk ahhoz, hogy közvetlenül nekimenjünk. És még ha minden gyarmat fel is adná a függetlenségért folytatott harcot, vagy elfojtanánk, időbe telne átállni arra, hogy a gyarmatokról szerezzünk katonákat. Mindeközben a Konklávéban sokan az elpusztításunkért agitálnának, mert akár ők támadtak meg minket, akár nem, egyértelmű veszélyt jelentenénk rájuk.

– Elveszítenénk a harcot a Konklávéval szemben – mondtam –, de ez még nem jelenti azt, hogy ők nyernének.

Abumwe bólintott. – Nem csak arról lenne szó, hogy mi megtámadjuk a Konklávét. A Konklávét is belső erők feszítenék, amiért minket el akarnának pusztítani. Hiszen mindennek ellentmond, amiért a Konklávé megalakult. Gau tábornok céljaival ellentétes.

– Nem is szólva a Konklávé jelen vezetőjéről, Hafte Sorvalhról. Könyörtelenül kritizálnák, ha nem bánna el velünk. És akármennyire rátermett, mert az, ő nem Gau tábornok. Nem lenne képes a puszta akaraterejével összetartani a Konklávét, mint a tábornok tette. Széthullna.

– És ez az Ekvilibrium végső célja – értette meg Egan.

– Igen – mondta Abumwe. – Persze a mi pusztulásunk is a terv része. De elhanyagolható része. Mi csak az eszköz vagyunk, amivel az Ekvilibrium elpusztítja a Konklávét. Minden, amit a szervezet valaha tett, beleértve a Föld Állomás elpusztítását, ennek a célnak volt alárendelve.

– Nem is tudom, mit érzek, hogy a Gyarmati Szövetség elpusztítása csak járulékos haszon – mondta Rigney.

– Legyen dühös. Én dühös vagyok.

– Nem látszik kifejezetten dühösnek.

– Tombolok, Rigney ezredes. De tudom, hogy fontosabb dolgom is van, mint a tombolás.

– Van egy kérdésem, nagykövet – mondta Egan.

– Hallgatom, ezredes.

Egan a grafikára mutatott. – Most már ismerjük az Ekvilibrium tervét. Tudjuk, hogy a gyarmatainkat és a bevett módszereinket használja ellenünk. Tudjuk, hogy a Konklávéra akarja kenni a Föld elleni támadást. Ismerjük a célját, a stratégiáját és a taktikáját. Nem tudunk könnyedén kilépni ebből a csapdából?

Abumwe rám nézett.

– Vannak komplikáló tényezők – mondtam. – Tvann utalt arra, amennyiben világossá válik, hogy a kartúmi stratégia kudarcot vallott, vagy ha keresztülhúzzuk a számításaikat azzal, hogy a többi kilenc bolygón megpróbáljuk megakadályozni a függetlenedést, vagy tájékoztatjuk a Konklávét, az Ekvilibrium akkor is simán megtámadja a Földet.

– Miért?

– Az Ekvilibrium nem válogat – mondtam. – Ha nem kap meg mindent, beéri a felével. Úgy értem, az optimális terv most az, hogy eltereli a Gyarmati Szövetség figyelmét, elpusztítja a Földet, a Konklávéra keni, és hagyja, hogy megsemmisítsük egymást. De ha az Ekvilibrium kénytelen magára vállalni a Föld elpusztítását, akkor megteszi. Mert tudja, hogy a meggyengült Gyarmati Szövetség, a meggyengült emberi faj is lépésre kényszeríti a Konklávét.

– Tisztában kell lenniük azzal, hogy a Konklávéban sok faj gyűlöli az embereket – tette hozzá Abumwe. – Már a Roanoke előtt gyűlöltek bennünket, utána csak még jobban. Jó néhányan minket okolnak Gau tábornok meggyilkolásáért.

– Nem volt hozzá semmi közünk – jelentette ki Rigney.

– De ott voltunk, amikor megtörtént. Mi és a földiek. Ez elég nekik.

– Szóval azt mondja, az Ekvilibrium simán B tervre vált.

– Már a B terv zajlik – mondtam. – Attól a pillanattól, hogy Rafe Daquin elkötötte a Chandlert és visszahozta nekünk Ocampo külügyminiszter-helyettest. Lassan a K tervnél tartunk. Az Ekvilibrium nagyon jól rögtönöz, ezredes. Ismeri a korlátait méret tekintetében, és az előnyére fordítja. A Föld elpusztításáért vállalni a felelősséget nem az elsődleges célja, de megvannak az előnyei. Azt jelenti, hogy olyasmit vitt véghez, amit semmilyen más szervezet vagy hatalom nem mert soha: elpusztította azt a bolygót, amely a Gyarmati Szövetség erejét adta. Ha jól játssza ki a kártyáit, rengeteget profitálhat belőle. Szerezhet új tagokat és tőkét. Igazi hatalommá nőheti ki magát. Kiléphet az árnyékból, ahol most él.

– Akármi történik, a Földnek meszeltek – mondta ki Rigney. – Elnézést, de ez a veleje.

Abumwéra néztem. – Van egy lehetőség.

– Halljuk – mondta Egan.

– Előbb kérdeznék maguktól valamit – vette át a szót Abumwe. – Egyetértünk abban, hogy a cél az életben maradás, és nem a győzelem?

– Nem értem a kérdést.

– Nem hiszem el, ezredes – meredt rá Abumwe. – Szerintem nagyon jól tudja, mire gondolok. Mi négyen élvezhetjük azt a luxust, hogy őszinték vagyunk egymással. Nem kell úgy tennünk, mintha nem tudnánk, hogy a Gyarmati Szövetség mostani formájában az összeomlás felé tart. Ha nem pusztít el bennünket a Konklávé vagy az Ekvilibrium, akkor majd mi magunkat. Már meg is kezdődött a folyamat.

– Nem kell úgy tennünk, mintha nem tudnánk, hogy a Gyarmati Szövetség szerkezete jelenlegi formájában fenntarthatatlan. Mintha vissza tudnánk kényszeríteni korábbi szerepébe a Földet. Mintha nem a kihalással néznénk farkasszemet. Mintha a kicsinyes győzelmek és célok fontosak lennének. Az számít, hogy egyetértsünk: amit itt és most csinálunk, az az emberiség túlélése érdekében történik. Nem a Gyarmati Szövetségért, hanem a fajunkért. Négyünknek egyet kell érteni ebben, különben nincs értelme folytatni.

Egan és Rigley egymásra néztek. – Egyetértünk – mondta ki Egan.

– És ezt mivel támasszuk alá? Ha egyetértünk, hogy a túlélésről beszélünk, abban is egyetértünk, hogy megtesszük érte, amit kell?

– Abumwe nagykövet, mondja el a tervét – szólította fel Rigney. – Mi majd elmondjuk, hogy miképpen lehet megvalósítani.

– Rendben – mondta Abumwe.

*

– Köszönöm, hogy eljöttek erre a megbeszélésre – mondta Abumwe a kilenc gyarmat képviselőinek, amelyek függetlenedni készültek, hitük szerint titokban.

– „Eljöttünk”? Jó vicc – morgott Harilal Dwivedi, a Huckleberry képviselője. – Kábé úgy rángattak ki minket az ágyunkból, és cipeltek ide.

Többen egyetértően bólogattak.

– Elnézésüket kérem. Sajnos az idő szorít. Ode Abumwe nagykövet vagyok.

– Miért vagyunk itt, nagykövet? – kérdezte Neida Calderon az Umbiáról.

– Calderon képviselő, ha megnézi, kik vannak jelen, szerintem azt is sejteni fogja, hogy miért vannak itt.

A halk mormolást és panaszkodást mintha elvágták volna. Most már mindenki Abumwéra figyelt.

– Igen, tudjuk – válaszolt Calderon.

– Hogyne tudnánk – köpte Dwivedi. Láthatóan a „ha sarokba szorítanak, támadj” iskola híve volt. – A Kartúm miniszterelnökét őrizetbe vették. El sem tudom képzelni, mit tettek vele.

Abumwe biccentett nekem. A külügyi tárgyaló egyik ajtajához mentem és kinyitottam. – Jöjjön be.

Maszahiko Okada lépett be, és helyet foglalt a képviselők körében. Úgy bámulták, mintha három feje nőtt volna.

– Van még meglepetése, Abumwe nagykövet? – kérdezte Calderon, miután kigyönyörködte magát.

– Szeretnék időt spórolni, hadd fogjam rövidre.

– Kérem.

– A maguk világai egyszerre szeretnék bejelenteni, hogy elszakadnak a Gyarmati Szövetségtől. Az, hogy mind itt vannak, jelzi, hogy tudunk a tervükről. Azt is tudjuk, hogy mindegyikük kormánya, külön vagy együtt, tárgyalt egy Ekvilibrium nevű szervezettel, amely információkat osztott meg önökkel, és hitünk szerint védelmet ajánlott a Gyarmati Szövetséggel szemben, amikor kikiáltják majd a függetlenségüket.

Dwivedi nyitotta a száját, de Abumwe egyetlen kemény pillantással belefojtotta a szót. – Ez nem a mentségek vagy érvek ideje, sem a függetlenség iránti vágyuk, sem az Ekvilibrium támogatása mellett. Nincs rá időnk, és ha őszinte akarok lenni, jelenleg nem is érdekel bennünket.

Dwivedi látható bosszúsággal szorította össze a száját.

– Az Ekvilibrium becsapta önöket – folytatta Abumwe, és Okada felé intett. – Okada miniszterelnök rögtön részletezni fogja, hogy az Ekvilibrium hogyan csapta be őt és a kormányát, támadta meg a Gyarmati Véderő egyik hajóját azzal a szándékkal, hogy a Kartúmra és a kormányára hárítsa a felelősséget és a büntetést, mégpedig abból a célból, hogy az önök kormányait tettre késztesse. És nem a maguk érdekében, képviselők. Nem a szabadságért, amit önök keresnek, hanem a saját érdekében, amihez az önök bolygói és sorsa csak ugródeszka lenne.

– Ezt észben tartva a Gyarmati Szövetség kérést intéz önökhöz.

– Hadd találjam ki – mondta Calderon. – Ne kiáltsuk ki a Gyarmati Szövetségtől való függetlenségünket.

Abumwe elővette ritka mosolyát. – Éppen ellenkezőleg, Calderon képviselő.

Calderon egy pillanatra elbizonytalanodott, és a többiekre pillantott, akik ugyanolyan tanácstalanok lettek. – Nem értem.

– Azt akarjuk, hogy kiáltsák ki a függetlenségüket – mondta Abumwe.

– Azt akarják, hogy elhagyjuk a Gyarmati Szövetséget? – kérdezte Dwivedi.

– Nem.

– De most mondta, hogy kiáltsuk ki a függetlenségünket.

– Igen – mondta Abumwe, és felemelte a kezét, mielőtt Dwivedi méltatlankodhatott volna. – Nem akarjuk, hogy elhagyják a Gyarmati Szövetséget. Veszélyes lenne mindnyájunknak. Azt kérjük önöktől, hogy terv szerint kiáltsák ki a függetlenségüket. El akarjuk hitetni az Ekvilibriummal, hogy a bolygóik végrehajtják a tervet.

– És miért? – kérdezte Calderon.

– Azt nem mondhatom meg. Az önök kormányai nem megbízhatóak, mindent nem árulhatunk el.

– És mi történik, ha kikiáltjuk a függetlenségünket?

– A Gyarmati Szövetség túlreagálja a dolgot, és megtölti az eget hajókkal, hogy megfélemlítse önöket.

– Nem látom be, hogy ennek a tervnek mi a haszna – mondta Calderon szárazon. Valami okból az összegyűlt képviselők vezetőjének szerepét vállalta magára.

– Kiáltsák ki a függetlenségüket, de ne legyenek függetlenek. Mi pedig látszólag katonai választ adunk.

– Azt akarja elhitetni velünk, hogy a Véderő nem zúz össze bennünket?

– Ha ez lenne a célunk, nem lenne szükség erre a megbeszélésre – mutatott rá Abumwe. – Nem, én kiutat ajánlok önöknek. Félreértés ne essék, képviselők, ha tényleg el akarják hagyni a Gyarmati Szövetséget, katonai erővel megakadályozzuk. Nem engedhetjük, hogy a bolygóik kilépjenek a szövetségből, és lehet, hogy ez leereszkedően hangzik, de biztos, hogy maguknak fogalmuk sincs, micsoda veszélybe sodorják magukat. – Abumwe ismét Okada felé intett. – Okada miniszter tapasztalatból beszélhet.

– Azt akarja, hogy bízzunk magában. Talán érti, miért nehéz ez nekünk.

– Nem a bizalmukat kérem, ajánlatot teszek.

– Nem sok mindent ajánlhat nekünk, nagykövet, ha a szabadságunkat megtagadja.

– Calderon képviselő, szerintem maguk nem szabadságot akarnak.

– Nem?

– Nem.

– Akkor mit?

– Hatalmat. És én pontosan azt ajánlom.

– Magyarázza meg – mondta Calderon.

– Mindnyájan képviselők a Gyarmati Szövetség kormányában. Önöknek nem kell mondanom, milyen keveset jelent ez a Gyarmati Szövetség vezetése és az önök bolygóival való kapcsolat szempontjából. Legjobb esetben is csak apró-cseprő feladatokat kapnak. A legrosszabb esetben keresztülnéznek önökön.

Abumwe hagyta, hogy ezt megemésszék. A képviselők bólogattak.

– Ez most megváltozik. Meg kell változnia. A Gyarmati Szövetség minden eddiginél jobban a gyarmatokra szorul, beleértve a katonái utánpótlását is, ami eddig nem így volt. Már nem irányíthat tisztán felülről. Szüksége lesz a kormányzottak beleegyezésére. Szüksége lesz a kormányzottak részvételére az irányításban. Azönök irányítására.

Egy pillanatra halotti csend támadt.

– Most viccel – mondta Dwivedi.

– Nem – felelte Abumwe, de csak Calderonra nézett. – Elvben már eldőlt. Legfelül. Most már csak egy csapat képviselő kell, akik hajlandóak létrehozni egy rendszert, amely a valóságos helyzetünket tükrözi a Konklávéval és másokkal.

– Azt akarja, hogy írjunk egy alkotmányt? – kérdezte Calderon kicsit hitetlenkedve.

– Igen.

– Cserébe ezért a fondorlatért a függetlenségünkkel.

– Igen.

– Annyira fontos?

– Igen.

– Meg kell beszélnünk a kormányukkal – mondta Dwivendi.

– Nem – nézett körül Abumwe. – Megismétlem: nincs idő. Tudjuk, hogy pár héten belül ki akarják kiáltani a függetlenségüket. Ezt nem szabad megakasztani. Mindennek úgy kell zajlania, ahogyan el lett tervezve. Nem lehet szünet, semmi nem utalhat arra, hogy bármi változott volna. Maguk a gyarmatuk képviselői. Képviseljenek. Az itten döntésükkel a bolygójukat kötelezik el, és ehhez tartaniuk kell magukat. Még valami: csak egyhangú döntés lehetséges. Vagy mind benne vannak, vagy egyikük sem.

– Azt várja tőlünk, hogy itt és most megalkossunk egy életképes csillagközi kormányzási rendszert?

Abumwe majdnem elmosolyodott. – Nem. A részletek várhatnak, de most kell elkötelezniük magukat.

– Mennyi időt kapunk?

– A ma éjszakát. Itt leszek, ha kérdezni akarnának. Okada mesélhet a Kartúm tapasztalatáról az Ekvilibriummal. Most este tizenegy van. Reggel nyolcra várom az egyhangú igent vagy nemet.

– És ha nemet mondunk?

– Akkor minden sokkal nehezebb és veszélyesebb lesz. Mindenkinek. Pár percre magukra hagyom önöket. Rögtön jövök vissza és válaszolok a kérdésekre. – Kisétált az ajtón, amelyen át behoztam Okadát. Követtem.

– Ösztönző beszéd – jegyeztem meg.

– Jelenleg sok mindenre szükségem van, Wilson, de a gúnyolódására nincs.

– Csak részben gúny. Gondolja, hogy igent mondanak?

– Szerintem Calderont meggyőztem. Ő talán meggyőzi majd a többieket is.

– És gondolja, hogy a Gyarmati Szövetség beleegyezik a változásokba, amikre ígéretet adott?

– Az Rigney és Egan dolga lesz. De egyikünk sem lenne itt, ha nem éreznénk a helyzet súlyosságát.

– Az igaz – mondtam.

– Hívja Hart Schmidtet. Vegye át a maga helyét a szobában. Avassa be.

– Értem. És én mit csináljak?

– Két dolog vár magára. Először is beszéljen Ocampóval.

– Miről?

– Az Ekvilibrium hollétéről. A bázisukat elhagyták, de attól még folytatják a működést. Tudnunk kell, hogy hol vannak most.

– Nem biztos, hogy tudja.

– Talán igen. Kérdezze meg.

– Maga a főnök – mondtam. – És a másik?

– Menjen el a Földre.

– Érdekes. Ugye, tudja, hogy nem kedvelnek minket? Úgy értve, hogy ha egy hajónk megjelenik a bolygó felett, valószínűleg simán lelövik. Nem is szólva arról, hogy több napba telik, mire odaérek, aztán nem tudok majd visszajönni, ha lelövik a hajómat.

– Ezeket a problémákat iktassa ki, mielőtt elindul.

– Igencsak bízik bennem.

– Akkor ne okozzon csalódást, Wilson.

*

Tyson Ocampóval a tengerparton álltunk, néztük a begördülő hullámokat és a fent köröző sirályokat.

– Nagyon szép itt – mondta nekem.

– Gondoltam, hogy tetszeni fog.

– Ez melyik part?

– A Cottesloe. Perth közelében, Ausztráliában.

– Á, sosem jártam ott.

– A Földön van, érthető.

– Maga volt már ott?

– Egyszer. Üzleti úton jártam Perthben – meséltem –, és volt egy szabadnapom. Vonattal mentem, egész nap a hullámokat néztem meg söröztem.

Ocampo mosolygott. – A hullámokat legalább nézhetjük.

– Sajnálom, hogy nincs sör.

– Hadnagy, amikor maga nincs itt, csak egy apró cella szimulációját látom. Van benne három könyv, amelyek címét cserélgetem, miután kiolvastam őket. Nem is én választom. Van egy kis képernyő, ahol pont annyi szórakoztató anyag van, hogy ne őrüljek meg. Naponta egyszer megjelenik egy futópálya, hogy úgy érezzem, mozgok. Az egyetlen látogatóm, már a Gyarmati Szövetség kihallgatóján kívül, egy chatbot, amelyet nem programoztak elég jól ahhoz, hogy egy ember benyomását keltse, így inkább csak emlékeztet rá, hogy nagyon egyedül vagyok az agyamban. Higgye el, ez a part éppen elég.

Erre nem tudtam mit mondani, úgyhogy néztük a szimulált Cottesloe szimulált hullámait a szimulált parton, miközben szimulált madarak keringtek az égen.

– Gondolom, ez a jutalmam a legutóbbi beszélgetésünkért – mondta Ocampo.

– Abszolút igaza volt, csapdát állítottak a Véderő hajóinak a Kartúmnál. A hajónknak veszélyesen rövid idő alatt kellett ugrásközelbe érni, majdnem túlterheltük a hajtóműveket, és egyenesen a támadás közepébe ugrottunk. Mázlis időzítés volt.

– A Véderő nem az egyik készenlétben lévő hajóját küldte?

– Tisztelettel, Ocampo külügyminiszter-helyettes, maga áruló, és vezetett már hajót a végzetébe. A saját hajójukat nem küldték, de velünk szívesen játszottak orosz rulettet.

– Örülök, hogy bízik bennem, hadnagy.

– Abban bízom, hogy magának már nincs vesztenivalója.

– Az nem egészen ugyanaz.

– Nem. Sajnálom.

Ocampo megint mosolygott és a nagylábujját beledugta a parti homokba. A szimulációba mindent beleadtam, programozói szempontból kész csoda volt. A részleteit Ocampo figyelme határozta meg. Ahová nem nézett, alacsonyfelbontású térkép maradt. Az a homok, amely nem volt közvetlen a lába alatt, homogén textúra. A part észlelésbuborék volt egy olyan férfi körül, aki agyként létezett egy befőttesüvegben.

– Nekem csinálta ezt a partot? Jutalomból?

– Nem jutalom, csak gondoltam, tetszene.

– Tetszik.

– És bevallom, nem magának csináltam. Rafe Daquinnak nemrég volt a születésnapja. Neki szántam.

– Még mindig nem adtak neki testet? – kérdezte Ocampo

– Az új teste már kész. Bármikor beleköltözhet. Egyelőre azonban a Chandleren marad, és belülről vezeti. Nagyon jó benne. Elképesztő dolgokat vitt véghez.

– Kíváncsi lennék, mit szólna, ha tudná, hogy a neki készített ajándékot annak adta, aki miatt az agyát kivették a testéből.

– Igazából ő javasolta. Azt üzeni, emlékszik, milyen magányos volt agynak lenni egy üvegben. Remélte, hogy ez nyújt némi békét.

– Nagyon kedves tőle.

– Az – értettem egyet. Azt kihagytam, amikor Daquin hozzátette, hogy egy nagy fehér cápát is programozhatok bele, amely ízekre tépi Ocampo szimulált testét. A jelen helyzetben nem lenne előnyös ezt közölnöm vele. Rafe talán megbocsátott, de nem felejtett.

– Hadnagy, értékelem ezt a parti kiruccanást, de gyanítom, hogy nem azért van itt, mert barátok lettünk.

– Szükségem lenne még némi információra az Ekvilibriumról.

– Hogyne.

– Segít?

Ocampo erre nem felelt. Előrelépett, bele a partra robogó hullámba, amely körülfolyta a lábát. Önkéntelenül elmosolyodtam, tényleg jó kis szimulációt dobtam össze.

– Gondolkodtam azon, miért is szálltam be az Ekvilibriumba. – Visszanézett rám és vigyorgott. – Ne aggódjon, hadnagy, nem fogok kiábrándult nemesként monologizálni, hogy magának bólogatni kelljen. Beismerem, hogy nagyrészt ambíció és megalománia vezetett. Ez van. De más is volt benne. Hittem, hogy a Gyarmati Szövetség már a fajunk túlélését veszélyezteti, akármiért is alakult így. Hogy minden fajnak, amit ismerünk, az emberiségről álnokság, barbárság, ravaszság és veszély jut az eszébe. Hogy mindig is ez leszünk nekik.

– Azért ők se angyalok – jegyeztem meg.

– Igaz. Persze attól függ, mennyi dolguk akad velünk. A Konklávé négyszáz fajt egyesít. Közülük alig akad, amelyik elvisel bennünket. Ez arra utal, hogy a probléma nem velük, hanem velünk, a Gyarmati Szövetséggel van.

Felelni akartam, de Ocampo leintett. – Tudom, ez nem a vita ideje. Azt akarom mondani, hadnagy, hogy én összeálltam az Ekvilibriummal, de ettől függetlenül a Gyarmati Szövetség problémája igenis létezik. Mérgező önmagára és az emberiségre nézve. Segítek, ha tudok, Wilson. Nincs okom az ellenkezőjére. De értse meg, hogy ha nem történik valami a Gyarmati Szövetséggel, valami nagy, valami jelentős változás, akkor annyit érünk el, hogy kicsit halogattuk a dolgot. A probléma nem szűnik meg. Minél tovább várunk, annál inkább súlyosbodik. És már így is elég súlyos.

– Értem.

– Jól van. Akkor kérdezzen.

– Miután Daquin megtámadta az Ekvilibrium főhadiszállását, a szervezet elhagyta azt.

– Igen. Már nem volt biztonságos, ugyebár.

– Tudnunk kell, hol van az új főhadiszállás.

– Nem tudom. És még ha tudnám is, nem használnák, mert feltételeznék, hogy kiszedik belőlem.

– Akkor tippeljen, kérem.

– Az Ekvilibrium viszonylag kis szervezet, és a hangsúly a viszonylagoson van. Képes egyetlen bázison működni, viszont ehhez viszonylag nagy bázis kell, amit nemrég hagytak el, hogy a rendszereket gyorsan vissza lehessen állítani az eredeti kapacitásra. Olyan bolygórendszerben, amely vagy szimpatizál az Ekvilibriummal, vagy nemrég hagyták el, vagy az erősen megfigyelt világokon kívül esik.

– Ez jócskán lecsökkenti a szóba jöhető katonai bázisok számát. Ez is valami.

– Túl mereven gondolkodik – mondta Ocampo.

– Hogy érti?

– Úgy gondolkodik, mint egy katona, nem úgy, mint egy opportunista rabló, pedig az Ekvilibrium az. Egyelőre legalábbis.

– Szóval nem csak katonai bázis jöhet szóba? Bármilyen bázis, amely rendelkezik a megfelelő infrastruktúrával.

– Igen.

– És nyilván nem csak az Ekvilibriummal együttműködő fajok jöhetnek szóba.

– Nyilván. Tudják, hogy őket figyelni fogják. Olyasmire van szükségük, ami a Gyarmati Szövetség vakfoltjában van.

Ezen elgondolkodtam.

És támadt egy bődületesen elszállt ötletem.

A szimulációm lemásolhatta a diadalérzetemet, mert Ocampo rám mosolygott. – Valakinek eszébe jutott valami.

– Mennem kell. Elnézését kérem.

– Persze, amúgy sem tudnám tartóztatni.

– Hagyom a szimulációt.

– Köszönöm, az jó lenne. Úgyis kikapcsolják pár perccel a maga távozása után, de addig élvezni fogom.

– Szólhatok nekik, hogy hagyják bekapcsolva.

– Szólhat, de nem fog számítani.

– Sajnálom – mondtam, és dacára mindannak, amit Ocampo tett, tényleg sajnáltam.

Vállat vont. – Ez van. És nem mondhatom, hogy nem érdemeltem ki. Azért hadd mondjak valamit, hadnagy. Ha az ötlete beválik, és a terve sikerül, kérnék valamit.

– Mit? – Attól féltem, új testet kér, amit a Gyarmati Szövetség sosem engedélyezne.

Számított rá. – Nem fogok új testet kérni. Abba soha nem mennének bele. Az intézményes megbocsátásnak is megvannak a korlátai. De van egy házam a Főnixen. Legalábbis volt. Egy kis nyaraló a hegyekben egy kis tónál. Százhektárnyi erdő-mező. Tíz éve vettem, hogy majd jó lesz gondolkodni és írni. Sosem került rá sor. Végül ostoba befektetésnek hittem, és el akartam adni, de arra sem került sor. Talán mégis reméltem, hogy még használni fogom valamire. Most már sosem fogom. Sosem látom többé.

Kinézett az Indiai-óceánra, amely nem létezett.

– Ha minden jól megy, hadnagy, és megkapja ettől a kalandtól, amit akar, akkor használja a befolyását, és csináljon nekem róla egy szimulációt. Tudom, hogy a valóságban sosem jutok el oda. De ha a szimuláció jó, az is segít. És mostanság mást sem tudok, mint gondolkodni. Végre arra használom majd a faházat, amire vettem. Tegye meg ezt nekem, Wilson hadnagy! Annyira szeretném, hogy azt el sem tudom mondani!

*

– Sedna – mondtam.

Rigney ezredes, aki a kis tárgyalóban volt Egan, Abumwe és Hart Schmidt társaságában, a homlokát ráncolta. – Azt akarja, hogy az AgyGéppel nézzek utána?

– A Sedna egy törpebolygó a Naprendszerben. Pontosabban azon kívül, az Oort-felhő belső szélén. Háromszor távolabb van a Naptól, mint a Neptunusz.

– Jó. Mi van vele?

– Ocampo azt mondta, nem tudja, hol van az Ekvilibrium új bázisa, de valószínűleg egy nemrég elhagyott katonai vagy civil bázist foglalnak majd el. És olyat, amire nem gondolnánk. Ami a vakfoltunkban van.

Az AgyGépemmel bekapcsoltam a tárgyaló fali képernyőjét. Egy kicsi, vöröses színű bolygó jelent meg rajta. – A Sedna. A Gyarmati Szövetség egyik legrégebbi tudományos bázisa. Mélyűri asztronómiára és bolygótudományra használtuk, meg onnan lehet figyelni a Naprendszert és az orbitális dinamikát.

– Sosem hallottam róla – mondta Egan.

– Az utóbbi pár évtizedben nemigen használtuk. Három-négy tudós látott el gondnoki szerepet, az ott futó hosszú távú megfigyeléseket ellenőrizték, a karbantartó robotokat. – Előhívtam a bázis térképét. – A lényeg, hogy fénykorában, száz éve aktív volt. Több mint ezer ember élt ott.

– Honnan tudsz róla? – kérdezte tőlem Schmidt.

– Nem vagyok büszke rá, de annak idején a Véderő kutatási és fejlesztési ágánál voltam, és volt ott egy nagy seggfej, akit oda helyeztettem át.

– Szép – mondta Rigney.

– Most már tudom, hogy nem csak ő volt a seggfej – mentegetőztem.

Egan a térképre mutatott. – Már nincsenek ott gondnokok?

– Nincsenek. Miután a Föld a Perry-incidenst követően hivatalosan megszakította a kapcsolatot a Gyarmati Szövetséggel – megengedtem magamnak egy halvány mosolyt azon, hogy régi barátom a Gyarmati Szövetség legnagyobb válságát idézte elő –, elhagytuk a bázist. Részben politikai okból, mert nem akartuk, hogy a Föld azt higgye, kémkedünk, részben gazdaságiból.

– Szóval egy nagy, nemrég elhagyott bázis a vakfoltunkban – mondta Rigney.

– Igen. De nem ez az egyetlen ilyen bázisa a Gyarmati Szövetségnek vagy a Véderőnek, majd összeállítok egy listát. Bár ha kéne, én erre fogadnék. Azonnal ellenőriznünk kell. Persze csak diszkréten.

– Maga foglalt?

– Igen, foglalt – mondta Abumwe. – Van a számára egy sürgős feladatom. Azonnal a Földre utazik.

Rigney ránézett. – És erről mikor akart bennünket tájékoztatni?

– Most mondtam el. Eddig kilenc képviselőt pátyolgattam és győzködtem.

– Hogy megy? – érdeklődött Egan.

– Ahogy várni lehetett. A Huckleberry képviselője panaszkodik, de hát ő ilyen. A többiek lehetőséget látnak benne, és győzködik. Időben meglesz az egyezség.

– Helyes.

– Magának is tető alá kell hozni a megegyezést, ezredes.

Egan és Rigney összenéztek. – Folyamatban van – mondta Egan.

– Ez nem hangzik elég optimistán.

– Meglesz. Most az a kérdés, mennyire lesz nehéz.

– Akkor is szeretnék beszélni Wilson hadnagy földi útjáról – tért vissza rá Rigney. – Nem küldhetünk oda hajót. Most nem.

– Erre van egy megoldásom – mondtam. – Azt hiszem.

– Azt hiszi.

– Olyan technológia kell hozzá, amelyről pár éve lemondtunk.

– Miért mondtunk le róla?

– Hajlamos volt... felrobbanni.

– Felrobbanni?

– Jó, a felrobbanni talán nem a legtalálóbb szó. Ami valójában történik, sokkal érdekesebb annál.

*

Ahogy a Föld felszíne felett lebegtem, az jutott eszembe: Egy nap szeretném úgy meglátogatni a bolygót, hogy ne kelljen leugranom az atmoszférába.

A drótkeret, amelyen siklottam, egy kisebb homokfutó méretével egyezett meg, és csak a harci öltözetem meg a kevéske oxigén óvott meg az űrtől. Mögöttem a kereten volt egy kísérleti ugróhajtómű, amelyet úgy terveztek, hogy kihasználja a tér viszonylagos laposságát két masszív tömeg, mondjuk egy csillag meg a bolygója, vagy egy bolygó meg a holdja Lagrange-pontjainál. A jó hír, hogy elméletben működött, vagyis ha megbízható, forradalmasítja az űrutazást.

A rossz hír, hogy minden erőfeszítésünk dacára öt tonna alatt is csak 98 százalék a megbízhatósága, és a kudarcráta onnan szépen szárnyal felfelé. Egy standard gyarmati fregatt esetében kínos hét százalékra csökkent. Amikor a hajtómű kudarcot vallott, a hajó felrobbant. És amikor azt mondom, hogy felrobbant, úgy értem, „katasztrofálisan érintkezett az űr/idő topográfiájával számunkra megmagyarázhatatlan módon”, de a „felrobban” magában foglalja a lényeget, főleg a tekintetben, hogy mi lesz az emberrel.

Nem tudtuk megoldani, és a Gyarmati Szövetség meg a Gyarmati Véderő különösen rosszul viselte a gondolatot, hogy száz hajójából kilencvenhárom felrobbanjon. Végül feladták a kutatást.

A Főnix Állomás raktármoduljaiban azonban még megvoltak a kicsi, könnyű járművek a rájuk erősített hajtómű-prototípusokkal. Tökéletes módszer eljutni a Földre gyorsan, mivel csak a legközelebbi Lagrange-pontig kell eljutnom, és észrevétlenül, mivel a gondola nagyon kicsi, és közel tud ugrani a bolygó atmoszférájához. Röviden tökéletes erre a küldetésre.

Már ha nem robbanok fel.

Nem robbantam fel.

Ami nagy megkönnyebbülés volt. Azt jelentette, hogy az utazás nehezét letudtam. Most már csak hagyom, hogy a gravitáció végezze a dolgát, és lezuhanjak a Földre.

Leoldottam magam a gondoláról, és löktem egyet magamon, hogy eltávolodjam tőle. Majd elég az atmoszféra felső rétegében. Nem akartam ott lenni, amikor megtörténik.

Az én utam a légkörben szerencsére eseménytelenül telt. A nanobotikus pajzsom tökéletesen védett, a turbulencia abszolút elviselhető maradt, és a légkör alsó rétegeiben ereszkedésemet az ernyőm irányította, ami letett egy kis parkban a Potomac folyó virginiai oldalán, Washington közelében. Ahogy az ernyőmet alkotó nanobotok porrá omlottak, azon tűnődtem, hogy kicsit közönyösen viselem, hogy az űrből zuhanok egy bolygó felszínére.

Most már ez az életem, gondoltam. Az AgyGépem révén tájékozódtam a helyi időről, vasárnap hajnali 3:20, és meggyőződtem arról, hogy ott vagyok, ahol lenni akartam, Alexandriában, Virginia államban.

– Hű – mondta valaki. Körülnéztem. Egy idősebb férfi feküdt egy padon. Vagy hajléktalan volt, vagy csak szeretett parkban aludni.

– Üdv – mondtam.

– Maga az égből pottyant le.

– És akkor még nem mondott semmit.

*

Több órával később találtam meg, akit kerestem, éppen késői reggelijét fogyasztotta egy alexandriai étteremben, nem túl messze az otthonától, ahová nem mentem el, mert azért az már udvariatlanság lett volna.

Magában üldögélt az étterem udvarán, egy kétszemélyes asztalnál az utcai korlát közelében. Egyik kezében Bloody Maryt fogott, a másikban ceruzát. Az előbbit itta, utóbbival keresztrejtvényt fejtett. Kalappal védekezett a nap ellen, és napszemüveggel az idegenek ellen.

Odamentem és lenéztem a keresztrejtvényre. – A harminckettő függőleges „paprika”.

– Én is tudtam – felelte fel sem nézve –, de kösz, bosszantó alak. Ha azt hiszi, a keresztrejtvény ürügyén fel tud szedni, menjen csak tovább. Sőt, nyugodtan menjen csak tovább.

– Szép így fogadni azt, aki megmentette az életedet. Kétszer is.

Felnézett. Leesett az álla. A Bloody Mary kicsúszott a kezéből és a földre pottyant.

– A picsába! – bosszankodott.

– Mindjárt más. Helló, Danielle.

Danielle Lowen, az Egyesült Államok külügyminisztériumától felállt, ahogy a pincér jött feltakarítani az italt. Tetőtől talpig végigmért. – Tényleg te vagy az.

– Én bizony.

Még egyszer végigmért. – Már nem vagy zöld.

Mosolyogtam. – Gondoltam, itt kilógnék.

– Csak most látom, hogy nem vagy zöld, milyen undorítóan fiatal vagy. Utállak.

– Biztosíthatlak, hogy csak átmeneti.

– Legközelebb kipróbálod a lilát?

– Maradok a bevált színeknél.

A pincér feltakarította az italt és az üvegcserepeket, majd elment. Danielle rám nézett. – Na, leülsz, vagy itt ácsorogsz inkább?

– Invitálásra várok. Az előbb még elküldtél a sunyiba.

Danielle elvigyorodott. – Harry Wilson, velem reggeliznél?

– Örömmel – léptem át a korlátot. Akkor Danielle odalépett hozzám, és forrón megölelt, majd megpuszilt.

– Jézusom, de jó, hogy látlak.

– Köszönöm.

Mindketten leültünk.

– Mondd el, miért jöttél.

– És ha csak azért, hogy lássalak?

– Akármennyire szeretném, nem hiszem. Végül is nem az utcában laksz. – Egy pillanatra a homlokát ráncolta. – Hogy kerülsz ide egyáltalán?

– Szigorúan titkos.

– Mindjárt leszúrlak ezzel a villával.

– Egy nagyon kicsi, kísérleti járművel jöttem.

– Repülő csészealjjal?

– Inkább űrhomokfutóval.

– Az űrhomokfutó nem hangzik különösebben biztonságosnak.

– Az esetek kilencvennyolc százalékában abszolút biztonságos.

– Hol parkoltál le vele?

– Sehol. Elégett a légkör felső rétegében, ahol kiugrottam belőle.

– Te meg az ugrásaid, Harry. Egyszerűbben is el lehet látogatni a Földre.

– Jelenleg sajnos nem. Nekem legalábbis.

A pincér visszatért egy új Bloody Maryvel Danielle-nek, aki rendelt mindkettőnknek. – Remélem, nem baj, hogy én rendelek.

– Te jobban ismered ezt a helyet.

– Szóval beugrottál. Áruld el, miért.

– Be kell vinned a külügybe, hogy beszéljek a miniszterrel.

– Apámmal akarsz beszélni?

– Igazából az egész Egyesült Nemzetekkel kéne beszélnem, de egyelőre beérem az apáddal is.

– Nem küldhetsz üzenetet?

– Ezt nem lehet üzenetben megfogalmazni.

– Próbáld meg.

– Jól van. „Kedves Danielle Lowen. Hogy vagy? Én jól. Az a csoport, aki elpusztította a Föld Állomást és a Gyarmati Szövetségre kente, most addig akarja atommal bombázni a bolygód felszínét, amíg nem világít a sötétben, és aztán a Konklávéra keni. Remélem, jól vagy. Remélem, hamarosan megmenthetlek az űrben. Barátod, Harry Wilson.”

Danielle egy pillanatig hallgatott. – Jó, igazad van.

– Köszönöm.

– Ez pontos? Már hogy az Ekvilibrium nukleáris fegyvert akar bevetni a Föld ellen.

– Az. Nálam van minden dokumentum és adat. – A halántékomra koppintottam. – Az információ még nem száz százalékig ellenőrzött, de megbízható forrásból származik.

– Miért tenne ilyet az Ekvilibrium?

– Nem fog tetszeni a válasz.

– Persze, hogy nem. Nincs értelmes ok egy egész bolygó lebombázására.

– Nem a Földről van szó. Az Ekvilibrium a Gyarmati Szövetséget és a Konklávét akarja egymásnak ugrasztani, hogy elpusztítsák egymást.

– Azt hittem, erre másik tervük van, amiben a Föld nem szerepel.

– Volt, de arról tudomást szereztünk. Megváltoztatták a tervet és titeket is belevettek.

– Milliárdokat megölnek, csak hogy ti egymásnak essetek?

– Nagyjából.

– Elcseszett egy világban élünk, Harry.

– Azóta mondom ezt neked, hogy megismertelek.

– Igen, de ezelőtt még hittem abban, hogy tévedsz.

– Sajnálom.

– Nem a te hibád. Talán a Gyarmati Szövetség hibája. Sőt, ha elég messzire visszamegyünk, biztosan az.

– Nem tévedsz nagyot.

– De nem ám. A Gyarmati Szövetség...

Felemeltem a kezem, és Danielle elhallgatott. – Ahányszor látlak, mindig előadást tartasz nekem a Gyarmati Szövetségről. És ahányszor látlak, elmondom, hogy nem vitatkozom ezen. Ha benne vagy, ezt pipáljuk ki, és térjünk rá másra.

Danielle savanyúan nézett rám. – Szeretem a Gyarmati Szövetséget szidni.

– Sajnálom. Kérlek, folytasd.

– Késő. Elszállt az ihlet.

Kihozták az ételt.

– Most már elment az étvágyam – mondta Danielle.

– A globális nukleáris pusztulással szemben nem csoda – vágtam bele a palacsintába.

– Neked szemmel láthatóan nem okoz gondot – jegyezte meg szárazon. – De persze nem a te bolygód.

– Nagyon is az én bolygóm. Indianai vagyok.

– Az rég volt.

– Annyira nem rég. – Haraptam egyet, megrágtam, lenyeltem. – Én azért tudok enni, mert van egy tervem.

– Van egy terved.

– Azért vagyok itt.

– És egymagad ötölted ki?

– Nem, Abumwe nagykövet ötölte ki. Nagyrészt. Én csak besegítettem.

– Ne vedd rossz néven...

– Miért is venném – kortyoltam a narancsléből.

– ...de az, hogy Abumwe találta ki, jobban megnyugtat, mint hinnéd.

– Igen, tudom, ő felnőtt.

– Igen. Te meg úgy nézel ki, mint az öcsém.

– Annak ellenére, hogy öregebb vagyok, mint te meg Abumwe együtt.

– Nem is, inkább mint az öcsém zavaróan dögös kollégiumi szobatársa. És ne hajtogasd, hogy elég öreg vagy, hogy a nagyapám légy. A kognitív disszonancia zavaró.

Vigyorogtam. – Elég jól fogadod a világvégét.

– Igen? Lehet. Megnyugtathatlak, amint befejezem a flörtölő tereferét, totál kiakadok, Harry.

– Ne tedd. Ne feledd, felelős felnőtt vagyok egy tervvel.

– És mit tartalmaz ez a terv, Harry?

– Több apróságot és egy nagy dolgot.

– És mi lenne az?

– Hogy a Földnek bíznia kell a Gyarmati Szövetségben.

– Hogy?

– Hogy megment benneteket.

– Á. Előre megmondhatom, hogy ezt nehéz lesz beadni.

– És most már tudod, miért jöttem személyesen, és nem üzenetet küldtem. És miért veled beszélek először.

– Harry, csak mert kedveljük egymást, még nem jelenti azt, hogy apám vagy bárki más meghallgat majd téged.

– Persze, hogy nem. De az, hogy kedveljük egymást, és kétszer megmentettem az életedet, elég az első lépéshez. És aztán életbe lép a terv.

– Remélem, hogy jó terv, Harry.

– Az. Esküszöm.

– És mi kell még a bizalom mellett?

– Az egyik hajótok, és ha ráérsz, te.

– Miért én?

– Mert beszélni fogunk Hafte Sorvalhlal, a Konklávé fejével, és te nemrég jártál ott egy csapat vezetőjeként. Ha itt megegyezésre jutunk, beszélnünk kell vele.

– A Konklávé hivatalosan nem beszél veletek.

– Igen, tudom. Van egy tervünk.

– Megint Abumwe?

– Igen.

– Jól van – mondta Danielle, és elővette a PDA-ját.

– Mit csinálsz?

– Hívom apát.

– Előbb hadd fejezzem be a reggelit.

– Azt hittem, sürgős ügy, Harry.

– Az is. De most pottyantam le a Földre. Hadd egyek már egy-két palacsintát.

HARMADIK RÉSZ

– Tessék, megint itt vagyunk – mondta hármunknak Hafte Sorvalh. – És mennyire nem lep meg.

Sorvalh közönsége Abumwe nagykövetet, Lowen nagykövetet és engem foglalt magában. Sorvalh alárendeltje is vele volt, már ha lehet így nevezni Vnac Oit, a Konklávé titkosszolgálatának fejét. Sorvalh és a nagykövetek ültek, Oi és én álltunk. Újabban sokat ácsorogtam megbeszéléseken.

Sorvalh privát dolgozószobájában voltunk a Konklávé központjában. Az ajtó túloldalán szakértők és tanácsadók várakoztak a Földről, a Gyarmati Szövetségtől és a Konklávétól. Érezni lehetett a frusztrációjukat, hogy nem lehetnek idebent.

– Lehetek őszinte? – kérdezte Lowen Sorvalhtól. Munka közben nem tudtam Danielle-ként gondolni rá. Nem mintha megváltozott volna a személyisége, hanem a pozíciója iránti tiszteletből.

– Azt hiszem, ennek a megbeszélésnek lényege az őszinteség, nemde? – mondta Sorvalh.

– Azt hittem, többen leszünk.

Sorvalh az emberek számára rémisztő mosolyával válaszolt. – Mindegyikünk csapata ugyanezt gondolta, de én úgy találtam, fordított az arány a jelenlévők száma és az elvégzett munka mennyisége között. Most, hogy én vagyok a felelős, ezt még igazabbnak találom. Maga nem?

– Nagyjából igaza van – felelte Lowen.

– Természetesen igazam van. És azért vagyunk itt, hogy hasznos megbeszélést folytassunk, nemde?

– Ebben reménykedünk – mondta Abumwe.

– Pontosan – mondta Sorvalh. – Szóval úgy vélem, pont megfelelő mennyiségű ember van jelen.

– Értem, Sorvalh első asszony.

– Akkor ne fecséreljük az időt. – Sorvalh Abumwéra nézett. – Kezdheti, nagykövet.

– Sorvalh első asszony, az Ekvilibrium nukleáris fegyverrel akarja megtámadni a Földet, és a Konklávé művének beállítani a Gyarmati Szövetség előtt.

– Igen, Vnac Oi összefoglalta a jelentésüket. Gondolom, arra akar kérni, hogy segítsünk elhárítani a támadást.

– Nem, szeretnénk, ha a támadás folytatódna.

Sorvalh kissé meghökkent, Lowenre nézett, majd újra Abumwéra. – Nahát. Ez bátor, váratlan stratégia. Kíváncsian várom, hogyan lesz ez hasznos bármelyikünknek, nem utolsósorban a Föld szerencsétlen, sugárfertőzött polgárainak.

– Hadnagy – adta át a szót nekem Abumwe.

– Azért akarjuk a támadást, mert elő akarjuk csalogatni az Ekvilibriumot – magyaráztam. – Kicsi, elszánt csoport, és nem tudtuk megtalálni. Az egyetlen sikeres támadást Rafe Daquin hajtotta végre, amikor megszökött tőlük. Ezen kívül azonban mindig sikerül ügyesen az árnyékban maradniuk.

– Ez igaz – mondta Oi. – Kiiktattuk az ismert ügynökeiket, mint nyilván a Föld és a Gyarmati Szövetség is. – Abumwe és Lowen bólintottak. – De jelenleg nincs szükségük újabb információkra ahhoz, hogy folytassák a tervüket.

– Vagy új szövetségeseik vannak – jegyezte meg Abumwe.

– Mindenesetre az emberének igaza van – intett felém a csápjaival Oi.

– Megtaláltuk az új bázisukat – bökte ki Abumwe.

– Hol?

– A Sednán – feleltem. – Az egy törpebolygó a Föld rendszerének szélén. Meggyőződtünk róla, mielőtt Abumwe nagykövet hajója ideugrott.

– Akkor arról kéne beszélgetnünk, hogyan semmisítsük meg őket – mondta Sorvalh.

– A helyzet ennél összetettebb – mondta Abumwe.

– Tudjuk, hol az új bázisuk – magyaráztam –, de a flottájuk, amivel a Földet akarják megtámadni, nincs ott. Óvatosak.

– Szóval, még ha a Gyarmati Szövetség meg is semmisíti a bázist, a Föld sebezhető marad? – kérdezte Lowen.

– Ezért kell, hogy folytassák a támadást – mondta Abumwe. – A hajókat a Földhöz csalogatjuk, és közben megsemmisítjük a bázisukat. Hogy ne tudjanak hová menekülni.

– Még mindig nem világos, hogy mi köze ehhez a Konklávénak – mondta Sorvalh.

– Mindkettő nem megy nekünk – mondtam. – Az Ekvilibrium csak akkor lép, ha tudja, hogy a Gyarmati Szövetség nem tud reagálni a Föld elleni támadásra. Úgy kell tennünk, mintha a Véderő flottájának zöme az elszakadni vágyó kilenc bolygót fenyegetné. A hajóknak el kell távolodni az ugrózónától, mintha napokba telne nekik reagálni a Föld elleni támadásra. Ugyanakkor el kell rejtenünk hajókat, hogy azonnal reagálhassanak az Ekvilibrium támadására, méghozzá olyan helyre, ahol nem keresik. Elég hajó kell, hogy egyetlen atombomba se érje el a Föld légkörét. Ez bőven meghaladja a rendelkezésünkre álló hajók számát.

– Szóval azt akarják, hogy Konklávé támadja meg az Ekvilibrium bázisát – mondta Sorvalh.

– Igen – bólintott Abumwe. – És engedjék meg, hogy egy flottát elrejtsünk a Konklávé területén ugrásközelben, hogy azonnal reagálhassanak a Föld elleni támadásra. Az Ekvilibrium itt nem fog keresni bennünket.

– Vagyis meg kell bíznunk magukban, hogy nem támadják meg azt a rendszert, ahol elrejtjük önöket – mondta Oi.

– Nem kell megbízniuk bennünk. Adhatnak mellénk bármilyen őrizetet. Csak adjanak egy helyet a flottánknak.

– És maguk? – nézett Lowenre Sorvalh. – Még mindig az az általános vélemény a bolygójukon, hogy a Gyarmati Szövetség támadta meg a Föld Állomást és ölt meg ezreket, köztük a diplomatáik nagy részét. Azt akarja mondani, hogy a Föld bízik bennük – intett Abumwe és felém –, hogy megvédik magukat?

– Nem volt könnyű – ismerte el Lowen. – Itt jön a képbe megint a Konklávé. Szerintünk a terv az önök hozzájárulásán múlik. Ha maguk nem bíznak a Gyarmati Szövetségben, akkor mi sem.

– És akkor mi történik? Ha nem bízunk benne?

– Akkor minden adatot megadunk maguknak a támadásról – válaszolt Abumwe. – Átadjuk, és imádkozunk, hogy megvédjék a Földet. Ahogy korábban tették. Ahogy az elődje, Gau tábornok tette.

– Puszta szívjóságból nem tennénk meg – mondta Sorvalh. – Ha beavatkoznánk a Föld érdekében, abból egyenesen következne, hogy be akarnánk vonni az érdekszféránkba. Szóval, nagykövet, azt akarja mondani, hogy a Gyarmati Szövetség elfogadná ezt? És elfogadná akár a lehetőségét is annak, hogy idővel a Föld is csatlakozna a Konklávéhoz?

– A Gyarmati Szövetség jelenleg elfogadja, hogy a Föld elveszett a számunkra – mondta Abumwe és Lowen felé biccentett. – Ezt elmondtuk a Föld azon kormányainak, akik még szóba állnak velünk. A bolygó nem lesz többé a katonáink és telepeseink forrása. Most fogunk hozzá azokhoz a változtatásokhoz, amelyek segítségével túl fogjuk élni ezt az új valóságot. És terveink szerint nem számítunk a Föld közreműködésére benne. Nem akarjuk, hogy a Konklávé része legyen, de még az is jobb lenne, mint ha elpusztulna. A Föld az emberiség otthona, első asszony.

Sorvalh bólintott és Oira nézett. – Az elemzését, kérem.

– Ez elég nagy kérés, első asszony. Főleg attól a néptől, akikben történelmi okoknál fogva nem bízhatunk. Semennyire.

– Értem. Egyelőre tekintsük az információt pontosnak.

– Ebben az esetben, félretéve az erkölcsi problémát, hogy egy bolygót fajirtásnak teszünk ki, a Konklávé nagyon keveset nyerhet ebből. A Föld és a Gyarmati Szövetség akar tőlünk valamit, de az Ekvilibrium megsemmisítésén kívül nincs belőle semmi hasznunk, az Ekvilibriumot viszont magunk is megtámadhatjuk és megbéníthatjuk. Nekik van szükségük ránk, nem nekünk rájuk. Őszintén szólva több száz faj szabadulna meg boldogan bármelyiküktől. Vagy akár mindkettejüktől. A Földet politikailag nem lehet a Konklávéba felvenni anélkül, hogy a Konklávé szét ne esne.

– Azt mondja, nem kellene belekeveredünk? – kérdezte Sorvalh.

– A „kellene” viszonylagos fogalom. Ne feledjük, hogy egyelőre kihagyom az erkölcsi dimenziót. Azt mondom: ha belekeveredünk, alig nyerünk vele valamit.

– Kivéve az emberiség két felének háláját.

Oi horkantott. – Nem szeretném megbántani az itt lévő humán barátainkat, de nem alapoznék az emberiség hálájára.

– Nagyon igaz.

– Szóval nem segít nekünk? – kérdezte Abumwe.

– Nem – felelte Sorvalh. – Ha nem származik belőle hasznom. Haszna a Konklávénak.

– Mit akar? – kérdezte Lowen.

– Hogy mit akarok? – hajolt az emberek felé Sorvalh, kihangsúlyozva a mozdulattal hatalmas méretét. – Azt akarom, hogy ne kelljen magára gondolnom, Lowen nagykövet! Vagy magára, Abumwe nagykövet! Vagy az emberiségre. Egyáltalán ne. Meg tudják ezt érteni? Megértik, milyen fárasztóak? Mennyi időm ment már rá magukra?

Felemelte a kezét. – Tudják, hogy többet láttam magukat, és magát is, Wilson hadnagy, az elmúlt két évben, mint a Konklávé legtöbb küldöttjét? Tudják, az elődöm mennyi idejét vették el? Ha kívánsággal el lehetne tüntetni magukat, azonnal megtenném. Azonnal.

– Jogos – mondtam. Abumwe hitetlenkedve nézett rám, és eszembe jutott, hogy nemrég még képtelen volt elviselni. Talán megint arra tartunk.

Sorvalhnak is feltűnt Abumwe pillantása. – Ne nézzen csúnyán a hadnagyra, nagykövet. Tökéletesen igaza van, és szerintem maga is tudja. Jogos. Az emberiség nem ér annyit, amennyi baj van vele. Mindazonáltal... – Sorvalh hangjában érződött a vonakodás. – Nem tudom kívánsággal eltüntetni az emberiséget. Kénytelenek vagyunk kijönni egymással. Mondom, hogy mit kérek a segítségért cserébe.

Abumwéra mutatott. – A Gyarmati Szövetségtől átfogó megnemtámadási egyezményt kérek teljes diplomáciai és kereskedelmi kapcsolatokkal. Vagyis ne legyen több ilyen ostoba kiskapuzás és kardcsörgetés. Miután megsemmisítettük az Ekvilibriumot, közösen mindent közzé teszünk, amit tudtunk róla, véget vetünk minden spekulációnak, és kijelentjük, hogy a mi ellenségeskedésünket is nekik köszönhetjük. Ez segíteni fog nekem elfogadtatni az egyezményt a nagygyűlésben, és maguknak is abban, hogy meggyőzzék azt, akit kell.

– Azt akarja, hogy a Konklávét szövetségesnek állítsam be? – kérdezte Abumwe.

– Korántsem. Erre egyikünk kormánya sem áll készen. Csak arra kérem, ne essünk egymás torkának ennyire sűrűn és szándékosan.

Sorvalh Lowenre nézett. – A Földdel is ugyanilyen megállapodást akarok.

– Nem látom be, mi hogyan jelenthetnénk veszélyt a Konklávéra – mondta Lowen.

– Nem is jelentenek, de ez nem a Konklávé védelmét szolgálja, hanem a magukét. Tőlünk.

– Értem.

– Helyes. Végezetül ugyanilyen paktumot akarok a Föld és a Gyarmati Szövetség között. Mert noha egyelőre nem kívánom, hogy újra összeolvadjanak, külön-külön mindig is veszélyt fognak jelenteni a Konklávéra. Így vagy úgy, az emberiség megosztottságának véget kell vetni.

– Háromoldalú patthelyzet – jegyezte meg Oi.

– Tökéletes – mondtam.

– Talán – mondta Sorvalh. – Így kölcsönösen békén kell hagynunk egymást, a kommunikációs és kereskedelmi csatornák viszont nyitva maradnának.

– Szép gondolat, első asszony – mondta Oi –, csak egy probléma van vele.

– Mindenki, aki nincs itt – vágta rá Abumwe.

– Igen. Maga mondta, első asszony, hogy minél többen vannak benne, annál tovább tart. Ez a megegyezés mindenkire vonatkozik. Sosem fogja ezt a paktumot elfogadtatni a nagygyűléssel. És kétlem, hogy Abumwe nagykövet aláíratja az övéivel. Ami Lowen nagykövetet illeti, a Földnek nincs globális kormánya. Nem hozhat össze olyan szerződést, ami egy egész bolygóra vonatkozik.

– Jó, akkor, aki nincs itt, nem szavazhat – mondta Sorvalh.

– Nem fog nekik tetszeni.

– És akkor még nagyon finoman fogalmazott – véltem.

– Nem érdekel – mondta Sorvalh. – Mi mindannyian értjük, hogy ez így szükségszerű. Mindannyian beleegyezünk, ugye?

Abumwe és Lowen bólintott.

– Akkor így lesz.

– Birodalomépítő lépés – intette Oi.

– Nem, opportunista – mondtam. Lowenre néztem. – Mint Louisiana megvásárlása.

– Összevissza beszél – mondta Lowen.

– Figyeljenek – néztem Sorvalhra. – A Földön réges-régen egy Thomas Jefferson nevű elnök árajánlatot tett egy akkora területre, mint a saját országa kétszerese. Ez volt Lousiana. Valójában nem volt felhatalmazva a vételre, az alkotmányból nem volt egyértelmű, hogy az elnök engedélyezhet-e vásárlást. Ő mégis megtette, hogy megháromszorozza az országát. És mit csinál a kongresszus, visszaadja?

– Mi nem földet veszünk, hadnagy – mutatott rá Abumwe.

– Nem, valami mást: békét. És azzal, hogy együtt lépnek fel az Ekvilibrium ellen, amely a Konklávét és a Gyarmati Szövetséget akarja tönkretenni, és ártani akar a Földnek, közvetlen következményekkel a Konklávéra és a Gyarmati Szövetségre. Szóval ne várjanak. Sorvalhnak igaza van. Egyezzenek bele a feltételeibe most, és tálalják kész tényként. Aztán mindenki essen neki az Ekvilibriumnak. Együtt éljük túl, vagy együtt bukunk el. Én inkább élni akarok.

– Mire megtörténik, késő lesz visszakozni – mondta Oi. – Ez lesz az új rend.

– Nem rossz ötlet.

– Rettenetes ötlet. Csak előnyösebb, mint a többi lehetőség.

– Ez a véleménye a titkosszolgálat fejeként? – kérdezte Sorvalh.

– A titkosszolgálat fejeként az a véleményem, hogy a Gyarmati Szövetség konzisztensen a legnagyobb fenyegetést jelentette a Konklávéra, és a Föld sem sokkal jobb. Ha lehetőség van arra, hogy kiiktassuk őket az egyenletből, tegyük meg. Ha ehhez az alkut úgy kell tálalni, mint amit nem lehet visszacsinálni többé, legyen. De még akkor is szükség lesz a nagygyűlés jóindulatára a Konklávé összetartása érdekében.

– Beválhat ez, Oi?

– Maga a Konklávé Első Asszonya. Ha azt akarja, beválik. De először meg kell semmisítenünk az Ekvilibriumot. És a lehető legnagyobb titokban kell eljárnunk.

Sorvalh bólintott és Abumwéra nézett. – Beleegyezik?

– Bele – bólintott Abumwe.

– Sikerülni fog?

– Azt mondom, nincs más választásuk.

– És maga, Lowen nagykövet?

– Azt kérdezi, elfogadok-e egy alkut, amely megmenti a bolygómat a nukleáris pusztítástól? El tudom adni nekik.

– Ne adja el! Mondja, hogy már megvették.

– Egyetértek – mondta Oi. Az ajtóra mutatott. – Úgy kell kimennünk innen, hogy az alku már elfogadott tény.

– Egyetértünk? – kérdezte Sorvalh.

– Egyetértünk – mondta Abumwe.

– Egyetértünk – mondta Lowen.

Sorvalh mosolygott, rémisztően és diadalmasan. – Tessék, milyen egyszerű megváltoztatni az univerzum történetét. Csak annyi kell, hogy előbb minden más elromoljon.

Felállt, Abumwe, Lowen követték a példáját. – Jöjjenek, nagykövetek, jelentsük be együtt a békét. Próbálja csak valaki elvenni tőlünk. Aztán szálljunk együtt hadba. Először és remélhetőleg utoljára.

*

Két héttel később, a Gyarmati Szövetség standard naptára szerint október másodikán, durván délután háromkor a Gyarmati Szövetség hivatalos üzenetet kapott kilenc gyarmatától, mely szerint kikiáltják a függetlenségüket. Mindegyik bolygó függetlenül tette egymástól, de azonnal diplomáciai kapcsolatba léptek egymással, és ezt felajánlották a Gyarmati Szövetségnek is.

A múltban a Gyarmati Szövetség küldött volna egy-egy hadihajót, hogy leverjék a felkelést; ha egy bolygónak nincs igazi védelme rajtad kívül, nem kell megerőltetned magad. De a Kartúm felett csapdába esett Tubingen esete óta nyilvánvalóvá vált, hogy változtatni kell a stratégián és a Gyarmati Szövetség felkelésre adott válaszán. Főleg ha az a felkelés egyszerre több bolygót érint.

A lázadó világok felett új csillagképek jöttek létre, ahogy a Véderő hadihajói elárasztották az űrnek azt a részét. Mindegyik lázadó bolygóhoz nem kevesebb, mint száz hajó érkezett; pszichológiai hadviselést vetettek be, hogy megfélemlítsék a szabadságukért küzdőket.

Ám ők nem hunyászkodtak meg. Kiabálva dacoltak, és lázították a Gyarmati Szövetséget, hogy adjon csak bele mindent.

Mindez fékezhetetlenül zajlott. A patthelyzet vége még csak nem is látszott. A bolygók követelték a Gyarmati Szövetség és a Véderő visszavonulását. A Gyarmati Szövetség azt felelte, hogy nem vonulnak vissza. Az emberiség katonai flottájának zöme olyan világok felett állomásozott, amelyeket korábban védelmeztek.

Október 21-én egy hajó jelent meg a Föld felett, egy kereskedőhajó, amelyet a Konklávé egyik világán regisztráltak. A Hooh Issa Tun majdnem egy éve tűnt el. A Hooh Issa Tunhoz egy pillanat múlva egy újabb Konklávé eredetű hajó csatlakozott, majd még egy és még egy. Aki ismerte a közelmúlt történelmét, az a lépcsőzetes felvonulásban színházat látott volna. A néhai Gau tábornok, a Konklávé feje ugyanezt csinálta, amikor fenséges flottája megjelent egy engedélyezetlen gyarmat felett. A Konklávé választást kínált a gyarmatnak: evakuáció vagy pusztulás.

A Földnél nem lesz választás. A flotta követi Gau módszerét, vár, amíg megérkezik az utolsó hajó is, és a lenti közönség fel nem fogja a flotta hatalmasságát, aztán veti csak be fegyvereit a lenti nézők elpusztítására.

Vagyis az időzítés igencsak kényes lesz.

A műholdak, melyeket a Gyarmati Szövetség állított pályára a Föld körül, abban a pillanatban észlelték a Hooh Issa Tunt, ahogy megérkezett. Az adatot fénysebességgel továbbították igen különleges ugródrónoknak, amelyek a Föld-Hold rendszer L4-es librációs pontjánál várakoztak; mindegyik drón azzal az ugróhajtómű prototípussal volt ellátva, amelyik működik gravitációs kutak jól megválasztott szomszédságában is.

Három drón azonnal ugrott. Egyikük topografikusan érdekes fémszilánk-záporként ért célhoz. A másik kettő sértetlenül.

Hafte Sorvalh szülőföldjét, a Lalant magában foglaló naprendszer mellett két flotta fejezte be a támadásra való felkészülést.

Az első flotta volt a kisebb: tíz hajó, melyeket Vnac Oi válogatott ki. A másik jóval nagyobb volt: kétszáz GYV hajó várt benne bevetésre.

A Földnél a hajók száma száznyolcnál állt meg, kicsivel volt csak több, mint amennyit a Gyarmati Szövetség vagy a Konklávé saccolt. Első cselekedetük a Föld műholdhálózatának megbénítása volt. Ez beletelt jó pár percbe.

A műholdak jelezték a flotta minden hajójának helyét a Föld felett, és az információt a várakozó ugródrónoknak küldték. Három azonnal ugrott. Mindhárom sikeresen célhoz ért.

A Véderő hadihajói megkapták az elsődleges, másodlagos és harmadlagos célpontok listáját. Ez az információtovábbítás és az adatok feldolgozása átlag tíz másodpercet igényelt.

Húsz másodperccel később az összes hadihajó egyszerre a Földhöz ugrott.

Köztük volt a Chandler is. A flottában egyedül neki nem voltak célpontjai. A feladata a megfigyelés volt. A Chandleren volt Ode Abumwe, Egan és Rigney ezredesek, Vnac Oi. Meg én.

Nava Balla hajóhídjáról néztük, ahogy a GYV hajók alig egy kilométerre bukkannak fel elsődleges célpontjuktól, majd részecskesugarakkal és más, viszonylag kevésbé pusztító fegyverrel megtámadják, elsősorban a hajtóműveket, a navigációs-és fegyverrendszereket.

– Kapcsolják be a rádiót, kérem – mondta Abumwe Ballának, aki bólintott, és intézkedett.

Kakofóniával telt meg a levegő, ahogy a hadihajók jelentették, hogy a támadás sikerrel járt. Az Ekvilibrium egész flottáját alig két perc alatt megbénították.

Megbénították, de nem pusztították el.

– Készen áll? – kérdezte Abumwe Rafe Daquint.

– Tudja, hogy igen.

Abumwe elmosolyodott. – Akkor kezdje.

– Támadó hajók pilótái – szólalt meg Daquin, és szavait szétsugározták a megbénított hajókra. Ahol meg tudtuk tippelni az adott hajó pilótájának identitását és faját, ott automatikusan lefordítottuk Daquin szavait a pilóta nyelvére. Amúgy a hajók fordítógépében bíztunk. – A nevem Rafe Daquin. A Chandler pilótája vagyok. Olyan, mint maguk. A hajómat megtámadta és elfoglalta egy szervezet, amely Ekvilibriumnak nevezi magát. Az Ekvilibrium megölte a legénységemet és engem választott pilótának. Elvették tőlem a testemet, és kényszerítettek, ahogy magukat is, hogy egyedül vezessem a hajót.

– Tudjuk, hogy magukat kényszerítették a támadásra. Tudjuk, hogy rettenetes alkut ajánlottak: meghalnak, ha nemet mondnak, és visszakapják a testüket, ha igent. Tudniuk kell, hogy az Ekvilibriumnak nem áll szándékában visszaadni a testüket. Maguk feláldozhatóak a szemükben. Mindig is azok voltak. A támadás után magukat megölik, a hajójukat pedig megsemmisítik, hogy megőrizzék céljaikat és névtelenségüket.

Talán nem voltak tisztában a küldetésük nagyságrendjével. Az volt a cél, hogy megtámadják ezt a bolygót, a Földet nukleáris fegyverekkel. A fegyverek kiirtottak volna minden életet, az utóhatás pedig lakhatatlanná tette volna a bolygót. Mi, akik emberek vagyunk, és akiknek ez az otthona, nem engedhetjük. Ezért akadályoztuk meg önöket a küldetésük végrehajtásában.

Megtámadtuk a hajóikat. Könnyedén megsemmisíthettük volna azt is, ahogy magukat is. De mi nem ezt választottuk. Nem semmisítettük meg a hajóikat. Nem pusztítottuk el önöket. Azért nem, mert maguknak nem volt választásuk. Ezt tudjuk, mert nekem sem volt, amikor az önök helyében voltam.

Most választást kínálunk maguknak. Azonnal megadják magukat, és mi gondoskodni fogunk önökről, védelmezzük önöket, visszaadjuk a Konklávénak, élve és sértetlenül, hogy aztán hazamehessenek, a családjukkal lehessenek, és ha isten is úgy akarja, új testet kapjanak.

Néhányan talán megpróbálják megjavítani a hajójukat, hogy befejezzék a küldetést. Ha igen, mi azt is meg fogjuk akadályozni. Ehhez valószínűleg meg kell majd semmisítenünk önöket. Az önök bombái mérhetetlenül halálosak. Nem engedhetjük, hogy egyet is kilőjenek ránk.

– Én olyan vagyok, mint önök. Még mindig olyan. Azért maradtam ilyen, mert erre a pillanatra vártam. Hogy tudathassam magukkal, nincsenek egyedül, és van választásuk. Hogy ne kelljen ölniük az életért. Ahhoz, hogy visszakapják az életüket, csak meg kell kímélniük az ártatlanokat, akiket az önöket rabként tartó szervezet meg akar öletni.

– Rafe Daquin vagyok, olyan, mint önök. Élek, és nem vagyok senki rabszolgája. Kérem önöket, adják meg magukat. Adják meg és éljenek. Adják meg magukat és hagyjanak másokat élni. Mondják meg, hogy döntöttek.

És vártunk.

Egy percig halotti csend volt.

Aztán.

– Chugli Ahgo vagyok, a Frenner Reel pilótája. Megadom magam, Rafe Daquin.

– Iey Iey Noh, a Chundawoot pilótája. Megadom magam.

– Lopinigannui Assunderwannaon, a Lhutstunról. A kurva életbe, humán, szabadíts ki ebből a szarból.

– Tunder Spenn vagyok. A Hooh Issa Tun pilótája. Látni akarom a családomat. Haza akarok menni.

*

Segítettem Rafénak megírni ezt a beszédet. Csak hogy tudják.

Száznégy pilóta megadta magát. Kettő szabotálta a belső rendszerét a támadás után, még mielőtt Rafe üzent, és öngyilkosságot követett el; gondolom, féltek a fogságtól vagy az Ekvilibrium bosszújától. Egy pilóta, mondjuk úgy, idegösszeomlást kapott, és képtelen volt megadni magát, ahogy minden másra képtelen volt. Őt kiiktattuk a hajó vezérléséből, mielőtt kárt tehetett volna akár magában, akár másban.

Egyetlen pilóta nem volt hajlandó megadni magát, sikerült is megjavítania a hajója fegyverzetét, és megpróbálta kilőni az atombombákat. A hajóját megsemmisítettük, mielőtt a rakéta elhagyta volna a kilövőcsövet.

– Ezért elismerés jár – mondta Oi Abumwénak, ahogy érkeztek a megadások. – Több tucat Konklávé-pilóta életét mentette meg. Nem fogják elfelejteni. Okos dolog volt.

– Az ő ötlete volt – mutatott rám Abumwe.

– Akkor magától volt okos.

– Köszönöm – feleltem –, de nem azért javasoltam, mert okos.

Oi egyetértőn intett a csápjaival.

Közben érkeztek az első hírek a Konklávé támadásáról a Sedna ellen. A Konklávé nem ölte meg az Ekvilibrium ott talált tagjait. Megbénították a bázis létfenntartó rendszerét és minden hajót, amely képes volt elhagyni a bázist.

Aztán a parancsnok választást kínált a bázison levőknek: megadás vagy lassú fagyhalál.

A legtöbb az előbbit választotta.

Az elkövetkező hetekben-hónapokban napvilágra került az Ekvilibrium minden viselt dolga, ügynökei lelepleződtek, és elvesztette képességét, hogy ártson a Konklávénak, a Gyarmati Szövetségnek és a Földnek. Végül már azt is nehéz volt elhinni, hogy valaha komoly fenyegetést jelentett. Persze nem is így lett volna, ha a Gyarmati Szövetség, a Konklávé és a Föld nem tettek volna meg mindent, hogy fenyegetést jelentsenek saját magukra.

*

– Érdekes időkben élünk – mondta nekem Danielle Lowen. A Thomas Jefferson-emlékműnél voltunk Washingtonban. Hart Schmidt is velünk volt, az első látogatásán a Földön, legalábbis a felszínén. Elszánta magát, hogy olyan igazi turista lesz, amilyen még nem élt a Földön, és most éppen az emlékművet fotózta minden elképzelhető szögből. Március vége felé járt, a cseresznye virágzott.

– Tudod, van erről egy átok. A kínaiaknak tulajdonítják.

– Az csak mese. A kínaiak sosem mondtak olyan ostobaságot.

Elmosolyodtam. – Amúgy Ode üdvözöl. – Ode Abumwe visszavonult az aktív diplomáciai szolgálattól, és új szerepet kapott: a Gyarmati Szövetség és a gyarmatok új alkotmányának elsődleges megszövegezője lett.

– Hogy megy a nemzetépítés? – kérdezte Danielle.

– Amikor legutóbb kérdeztem, azt mondta, rohadt nagy nyűg, de nincs más lehetőség. Egyébként a veled meg Sorvalhlal kötött alkuja ironikus módon arra kényszerítette a Gyarmati Szövetséget, hogy fogadja el az egyezséget a lázadó gyarmatokkal. Nem köthettek ugyanis egyezséget a Földdel és a Konklávéval úgy, hogy a gyarmatokkal ne kötnének. Szerintem ezért nevezték ki őt a feladat élére. A fejesek így akarták megbüntetni.

– Az iróniát úgy érted, hogy ő lesz az új Gyarmati Szövetség anyja? Örökre emlékezni fognak rá.

– Ha sikerül neki.

– Ode Abumwéról beszélünk, Harry. Mintha nem tudna összehozni egy alkut.

Néztük a fényképező Hartot.

– Nem tudom nem észrevenni, hogy még mindig nem vagy zöld – jegyezte meg Danielle. – Azt hittem, ez a természetes bőrszín csak a nyári külsőd.

– Nem értem rá.

– Sosem érsz rá.

– Jól van, hiányzott ez a szín, na.

– Jelent ez valamit? Tudat alatt, vagy bárhogy?

– Valószínűleg nem.

– Aha.

– Jó, azon gondolkodom, hogy visszavonulok – vallottam be.

– Szögre akasztod a szupertestedet, és úgy öregszel, ahogy minden normális, tisztességes ember?

– Talán. Megfordult a fejemben.

– Hát, azt nem lehet mondani, hogy a Gyarmati Szövetség nem dolgoztatott meg érte, Harry.

– Nem, azt nem.

– Ha visszavonulsz, hová mész? Mit csinálsz?

– Ezen még nem gondolkodtam el.

– A stábomban van egy üresedés.

– Nem akarok neked dolgozni, Danielle.

– Klassz főnök vagyok, és brutálisan szabotálom mindenki karrierjét, aki mást mond.

– Ez jó toborzószöveg.

– Szerinted nem használom?

Elmosolyodtam. Hart most a Függetlenségi nyilatkozat falba vésett részeit fotózta.

– Komolyan, Harry, gyere vissza a Földre – mondta Danielle.

– Miért?

– Nagyon jól tudod, hogy miért. És most már megteheted.

– Talán – mondtam.

– Talán.

– Ne sürgess. Sok mindent végig kell gondolnom.

– Jól van. Csak ne húzd sokáig.

– Igazad van – fogtam meg a kezét.

– Érdekes időkben élünk – ismételte meg. – Ez nem átok. Én szeretem azt, ami érdekes. Szeretek most élni.

– Én is – mondtam.

Megszorította a kezem.

– Klassz ez a hely! – jött oda Hart.

– Örülök, hogy tetszik.

– Nagyon is. – Izgatottan nézett ránk. – Akkor mi a következő?

AZ ELME ÉLETE

(KIVÁGOTT ÉS ALTERNATÍV JELENETEK)

BEVEZETÉS

Az Árnyékszövetséget tovább tartott megírnom, mint a legtöbb könyvemet, részben azért, mert több próbálkozásra sem sikerült jól elkezdeni. Ezek a próbálkozások szerintem nem voltak teljesen rosszak, segítettek abban, hogy megtaláljam, mi a legjobb a könyvnek, például, hogy kitaláljam, mely karakterek meséljék majd el a történetet, hogy egyes szám első személyben, vagy egyes szám harmadik személyben találkozzon velük az olvasó, és így tovább. Az viszont elég bosszantó, hogy írsz egy csomót, aztán arra jutsz, hogy Na jó, akkor ezt így mégse. Ez van.

A mindenféle kezdeti próbálkozások és kísérletek során leírtam vagy 40.000 szónyi anyagot – ami már egy fél regény! –, de ebből az anyagból közvetlenül nem használtam fel semmit. Voltak benne részek, melyeket más szereplők vittek végig, vagy más okok miatt nem kerültek bele a végleges történetbe, és egy csomó olyan, amelyeket egyszerűen félreraktam. Viszont ha kihajítok valamit egy könyvből, akkor azt nem törlöm csak úgy simán. Elrakom egy „munkadossziéba”, és megtartom, hátha hasznát veszem még valamikor.

Mint például most, amikor a munkadossziéban talált darabokból összeraktam az Elme életének első fejezetét az Árnyékszövetség első részéből, egy alternatív változatban. Ez a változat (nagyjából) követi a könyvbéli eseményeket, (nagyjából) ugyanazok a szereplői, de a történet egy meglehetősen eltérő irányba indul el.

Egy alternatív világegyetemben egy alternatív személyiségváltozatom ezt a változatot vitte volna tovább a könyvben, és akkor az Árnyékszövetség egy teljesen más könyv lett volna. Ami menő lenne. Szeretnék azzal a John Scalzival találkozni, és könyveket cserélni vele.

Figyelmeztetés: a történetnek ez a változata nem tekinthető kanonikusnak, ellenben lelő néhány poént a „végleges” változatból. Ennek az elolvasásához (vagy megértéséhez) természetesen nem szükséges elolvasni az Elme élete hivatalos változatát, de azt javaslom, a maradéktalan élvezethez vessék össze a kettőt.

Továbbá ez a változat elvarratlan történetszálakkal ér véget, és ez így is marad. Sajnálom.

Jó olvasást!

ELSŐ RÉSZ

Ugrása után a Robert Anton megérkezett az Inhe rendszerbe, egy kisebb aszteroida tőszomszédságába. Az aszteroidát valamikor a rraeyek használták, űrhajók feltöltésére és javítására. De a rraeyek hivatalosan elhagyták már a bázist számos területtel együtt, amikor a fajuk magvilágait sorozatos katonai és politikai fiaskók rázták meg. Az a tény viszont, hogy „hivatalosan elhagyták”, még nem jelentette azt, hogy nincs is használatban.

Kontroll! jelentkezett be Giovanni Carranza, a Robert Anton pilótája és kapitánya. Itt a Robert Anton. Segítséget kérek a dokkoláshoz.

– Vettem, Robert Anton – felelte egy semleges, mesterségesen generált hang, amelyen Kontroll szólni szokott. – Nincs még elég közel a bázishoz. Közelebb tudna jönni?

Negatív, felelte Carranza. A hajtóművek döglöttek. A manőverező fúvókák döglöttek. Minden még az ugrás másik oldalán készült ki.

– Hogy érte el akkor az ugrózónát?

A hajó tehetetlenségével. Addig járattam a hajtóműveket, ameddig bírták, és elegendő energiát tároltam az ugráshoz. Nagyon lassú utazás volt.

– Vettem. Kérem, jelentse a többi alrendszer állapotát!

A hajónak komoly sérülései vannak. A törzse megrepedt, a fegyverrendszerek részlegesen megsemmisültek. A hírközlés nyilvánvalóan működik, a külső szenzoroknak viszont befellegzett. Csak az időzítésből tudtam, hogy sikerült az ugrás. Ha lett volna még bárki a fedélzeten rajtam kívül, mostanra már rég halott lenne. Ez egy roncs.

– Végrehajtotta a küldetését?

Kis szünet következett.

Igen, felelte Carranza végül. A feladatot végrehajtottam. Nem ment simán, de végrehajtottam.

– Kell egy kis idő, hogy be tudjuk vontatni a dokkba – üzente Kontroll. – De szeretnénk a küldetéskiértékelést mielőbb megkezdeni. Kérem, küldje át a küldetésnaplóját a felvételekkel és a kárjelentésével együtt!

Küldöm.

– Köszönöm.

Rendesen elintézték az Antont. Nem vagyok biztos abban, hogy egyáltalán meg lehet még javítani.

– Épp a kárjelentését olvasom. Meglehet, hogy igaza van.

Mit jelent ez az én számomra?

– Ebben a pillanatban nem szükséges emiatt aggódnia.

Kötöttünk egy egyezséget, hogy ha sikeresen végrehajtom a küldetést, akkor végeztem.

– Tisztában vagyok a megállapodásunk részleteivel.

Csak nem szeretném, hogy az Anton jelenlegi állapotát a szememre hányják.

– Arra kértük, hogy hajtsa végre ezt a küldetést – felelte Kontroll. – És maga pontosan azt tette, amire kértük.

Tudom, hogy egyre nehezebben szereznek új hajókat és új pilótákat.

Kontroll erre nem válaszolt.

Szeretném visszakapni a testem. Szeretnék hazamenni.

– Ne aggódjon! – üzente Kontroll. – Gondoskodunk magáról.

Köszönöm, felelte Carranza, és azonnal meghalt, amikor Kontroll jelzésére idegméreg került a tápoldatába. Az idegméreg hatása azonnali volt, Carranza még érezte a megnyugvást, hogy teljesíteni fogják a kívánságát, a következő pillanatban pedig már nem érzett semmit.

A Kontrollként dolgozó személy megvárta a létfenntartó rendszerek visszajelzését, hogy Carranza agyát már semmilyen módszerrel nem lehet újraéleszteni, ami nem tartott sokáig, majd parancsot adott a vontatóknak, hogy húzzák be az Antont a dokkba, a dokk legénységét pedig utasította, hogy szereljenek le róla minden használhatót, mielőtt feldarabolják ócskavasnak.

Carranzának igaza volt, egyre nehezebb hajókat szerezni manapság, de az Antont többé már nem lehetett használni. Ahogyan Carranzát sem. Pilótákat is egyre nehezebb volt találni. Sajnos csak addig lehetett használni őket, ameddig hittek abban, hogy egyszer visszanyerik a szabadságukat. Kizárt dolog, hogy Carranza hitt volna ebben ez után a nap után.

Micsoda veszteség.

Szerencsére a pótlás már úton volt.

*

– Itt az idő egynémely áruló gondolathoz – jelentette be Otha Durham a szónoki pulpitusa mögül.

Derűs mormogás futott végig a Gyarmati Szövetség diplomatáinak sorában. Durham, a Gyarmati Szövetség Külügyminisztériumának helyettes államtitkára, aki az egyébként rendszeres gyűlés szónoka volt, de most az egyik jelen lévő diplomata kitüntetését készült bejelenteni, maga is elmosolyodott.

– Tudom, mire gondolnak – folytatta, és úgy tett, mintha maga is egy tárgyalásokon elfásult diplomata lenne: – „Ó, Istenem, már megint ez a Durham, úgy tesz, mintha nagy gondolatai lennének, közben meg eljátssza itt a nagy halált.” – A férfi elmosolyodott, ahogy a közönsége felnevetett, és megadóan felemelte a kezét. – Nem véletlenül, nem véletlenül. Nem hinném, hogy túl nagy titok lenne, hogy előszeretettel tettem drámai bejelentéseket szakmai pályafutásom során. De most próbáljanak egy percig az én fejemmel gondolkodni.

Durham a hallgatóságra nézett, és látványosan elkomolyodott.

– Évtizedeken keresztül... mit évtizedeken, évszázadokon keresztül a Gyarmati Szövetség vállalta magára a feladatot, hogy megóvja az emberiséget, és garantálja számára a biztonságot a világegyetemben. Abban a világegyetemben, amely mindig is ellenségesen viseltetett az emberiséggel szemben. Amióta az idegen fajok megtudták, hogy kiléptünk a mélyűrbe, szeretnének minket eltüntetni onnan; eltüntetni és elpusztítani. Pedig egy dolog biztos az emberiséggel kapcsolatban: Mi nem adjuk fel harc nélkül!

– Ezért tehát harcoltunk. Az emberiség évszázadok óta küzd azon, hogy kiérdemelje és megőrizze a helyét a világegyetemben. A Gyarmati Szövetség és a Gyarmati Véderő vívja ezt a véget nem érő harcot, immár évszázadok óta.

Durham bólintott, mintegy elismerve a sok száz éves folyamatos háborúskodás tényét.

– Legyen hát. De milyen sorsot jelentett ez nekünk, a Gyarmati Szövetség diplomatáinak? A diplomatatestület mindig is létezett, párhuzamosan a Gyarmati Véderővel, de mindig csak másodhegedűsök voltunk a „futottak még” kategóriában, és nemcsak azért, mert nevetséges ötletnek tűnt a megismert idegen fajokkal diplomáciai kapcsolatot ápolni, hanem mert már maga a gondolat is szinte árulásként hatott.

– Hogyan is gondolhattuk volna, hogy a diplomácia hatásosan védhetné az érdekeinket, amikor időről időre idegen fajok bukkantak fel, amelyek megtámadtak bennünket, leölték a telepeseinket, és bejelentették igényüket azokra a bolygókra és rendszerekre, amelyekre korábban már az emberiség jogot formált. Ezeknek az eseményeknek a fényében hogyan is tűnhetne másnak a diplomácia, mint a fajunkért érzett felelősségről való lemondásnak?

Durham felnézett a jegyzeteiből az elcsendesedett diplomatákra.

– A diplomácia: hazaárulás. A nyitott tenyerünket nyújtani a másik felé az öklünk helyett: árulás. A nézet, hogy a miénktől eltérő környezetben és a miénktől különböző módon kialakult intelligenciával is találhatunk közös érdekeket: árulás! Ha elfogadják, hogy mindezek a dolgok alapvetően az emberiség elárulásának tekintendők, akkor érthetővé válik, hogy nem marad más alternatíva, csak a háború. A harc. A küzdelem, amely pusztuláshoz vezet mindkét oldalon.

Durham újra elmosolyodott.

– De most jön a lényeg – mondta, és egy mozdulattal végigmutatott az őt hallgató diplomatákon. – Ezt mi jobban tudjuk! Mindig is jobban tudtuk. A Gyarmati Véderő értünk vívott csatái többnyire szükségesek, sőt, néha elkerülhetetlenek. De ha elérkezik a lehetőség, hogy a nyitott tenyerünket nyújtsuk ökölcsapás helyett, annak megragadása is szükséges.

– Sőt, ma már egyenesen elkerülhetetlen. A Gyarmati Szövetség régóta, túlságosan is régóta támaszkodott a Földre, hogy megkapja a katonáit a Véderő számára, akik majd a csatáinkat vívják, akik az érdekeinket védik. De ez az ajtó bezárult. John Perry ezredes felbukkanása a Föld egén nyomában a Konklávé kereskedelmi küldöttségével befagyasztotta kapcsolatainkat az anyabolygónkkal, a Föld Állomás, a bolygó egyetlen űrkikötőjének pusztulása pedig gyakorlatilag felszámolta.

Durham közvetlenül Ode Abumwe nagykövetre pillantott, aki a stábjával együtt a hallgatóság első sorában ült, és biccentett feléje jelezve, hogy tud arról, milyen közelről tapasztalta meg a nagykövet az űrállomás pusztulását. Abumwe válaszképpen szintén bólintott.

– A Föld alaptalanul vádol minket az űrkikötő elpusztításával, de akár igazuk van, akár nem, már nem térhetünk vissza a múltba. A Szövetségnek mostantól a gyarmatairól kell soroznia a katonáit, a saját bolygóiról; olyan változás ez, amelyhez egyrészt idő kell, másrészt nem jelentéktelen ellenérzést szül a Szövetség amúgy békeszerető lakossága körében.

– Ugyanakkor a korábban árulásszámba menő diplomácia vált a Gyarmati Szövetség elsődleges külpolitikai eszközévé. Hogy szövetségeseket szerezzünk. Hogy időt nyerjünk. Hogy ne fegyverekkel, hanem érvekkel biztosítsuk a helyünket az univerzumban. A diplomácia vált az elsődleges eszközzé, hogy a Gyarmati Szövetség, tágabb értelemben véve pedig maga az emberiség képes legyen megőrizni a helyét. Amit valaha árulásnak tekintettek, az mára értékké vált.

– Ezzel el is érkeztünk szeretve tisztelt barátunkhoz, Ode Abumwe nagykövetasszonyhoz – folytatta a beszédét megint könnyedebb tónusban Durham. Az összegyűlt diplomaták sorai között sustorgás támadt. Durham intett Abumwénak, hogy jöjjön oda mellé a pulpitushoz. Renea Tam, Durham asszisztense is a pulpitus felé indult, kezében egy fadobozzal.

– Abumwe nagykövet, ön és a munkatársai nem egyszer találták magukat diplomáciai válságok közepében. Amikor tudtak, győzedelmeskedtek. Ha nem tudtak győzelmet aratni, akkor is mindig meg tudták villantani a remény sugarát a Gyarmati Szövetséget borító sötét felhők között. Sokat kértünk öntől és az embereitől, és egyikük sem okozott soha csalódást. Újra és újra lenyűgöztek bennünket az eltökéltségükkel és a találékonyságukkal. Nem is beszélve arról, hogy csapatának egyik tagja az Egyesült Államok külügyminiszterének lányát mentette meg a Föld Állomás elpusztításakor. – Újabb sustorgáshullám kelt a diplomaták között. – Az a kezdeményezőkészség, amelyet a csoportja felmutatott, nyilvánvalóan a vezetőjétől származik. Az ön személye szolgál példaképül a számukra, ahogy mindannyiunk számára is.

– A Gyarmati Szövetség sokkal tartozik önnek és a munkatársainak ezekben a nehéz időkben – jelentette ki Durham, majd biccentett az asszisztensének, aki kinyitotta a kezében tartott fadobozt, felfedve a benne rejlő érmet és a bekeretezett dokumentumot. – Végtelen örömömre szolgál, hogy a Gyarmati Szövetség Külügyminisztéruma és személyesen a külügyminiszter asszony nevében átadhatom önnek a Kimagasló Szolgálatért Érdemérmet. – A férfi a szalagjánál fogva kiemelte az érmet a dobozából, és Abumwe nyakába akasztotta. Az összegyűlt diplomaták tapsoltak, Abumwe csoportja felugrott és lelkesen kiabált. Abumwe felvillantotta ritkán látott mosolyainak egyikét.

Durham felemelte az egyik kezét, hogy elcsendesítse a hallgatóságot.

– Ha megengednek egy személyes megjegyzést – mondta, és Abumwéhez fordult. – Nagykövet asszony, én azóta ismerem magát, hogy betette a lábát a Külügyminisztériumba. Maga gyakornok volt, én az első állomáshelyemre készültem, ez úgy – Durham szándékosan érthetetlenül halkan motyogta el a számokat – évvel ezelőtt lehetett. Maga már akkor is éles eszű, gyors felfogóképességű, szorgalmas és komoly személyiség volt. Az első hármat szerintem nem lehet túlzásba vinni, a segítségükkel nagyon messzire el lehet jutni. Viszont úgy gondolom, hogy maga néha komolyabb, mint az okvetlenül szükséges lenne. – Durham biccentett az asszisztensének, aki lerakta az érem dobozát, a blézere zsebébe nyúlt, és egy apró tárgyat adott át Durhamnak.

– Ezért aztán a Kimagasló Szolgálatért Érdemérem mellé, úgy is mint a személyes nagyrabecsülésem jeléül fogadja el tőlem ezt, kedves barátom! – Azzal átadta az apró tárgyat Abumwénak, egy fura formájú gumifigurát.

– Mit kell ezzel csinálni? – kérdezte Abumwe.

– Szorítsa össze! – javasolta Durham.

Abumwe így is tett. A figura szemei egy nyikkanó hang kíséretében látványosan kipattantak a helyükből. A diplomaták nevettek.

– Köszönöm, Otha – mondta Abumwe. – Nem is tudom, mit mondhatnék.

– Ó, ellenkezőleg. Szerintem pontosan tudja, mit mondhatna. Csak túl jó diplomata ahhoz, hogy ki is mondja.

*

Durham egy jó órát töltött még az ünnepség utáni fogadáson, köszöntötte Abumwe munkacsoportját is, külön ügyelve arra, hogy bemutattassa magát Hart Schmidtnek és Harry Wilsonnak, annak a két embernek Abumwe csapatából, akik személyesen és igen közelről élték meg a Föld Állomás darabokra hullását.

– Nem hinném, hogy ez olyasvalami, amire szívesen emlékeznek – jegyezte meg Durham Schmidtnek, miután bemutatták neki egyik barátjával együtt, akinek a neve a bemutatkozás után pár másodperccel már el is illant a helyettes államtitkár fejéből.

– Nos, uram, a legrosszabb részeknél már eszméletlen voltam – ismerte el Schmidt, és Wilson felé biccentett. – Kettőnk közül Harry tudná pontosabban elmondani, milyen is volt.

– Na és milyen volt? – kérdezte Wilsont Durham.

– Vérfagyasztóan félelmetes – mondta Wilson, mire mindenki felkacagott. – Illetve az lett volna, ha nem éppen azzal vagyok elfoglalva, hogy egy darabban keljek át a Föld légkörén a felszínre. Ami szintén félelmetes volt.

– Á, igaz is. Maga gyakorlatilag leejtőernyőzött a Föld Állomásról a bolygóra.

– Így igaz, uram.

– Ezek szerint maga mentette meg az Egyesült Államok külügyminiszterének a lányát.

– Danielle Lowent, igen. Én voltam. Ő maga is diplomata.

– Igen, persze. De a tény, hogy ő a külügyminiszter lánya, azért sokat nyom a latban, hiszen a Földről egyedül az Egyesült Államok áll még szóba velünk. Úgyhogy ezt külön köszönjük.

– Csak a munkámat végeztem.

– Remélem kapott tőlünk kitüntetést érte.

– Ó, hogyne. A Véderőtől is kaptam. Tele vagyok kitüntetésekkel.

– Nagyszerű – mondta Durham. – Hadd hívjam meg egy italra is.

Wilson elmosolyodott.

– Tudtam, hogy remek lesz ez az összejövetel.

Röviddel ezután Durham kimentette magát, és otthagyta a fogadást, hogy megtalálja az asszisztensét, Renea Tamot és a poggyászát, amelyet a külügyminisztérium egyik munkatársa tolt egy kézikocsin.

– Nem hiszem, hogy szüksége lesz ennyi ruhára – jegyezte meg Tam a poggyászkocsira nézve. – Szabadságra készül, nem költözésre.

– Három hétre megyek szabadságra. A lehető legkevesebb időt akarom mosással tölteni – magyarázkodott Durham.

– A nagykövetségen fog lakni. Ott személyzet is van. Akik elintézik a mosást is.

– Megígérem, hogy a jövőben egyetlen váltás ruhát fogok csak pakolni egyetlen sporttáskába – fogadkozott Durham –, de mivel a siklóm negyven perc múlva indul a Chandlerre, most ezzel a csomaggal kell megoldanom az utat.

Tam erre elmosolyodott, és mindhárman a siklófedélzet felé vették az irányt. Durham a sikló ajtajánál búcsúzott el az asszisztensétől, és helyet foglalt a járműben, ahol rajta kívül egy sötét hajú fiatal férfi volt az egyetlen utas.

– Tetszett a mai beszéde – szólalt meg a fiatalember, miután a sikló levált a Főnix Állomásról, és elindult a Chandler felé.

Durham, aki csukott szemmel próbált pihenni, felpillantott, és végigmérte az őt megszólító ifjút.

– Maga ismerős nekem.

– Ma mutattak be bennünket egymásnak. Ne aggódjon, nem gondoltam, hogy megjegyezi a nevem, úgy vélem, elég sok emberrel rázott kezet ma.

– A diplomáciai testület tagja? – érdeklődött a helyettes államtitkár.

– Nem – felelte az ismeretlen –, de egy barátom igen. Hart Schmidt.

– Abumwe munkacsoportjából?

– Igen. Együtt jártunk iskolába. Igazából ő több évvel felettem járt, de az apáink barátok voltak, és sokat jártunk össze. Amikor megtudta, hogy a Főnix Állomáson leszek útban a Chandlerre, meghívott az ünnepségre. Ott álltam hátul végig. Rafe Daquin vagyok – nyújtott kezet az ifjú.

Durham elfogadta és megrázta.

– Akkor maga a Chandler legénységéhez tartozik – állapította meg.

– Igen. Pilóta vagyok.

– Az nem egy rossz állás.

– Köszönöm – felelte Daquin. – Utaznom kell a világegyetemben. Felteszem diplomataként maga is pontosan ezt csinálja.

– Sajnos már nem annyiszor, mint régebben – sóhajtott föl Durham. – Bürokrata lett belőlem. A világegyetemből a legtöbbet manapság már csak az íróasztalomat látom.

– És most hová utazik?

– Szabadságra. Megyek a Huckleberryre, hogy meglátogassam néhány barátomat, és hogy túrázzam egy kicsit.

– Ha nem haragszik a kérdésért, miért a Chandlerrel utazik? Ez egy teherhajó. Azt hittem, egy minisztériumi hajó bármikor elvinné.

– A diplomáciai testület hajóját kölcsönvenni, hogy elfuvarozzon a szabadságomon, az bizony az állami erőforrások hűtlen kezelésének tekinthető – mosolygott Durham. – És most senki sem utazik arrafelé hivatalosan, amerre én megyek. De mindegy is, mert a miniszter asszony is arra bátorít bennünket, hogy támogassuk a magánszférát. – Durham lehunyta a szemét, és remélte, hogy Daquin megérti a célzást.

Nem tette. Folytatta a kérdezősködést.

– Komolyan gondolja, hogy a diplomácia egyenlő az árulással? Úgy értem, hogy a Gyarmati Szövetség tényleg így látja?

Durham nem nyitotta ki a szemét, úgy válaszolt.

– Kicsit talán túloztam, tudja, a hatás miatt. De az igaz, hogyha van választása, akkor a Szövetség inkább lő, mint tárgyal. Ez sodort bennünket bajba.

– Tud az eltűnt hajókról? – kérdezett tovább Daquin.

Durham erre már kinyitotta a szemét.

– Eltűnő hajókról?

– Egyre több civil hajó tűnt el az elmúlt pár évben – magyarázta Daquin. – Zömében kereskedelmi hajók. Pont, mint a Chandler.

– A kalózkodás mindig is probléma volt – felelte Durham. – Többek között ezért is állították fel annak idején a Gyarmati Véderőt. Ezért is, meg persze azért, mert más intelligens fajok megpróbáltak elsöpörni bennünket.

– Ez igaz, de a kalózoknak általában a rakomány kell. A hajókat nem tüntetik el.

– Maga mit gondol erről? – kérdezte Durham. – Miket pletykálnak erről?

Daquin vállat vont.

– Ha engem kérdez, szerintem ott kezdődött, hogy elveszítettük a Földet. A többi faj tudja, hogy kezdünk megszorulni katonai erőforrásaink tekintetében, és hogy haderőnket a komolyabb konfliktusokra tartogatjuk. Ezért aztán elkezdték levadászni a kereskedelmi flottánk hajóit, hogy gyengítsék a Szövetség infrastruktúráját.

– Azért ez így jó sokáig fog tartani.

– Sok kicsi sokra megy.

– Nem idegeskedik emiatt? Maga is pilóta egy teherhajón. Feltehetőleg rajta van egy célpontlistán.

Daquin mosolygott.

– Valamiből élni kell.

– Hmm. Ez egy nagyon gyakorlatias módja a félelem feldolgozásának – ismerte el Durham.

– Az. Átéltem már pár rázós helyzetet. Párszor már simán otthagyhattam volna a fogam, balesetekben meg meghibásodott hajókon. Mégis élek.

– Valóban. És erről mi a véleménye?

– Nem is tudom – felelte Daquin. – Talán csak szerencsésebb vagyok a többi embernél.

Most Daquin hunyta le a szemét, és fejét a fejtámlájának támasztotta. Durham figyelmesen nézte egy darabig, mielőtt követte volna a példáját.

*

Három nappal a Főnix Állomás elhagyása után, és kevesebb, mint egy nappal a Huckleberry ugrás előtt Durham bizalmas találkozót kért és kapott Eliza Pereztől, a Chandler kapitányától.

– Mi ez az egész? – kérdezte Perez. A kapitányasszony kajütjében voltak, amely a Chandler többi kajütjéhez hasonlóan nem a tágasságáról volt híres. – Ha a szállása miatt akarna panaszkodni, láthatja, hogy ugyanolyan komfortos, mint a kapitányé.

– A szállásom teljesen megfelelő – nyugtatta meg a Durham a kapitányasszonyt. – Perez kapitány, be kell vallanom valamit. Hamis indokkal érkeztem a hajójára. – A férfi elővette a kommunikátorát, bekapcsolta, és átadta Pereznek. – Azzal a történettel foglaltam le az utat és a szállást a hajóján, hogy vakációzni indulok a Huckleberryre. Valójában azonban egészen más az úti célom.

Perez átvette a kommunikátort, és ránézett a kijelzőjére.

– Mi akar ez lenni? – kérdezte.

– Ez a Külügyminisztérium hivatalos felkérése önhöz, hogy vigyen el az általam megjelölt helyre, amelynek a koordinátáit az után fogom megadni, hogy visszaadta a kommunikátoromat. Ez egy teljesen hivatalos, de titkosított felkérés, ezért is mutattam meg a saját kommunikátoromon ahelyett, hogy átküldtem volna a dokumentumot. Úgy egy kicsit nehézkesebb lett volna, így viszont a saját szemével láthatja, hogy az utasítások nem hamisítottak.

– Azt mondja, utasítások? Az jelentősen mást jelent, mint a felkérés.

– Hivatalosan természetesen felkérésről beszélünk, amit jogában áll visszautasítani. Nem hivatalosan azonban mindketten tudjunk, hogy nem áll érdekében visszautasítani a felkérést.

– Hová kell, hogy elvigyem?

– Egy olyan rendszerbe, ahol az égvilágon semmi érdekes nincsen, éppen ezért kiváló helyszín egy titkos találkozóra.

– Kikkel történne ez a titkos találkozó?

– Azt nem mondhatom el.

– Ebben az esetben nem adhatom kölcsön a hajómat.

– Ez nem túl bölcs hozzáállás.

– Letéríteni a Chandlert a megszokott útvonaláról egy „titkos találkozó” kedvéért szintén nem túl bölcs ötlet – felelte Perez. – Vagy elmondja, hogy pontosan mit akar tőlem, vagy megoldja egyedül, a Chandler nélkül.

– És ha elmondom?

– Akkor is előfordulhat, hogy nélkülünk kell megoldania, mert nekem kell döntést hoznom az ügyben. De abban az esetben azért mindkettőnk számára nyílik egy kis mozgástér.

– Hmm. A Konklávé képviselőivel fogok találkozni, hogy nem hivatalosan eszmét cseréljünk egy szövetség lehetőségéről.

– Ezt komolyan mondja? – kérdezte hitetlenkedve Perez. – Egy négyszáz fajból álló szervezettel akarunk barátkozni, akik közül többen is a kiirtásunkon fáradoztak?

Durham nagyot sóhajtott.

– Perez kapitány, ugye, nem nekem kell magát felvilágosítanom, hogy mekkora szarban is van a Gyarmati Szövetség? A teherhajók, akárki is vadászik rájuk, csak a kezdet. Előbb vagy utóbb valaki neki fog menni egy lakott gyarmatnak is. Előbb vagy utóbb neki fognak esni magának a Gyarmati Szövetségnek is. Sebezhetőek vagyunk, és minden egyes nappal egyre inkább azzá válunk. Az ellenségeinknek nincs más dolguk, mint kivárni, hogy kellőképpen meggyengüljünk, aztán elsöpörnek minket.

– És maga szerint, ha belépünk a Konklávéba, az segít ezen?

– Belépésről még nem beszélünk. Csak egyfajta szövetségről. Egy megállapodásról, hogy együtt lépünk fel az agresszió ellen.

– Mindezt az után, hogy a Szövetség megpróbálta elpusztítani a Konklávét? – Perez észrevette Durham arckifejezését. – Igen, mind tudunk a Roanoke-i támadásról. Egy kereskedelmi hajót vezetek, Mr Durham. Lehet, hogy maguk távol tudnak tartani híreket a hivatalos csatornáktól, ha úgy látják jónak, de a kereskedelmi flottának saját kommunikációs hálózata van. Mi utazunk. Mi beszélünk egymással. Mi tudunk a dolgokról.

– Akkor azt is pontosan tudja, hogy egyelőre miért kell ezeket a tárgyalásokat titokban tartani. Ha ez a kör jól sikerül, a következőben előjöhetünk valamivel a nyilvánosság számára is. Ha nem sikerül jól, akkor soha nem is történt meg. Egy okkal több, amiért a Chandlerrel és nem a minisztérium egyik hajójával szeretnék eljutni erre a találkozóra.

– A rakományunkkal azért van egy kis gond. Gaalbogyót és más gyorsan romló árut viszünk. Úgy időzítettük az ugrásunkat, hogy még azelőtt érjünk a Huckleberryre, mielőtt a gaalbogyó megérne. Ha csak pár napot is késünk, nem tudjuk eladni. A biztosítás nem fogja fedezni a kárunkat, ha nem mondhatjuk meg nekik, miért nem tudtuk időben leszállítani a rakományt.

– A Gyarmati Szövetség Külügyminisztériuma magától értetődően meg fogja vásárolni a rakományát.

– Az egészet.

– Természetesen. És mielőtt megkérdezné, méltányos piaci áron.

– Nemcsak a rakományról van szó. Hanem a kapcsolatainkkal a szállítóinkkal. Az ütemtervünk szerint új rakományt kellene berakodnunk a Huckleberryn, mezőgazdasági termékeket, szintén gyorsan romlókat. Ha nem leszünk ott az egyeztetett időben, rájuk fog rohadni a szállítmány, ami szintén nem tesz jót a kapcsolatunknak.

– A minisztérium állni fogja a költségeket.

– Az elég sokba fog maguknak kerülni.

– Nézze – mondta Durham, és elmosolyodott. – Mivel a Gyarmati Szövetség maga felelős a fiskális politikájáért, nem okoz gondot a számára előteremteni a kérdéses pénzmennyiséget a költségek fedezésére.

Perez egy pillanatra elhallgatott.

– Van még esetleg egyéb kívánsága? – kérdezte a helyettes államtitkár – Talán ígérjem meg, hogy az út végén lemosom és kifényesítem a hajóját?

– Akkor sem tetszik ez nekem – hümmögött Perez.

– Higgye el, megértem. Nagyon sajnálom, hogy így kellett megtudnia. Magam is utasításokat hajtok végre. De legalább ön is tisztában van azzal, miért fontos, hogy titokban tartsuk ezt a küldetést.

– Maga szerint sikerrel fog járni? – kérdezte a kapitányasszony. – Úgy értem, ez a tárgyalás.

– Remélem, mert ha nem lesz sikeres, akkor jobban teszi, ha az összes pénzét elkölti, amit ezzel az úttal keresett – felelte a helyettes államtitkár. – Méghozzá nagyon gyorsan.

*

Az első gondolat, ami az öntudatlanságból kelletlenül feleszmélő Rafe Daquin eszébe jutott, az ez volt: Nem érzem a lábam.

A második gondolat pedig, nem sokkal ez után: Nem érzek semmit.

Rafe újra elvesztette az eszméletét, elnyelte a meghatározhatatlan hosszúságú és mélységű feketeség.

*

Rafe álmodott, és tudta, hogy álmodik, mert ez azoknak az álmoknak az egyike volt, amelyben mozdulatlanul állt, miközben minden kavargott körülötte.

A Chandler hídján állt, hogy megkezdje a szolgálatát mint pilótajelölt, miután lehúzott hat hónapot navigátorként és egy egész évet a gépészek között. A Chandler rangidős pilótáját nem töltötte el az őszinte öröm, amiért Rafe bekerült a csapatába. Az ifjút Walden kapitány sózta a nyakába, és Rafe tudta, hogy Skidmore hadnagy biztosra veszi: Rafe családja megvesztegette a kapitányt, hogy az ifjú pilóta gyorsabban haladjon felfelé a ranglétrán. A pilóta-hadnagynak igaza is volt, ahogy ezt Rafe apja is közölte a fiával, amikor a Chandler utoljára a Főnix Állomáson járt. Skidmore csak összeszorította a száját Rafe álmában, egyébiránt kifejezetten közömbösen viselkedett.

Rafe az álomban erre pont úgy reagált, mint a való életben, kifelé látványosan udvarias volt, és figyelmes, belül azonban nemtörődöm, hiszen az aranykanál ott volt már a zsebében, pilóta lesz belőle, akár akarja Skidmore, akár nem. Skidmore-nak nem tetszett ez a felállás, nemsokára el is hagyta a Chandlert. Ez tette lehetővé Rafe előléptetését pilótajelöltből másodpilótává, szépen haladva a terv szerint, ami annyit tesz, hogy jócskán megelőzve a többieket.

A következő pillanatban már az iskolaigazgató irodájában volt, a Tangipahopa Hallban, és arra várt, hogy az anyja vagy az apja befusson. Ezúttal azért, mert megütött egy utolsó évest, korábban azért, mert hajnali háromkor belógott az étkezdébe, és egy kis rodeót rendezett a tálalókocsikkal, megint máskor meg azért, mert pénzt fogadott el a diáktársaitól annak fejében, hogy némiképp feljavítja az érdemjegyeiket a megfelelő adatbázisokban (amit aztán nem tett meg, amiért is a hoppon maradt ügyfelek nem restelltek reklamálni). Rafe remélte, hogy ezúttal az apja jön majd érte, aki hajlamos volt bizonyos együttérzéssel kezelni a függelemsértéseket szemben az anyjával, akiből ez a fajta együttérzés teljesen hiányzott. Rafe érettségijéhez a Tangipahopa Hallban az is kellett, hogy az apja beszédet mondjon az évzáró ünnepélyen, az anyja pedig anyagilag támogassa az iskola laboratóriumát.

Újabb flash, és már egy nappal Rafe diplomaosztója után voltak, a Metairie Egyetemen, ahol gépészetből szerzett diplomát, holott sem képességei, sem általános érdeklődése, sem rendszeres jelenléte nem tette érdemessé rá. Anyja kerek perec közölte vele, hogy nem fogja megkapni azt a pénzt, amelyet minden egyes Daquin-gyerek meg szokott kapni, miután befejezte az egyetemet. Amikor Rafe nemtetszését fejezte ki emiatt, az anyja rámutatott a „adható” és a „jár” szavak közötti különbségre, és várta, hogy a fia vitába szálljon vele. Azzal az asszonnyal, aki rendszeresen vitatott meg ügyeket a Főnix Legfelsőbb Bírósága előtt.

Rafe nem vette fel a kesztyűt. Inkább az apjára nézett, aki roppant óvatosan tartózkodott minden állásfoglalástól. Ő sem volt ostoba, hogy vitatkozni kezdjen Colette Daquinnel. Nem is tehetett semmit a felesége nélkül, a Daquin Családi Vállalatcsoportban ugyanis mindkét szülőnek írásban kellett jóváhagynia minden egyes kifizetést, amelyet a harmicöt (szabvány) év alatti családtagok kaptak. Colette Daquin azt akarta, hogy a lustábbik gyermeke szerezzen állást, amellyel besatírozhatja a képzésében tátongó terebélyes és nyilvánvaló fehér foltokat, de nem a családi vállalkozásokban. Jean-Michel Daquin a Gyarmati Szövetség kereskedelmi flottáját javasolta. Egy régi klubtársa biztosan találni fog üresedést egyik vagy másik hajóján.

Egy utolsó flash, és Rafe már nem állt sehol. A Chandler folyosóin rohant, lassabban, mint szeretett volna, hogy elkerülje a találkozást azokkal, akik elfoglalták a hajót. Nem járt sikerrel, két támadó lépett ki eléje egy folyosókereszteződésben. Megcsúszott a sarkán, ahogy megpróbált visszafordulni, és átesett a saját lábán. Felpattant, hogy elrohanjon, de egy tarkólövés végleg leterítette.

Álmában, csakúgy, mint a való életben Rafe érezte, ahogy a lövés átszakítja bőrét, ahogy a becsapódás megrepeszti a koponyáját, és ahogy valami elkezd az agyába fúródni. Álmában, csakúgy, mint a való életben Rafe-et elöntötte a bizonyosság hideg hulláma, hogy itt és most fog meghalni, és már csak egyetlen gondolat száguldott át az agyán a végső pusztulás előtt:

Ez nem igazság.

*

– Oké, feladom – mondta Abel Rigney ezredes, ahogy benézett a Külügyminisztérium üvegfalú tárgyalójába, ahol két komor arcú férfi ült. – Kik ezek?

Liz Egan ezredes a kávésbögrét tartó kezével mutatta:

– A bal oldali zord fickó Alastair Schmidt. Ő a Főnix kereskedelmi és szállítmányozási minisztere. A jobb oldali zord fickó Jean-Michel Daquin. Ő a Ballard-Daquinnek az elnök-vezérigazgatója. A Ballard-Daquin a bolygó egyik legnagyobb fuvarozó cége.

– Hát, remek. És egészen pontosan miért is találkozunk velük?

– Mert Galeano miniszterasszony megkért rá – felelte Egan.

– Várj, pontosítok. Miért kell nekem találkozni velük?

– Mert az eltérített kereskedelmi űrhajókról akarnak beszélgetni, és tudni, hogy milyen lépéseket tervezünk ebben a témában. És ha az emlékezetem nem csal, ebben a kérdésben neked vannak információid.

– Eddig rendben is van, de miért érdekli ez őket? – kérdezte Rigney. – A Főnix kereskedelmi és szállítmányozási miniszter hatásköre nem terjed ki a bolygóközi vagy a csillagközi kereskedelemre.

– De kiterjed az űrkikötőkre.

– Ez így igaz, de a hatásköre nagyjából a sztratoszféráig tart. A hajók eltérítése valóban probléma, de nem az ő problémája. Az eltérítéseknek a minimálisnál is kevesebb hatása van a bolygó kereskedelmére. – Rigney Daquinre mutatott. – Talán az ő hajóját is eltérítették?

Egan megrázta a fejét.

– A Ballard-Daquin csak a bolygón működik.

– Akkor térjünk vissza az eredeti kérdésemhez – mondta Rigney. – Úgy értem a második eredeti kérdésemhez. Hogy miért is kell találkoznunk velük.

– Nem engedted, hogy befejezzem – mondta Egan, azzal a fagyos nyugodtsággal, amelyből Rigney tudta, hogy csak egy paraszthajszál választja el attól, hogy letépjék a fejét.

– Bocsánat – mentegetőzött gyorsan.

Egan jóváhagyólag bólintott, és Daquinre mutatott.

– A fia, Rafe pilóta a Chandleren, amelyik egy kereskedőhajó, és egy hete tűnt el.

– Eltűnt, úgymint valószínűleg kalózok támadták meg, és késik a menetrend szerinti következő kikötőjéből, vagy nyomtalanul eltűnt? – kérdezte Rigney.

– Majd te megmondod. Elvégre ez a te asztalod, nem, Abel?

Rigney morgott valamit, és beindított egy keresést az AgyGépén, hogy lekérje a legfrissebb információkat a Chandlerről.

– Kiküldtünk egy ugrószondát, amikor kiderült, hogy két napja késik az Erie-ről – mondta végül. – Ez az új szabályozás a Föld Állomás eleste óta.

– És?

– És semmi. Nem volt ott, ahol lennie kellett volna az ugrás előtt, és nem találtuk nyomát szerencsétlenségnek sem. Nem találtunk semmit.

– Szóval nyomtalanul eltűnt – állapította meg Egan.

– Nagyon úgy fest.

– Na, akkor már tudod, hogy miért akar Daquin találkozni velünk.

– Hogy csináljuk? – kérdezte Rigney.

– Csináljuk úgy, ahogy a mi kis csevejünk előtt már kitaláltam. Azt szeretném, ha beszámolnál nekik arról, hogy a Véderő hogyan kezeli ezt az egész eltérítés-kérdést. Legyél informatív, együtt érző, társalogj velük.

– Te valószínűleg jobb lennél ebben az együttérzés-témában – próbált legalább részben kibújni a feladat alól Rigney. – Elvégre neked volt egy komplett médiabirodalmad a Földön.

Egan megrázta a fejét.

– Én voltam a vezérigazgató. És nem az együttérzés tesz téged vezérigazgatóvá, ezt elhiheted nekem. Arra tartottam a PR-es csapatomat.

– Szóval ez lenne itt az én melóm? – kérdezte Rigney. – Én leszek a PR-páncél?

– Így van. Van valami kifogásod ellene?

– Azt hiszem, nincs. Téged különben sem érdekelne, ha lenne, nem igaz?

– De érdekelne. Csak később.

– Kösz. Ettől mindjárt jobban érzem magam.

Egan bólintott és a helyiségben várakozó két férfi felé intett.

– Maradjon köztünk, de ahogy én látom, mi ketten vagyunk azok, akik meg tudjuk válaszolni a kérdéseiket, akik meg tudjuk győzni őket arról, hogy urai vagyunk a helyzetnek, és mi tudjuk legalább valamennyire megnyugtatni őket. Amitől a főnököm boldog lesz. Amitől én leszek boldog. És tartozni fogok neked egy szívességgel. Amitől neked kellene boldogabbnak lenned.

– Ó, azt mondod, csakúgy zubogni fog itt a boldogság?

– Azt éppen nem mondanám, hogy zubogni. Nem kell túlvállalni magunkat. Egy kis csordogálás is megteszi. Manapság már az is tisztességes eredmény. Na, gyerünk.

Egan és Rigney beléptek a tárgyalóba, bemutatkoztak Schmidtnek és Daquinnek, aztán helyet foglaltak az asztal túloldalán.

– Schmidt miniszter, örömömre szolgál, hogy megismerhettem a fiát, Hartot – kezdett bele Egan.

– Valóban? – kérdezte Schmidt fagyosan. – Attól tartok, nem emlékszem, hogy említette volna magát.

– Mondjuk úgy, hogy a főnökével, Abumwe nagykövettel szorosabb a viszonyunk.

– Á. Akik túlélték azokat a kellemetlenségeket a Föld Állomásnál.

– Pontosan. Nagyon örültünk, hogy a nagykövet egész csoportja Harttal együtt túlélte a támadást.

Schmidt bólintott.

– Te jössz – üzente Egan Rigney-nek az AgyGépén keresztül. – Informatív. Együtt érző. Társalgás.

– Mr. Daquin, a találkozónk előtt utánanéztem, mik a legfrissebb hírek a Chandlerről. Tudom, hogy bizonyára izgatott...

– Százhatvanöt-millió tonna – vágott közbe Daquin.

– Elnézést, hogy mondta? – zavarodott össze egy pillanatra Rigney.

– A vállalatcsoportom százhatvanöt-millió tonna rakományt szállít a főnixi fő űrkikötőből a Főnix Állomásra és a körülötte várakozó hajókra – felelte Daquin. – Ez majdnem kilencven százalék a maguk űrállomásának teljes áruforgalmából, amelyet a bolygóval folytat.

– Ezt nem is tudtam – ismerte be Rigney, akinek fogalma sem volt, mire akar a másik kilyukadni, de nem akart rákérdezni.

– Megértem, hogy ez az adat így hirtelen semmit nem mond önnek, de azt akartam, hogy tisztában legyen vele, és lássa a súlyát annak, amit most fogok mondani.

– Rendben – mondta Rigney, és Eganre pillantott, de a nő nem nézett vissza rá.

– Maga tud a Chandlerről és a fiamról.

– Igen. És éppen most akartam...

– Maga éppen most akarta elmondani nekem a nagy semmit – fojtotta bele a szót másodjára is Rigney-be Daquin. – Rigney ezredes, én nem vagyok ostoba ember, továbbá nem vagyok híján barátoknak sem, akik közé az itt megjelent Schmidt miniszter urat is sorolhatom. Történetesen tisztában vagyok azzal, hogy ebben a pillanatban fogalmuk sincs, mi történt a Chandlerrel és a személyzetével. Tegye meg nekem a szívességet, és ne próbáljon megnyugtatni a semmitmondásával.

– Mr. Daquin – avatkozott közbe Egan, amit Rigney rögvest úgy értelmezett, hogy őt a cserepadra ültették. – Talán az lenne a legcélravezetőbb, ha pontosan elmondaná, hogy miért is jött ide.

– Amit mondani szeretnék, az végtelenül egyszerű. Én ellenőrzöm a Főnix Állomásra érkező és az azon átfutó szállítmányok kilencven százalékát. Az élelmiszer kilencven százalékát. Az alapanyagok kilencven százalékát. Mindennek a kilencven százalékát, amitől a maguk űrállomása – Daquin az utolsó két szót kihangsúlyozta – lakható lesz, és a Gyarmati Szövetséget képessé teszi kis csillagközi birodalmának az igazgatására. Ha egy héten belül nem tudok bizonyosat a Chandler és a személyzete sorsáról, leállítom a szállítmányokat.

A helyiséget betöltötte a csend. Végül Egan Schmidthez fordult.

– Ez elfogadhatatlan.

– Egyetértek – jelentette ki a miniszter. – Pontosan ezt mondtam én is Jean-Michelnek, mielőtt feljöttünk volna ide.

– De mégis felhozta ide, hogy nekünk szegezhesse ezt az ultimátumot.

– Pontosan. Ami jól jelzi, hogy mennyire nincs nekem, mint a szállítmányozásért és kereskedelemért felelős miniszternek semmi mozgásterem ebben a kérdésben.

– Nem volt valami bölcs dolog gyakorlatilag egyetlen társaságra bízni a Főnix Állomásra irányuló szállítmányozási üzletet – állapította meg Egan.

Schmidt halványan elmosolyodott.

– Ezzel magam is egyetértek, Egan ezredes. De ha a Főnix kormányzatát akarná hibáztatni, előbb nézze végig a Gyarmati Szövetség szerződéseit. Maguk voltak azok, akik monopolhelyzetbe hozták a Ballard-Daquint, nem mi.

– Nem garantálhatjuk, hogy találunk információt – mondta Rigney Daquinnek. – Mindent el fogunk követni, Mr. Daquin. De ha a hajó, vagy annak roncsai – Rigney azonnal megbánta, hogy ez kicsúszott a száján, de már nem tudott mit tenni – nem kerül elő azonnal, akkor a feladat, hogy megtaláljunk, az eltelt idővel exponenciálisan nehezedik.

– Ez a maga baja – felelte Daquin.

– Ez így van – ismerte be Rigney. – De ha sarokba akar szorítani bennünket a problémával, akkor jobban teszi, ha megérti, mekkora feladatot is jelent. Könnyen lehet, hogy lehetetlen teljesíteni a megadott időkereten belül.

– Mr. Daquin – szólalt meg Egan. Daquin feléje fordult. – Engedje meg, hogy teljesen őszinte legyek önnel.

– Kérem, csak tessék.

– Higgye el, teljesen átérzem a Chandler, a legénysége és a fia iránt érzett aggodalmát. – Rigney kényszeredetten jegyezte meg magában, hogy végül mégiscsak Egan játszotta ki az együttérzés-kártyát. – De téved, ha azt hiszi, hogy kísérlete a Főnix Állomás áruforgalmának „túszul ejtésére” kivitelezhető ötlet. Az ön vállalata által eddig szállított javakat beszerezhetjük más gyarmatokról is. Másrészről ez a szállítási moratórium beláthatatlan következményekkel járna a Főnix exportgazdaságára nézve. – Egan Schmidtre mutatott. – Akár elmondja magának a miniszter úr, akár nem, a helyzet az, hogy ebben az esetben ő és a kormánya kénytelen lenne államosítani a maga vállalatát. Maga pedig bíróság előtt találná magát a Gyarmati Szövetséggel kötött szerződései megszegéséért. Sőt, még az is lehetséges, hogy mivel a Gyarmati Szövetség kormányzata itt található a Főnix Állomáson, ezt a maga kiéheztetési kísérletét egyenesen hazaárulásnak fogják tekinteni. Azt ugye nem kell mondanom, hogy a Szövetség mennyire komolyan veszi a hazaárulás kérdését.

Daquin elmosolyodott.

– Köszönöm, Egan ezredes. Bátorkodtam megismerkedni az ön történetével. Tudom, hogy a Földön vezérigazgatóként dolgozott. Tiszta sor, hogy ugyanazon a nyelven beszélünk. Úgyhogy arra kérem, hadd viszonozhassam az ön szókimondó őszinteségét. Az ön fenyegetése, hogy más gyarmatokról fogja ellátni a Főnix Állomást, üres frázis csupán. A Gyarmati Szövetség meggyengült, Egan ezredes. Elvesztették a Földet, és már nem fogják visszaszerezni. Kezdenek kifogyni a katonákból, és a gyarmatok pontosan tudják, mi vár rájuk, ha maguk az ő népességükből kezdik el feltölteni a Véderő egyre foghíjasodó sorait. Ettől már most szoronganak, és végül fel fogják tenni a kérdést: vajon a Gyarmati Szövetség hasznos-e még a számukra egyáltalán.

– Ha maguk elkezdenek más gyarmatokról rendelni javakat a Főnix Állomásra, amit eddig nem tettek, akkor azok kíváncsiak lesznek ennek az okaira. És amikor megtudják, hogy éppen a Főnix készül kiéheztetni magukat, akkor lesznek gyarmatok, amelyek hamar rájönnek, milyen gyengék is maguk, és hogy esetleg jobban járnának a Szövetségből való azonnali kilépéssel, mintsem hogy hagyják, hogy maguk tovább szívják a vérüket. Tudja ezt maga is. És én is tudom. Nem meri megmutatni a többi gyarmatnak, hogy mennyire gyenge.

– Remek kis beszéd, de elsiklik a felett az apró tény felett, hogy a maga cégét már rég államosították, mire ez bekövetkezne – védekezett Egan.

– Schmidt – szólította meg kísérőjét Daquin.

– A Főnix kormánya nem fogja államosítani a Ballard-Daquint – mondta a miniszter Egannek. – Ebben a pillanatban koalíciós kormányunk van. Ez a koalíció népszerűtlen és instabil. Bár az export összeomlása negatív következményekkel járna, az államosítás kísérlete sokkal rosszabb forgatókönyv. Darabokra szaggatná a kormányt. A jelenlegi kormány pedig inkább marad népszerűtlen, de pozícióban, mint népszerűtlen és félreállítva.

– Erőszakos megoldások is elképzelhetők – mutatott rá Egan.

– Ó hogyne, a Gyarmati Szövetség kezelhetné erőszakkal is a kérdést – ismerte el Schmidt. – Csakhogy az a megoldás lényegesen rosszabb, mint maga a probléma, Egan ezredes, Rigney ezredes – a miniszter Daquin felé biccentett a fejével. – Itt és most egyetlen főnixi állampolgárral állnak szemben, aki indokolatlanuldühös magukra. De ha erőszakos megoldáshoz folyamodnának, milliárdok lennének dühösek magukra, méghozzá jogosan. És ez a düh csak terjedne. Jean-Michelnek igaza van: a Gyarmati Szövetség gyönge, maguknak pedig eszük ágában sincs reklámozni ezt a tényt.

– Egy hetük van – jelentette ki Daquin.

– Még ha el is fogadnánk a követeléseiket, egy hét gyakorlatilag semmire sem elegendő – felelte Rigney.

– Nem érdekel, hogy maga szerint mennyi idő lenne elegendő – vágott vissza Daquin.

– Ez nem arról szól, hogy szerintem mennyi idő kell egy sikeres kutatáshoz – mondta Rigney, lényegesen dühösebben, mint szerette volna. Ettől viszont Daquinnek akadt el a szava. – Objektív határai vannak a közlekedési és kommunikációs eljárásainknak. Nem egy tudományos fantasztikus világegyetemben élünk, Mr. Daquin. Nem tudunk egyetlen szempillantás alatt üzeneteket pattintani a világűr egyik pontjáról a másikra. Ugrószondákat kell használnunk, és a hajóinknak gravitációs zavaroktól mentes helyekre kell jutniuk, mielőtt elhagynának egy csillagrendszert. Még ha most azonnal kezdenénk is bele egy intenzív kutatásba és nyomozásba, akkor is közel lehetetlen lenne értékelhető információt találni egyetlen hét alatt. A fenébe is, már kutatunk a Chandler után, de még így is csak hatalmas szerencsével tudunk egy héten belül válaszolni a kérdéseire.

– Ez egyáltalán nem hatott meg – közölte Daquin.

– Megértem. Csakhogy ez olyan tény, amely a dolgok természetéből adódóan nem lehet alku tárgya. Ha csak egy hetet ad nekünk, akár rögtön el is kezdheti a mozgósítást, mert egy hét semmire sem elég. Ha ez valójában a fiáról szól, Mr. Daquin, akkor időt kell adnia nekünk, hogy elvégezhessük a munkánkat. A munkánk pedig meglepő módon ugyanaz, amit ön vár tőlünk, nevezetesen, hogy találjuk meg a Chandlert.

– Mennyi időt akar?

– Négy hetet.

– Két hetet kapnak.

– Nem, Mr. Daquin. Négy hét. Maga ismeri a szállítmányozási üzletet, és tudja, mire képes a vállalata. Én ismerem a hajóinkat, és tudom, mit lehet ésszerűen elvárni tőlük. Nem alkudozom magával, hanem elmondom, mennyi időre van szükségünk. Kéri vagy sem.

Daquin előbb Schmidtre és Eganre nézett, aztán vissza Rigney-re.

– Négy hét – jelentette ki, azzal felállt, és kiment a tárgyalóból.

– Ugye, tudja, hogy Mr. Daquin nagyon meg fogja ütni ezért a bokáját a végén – mondta Egan Schmidtnek, miután a cégtulajdonos mögött becsukódott az ajtó.

– Ha ez az egész csak az ő számára fog rosszul végződni, akkor mélységesen hálás leszek – felelte Schmidt, és ő is felkelt a székéből. – Az én bajom az, hogy nem látom, hogyan nem végződhet ez az egész katasztrofálisan mindannyiunk számára. – Rigney-hez fordult. – Maga legalább több időt adott nekem, hogy felkészüljünk rá. Ezt meg kellene köszönnöm, bár nem hiszem, hogy számítana. – Azzal Schmidt kimentette magát, és távozott.

– Hát, vicces kis tárgyalás volt – mondta Rigney Egannek, amikor végül magukra maradtak.

– Meg tudod találni azt a hajót négy hét alatt? – kérdezte Egan.

– Megpróbálom.

– Ne próbáld. Csináld. Különben egy hónapon belül elevenen faljuk fel egymást.

– Méghozzá szó szerint.

– Na, az lenne a lehető legrosszabb forgatókönyv – értett egyet Egan.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Régi szokásom, hogy a köszönetnyilvánításban dicsőítsem a Tor munkatársait, akikkel együtt dolgoztunk az olvasók elé kerülő könyvön, köztük is legelőször Patrick Nielsen Haydent, a szerkesztőmet. Ezúttal még több köszönettel tartozom nekik, mert ezúttal sajnos egy különösen problémás író voltam, megcsúsztam a határidőkkel, amit nem kellett volna, ettől pedig nekik nagysebességű üzemmódba kellett váltaniuk, hogy a megjelenés ne késsen. Fontos megjegyezni, hogy „nagysebességű üzemmódról” beszéltem, nem „pánikfokozatról”, túl profik ők ahhoz, hogy pánikoljanak.

Szóval, Patricknek, Miriam Weinbergnek, Christina Macdonaldnak (olvasószerkesztő), Rafal Gibeknek (nyomdai szerkesztő), Karl Goldnak (termékfelelős), Heather Saundersnek (tördelő), Nathan Weavernek (vezető szerkesztő), Megan Heinnek (a vezető szerkesztő asszisztense), Caitlin Buckleynek (digitális vezető szerkesztő) és Natalie Eilbertnek (szenior minőségbiztosítási felelős) köszönöm, köszönöm és megint csak köszönöm. Nagyon sajnálom, hogy problémát jelentettem a számotokra. Nagyon fogok azért küzdeni, hogy a jövőben ez ne ismétlődjön meg. És ha mégis bekövetkezne, behúzhattok egyet (hát, mondjuk a vállamba. És ne túl keményen, ha kérhetem). Ugyancsak hozsánna az Egyesült Királyság-beli Tor-nak, az anyagon végzett munkájukért, ahogy még Steve Feldbergnek is, és mindenkinek az Audible-nél. Ehh, mindenkinek, minden kiadómnál, mindenhol.

Komolyan. Köszönöm mindenkinek, aki együtt dolgozott velem ezen a könyvön. Vannak emberek, akik a legszívesebben kihagynák a „köztes embereket” a könyvkészítésből, én pedig azon töröm a fejem, hogy vajon tudják-e, hogy ezek a „köztes emberek”, azok, akik a szavak leírásán kívül minden mást megcsinálnak a könyvben, milyen sokkal járulnak hozzá ahhoz az örömhöz, amely az adott könyv olvasásával jár. Én tudom, és nem győzök elég hálás lenni a munkájukért és a törődésükért.

Külön köszönet jár John Harrisnek, a Vének Háborúja világának folyamatos és fantasztikus művészi megjelenítéséért, Irene Gallónak, a Tor művészeti igazgatójának, amiért annyira a szívén viseli ezeknek a könyveknek a vizuális oldalát, és Peter Lutjennek, a könyvdizájnért. És köszönöm Alexis Saarelának és Patty Garciának, hogy kezelik a sajtóügyeimet.

Nagyon köszönöm az irodalmi ügynökeimnek, Ethan Ellenbergnek és Bibi Lewisnek, hogy olyan sok helyre és nyelvre adják el az írásaimat. Köszönet jár Joel Gotlernek a filmes/tévés ügynökömnek, akivel mindig öröm találkozókra járni.

A feleségem Kristine olvas el először mindent, amit írok, és ő az, akiben a világon leginkább bízom, amikor rámutat az írásaim gyenge pontjaira. Ha tetszett a könyv, az övé az érdem (ha nem, akkor az én hibám). Hálám az övé, csakúgy, mint mindig, az örökkévaló szerelmem.

A feleségem az első olvasóm, de mélységes szerencsémre nem az egyetlen. Ez a Vének háborúja univerzum hatodik kötete, amikor írtam, már tíz év telt el a Vének háborúja első megjelenése óta. Azért juthattunk ilyen messzire, mert a világ minden sarkából elkezdtétek olvasni ezeket a történeteket, és azóta is olvassátok. Ez lenyűgöz, és csodálattal tölt el, akármikor csak az eszembe jut. Rengeteggel tartozom minden egyes olvasómnak, íróként és személyesen is. Köszönöm nektek.

John Scalzi

2015 április 6.

A SZERZŐRŐL

John Scalzi az ezredforduló után feltűnt sci-fi írók nemzedékének termékeny és invenciózus tagja. Több stílusban és médiában kipróbálta magát, ír filmrecenziókat, ismeretterjesztő könyveket és esszéket. Dolgozott kreatív tanácsadóként a Csillagkapu Univerzum tévésorozatban; népszerű blogja, a Whatever pedig az egyik legrégibb a maga nemében. A Vének háborúja az első műve, mára kultkönyvvé vált, az univerzuma a későbbiekben öt további kötettel bővült. Scalzi szakmai elismerését jelzi, hogy 2010-ben megválasztották az Amerikai Science-Fiction és Fantasy Írószövetség elnökévé.

Jelenleg az ohiói Bradfordban él feleségével és lányával.

JEGYZETEK

[1] Lord Alfred Tennyson: A könnyű lovasbrigád rohama (eredeti fordító: Tellér Gyula)

[2] Harry Warren-Jack Brooks: That’s Amore!

[3] http://ircblog.usembassy.hu/2013/11/18/abraham-lincoln-elnok-gettysburgi-beszede/

TARTALOM

- AZ ELME ÉLETE

- ELSŐ RÉSZ

- MÁSODIK RÉSZ

- HARMADIK RÉSZ

- ÁRNYÉKSZÖVETSÉG

- ELSŐ RÉSZ

- MÁSODIK RÉSZ

- HARMADIK RÉSZ

- NEGYEDIK RÉSZ

- TARTÓSAN FENNMARADHAT-E?

- ELSŐ RÉSZ

- MÁSODIK RÉSZ

- HARMADIK RÉSZ

- NEGYEDIK RÉSZ

- ÖTÖDIK RÉSZ

- ÉLNI VAGY MEGHALNI

- ELSŐ RÉSZ

- MÁSODIK RÉSZ

- HARMADIK RÉSZ

- AZ ELME ÉLETE

- BEVEZETÉS

- ELSŐ RÉSZ

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

- A SZERZŐRŐL

- JEGYZETEK

Table of Contents

AZ ELME ÉLETE

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

ÁRNYÉKSZÖVETSÉG

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

TARTÓSAN FENNMARADHAT-E?

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

NEGYEDIK RÉSZ

ÖTÖDIK RÉSZ

ÉLNI VAGY MEGHALNI

ELSŐ RÉSZ

MÁSODIK RÉSZ

HARMADIK RÉSZ

AZ ELME ÉLETE

BEVEZETÉS

ELSŐ RÉSZ

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A SZERZŐRŐL

JEGYZETEK

TARTALOM