China Miéville

Perdido pályaudvar, végállomás

Ulpius-Ház Könyvkiadó

Budapest, 2004

A fordítás alapjául szolgáló mű:

China Miéville: Perdido Street Station

Fordította

JUHÁSZ VIKTOR

Felelős szerkesztő

GRESKOVITS ENDRE

Borító

EDWARD MILLER

www.ulpiushaz.hu

Copyright © China Miéville 2000

Hungárián translation © Juhász Viktor, 2004

Cover illustration copyright © Edward Miller, 2000

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2004

Ö. ISBN 963 9602 79 5

1. ISBN 963 9602 80 9

Emmának

„Egy időre még arról is leszoktam, hogy megállják az ablaknál, és kinézek a kinti fényekre, a kivilágított utcákra a mélyben. Ez is a haldoklás egyik formája, amikor az ember elveszíti a kapcsolatát a várossal.”

Philip K. Dick: We Can Build You

A szavannából bozóterdő lesz, aztán szántóföld, aztán tanyavidék, majd az első roskadozó kunyhók is előbújnak a földből. Régóta tart az éjszaka. A folyópartot kéregként lepik el a kalyibák, a sötétben nőttek ki körülöttem, mint a gombák.

Megbillenünk. Sodró áramlatban bukdácsolunk.

A férfi a hátam mögött idegesen a kormánylapátnak feszül, és a bárka visszaáll a helyes irányba. Hintázik a lámpás, vonaglik a fény. A férfi fél tőlem. Kihajolok a kis hajó orrából a sötéten vonuló víztömeg fölé.

A motor olajos dörmögése és a folyó simogató locsogása mögül halk hangok, házak hangjai gyülemlenek fel. Mestergerendák suttognak, és zsúptetőbe kap a szél, megállapodnak a falak, padlók nyújtóznak, és kitöltik a teret; a házak tucatjaiból házak százai, ezrei lesznek; egyre hátrébb húzódnak a parttól, aztán fénybe borítják az egész lapályt.

Körülvesznek. Növekszenek. Egyre magasabbak, püffedtebbek és lármásabbak, tetejük pala, faluk szívós tégla.

A folyó kanyarodik egyet, és szembefordul a várossal. A házrengeteg homályos tömegként dereng fel előttem, lenyomatként préselődik a tájra. Fénye kibugyog a

környező sziklás dombokra, mint horzsolás alól a vér. Koszos tornyai ragyognak. Közönségesnek érzem magam. Kénytelen vagyok imádni ezt a helyet, a két folyó kereszteződésénél lerakódott rendkívüli jelenséget. Gigászi, szennyező góc az egész, maga a bűz, a felvonító ködkürtök hangja. Még most, az éjszaka közepén is kövér kémények öklendezik a mocskot az égbe. Bárkánkat nem az áramlat sodorja, maga a város súlya szippant be minket. Halk kiáltások, imitt-amott állatias üvöltés, a gyárakból obszcén dübörgés és csattogás hallatszik, roppant gépek üzekednek. Vasútvonalak rajzolják ki a város anatómiáját, mint megannyi kidagadó ér. Vörös téglák és sötét falak, zömök templomok gubbasztanak vaksi, föld alatti lényként, rongyos ponyvatetők reszketnek, macskaköves útvesztők az óvárosban, zsákutcák, kanálisok vájnak a talajba, mint szenteletlen sírgödrök, új táj születik, csupa szeméttelep, morzsolt kő, elfeledett kódekekkel belakott könyvtárak, ódon kórházak, toronyházak, hajók, ahol fémkarmok emelik a rakományt az égbe.

Miként lehet az, hogy eddig észre sem vettük, mi vár ránk? Talán a domborzat játszik velünk, és hagyja, hogy ez a szétfolyó szörnyeteg a sarok mögül előugorva riogassa az érkező vándort?

Késő: most már nincsen menekvés.

A férfi motyogva beszél hozzám, azt magyarázza, hol járunk. Nem fordulok felé.

Ez az elállatiasodott nyomornegyed körülöttünk Hollókapu. A rothadó épületek kimerülten támaszkodnak egymásnak. A folyó szennyes iszapot mázol a téglából emelt rakpartokra, vaskos falak emelkednek ki a mélyből, hogy féken tartsák a vizet. Orrfacsaró bűz terjeng.

(Szeretném tudni, hogyan fest mindez fentről, mert a városnak esélye sincsen elrejtőzni, ha az utazó a szél szárnyán érkezik, mérföldekről láthatja ezt az elkent, koszos pacát, ami olyan, mint egy darab halott hús, tele vonagló nyüvekkel, nem szabadna ilyesmire gondolnom, de most már nincsen megállás, megülhetném a kéményekből áradó áramlatokat, a kevély tornyok fölé röppennék, és lepiszkítanám a talajhoz kötötteket, meglovagolnám a káoszt, ott szállnék le, ahol kedvem tartja, nem szabad erre gondolnom, nem lehet, abba kell hagynom, nem most, nem itt, még nem.)

Az itteni házakról fakó nyálka csöpög, szerves vakolat tapad a homlokzatokra, és szivárog elő a tetőtéri ablakokból. A hideg, fehér mocsokból újabb emeleteket formáztak, és kitöltik vele az épületek meg a zsákutcák közötti réseket. A környéket arctalanná változtatja a fehér kéreg, mintha hirtelen dermedő, forró viaszt öntöttek volna a tetőkre. Nem emberi lények telepedtek meg ezeken az utcákon.

Feszes drótkötelek húzódnak a folyó meg a csurgók felett, stabilan megtapadnak a felgyülemlett, tejszínű köpetben. Zümmögnek, mint a basszus húrok. Valami csörömpöl felettünk. A csónakos harákol, ocsmányat sercint a vízbe.

A nyálas csomót elnyeli a víz. A köpethabarcs gyérülni kezd felettünk. Ismét felbukkannak a keskeny utcák.

Sípoló vonat zakatol át előttünk egy vasúti hídon. Tekintetemmel követem, délről keletre fordulok, látom, hogy a sorba felfűzött, apró fények tovasuhannak, elnyeli őket ez az éjszakai világ, ez a behemót, aki felfalja saját lakóit. Hamarosan elérjük a gyárakat. Emelődaruk bontakoznak ki a félhomályból, mint ösztövér madarak; imitt-amott mozognak is, hogy legyen munkája az éjszakai váltásnak. Holtsúllyal terhelt láncok ingának, mint elhalt végtagok, aztán zombiként moccannak, amikor egymásba harapnak a fogaskerekek, és megpördülnek a lendkerekek.

Kövér ragadozó madarak portyáznak az égen.

Döndülés hallatszik, és tompán visszhangzik, mintha üreges magva lenne a városnak. A fekete bárka társai tömege közé préseli magát, körülötte szénnel és fával és vassal és acéllal és üveggel tömött hajók lebegnek. Csillagok fénye csillan a vízen, a szennyes, büdös, szivárványszín hártyán, a folyó nyugtalanító és csigalassú a beömlő kosztól és a khémyai latyaktól. (Bárcsak a magasba emelkedhetnék, hogy ne érezzem ezt a mocskot, ezt a koszt, ezt a trágyahalmot, ne egy latrinán keresztül érkezzek a városba, de abba kell hagynom, nem lehet, nem folytathatom, nem szabad.)

A motor lassul. Megfordulok, és a férfira nézek, aki elkapja a tekintetét, és úgy tesz, mintha levegőből lennék. Bekanyarodunk egy dokkba, zsúfolásig töltött raktárépületek mögé, ahol a támfalak közül kibuggyan a rakomány, és hatalmas dobozok útvesztőjébe rendeződik. A csónak a többi hajó között evickél. Tetők bukkannak ki a vízből. Elsüllyedt házak tapadnak a rakpart rosszul megválasztott oldalára, feketén csöpög bitumenes faluk. Alattunk kavargás. A folyó szinte forr a víz alatti örvényektől. Döglött halak és békák forognak a bárka lapos oldala és a betonpart között, feladták, nem is próbálnak életben maradni ebben az erjedt levesben, és most csapdába estek a fodrozódó habzásban. Bezárult a hasadék. A kapitányom kiugrik a partra, kiköti a csónakot. Fárasztó látni a megkönnyebbülését. Durva hangon büszkélkedik, aztán gyorsan kiterel a partra, el a hajótól, és én kiszállok, lassan, mintha parázson járnék, átkecmergek a szemét meg az üvegcserepek között.

A csónakos örül a köveknek, amiket tőlem kapott. Ez itt Füstmartalék, mondja, és kényszerítem magam, hogy félrenézzek, amikor megmutatja a helyes irányt, ne tudja, hogy eltévedtem, hogy új nekem ez a város, hogy félek a sötét, fenyegető épületektől, mert nem rúghatom őket félre, ne tudja, hogy rosszul vagyok a klausztrofóbiától meg a rossz előérzetektől.

Nem messze, délfelé két, hatalmas oszlop mered elő a folyóból. Az Óváros kapui, valaha lélegzetelállítóak, most sömörrel csúfított csonkok. Az obeliszkek oldalába faragott történelmi jeleneteket megrongálta az idő meg a sav, és csak elnagyolt spirálformák maradtak, mint elvénült csavarmenetek. Mögöttük alacsony átjáró (Banyahíd, mondja a férfi). Nem figyelek pergő szavaira, elsétálok onnan, átvágok ezen a mésztől kifakult területen, ásító kapubejáratok mellett, amelyek az igazi sötétség vigaszával kecsegtetnek, és talán meg is védenének a folyó bűzétől. A csónakos most már vékonyka hang csupán, és sovány öröm, hogy soha nem látom többé.

Nincsen hideg. Keleten a fény ígérete.

A vasúti síneket fogom követni. Az árnyékukban lopózom majd, házak és tornyok és kaszárnyák és hivatalok és börtönök mellett, a boltívek mentén, amelyek a földhöz horgonyozzák a vágányokat. Utat kell találnom a városba.

Köpönyegem cibálja a szél (a nehéz, ismeretlen anyag fájdalmasan dörzsöli a bőrömet), érzem erszényem súlyát. Ez védelmez meg a városban, ez meg az illúzió, amit eddig dédelgettem, minden bánatom és szégyenem oka, a szorongás, ami idáig űzött, ide, ebbe a hatalmas golyvába, a csontból és téglából álmodott, koszos városba, az ipar és az erőszak történelemben pácolt, hatalomtól duzzadó, közös konspirációjába, a kegyetlen vidékre, amit nem ismerek.

Új-Crobuzonba.

Első rész

Feladatok

Első fejezet

A piac felett, a magasban kivágódott egy ablak. Kirepült rajta egy kosár, és széles ívben zuhant a mit sem sejtő tömeg felé. Félúton megakadt, aztán megpördült, és lassabban, meg-megrándulva közeledett a föld felé. Bizonytalanul táncolt, a drótfonatok néha csattanva vágódtak a falnak. Megcsikordult a durva vakolaton, festék és cementpor mállott alóla.

A nap ragyogó, szürke fénnyel tűzött át az egyenetlen felhőtakarón. A kosár alatt, a mélyben zavaros hordalékként állnak a standok. A város bűzlött. Ma azonban vásárnap volt Kocsonyáskútban, és ezekben az utcákban az Új-Crobuzont ellepő orrfacsaró, tapadós trágya- és rothadásszagot pár órára elnyomta a paprika és a friss paradicsom, a forró olaj, hal és gyömbér, a sózott hús, a banán meg a hagyma illata.

A lacikonyhák a lármás Shadrach utca egész hosszát elfoglalták. A Selchit közben, kicsit keletre innen, a megcsavart fügefák és morzsálódó betonfalak uralta sétányon mozdulni sem lehetett a könyvektől, kéziratoktól és festményektől. Lefelé, déli irányban, Barakktelep felé mindent elborított az agyagedények áradata, nyugatra gépalkatrészeket árultak, az egyik mellékutcában játékokat, két másik között meg ruhát, de minden sikátorban számtalan egyéb portéka kellette még magát. A standok sorai ferdén futottak egymásba, mint egy törött kocsikerék küllői.

A tulajdonképpeni Kútban végleg elmosódtak a határok. Az ódon falak és az ingatag tornyok árnyékában kupacban álltak a szerelvények, egy roskatag asztalon törött edények és elnagyolt agyag dísztárgyak sorakoztak penészes tankönyvek társaságában. Régiségek, szex és bolhairtó por. A standok között sziszegő konstruktok trappoltak. Koldusok vitáztak az elhagyatott épületek mélyén. Különös lények vásároltak különös holmikat. A Kocsonyás Bazár a kereskedelem, a kenőzsír és az írnokok harsány kavalkádja. Itt a merkantilizmus törvénye volt az úr: vásárló, vigyázz!

A mozgóárus megtorpant az ereszkedő kosár alatt, felpillantott a tompa napsütésbe és a hulló vakolatporba. Megtörölte a szemét. Elkapta az elnyűtt alkalmatosságot, és addig húzta a kosár fülére erősített kötelet, amíg az lazán nem csüngött a kezében. Egy rézsékelt talált benne, meg egy óvatos, cirádás, dőlt betűkkel írott levélkét. Az árus az orrát vakargatva silabizálta a szöveget. Beletúrt az árujába, tojást, gyümölcsöt és gyökérzöldséget pakolt a kosárba, aztán ellenőrizte a listát. Aztán megakadt a szeme valamin, kéjsóváran elmosolyodott, és vágott egy szelet disznóhúst. Miután végzett, zsebre vágta a sékelt, visszajárót keresgélt, kicsit tétovázva számolgatta a fizetendő összeget, majd a végén négy garast tett az ennivaló mellé.

A nadrágjába törölte a tenyerét, kis ideig elgondolkodva állt, majd egy széndarabbal a levélre firkantott valamit, és az aprópénz mellé dobta.

Háromszor megrángatta a kötelet, és a kosár megkezdte rángatózó útját felfelé. A szomszédos, alacsonyabb épületek fölé emelkedett, mintha a lárma hajtaná felfelé. Felriasztotta az elhagyatott emeleten fészkelő csókákat, és újabb keszekusza vonalat karcolt a falba, a számtalan másik mellé, mielőtt eltűnt volna az ablakban, ahonnan felbukkant.

Isaac Dan der Grimnebulin csak most jött rá, hogy álmodik. Iszonyodva tudatosította, hogy már megint az egyetemen tart órát, és egy hatalmas tábla előtt parádézik, amelyet emelők, forgatónyomatékok és erővonalak megkopott skiccei borítanak. Bevezetés a materiális tudományokba. Isaac szorongva bámulta az osztályt, amikor bekukkantott Vermishank, az a behízelgő gazember.

- Nem tudok itt tanítani - suttogta Isaac hangosan. - Túl zajos a piac. - Az ablak felé intett.

- Semmi baj. - Vermishank csitító, gyűlöletes hangon beszélt. - Ideje reggelizni - mondta. - Az majd eltereli a figyelmedet a lármáról. - Ekkora badarság hallatán Isaac hihetetlen megkönnyebbüléssel szakadt ki az álomból. A bazár rekedt lármájú hétköznapisága és készülő étel illata fogadta.

Elterpeszkedve hevert az ágyban. Hallotta, amint Lin átsétál a szobán, és érezte, hogy enyhén meghajlanak alatta a padlódeszkák. A padlásszobát szúrós füst töltötte be. Isaac szájában összegyűlt a nyál.

Lin kettőt tapsolt. Tudta, hogy Isaac felébredt. Talán azért, gondolta a férfi, mert becsuktam a számat, és még mindig lehunyt szemmel felkuncogott.

- Még alszom, csitt, szegény kicsi Isaac nagyon-nagyon álmos - nyüszítette, és összegubózott, mint egy kisgyerek. Lin ismét tapsolt egyet, de ezúttal már bosszantóan, aztán elsétált.

A férfi felnyögött, és végighemperedett az ágyon.

- Házsártos! - nyöszörögte Lin után. - Hárpia! Satrafa! Jól van, jól van, te nyertél, te... ööö... te cserfes tűzköpő... - Öklével megdörgölte a fejét, felült, és szégyenlősen elvigyorodott. Lin obszcén kézmozdulattal intett neki, de nem fordult hátra.

A tűzhelynél állt, Isaacnek háttal és meztelenül, néha, amikor forró olaj fröccsent a serpenyőből, hátraszökkent.

Isaac domborodó hasáról lecsúszott a takaró. A férfi olyan volt, mint egy léghajó ballonja, hatalmas, feszes és erős. Dús, ősz szőrzet borította mindenhol.

Lin szőrtelen volt. Izmai egymástól jól megkülönböztethetően feszültek vörös bőre alatt. Mint egy anatómiai atlasz festménye. Isaac vidám vágyakozással nézte.

Viszketett a feneke. Szaporán vakarózni kezdett a takaró alatt, és szégyentelenül kurkászott, mint egy majom. Amikor valami szétpattant az ujja alatt, előhúzta a kezét. A körmén apró, félig szétnyomott lárva tekergőzött. Fricskabolha volt, ártalmatlan, parányi khepri parazita. Az én testnedveim alaposan megzavarhatták, gondolta Isaac, és lepöccintette az ujjáról.

- Fricskabolha - mondta. - Itt a fürdés ideje. - Lin bosszúsan toppantott.

Új-Crobuzon óriási fertő volt, kórokozó város. Képtelenség volt féken tartani az élősdieket, a fertőzéseket meg a pletykát. Az elővigyázatos khepriknek nem ártott havonta khémyai fürdőt venni, legalábbis akkor, ha el szerették volna kerülni a viszketést meg a gyulladásokat.

Lin tányérra csúsztatta a serpenyő tartalmát, és letette az asztalra, a saját reggelijével szemben. Leült, és intett Isaacnek. A férfi kikászálódott az ágyból, és átbotorkált a szobán. A szálkákra ügyelve lezöttyent a kis székre.

Isaac és Lin meztelenül ült a csupasz faasztal két oldalán. Isaac tudatában volt a helyzetüknek, és elképzelte, mit láthatna egy külső szemlélő. Csodaszép, különös metszet lehetne belőle, gondolta. Padlásszoba, porszemek lebegnek a szűk ablakon beáradó fényben, az olcsó fabútorok mellett takaros oszlopokban állnak a nyomatok, könyvek és papírok. Egy sötét bőrű, nagydarab, meztelen, lelankadt férfi kést és villát markolva, természetellenes csendben ül egy kheprivel szemben, akinek karcsú asszonyteste árnyékban marad, kitinpáncélos fejének sziluettje kirajzolódik a fényben.

Kis ideig nem foglalkoztak az ennivalóval, hanem egymást nézték. Lin keze jeleket formált: Jó reggelt, szerelmem. Aztán enni kezdett, de közben továbbra is a férfira meredt.

Lin evés közben tűnt leginkább idegennek, ezért közös étkezéseik egyszerre számítottak erőpróbának és kapcsolatuk megerősítésének. Miközben Isaac Lint figyelte, ismerős, borzongató érzés támadt benne: a rögtön elfulladó undor, az emiatt érzett büszkeség, bűnös gyönyör.

Lin összetett szemében fény gyúlt. Fején ülő csápja megremegett. Felkapott egy fél paradicsomot, és a rágói közé fogta. Amikor leengedte a kezét, a belső szájrésze megragadta a külső állkapcsában szorosan ülő ételt.

Isaac a hatalmas, szivárványszín szkarabeuszt nézte: szeretője fejét, amint reggelizik.

Látta, hogyan nyel, miként gömbölyödik ki a torka ott, ahol a rovarok hasára emlékeztető, fakó rész egyenletesen beleolvadt emberi nyakába... habár Lin biztosan tiltakozott volna a megfogalmazás ellen. Az embereknek khepri testük, kezük, lábuk van — a fejük meg borotvált majompofa, mondta egyszer.

Isaac elmosolyodott, meglóbálta a sült disznóhúst a levegőben, végignyalta és az asztalba törölte zsíros ujjait. Linre vigyorgott. A khepri csápja megrezzent: Én szörnyetegem, mutatta jelbeszéddel.

Perverz vagyok, gondolta Isaac, akárcsak ő.

A reggeli közben folytatott csevegésük általában egyoldalú volt: Lin evés közben is tudta használni a kézjeleket, de amikor Isaac egyszerre próbált enni meg beszélni, legfeljebb érthetetlen zajokra futotta, és ételtörmelékkel szórta tele az asztalt. Helyette inkább olvastak, Lin valamelyik művészeti hírmondót, Isaac meg mindent, ami a keze ügyébe került. Két harapás között mindig felmarkolt valamit, könyvet meg papírokat, és egyszer csak Lin bevásárlólistája került a kezébe. A szép darab disznóhús be volt karikázva, és a pompás kalligráfia alatt, sokkal durvább betűkkel odafirkálva a következő kérdés állt: Társasága van??? Az a szép sertés nem sértés!!!

Isaac meglengette a papírlapot Lin előtt.

- Miről magyaráz ez a mocskos seggfej? - ordította ételdarabokat köpködve. Nem volt ez komoly dühkitörés, de őszintének őszinte volt.

Lin elolvasta a firkát, és vállat vont.

Tudja, hogy nem eszem húst. Tudja, hogy vendégem van reggelire. Szójáték „sertésre”.

- Igen, szerelmem, ezt a részét én is felfogtam. Honnan tudja, hogy vegetáriánus vagy? Gyakran elegyedtek ilyen szellemes incselkedésbe?

Lin egy darabig csak nézett rá, és nem válaszolt.

Tudja, mert nem veszek húst. Fejcsóválva érzékeltette, mekkora ostobaság ez a kérdés. Ne aggódj: mindig papíron incselkedünk. Nem tudja, hogy bogár vagyok.

Isaacet felbosszantotta a szitokszó szándékos használata.

- A szentségit, nem céloztam én semmire... - Lin keze meglendült: a mozdulat az embereknél a szemöldök felhúzásának felelt volna meg. Isaac bosszúsan felordított.

- Az istenek szarják le, Lin! Nem kell állandóan arra gondolni, hogy rettegek a lebukástól!

Isaac és Lin csaknem két éve voltak szeretők. Nem szívesen foglalkoztak azzal, milyen szabályok szerint kellene élniük az életüket, ám minél régebben voltak együtt, annál lehetetlenebbnek bizonyult fenntartani ezt a kitérő stratégiát. Akadtak kérdések, amiket ugyan még fel sem tettek nekik, de figyelembe kellett venni őket. Ártalmatlan megjegyzések és ferde pillantások, ha a kelleténél leheletnyivel hosszabb ideig érintették meg egymást nyilvános helyen... egy üzenet a zöldségestől... ezek mind emlékeztették őket arra, hogy bizonyos értelemben titkolózva élnek. Ez mindenre rányomta a bélyegét.

Sohasem mondták, hogy szeretők vagyunk, ezért azt sem kellett mondaniuk: nem fedjük fel mindenki előtt a kapcsolatunkat, néhány ember elől titkolni fogjuk. De hosszú hónapok óta nyilvánvaló volt, hogy pontosan ez a helyzet.

Lin maró megjegyzésekkel és némi rosszindulattal célozgatni kezdett rá, ha Isaac nem hajlandó mások előtt is elismerni, hogy szeretők, akkor a legjobb esetben gyáva, a rosszabb esetben bigott. Isaacet bosszantotta ez a hevesség. Végtére is közeli barátaik előtt sohasem titkolta a dolgot, mint ahogy Lin sem. És Linnek sokkal, de sokkal egyszerűbb volt.

Művész volt. Különcök, impresszáriók és eltartottak, bohémek és élősdiek, költők, röpiratírók és divatos narkósok köreiben mozgott. Ők mindent imádtak, ami botrányos és túlzó. Bujjaliget teaházaiban és bárjaiban Lin kalandjai - amikre széles körben célozgattak, amiket sohasem tagadtak vagy ismertek el - homályos eszmecserék és burkolt megjegyzések témájául szolgáltak. Szerelmi élete avantgárd törvényszegés volt, művészi happening, mint előző évben a Betonmuzsika vagy azelőtt a Slejművészet! volt.

És igen, ehhez a játékhoz Isaac is értett. Jól ismerték ebben a világban, jóval azelőtt, hogy Linnel élt volna. Végtére is ő volt a kitaszított tudós, a hírhedt gondolkodó, aki egy napon otthagyta a jövedelmező tanári állását, hogy olyan kísérleteket végezhessen, amelyeket az egyetemet igazgató elmék túlságosan botrányosnak és zseniálisnak találtak. Mit érdekelték őt a társadalmi normák? Akárkivel és akármivel lefekszik ő, hát persze!

Bujjaligeten ezt a személyiségét ismerték, ott nyílt titoknak számított kapcsolata Linnel, és többé-kevésbé nyíltan élvezhette is, átkarolhatta a bárban, gyengéden suttoghatott hozzá, miközben Lin cukros kávét szopogatott szivacsról. És Isaac története mellesleg félig igaz is volt.

Valóban otthagyta az egyetemet, tíz évvel ezelőtt. De csak azért, mert nagy elkeseredésére rájött, milyen rettenetes tanár.

Végignézett az értetlen arcokon, hallotta a pánikba esett diákok tébolyult tollsercegését, és tudatosult benne, hogy elméje, amely zűrzavaros cikcakkban, nekifutva, felbukva száguldozik az elméletek folyosóin, tétován támolyogva talán még képes megérteni önmagát, de másoknak már képtelen átadni az olyannyira szeretett tudást. Szégyenében lehorgasztott fejjel menekült.

A legenda még egy ponton sántított, a kortalan és gyűlöletes Vermishank tanszékvezető személyében, aki egyáltalán nem gürcölő epigon volt, hanem kiváló biothaumaturg, és nem azért nullázta le Isaac kutatását, mert letért vele a megszokott útról, hanem azért, mert egyszerűen nem vezetett sehova. Isaac lehetett zseniális tudós, de képtelen volt fegyelmezni önmagát. Vermishank úgy játszott vele, mint egy horogra akadt hallal, míg a végén ő maga könyörgött, hadd dolgozzon szabadúszó tudósként, borzalmas fizetésért, de legalább némi hozzáféréssel az egyetemi laboratóriumok eszközeihez.

És pontosan ezért, vagyis a munkája miatt kényszerült az óvatoskodásra.

Jelenleg meglehetősen feszült viszonyt ápolt az egyetemmel. Tíz év alatt egészen jó laboratóriumot lopkodott össze magának; bevételét nagyrészt Új-Crobuzon kevéssé tiszteletre méltó polgáraival kötött kétes ügyleteiből szerezte, akik még mindig ámulatba tudták ejteni azzal, milyen kifinomult tudományágakra támadt szükségük olykor.

Azonban a kutatása - amely az elmúlt években céljait tekintve egyáltalán nem változott - nem haladhatott előre légüres térben. Publikálnia kellett. Érvelnie. Konferenciákra járnia, vitatkoznia - mint a zsiványnak, a lázadó fiúnak. A renegátlét számottevő előnyökkel is járt.

Az akadémia azonban nem csak megjátszotta az ódivatú hozzáállást. A xenók, a nem emberi fajok Új-Crobuzonban mindössze húsz éve szerezhettek diplomát. Ha nyíltan vállalja szerelmét, akkor innen egyenes út vezet a páriák közé, és búcsút mondhat az eddig szorgalmasan ápolt rosszfiús sikknek. Nem attól félt, hogy a magazinok szerkesztői, a konferenciák elnökei és a kiadók megtudják az igazat Linről. Sokkal jobban rettegett valami mástól: ha úgy gondolják, nem is próbálta eltitkolni. Ha látják, hogy annak rendje-módja szerint bebiztosította magát, nem ragaszthatják rá a társadalom kitaszítottja bélyeget.

Lin mindezt nagyon rosszul viselte.

Azért rejtegetsz mindkettőnket, hogy cikkeket írhass olyanoknak, akiket lenézel - mondta kézjelekkel valamelyik szeretkezésük után.

Isaac keserűbb pillanataiban azon tűnődött, vajon Lin miként viselné, ha a művészek megpróbálnák kivetni maguk közül.

Aznap reggel a szerelmeseknek sikerült viccekkel és bocsánatkérésekkel és bókokkal és bujasággal megelőzniük a születőben lévő vitát. Isaac Linre mosolygott, miközben belebújt az ingébe, és Lin csápja érzékien hullámzott.

- Milyen terveid vannak mára? - kérdezte most.

Megyek Kinkenbe. Kell festékbogyó. Kiállításra megyek Sikoltorékba. Éjjel dolgozom - tette hozzá megjátszott fenyegetéssel.

- Ha jól sejtem, akkor egy darabig most nem látlak, igaz? - vigyorgott Isaac. Lin bólintott. A férfi az ujjain számolgatott. - Lássuk csak... van kedved velem vacsorázni a Kakas és Órában, mondjuk, ööö... kerülőnap? Nyolckor?

Lin gondolkodott. Közben nem mozdult a keze.

Pazar, jelezte végül tartózkodón. Azt viszont függőben hagyta, vajon a vacsorára vagy Isaacre gondolt-e.

Az edényeket és a tányérokat egyelőre egy hideg vízzel teli vödörbe halmozták a sarokban. Amikor Lin összeszedte a vázlatait és a jegyzeteit, Isaac gyengéden ledöntötte az ágyra. Megcsókolta meleg, vörös bőrét. Lin nem bújt ki az öleléséből; megfordult. A könyökére támaszkodott, széttárta csápjait, és lassan szétnyitotta sötét rubinszínben játszó páncélját. A kitinhéj kétfelé nyílt, és mindkét része enyhén remegni kezdett: szélesebbre már nem tudott tárulni. Alatta, az árnyékban széttárult a csodaszép, de hasznavehetetlen, apró rovarszárny.

Lin gyengéden a szárny felé húzta Isaac kezét, mintegy felszólítva, hogy simogassa meg ezen a teljességgel védtelen pontján: nem létezik a khepriten kívül nép, mely így mutatná ki szerelmét és bizalmát.

Felszikrázott köztük a levegő. Isaac pénisze megmerevedett.

Ujjával követte a lágyan vibráló szárny szerteágazó erezetét, nézte, miként törik gyöngyházszínű sziporkákra a rajta átáradó fény.

Másik kezével felgyűrte szeretője szoknyáját, és ujjaival végigsimított a combján. Lin szétnyitotta a lábát, majd ismét összeszorította, és csapdába ejtette Isaac kezét. A férfi mocskos, becézgető szavakat suttogott.

Odafent folytatta az útját a napkorong, és a szoba padlóján tétován vonultak a zsaluk és a felhők árnyékfoltjai. A szerelmeseknek fel sem tűnt az idő múlása.

Második fejezet

Tizenegyre járt, mire kiszabadultak egymás öleléséből. Isaac a zsebórájára pillantott, majd botladozva összeszedegette a ruháját - gondolatban már a munkájával foglalkozott. Lin megkímélte a szokásos kínos vitától, vajon együtt vagy külön-külön induljanak-e. Lehajolt, csápjával végigsimított Isaac libabőrössé váló tarkóján, aztán távozott, miközben a férfi még mindig a bakancsával bajlódott.

Lin a kilencedik emeleten lakott. Most aláereszkedett a toronyból: elsétált az ingatag nyolcadik emelet mellett, aztán jött a hetedik, ahol madárpiszokból állt a szőnyeg, és mindent belengett a csókák halk duruzsolása, utána az öreg hölgy a hatodikon, aki sohasem bújt elő, majd a pitiáner tolvajok, acélgyári munkások, küldönclányok és köszörűsök következtek.

A torony kapuja nem Kocsonyáskút felé nézett. Lin egy csendes utcára lépett ki, amely nem volt több egy keskeny átjárónál a piac standjai között.

Maga mögött hagyta a lármás alkudozás és pénzcsinálás zajait, és Sobek Croix parkja felé indult. A kapunál mindig állt néhány konflis. Közöttük általában akadt kocsis (az esetek nagy részében újraformált), aki volt annyira szabadelvű vagy elkeseredett, hogy felvegyen egy khepri utast.

Átvágott Kocsonyáson, és körülötte egyre megviseltebbé váltak a háztömbök. A talaj enyhén emelkedni kezdett délnyugat felé, amerre ő is tartott. Sobek Croix lombja sűrű füstként derengett fel a düledező házak felett; a levelek között átsejlett Bakóhangás zömök magaslata.

Lin kidülledő szeme összetett vizuális kakofóniának látta a várost. Millió apró részletre töredezett az egész, minden parányi hatszög éles fénnyel és még élesebb vonalakkal izzott, túlzottan érzékenyen reagált a fényváltozásokra, viszont a részletekre már nem tudott fókuszálni, legfeljebb úgy, hogy az már egy kicsit fájt. A szegmenseken belül már nem látta a pusztuló falak hámló pikkelyeit, az építészet alapvető színhasábokra redukálódott. De attól még teljes volt a kép. Minden képszilánk, minden rész, minden alak, minden színárnyalat különbözött a környezetétől, és ezekből a parányi eltérésekből meg tudta ítélni egy egész épület állapotát. És ízlelni tudta a levegőben úszó khémyai anyagokat, amelyekből világosan kiderült, hol, mennyi és milyen fajból származó teremtmény él: olyan pontossággal érzékelte a levegőben keltett rezgéseket és hangokat, hogy biztonsággal mozgott egy zsúfolt szobában, és tudta, mikor halad el a feje fölött egy vonat.

Egyszer megpróbálta leírni Isaacnek, miként látja a várost.

Olyan tisztán látom, mint te, tisztábban. Neked egységes az egész. Az egyik sarokban nyomornegyed düledezik, a másikban új mozdony megy csillogó dugattyúkkal, a következőben ízléstelenül festett asszony kopott, ősrégi léghajó alatt... Az egészet egyetlen képnek érzékeled. Micsoda káosz! Nem árul el semmit, ellentmond magának, változtatja jelentését. Nekem minden apró rész teljes, mind részlegesen más, mint a következő, amíg minden variáció, egymást gyarapítva, értelmezve, magyarázatot nem nyer.

Isaac másfél hétig ennek a mámorában élt. Rá jellemző módon oldalakat jegyzetelt tele, könyveket kutatott fel a rovarok látásmódjáról, kimerítő kísérleteknek vetette alá Lint a mélységérzékelés és távollátás feltérképezésére: és persze olvastatott vele, mert a férfit leginkább ez nyűgözte le, hiszen tudta, hogy Linnek ez nem természetes képessége, és úgy kell összpontosítania hozzá, mintha félig vak lenne.

Érdeklődése hamar megcsappant. Az emberi elme képtelen felfogni, mit látnak a kheprik.

Lin körül Kocsonyás kurkászai és búvárai tolongtak az utcán, hogy összekaparják a pénzüket, lopjanak, kolduljanak, áruljanak, vagy az utcát tarkító szemétben túrjanak. Gyerekek futkároztak, gépalkatrészekből összetákolt, különös alakzatokkal a kezükben. Olykor-olykor úriemberek és elegáns hölgyek ballagtak tovább valahova máshová, és csak úgy sütött belőlük a rosszallás.

Lin facipőjét eláztatta az utcát borító szerves nyálka, a csatornákból kémlelő, alattomos teremtmények gazdag vadászterülete. Ezen a környéken lapos tetejű épületek derengtek sötéten, és a magasban deszkapallókkal hidalták át a szakadékokat. Új-Crobuzon tetőbirodalmában ezek voltak az utcák, egérutak és alternatív ösvények.

Alig néhány kölyök kiabált rá gúnyneveket. Ez a közösség megszokta az idegen lényeket. Lin érezte a negyed kozmopolita jellegének az ízét, számtalan faj váladékát, amelyek közül alig néhányat ismert fel. Más a kheprik pézsmaillata, a vogyanojok nyirkos kipárolgása, sőt valahonnan a kaktuszemberek zamatos íze is érződött.

Befordult a sarkon, ki a Sobek Croix-t körülvevő, macskaköves utcára. A vaskerítés mellett végig konflisok sorakoztak. Hatalmas választékban. Kétkerekű bricskák, négykerekű kocsik, amelyeket lovak, csúfondáros pteramadarak vagy gőzt ziháló, hernyótalpas monstrumok vontattak... és imitt-amott egy-egy újraformált is állt, nyomorúságos férfiak és nők, egy személyben járművek és hajtók.

Lin megállt a sor előtt, és intett. Az égnek hála, az első kocsis odacsördített komisz külsejű madarának, és megindult felé.

- Hova lesz a menet? - A férfi lehajolt, és átfutotta a jegyzetfüzetbe firkantott, alapos instrukciókat. - Rendben - mondta, és az ajtó felé biccentett.

A konflis kétüléses, nyitott bricska volt, így Lin zavartalanul szemlélődhetett, miközben áthajtottak a város déli részén. A nagy, szárnyatlan madár ugrándozva haladt, de a mozgását gördülékennyé alakították a kerekek. Lin hátradőlt, és átolvasta a kocsisnak szóló utasításokat.

Isaac nem örülne ennek. Egyáltalán nem.

Linnek valóban festékbogyókra volt szüksége, és ezért Kinkenbe ment. Ez igaz is volt. És az egyik barátjának, Cornfed Daihatnak valóban kiállítása nyílt Sikoltorékban.

Ő viszont nem fogja látni.

Már beszélt Cornfeddel, és megkérte, ha Isaac kérdezősködne, falazzon neki (azt ugyan nem tartotta valószínűnek, hogy tényleg megtenné, de miért ne biztosítaná be magát). Cornfed elégedettnek tűnt, félresöpörte hófehér haját, és fellengzősen örök kárhozatot kért a fejére, ha akár egyetlen szót is szól. Egyértelműen azt hitte, hogy Lin megcsalja Isaacet, és kiváltságos kegynek tartotta, hogy része lehet Lin amúgy is botrányos szexuális élete újabb fordulataiban.

Lin nem tudott elmenni Cornfed partijára. Máshol akadt dolga.

A bricska a folyó felé közeledett. A fakerekek alatt megszaporodtak a macskakövek, és Lin előre-hátra dülöngélve kapaszkodott az ülésbe. Befordultak a Shadrach utcába. A piac most délre feküdt innen; ide, ahol most jártak, már nem jutott a zöldségekből, kagylókból és túlérett gyümölcsökből.

Előttük, az alacsony házak felett a Legyespart őrtornya dagadozott. Gigászi, mocskos és vastag épület volt, a maga harmincöt emelete ellenére valamiért vaskosnak és fenyegetőnek tűnt. Oldalát lőrésszerűen vékony ablakok tarkították, matt, fekete üvegjükön nem tükröződött vissza semmi. A torony cementirhája foltos volt és hámlott. Három mérföldre északra még ennél is magasabb épület bukkant elő, a milícia központi parancsnoksága, azaz a Tövis, ami betontüskeként fúródott a földbe a város szívében.

Lin a nyakát nyújtogatta. A Legyespart tornya felett obszcénül szivárgott egy félig felfújt, kormányozható léghajó. Úgy dagadt és horpadozott az oldala, mint egy döglődő halnak. Lin még a vastag légrétegen keresztül is érezte a motorja zúgását, miközben erőlködve próbált eltűnni a fegyverszürke felhők között.

Ismét zümmögés hallatszott, de ez disszonánsán elütött a szivar alakú léghajó dongásától. Valahol a közelben támgerenda remegett, és hadigondola siklott a torony felé lélegzetelállító sebességgel.

Messze, messze odafent száguldott, a torony drótkötélpályáján, ami a Tövis mindkét oldalába belekapaszkodott, és úgy haladt át a tető csúcsán, mint cérnaszál egy kolosszális tű fokán, hogy aztán elnyelje a déli és az északi égbolt. A gondola csattanva csapódott az ütközőknek. Alakok jelentek meg mellette, de a bricska folytatta útját, és Lin nem látott többet.

Lin aznap másodszorra ízlelgethette a kaktuszemberek zamatát, amikor a pteramadár a Folyóhám negyedében épült Üvegház felé ügetett. A bedeszkázott épületek és igénytelen falragaszok előtt kaktuszifjak támaszkodtak a falnak; a vének ellenszenve kiűzte őket kolostorszentélyükből (amelynek csavaros, bonyolult üveglapokkal fedett, meredek kupolája jól láthatóan magasodott kelet felé, a negyed szívében). Késekkel játszadoztak. Tüskéiket vad mintákba vagdosták, rügyzöld bőrükbe állatias, bizarr áldozati jeleket vájtak.

Érdeklődés nélkül bámulták a bricskát.

A Shadrach utca hirtelen meredeken alábukott. A konflis magas dombtetőn állt, alatta éles szögben futottak szét az utcák. Lin meg a kocsis innen tisztán, a maga lélegzetelállító pompájában látta a várostól nyugatra emelkedő, szürke, hófoltos és cakkos hegyláncot.

A bricska előtt a folyó, a Szurok hömpölygött.

A téglából rakott rakpart falában sötét ablakok nyíltak, némelyik az árvízszintet jelölő felfestés alatt, és halk sikoltozás, ipari dübörgés szűrődött ki a mélyből. Börtöncellák és kínzókamrák és műhelyek rejtőztek odabent, meg elfajult hibridjeik, a büntetőgyárak, ahol az elítéltekből újraformáltakat csináltak. A fekete vízen köhögve, öklendezve vánszorogtak a bárkák.

Felbukkantak a Nábob híd csipkéi. És mögöttük palatetős házak, mint dideregve görnyedő emberek a hidegben, rothadó falak, amelyeket éppen csak megtartottak a támgerendák meg a szerves cement, a semmihez nem hasonlítható kipárolgásuk: Kinkén nyomornegyede.

A folyó túlpartján, az Óvárosban keskenyebbek és sötétebbek voltak az utcák. A pteramadár idegesen lépkedett a házilárvák megkeményedett nyalkájától síkos falak között. Az újjáalkotott házak ablakaiból és ajtajaiból kheprik kecmeregtek elő. Itt ők voltak többségben, ez az ő birodalmuk volt. Az utcákon rovarfejű asszonytestek tolongtak. Összeverődtek a barlangszájként ásító kapualjakban, és gyümölcsöt ettek.

Itt még a kocsis is ízlelni tudta a beszélgetésüket: a levegőt fanyar szaggal telítette a khémyai kommunikáció.

Szerves dolog roppant és fröccsent a kerekek alatt. Feltehetően egy hím, gondolta Lin, és megborzongott, mert elképzelte a Kinkén hasadékaiból és repedéseiből előtóduló, nyüzsgő, agyatlan egyedeket. Eggyel kevesebb.

Az egyre félénkebb pteramadár átballagott egy téglából rakott, alacsony boltív alatt, ahol cseppkövekbe tapadt a bogarak nyalkája. Lin megkocogtatta a gyeplővel küszködő kocsis vállát. Gyorsan firkantott pár szót a jegyzetfüzetébe, és a férfi elé tolta.

Madár ideges. Várjon itt, öt perc múlva jövök.

A férfi hálásan bólintott, aztán lesegítette a kocsiból. Amikor Lin otthagyta, már a bosszús jószágot próbálta csitítani. Lin befordult a sarkon, és Kinkén főterére jutott. A tetőkről szivárgó fakó izzadmány ugyan szabadon hagyta a tér szélén az utcatáblákat, de ezt a nevet - Aldelion tér - soha egyik lakos nem használta volna. Még az a kevés ember és nem khepri is, aki itt élt, az újabb keletű khepri nevet használta, ami az eredeti szisszenő, klórosan böffenő hangsorból lefordítva azt jelentette: Szobrok tere.

Tágas, nyitott térség volt, több száz éves, megroggyant épületek karéjában. A düledező környéktől élesen elütött az északon komorló másik katonai torony hatalmas, szürke tömbje. A tetők hihetetlenül meredeken nyújtózkodtak. A mocskos ablakokat érthetetlen mintákba kent alakzatok takarták. Lin érezte az ispotályokban dolgozó khepri nővérek halk, gyógyító zümmögését. Édes füst szállt a tömeg felett: nagyrészt a kheprik szaga, de akadtak itt más fajok is, akik a szobrok miatt érkeztek. A szobrok megtöltötték a teret: a négyméteres alkotások állatokat, növényeket és szörnyűséges teremtményeket - élő és soha nem létezett bestiákat - ábrázoltak, mind ragyogóan színes khepriköpetből megmintázva.

A szobrok hosszú-hosszú órás közösségi erőfeszítések során születtek meg. Csoportokba verődött khepri nők álltak itt napokig, egymásnak vetett háttal, rágták a masszát meg a festékbogyót, amit a szervezetük átalakított, majd sűrű (tévesen) khepriköpetnek nevezett anyag formájában préselte ki, ami egy óra alatt sima, törékeny, gyöngyházszín ragyogású matériává szilárdult a levegőn.

Lin szemében a szobrok az elkötelezettséget és a közösségi szellemet jelentették, a kisiklott képzelőerőt, a visszaesést a paródiaszerűen heroikus fenségességbe. Ezért rágta és köpte ő egyedül a saját műalkotásait.

Elsétált a gyümölcs- és zöldségboltok mellett, ahol a falakon kézírásos táblák kínáltak házilárvákat elnagyolt, girbegurba betűkkel; elhaladt a mirigyművészek alkalmi öltözékeit csereberélő központok mellett.

A kheprik Lint méregették. Hosszú, színes szoknyát viselt, Bujjaliget divatja szerint: és ez emberi divat volt, nem a helybéli gettólakók buggyos pantallója. Kirítt innen. Kívülállónak számított. Elhagyta nővéreit. Megtagadta a kaptárt meg a rajt.

Hát, ez már szent igaz, gondolta Lin, és dacosan megsuhogtatta hosszú, zöld szoknyáját.

A köpetbolt tulajdonosa jól ismerte, és udvariasan, hanyagul összeérintették a csápjukat.

Lin felpillantott a polcokra. Az üzlet belsejét a házilárvák ragacsa borította, hullámos rétegben fedte a falat, és a hagyományosnál talán óvatosabban tompította a sarkok élét. A gázlámpákkal megvilágított polcok csontokként meredtek elő a szerves iszapból. Az ablakot művészien összemaszatolták a különböző festékbogyók levével, hogy ne jusson be napfény.

Lin szólalt meg először: ciripelt, fejcsápjait mozgatta, és apró illatfelhőket bocsátott ki. Skarlát-, cián-, fekete-, opál- és bíborbogyót kért. A levegőbe lövellt ámuló permettel a tulajdonos minőségi áruját dicsérte.

Összeszedte a holmikat, és sietve távozott,

Émelyítette a kinkeni kommuna áhítatossága.

A konflis várt rá, és amikor felugrott a háta mögé, parancsolóan északkelet felé mutatott: el innen.

A Rőtszárny Kaptár és a Macskakoponya Raj, gondolta szédelegve. Szemforgató ribancok, én nem felejtettem ám semmit! Megállás nélkül a közösségről magyaráztatok, meg a nagy khepri kaptárról, miközben a „nővéreink” a túloldali Csermelyparton négykézláb kurkásznak az utcán pár szem krumpli után. Nincsen nektek semmitek, körülvesznek az emberek, akik bogaraknak gúnyolnak, olcsón veszik tőletek a műtárgyakat, és drágán adják nektek az ételt, de mivel ti még nálatok is szegényebbek felett uralkodtok, a khepri hagyományok védelmezőinek kiáltottátok ki magatokat. Én kiszálltam. Úgy öltözöm, ahogy nekem tetszik. A művészetem az enyém.

Szabadabban lélegzett, amikor a környező utcákról eltűnt a ragacs, és a tömegben hozzá hasonlóan kitaszított kheprik bukkantak fel.

A Mállatkert Bazár állomásának téglából rakott boltívei alá irányította a bricskát, éppen akkor, amikor vonat dübörgött el odafent, mint egy hatalmasra nőtt, zsémbes és gőzzel hajtott gyermek. Az Óváros szíve felé tartott. Lin babonából a Bárgeszt hídhoz küldte a konflist. Ennél jóval közelebb is átkelhetett volna a Kankón, a Szurok-folyó testvérén: ahhoz viszont át kellett volna vágnia a belváros Borzoslápnak nevezett negyedén, amely háromszögletű ékként tartotta távol egymástól a két folyót, amíg azok végül össze nem folytak, hogy Szurokfolyamként hömpölyögjenek tovább. Isaac, mint sokan mások, itt rendezte be a laboratóriumát.

Nem volt rá sok esély, hogy összetalálkozzanak a kétes kutatások labirintusában, ahol a sok furcsa kísérlet miatt már az épületekben sem lehetett megbízni. De Lin gyorsan, nehogy meggondolja magát, a Gidd megállóhoz küldte a bricskát, ahol a Dexter-vonal magasvasúttá alakult, és kelet felé távolodva egyre magasabbról nézett le a városra.

Kövesse a vonatot! - írta Lin a papírra, és a kocsis így is tett: áthajtott Nyugat-Gidd széles utcáin, az ősrégi, hatalmas Bárgeszt hídon, a Kankó felett, amely a Bezhek-orom csúcsai között eredt, és jóval hidegebb, tisztább volt testvérénél. Lin itt állította meg a bricskát, és bőkezű borravalót adott. Az utolsó mérföldet egyedül szerette volna megtenni, nehogy ki tudják nyomozni, merre járt.

Sietett, mert nem akart elkésni a találkozóról. A tolvajvárosi Csontnegyed Agyaras nevű részébe tartott, az ég felé magasodó Bordák árnyékába. A háta mögött egy pillanatra forgalmassá vált az égbolt: aeroszkáf zümmögött a távolban, és apró pontok, szárnyas alakzatok cikáztak mögötte, mint delfinek a bálnák nyomdokvizében. És előttük újabb vonat haladt, ezúttal a belváros felé: Új-Crobuzon középpontja csomó volt az épületek szövetében, és itt futott össze a város összes rostja és fonala, innen, a Tövis tetejéről ágazott szét a katonai drótkötélpályák pókhálója, itt találkozott a város öt legnagyobb vasútvonala, itt, a város otromba szívében ásító, toldott-foldott, roppant épületben, amely sötét téglából és kopott betonból és fából és acélból és kőből épült, és amelyet Perdido pályaudvarnak neveztek.

Harmadik fejezet

A vonaton, Isaackel szemben egy kislány ült az édesapjával, egy kopott ruhás úriemberrel, aki keménykalapot és ócskástól vett zakót viselt. Amikor Isaac elcsípte a kisgyerek pillantását, gyorsan szörnypofákat vágott.

A férfi suttogva magyarázott a kisgyereknek, és bűvész-trükkökkel szórakoztatta. A kezébe nyomott egy kavicsot, és gyorsan ráköpött. A kődarab békává változott. A kislány felsikoltott az örömtől, amikor meglátta a nyálkás teremtményt, majd félénken Isaacre pillantott. A férfi eltátotta a száját, elkerekítette a szemét, és döbbenetet mímelve felállt az ülésről. A kislány még akkor is őt figyelte, amikor kinyitotta a vagon ajtaját, és kilépett a Kacsk állomás peronjára. Lesétált a lépcsőn, ki az utcára, és elindult a forgalomban Borzosláp felé.

A tudósnegyed az ősöreg város legvénebb részének számított, keskeny, kacskaringós utcáin kevés konflissal vagy hátasállattal találkozott. Gyalogosból annál több volt - itt aztán minden faj képviseltette magát -, akárcsak pékségből, mosodából és céhes székházból, az összes olyan szolgáltatásból, amelyre egy közösségnek szüksége lehetett. Akadt itt egy csomó kocsma, üzlet, sőt még egy katonai őrtorony is, apró, zömök építmény Borzosláp csúcsában, a Kankó és a Szurok összefolyásánál. A málladozó falakra kent plakátok ugyanazokat a tánctermeket hirdették, ugyanúgy az eljövendő világ végére figyelmeztettek, ugyanazoknak a politikai pártoknak toboroztak, mint a városban bárhol másutt. De a környék látszólagos rendje ellenére feszültség, fullasztó várakozás lebegett a levegőben.

Az utcán borzok futkároztak - a hagyománytisztelők őket választották famulusnak, mert állítólag bizonyos immunitással bírtak a titkos tudományok veszélyesebb összhangzataival szemben -, fogaik között listákat szorongattak, körte formájú testük ki- vagy befurakodott a boltajtókba vágott bejáratokon. A vastag üvegű kirakatok felett padlásszobák sorakoztak. A vízparti vén raktárakat átalakították. Elfeledett pincejáratok borongtak a kisebb istenek templomaiban. Itt, ezekben a házakban vagy éppen az épületek között maradt hasadékokban dolgoztak Borzosláp lakói: fizikusok, kiméristák, biofilozófusok és teratológusok, khémykusok, nekrokhémykusok, matematikusok, szellemidézők és fegyverkovácsok meg vogyanoj sámánok vagy az olyanok, mint Isaac, akiknek a kutatásai a megszámlálhatatlan elméleti kategória egyikébe sem illettek bele.

Különös kipárolgások lebegtek a tetők felett. Az egymásba ömlő két folyó ugyanolyan csigalassúsággal hömpölygött mindkét oldalon, és imitt-amott gőzölgő foltok jelezték azokat a helyeket, ahol az áramlatok hatásos vegyületté kavarták a névtelen khémyai anyagokat. Gyárakból, laboratóriumokból, alkimista vegykonyhákból bugyogott a balsikerű kísérletekből maradt sokféle latyak, és véletlenszerűen keveredve elixírfattyakat hozott létre. Állítólag megesett olykor, hogy ha a folyó hordalékát túró iszapbúvár suhancok elszíneződött sárba léptek, utána régen holt nyelveken szólaltak meg, sáskákat találtak a hajukban, vagy lassan átlátszóvá fakultak és eltűntek.

Isaac a csendes folyóparti ösvényről letérve az Umbra Promenád pusztuló macskakövei és szívós gyomjai között folytatta útját. A Kankó túlpartján, több száz lábbal a Csontnegyed tetői felett, hihetetlen méretű, görbe agyarakként emelkedtek a Bordák. A folyó itt dél felé fordult, és kicsit felgyorsult. Fél mérföldre innen jól látszott a Strack-sziget, amely pontosan ott törte meg a folyó áramlását, ahol a Szurokba torkollott, és fenséges ívben kelet felé fordult. A Parlament vénséges kövei és tornyai roppant tömbként emelkedtek a sziget végpontjai között. A legömbölyödött obszidiánfalak és a víz közötti részen még cserjék sem fértek el, a kövek meredeken szöktek magasba a peremről, mint egy fagyott szökőkút.

A felhők szétsodródtak, kifakult eget hagytak maguk után. Isaac innen már látta a műhelye piros cserepeit a környező házak között, előtte pedig törzshelye, a Haldokló Gyermek gazban fuldokló bejárati udvarát. A kinti asztalokon színpompásan tenyésztek a különböző gombák. Isaac még sohasem látta, hogy valaki ült volna idekint.

Belépett az ajtón. A kinti fény félúton feladta, hogy valaha átjusson a koszréteggel borított, vastag ablakokon, és inkább félhomályban hagyta a kocsma belsejét. A falat csak a mocsok díszítette. A helyiség a legszenvedélyesebb alkoholistákat leszámítva üres volt; a szedett-vedett alakok palackjaik felett görnyedeztek. Pár narkós, néhány újraformált. Egyesek mindkét csoportba tartoztak: a Haldokló Gyermekből nem zavartak el senkit. Az egyik asztalon girhes fiatalemberek hevertek, és kéjesen összerándultak néha - shazbával, álombogyóval vagy valóteával készíthették ki magukat. Egy nő poharat szorongatott gőzt köpködő, olajtól csöpögő fémkarmai között. A sarokban egy férfi csendesen lefetyelt sörrel teli lábosából, és néha megnyalta az arcába ültetett rókapofát.

Isaac halkan köszöntötte az ajtóban álló öregembert, Joshuát. Rajta nagyon keveset módosítottak, de azt nagyon kegyetlenül. Betörő volt, akit elkaptak, de nem akart tanúskodni a bandája ellen, ezért a magiszter úgy döntött, akkor hát hallgasson örökké, és megfosztották a szájától, és varratmentes bőrfolttal pecsételték le a helyét. Joshua nem volt hajlandó egész életében az orrába vezetett csöveken keresztül szürcsölni a levest, ezért új szájat hasított magának, de egész testében örökké remegett a fájdalomtól, és az új szája sem lett több tépett, rongyos, félkésznek látszó, lagymatag sebnél.

Joshua biccentett Isaacnek. Az ujjával óvatosan rászorította a száját a szalmaszálra, és mohón szürcsölte az almabort.

Isaac a helyiség hátsó részébe sétált. A sarokban álló pult nagyon alacsony volt, alig egy méter. Mögötte egy teknő koszos vízben a tulajdonos, Silchristchek dagonyázott.

Sil a kádban dolgozott és élt, óriási, hártyás mancsa meg békalába segítségével néha átemelte magát az egyik végéből a másikba. Teste felpuffadt hólyagként rezgett, mintha nem volnának csontjai. Ősöreg volt, kövér és zsémbes, még egy vogyanojhoz képest is. Végtagokkal ellátott, alvadt vérrel töltött zsák volt, külön fej nélkül, mert goromba arca a melltájékon bámult ki a hurkák közül.

Havonta kétszer kilapátolta maga alól a vizet, és a törzsvendégek vödörszámra öntötték rá a frisset, miközben Sil elégedetten sóhajtozott és szellentgetett. A vogyanojok legalább egy napot mellékhatások nélkül is kibírtak a szárazon, de ez Silt nem érdekelte. Csak úgy izzadta magából a mogorva nemtörődömséget, és ezt inkább piszkos vízben tette. Isaac mindig úgy érezte, Sil szándékosan alacsonyítja le magát a szánalmas előadás keretében. Mintha örömet lelt volna abban, hogy mindenki másnál undorítóbbnak mutatkozik.

Isaac régebben sokszor iszogatott itt, amikor még ifjonti lelkesedéssel próbált a lehető legmélyebbre merülni a fertőben. Most már, érettebb fejjel inkább a higiénikusabb ivókat részesítette előnyben, és kezdetben csak azért tért vissza Sil csehójába, mert nagyon közel volt a munkahelyéhez, egy idő után pedig - egyre gyakrabban - a kutatásai miatt. Sil ellátta a kísérleteihez szükséges mintákkal.

Sil Isaac felé tornázta magát, mire büdös, vizeletszínű víz loccsant ki a kád peremén.

- Mi lesz, 'Zaac? - vakkantotta.

- Nagyfőnök.

Isaac egy kettest pöckölt Sil tenyerébe. A kocsmáros levett egy üveget a háta mögötti polcról. Isaac belekortyolt az olcsó sörbe, és lehuppant egy székre. Elfintorodott, mert kétes eredetű tócsába ült.

Sil visszacsusszant a kádjába. Nem nézett Isaacre, de tőszavakból álló, idióta beszélgetésbe kezdett az időjárásról meg a sörről. Lélektelenül, megszokásból csinálta. Isaac éppen csak annyit szólt közbe, hogy ne akadjon el a társalgás.

A pulton néhány elnagyolt bábu állt vízből megformázva, amelyek lassan beleszivárogtak az öreg falapba. Kettő rohamosan olvadt, fokozatosan veszítették az egységüket, és Isaac előtt folytak szét tócsává. Sil lustán újabb marék vizet kanalazott ki a teknőből, és gyúrni kezdte. A víz úgy viselkedett, mint az agyag, és megtartotta a formáját. Szemétdarabok kavarogtak benne, és a színe is maradt olyan, mint a kádban volt. Sil arcot csipkedett az alaknak, orrot formázott és lábat nyújtott neki, akkorát, mint egy kisebbfajta kolbász. Isaac elé tette a kis homunculust.

- Ilyet akartál? - kérdezte. Isaac legurította a maradék sört.

- Kösz, Sil. Nagy szívességet tettél nekem.

Nagyon óvatosan ráfújt a bábura, amely belepottyant tölcsérré formált tenyerébe. Loccsant egy picit, de a felületi feszültség kitartott. Sil cinikus mosollyal figyelte Isaacet, aki kirontott a kocsmából a laboratóriuma felé.

Odakint egy kicsit feltámadt a szél. Isaac értékes kincsét takarva, fürge léptekkel végigsietett a Haldokló Gyermeket az Evezősparttal meg az otthonául szolgáló műhellyel összekötő kis sikátoron. A fenekével lökte be a zöld ajtót, és behátrált az épületbe. Isaac laboratóriuma hosszú évekkel ezelőtt raktár és üzem volt, hatalmas, poros alapterületén elvesztek a sarokba állított munkapadok, retorták és táblák.

A terem két sarkából üdvözlő kiáltások harsantak. David Serachin és Lublamai Dadscatt volt az, a másik két szabadúszó tudós, akikkel Isaac az épületen és a bérleti díjon osztozott. David meg Lublamai a földszintet használta: mindketten kiválasztottak egy-egy sarkot, tizenkét üresen tátongó méterre egymástól, és telezsúfolták a szerszámaikkal. A két munkasarok között felújított szivattyú bújt elő a padlóból. Közös konstruktjuk éppen átgördült a termen, és lármásan, de teljesen eredménytelenül söprögette a port. Csak szentimentalizmusból nem hajították még ki ezt a vacakot, gondolta Isaac.

Az ő műhelye, konyhája és fekhelye a galérián volt, amely a mennyezet felé félúton ugrott elő az öreg gyárépület falából. Úgy hat méter széles lehetett, és az egész termen végigfutott. Rozoga fakorlátja csodával határos módon azóta kitartott, amióta Lublamai először felszögelte.

Isaac hármasával szedte a lépcsőfokokat. David meglátta, miként tartja a kezét, és felnevetett.

- Újabb műkincs Silchristchek kollekciójából? - kurjantotta.

Isaac visszavigyorgott.

- Senki sem mondhatja, hogy nem a legjobbaktól szerzem az árut!

Isaac volt az, aki évekkel ezelőtt rátalált a raktárra, ezért ő választott először zugot magának, és ez meg is látszott odafent. Az ágya, tűzhelye és éjjeliedénye az emelvény egyik sarkában kapott helyet, a másik sarokban, ugyanezen az oldalon pedig a laboratóriuma különböző testes kellékei domborodtak. A polcokon furcsa vegyületekkel, veszélyes khemykáliákkal teli üveg- és agyagedények sorakoztak. A falra tűzött heliotípiákon Isaac és barátai pózoltak: a képek a város különböző pontjain meg a Morderdőben készültek. A raktár hátsó falát az Umbra Promenád határolta, az ablakok a Kankóra meg a Csontnegyed rakpartjára néztek, és csodálatos kilátást nyújtottak a Bordára meg a Pincsfa irányába tartó sínpályára.

Isaac elrohant a hatalmas, boltíves ablakok mellett, és egy ragyogó rézszerelvényekből álló, ezoterikus géphez szaladt. A masina csövek és lencsék átláthatatlanul kusza kupaca volt, amibe tárcsákat és mérőórákat tuszkoltak oda, ahová csak lehetett. A készülék minden alkatrészén rikító pecsét virított: ÚC Tudományegyetem Fizikai Tanszék tulajdona. Elmozdítani tilos.

Isaac megnézte, nem aludt-e ki az apró kazán a masinéria szívében, de megkönnyebbülten látta, hogy nem. Maréknyi szenet lökött bele, és rácsapta az ajtót. Sil szobrocskáját az üvegharang alatti tálcára tette, aztán pumpált néhányat az alatta elhelyezett fújtatón; kiszivattyúzta az üveg alól a levegőt, és vékony bőrtömlőből gázt juttatott a helyére.

Végre megnyugodott. A vogyanoj remekmű most egy picivel tovább fogja bírni. Az efféle darabok - ha nem maradtak vogyanoj kézben - nagyjából egy óráig tartottak, mielőtt visszaolvadtak volna elemi formájukba. Ha még meg is piszkálták őket, a folyamat gyorsabban zajlott; nemesgázzal töltött térben lassabban. Talán két órája maradt a vizsgálódásra.

Isaac kerülő úton, az egységes energiaelmélet kutatása közben jutott el a vogyanoj vízmívesség vizsgálatához.

Arra volt kíváncsi, vajon a víz formázását szintén az általa vizsgált kötőenergiához hasonlatos erő teszi-e lehetővé, amely bizonyos körülmények között összetartja, máskor bomlasztja az anyagot. Az események aztán a megszokott mintát követték: Isaac kutatásának egyik mellékszála lendületet kapott, és szinte biztosan rövid életűnek ígérkező megszállottsággá vált.

Isaac pozícióba igazított néhány nagyítócsövet, és meggyújtotta az egyik gázlámpát, amellyel bevilágította a vízszobrot. Még manapság is felbőszítette, milyen érdektelenség övezi a vízmívességet. Ez pedig ismét eszébe juttatta, mekkora szélhámosság az egész elfogadott tudomány, mennyire sok úgynevezett „analízis” tekinthető egyszerű tényközlésnek - és gyakran rossz tényközlésnek -, amit ráadásul a homályos sületlenségek közül kell kibányászni. Ebből a műfajból a széles körben elismert tankönyvet, a Benchamburg-féle Hidrofizikonometrikát tartotta személyes kedvencének. Amikor olvasta, az egyik résznél hangosan felkiáltott, aztán kimásolta, és kitűzte a falra.

A vogyanojok az úgynevezett vízmívesség eszközével képesek oly mértékben manipulálni a víz képlékenységét és megnövelni a felületi feszültségét, hogy az adott vízmennyiség rövid időre megtartja a készítője által megadott formát. Ezt a vogyanojok a kisebb diakronikus kiterjesztés hidrokohézióslakvamorfikus erőterével érik el.

Más szóval Benchamburg sem tudta jobban, hogyan alakítják a vogyanojok a vizet, mint Isaac, egy utcakölyök vagy akár a vén Silchristchek személyesen.

Isaac lerántott pár kart, elcsúsztatott néhány üveggombot, és színes fényekkel világította át a szobrocskát, amely már kezdett megroggyanni a pereménél. A nagy felbontású nézőkébe pillantva jól látta az agyatlanul vonagló parányokat. A víz struktúrája nem változott semmit: egyszerűen más teret akart kitölteni, mint általában.

A tálca repedésén kiszivárgó vizet is felfogta. Később majd megvizsgálja, bár korábbi tapasztalataiból ítélve semmi érdekeset nem talál majd benne.

Néha firkantott valamit a jegyzetfüzetébe. Miközben teltek-múltak a percek, ő különböző kísérleteknek vetette alá a szobrot - fecskendővel leszívott belőle egy keveset, különböző szögekből heliotípiákat készített róla, apró levegőbuborékokat fújt bele, amelyek szépen felszálltak, és kipukkantak a tetején. Végül felforralta, és hagyta, hadd párologjon el.

Egyszer felbukkant mellette Bizalom, David borza. Feltotyogott a lépcsőn, és megszagolgatta Isaac ujjait. Szórakozottan megsimogatta a jószágot, és amikor az nyalogatni kezdte a kezét, lekiabált Davidnek, hogy etesse meg szegényt. Meglepődött, amikor nem kapott választ. David és Lublamai elment, valószínűleg elfogyasztani kései ebédjüket; az érkezése óta eltelt pár óra.

Nyújtózkodott, majd átsétált az éléskamrájához, és egy darab szárított húst hajított Bizalomnak, aki boldogan rágcsálni kezdett. Isaac hallotta a falon túl közlekedő bárkák zaját - lassan kezdett ismét tudomást venni a világról.

Odalent kinyílt, majd becsapódott az ajtó.

A lépcsőfeljáróhoz ballagott. Azt hitte, valamelyik kollégája tért vissza.

Ehelyett egy idegen állt a hatalmas, üres térség közepén. A mindenhonnan beáramló huzat tudomásul vette a jelenlétét, csápként tapogatta végig, búgócsigaként kavarta fel körülötte a port. A nyitott ablakokon és a téglafal hasadékain beszűrődő fény pöttyökkel hintette tele a padlót, de az idegent mindegyik elkerülte. Isaac megmoccant, nagyon óvatosan. Megreccsent alatta a fapadló. Az idegen felkapta a fejét, és hátralökte a csuklyáját, kezét a mellkasához szorította, és nagyon mozdulatlanul állt ott. Felnézett.

Isaac ámultan meredt rá.

Egy garuda volt az.

Majdnem lebucskázott a lépcsőn, alig találta a korlátot, mert egy pillanatra sem akarta levenni a szemét erről a rendkívüli látogatóról. Aztán leérkezett.

A garuda lenézett rá. Isaac bámulata legyőzte a jó modort, és nyíltan visszabámult.

A hatalmas teremtény két és fél méter magas lehetett, mocskos köpönyege alól kegyetlen kinézetű, karmos láb bukkant elő. A rongyos öltözék majdnem a földet söpörte, buggyos hullámai teste minden centiméterét elfedték, ezért sem a felépítése, sem az izmai nem látszottak, csak a feje. És ez a nagy, kifürkészhetetlen madárfej mintha fejedelmi tekintettel méregette volna a férfit. Élesen lefelé görbülő csőre átmenetnek tűnt a vércsék meg a baglyok csőre között. Olajosan csillogó tollazata finoman olvadt át az okkersárgából a homokszínen át a világosbarnába. Éjfekete szemében halvány, még éppen kivehető pötty volt az írisz. És ezt a szemet olyan bőrredők rejtették, amelyek örökös, gúnyos mosolyt, gőgös fintort kölcsönöztek a garuda arcának.

És a feje felett, a testére vett durva zsákvászonba csavarva, a hatalmas, csukott szárny semmivel össze nem téveszthető körvonalai komorlottak: két láb magas, elegánsan egymás felé hajló alakzat tollból, bőrből és csontból. Isaac még sohasem látott olyan garudát, aki zárt térben széttárta volna a szárnyát, de olvasta, mekkora porfelhőt képesek kavarni, micsoda hihetetlen árnyékot vetnek az alattuk menekülő prédára.

Mit keresel itt, ilyen messzire az otthonodtól? - gondolta ámultan. - Nézd csak a színedet: a sivatag teremtménye vagy! Rengeteg mérföldet tehettél meg a Cymektől idáig. Mi a fenét keresel itt, te csodálatos, nyomorult idegen?

Majdnem áhítatosan megcsóválta a fejét, de aztán megköszörülte a torkát, és megkérdezte:

- Miben segíthetek?

Negyedik fejezet

Linben iszonytatóan tudatosult, hogy késésben van. A helyzetén az sem sokat segített, hogy nem kedvelte különösebben a Csontnegyedet. Zavarba ejtette a barbár hangulatú városrész korcs építészete, az, ahogyan az ipari létesítmények vegyültek a tehetősebbek csiricsáré otthonainak kérkedésével, az elfeledett dokkvidék morzsálódó betonjával és a viskóváros sátrainak feszes bőrlapjaival. A különböző alakzatok látszólag véletlenszerűen folytak át egymásba itt, ezen az alacsony, lapos vidéken, amelyet városi bozótosok foltjai tarkítottak, meg csupasz területek, ahol vadvirágok és vastag gyökerű növények teremtek a beton- és szurokmezőkön.

Lin kapott ugyan egy utcanevet, de a táblák vagy szétmállottak, letörtek, és lehetetlen irányokat mutattak, esetleg elhomályosította őket a rozsda, vagy teljesen ellentmondtak egymásnak. Először megpróbálta leolvasni őket, aztán kézzel firkált térképéhez fordult.

A Bordák alapján betájolhatta volna magát. Felnézett az égre, és azonnal meglátta őket, roppant tömegükkel felnyársalták az eget. Innen a bordaketrecnek csak az egyik oldala látszott, és a csorba, napszítta hajlatok úgy festettek, mintha csontszökőár készülne átcsapni a keleti tetők felett. Lin elindult arrafelé.

Az utca kitágult körülötte, és újabb, kihaltnak látszó területen találta magát, ez azonban sokkalta nagyobb volt az eddigieknél. Nem is térnek tűnt, hanem hatalmas, befejezetlen gödörnek. A környező épületek mind a hátsó falukat vagy az oldalukat mutatták, mintha beígért, elegáns homlokzatú szomszédaik nem érkeztek volna meg soha. A Csontnegyed utcái idegesen tapogatóztak ebben a cserjésben, vékony téglaház-kacsokat eresztettek, de idővel ezek is elfonnyadtak.

A piszkos füvet imitt-amott rögtönzött standok tarkították, vaktában felállított, összecsukható asztalok, olcsó süteményekkel, régi nyomatokkal vagy padlásról leszedett lomokkal tömve. Utcai zsonglőrök kísérleteztek érdektelen mutatványokkal. Akadt néhány kedvetlen vásárló, és a szanaszét heverő sziklákon különböző fajok tagjai üldögéltek, olvastak, ettek, a szikkadt porba rajzolgattak, vagy a felettük magasodó csontokat méregették.

A Bordák az üres terület szélén emelkedtek az égbe.

A vénséges fatörzseknél is vastagabb, monstrumnyi, sárguló csontszilánkok előrobbantak a földből, elrugaszkodtak egymás mellől, és enyhe ívben kigömbölyödve emelkedtek több száz lábnyira a magasba, a környező házak fölé, ahol éles kanyarral ismét megindultak egymás felé. Egészen addig nyújtóztak a levegőben, amíg a végük már majdnem összeért, mint roppant, begörbített ujjak: istenméretű elefántcsont kelepce.

Többször tervezték, hogy beépítik ezt a teret, lakóházakat és irodákat emelnek ebben a vénséges mellkasüregben, de ebből soha nem lett semmi.

A szerszámok könnyen törtek, és gyakran elvesztek. Nem kötött meg a cement. Volt valami baljós ezekben a félig exhumált csontokban, ami megkímélte a környéket az állandó háborgatástól.

Ötvenlábnyira Lin talpa alatt a régészek háznyi méretű csigolyákra bukkantak, egy hatalmas gerincre, amelyet szép csendben visszatemettek, miután túlságosan sok baleset történt a feltáráson. Sem a végtagok, sem a medencecsont, sem a kolosszális koponya nem került elő. Senki sem tudta megmondani, miféle kreatúra zúzhatta itt magát halálra évezredekkel ezelőtt. A Bordákra szakosodott, szurtos nyomatárusok különböző élénk fantáziájú változatokat kínáltak a Gigantes Crobuzonra: négylábút vagy kétlábút, humanoidot, tépőfogasat, agyarasat, szárnyasat, acsargót vagy pornográfot.

Lin a térképet követve névtelen sikátorba tévedt a Bordák déli részén. Befordult egy csendes utcába, ahol megtalálta azokat a feketére festett épületeket, amelyekről magyaráztak neki, egy sor elhagyatott házat, egyetlen kivétellel csupa elfalazott ajtóval és bedeszkázott, szurokkal lekent ablakokkal.

Ezen az utcán nem jártak sem gyalogosok, sem kocsik. Lin teljesen egyedül volt.

Az egyetlen megmaradt ajtó felett krétával rajzolt ábra díszelgett. Játéktáblának tűnt: kilenc kisebb négyzetre osztott négyzet. Azonban sem keresztek, sem körök nem voltak rajta.

Lin a ház közelében toporgott. A szoknyáját meg a blúzát gyűrögette, de a végén bedühödött, és az ajtóhoz sietett. Gyorsan bekopogtatott.

Éppen elég baj, hogy késtem, gondolta, nem érdemes még jobban felbőszíteni.

Valahol a feje felett reteszek meg láncok csörömpöltek, és észrevette, hogy fent fényszikra csillan: odabentről lencsék és tükrök bonyolult rendszerével pillantottak ki, vajon a kint álló méltó-e a figyelmükre.

Kinyílt az ajtó.

Lin előtt roppant termetű újraformált állt. Az arca ugyanaz a gyászos, csinos női arc volt, mint egész életében, sötét bőrrel és hosszú, befont hajjal, de mindez egy kétméteres, fekete vas és ón csontváz tetején ült. Lába merev, összecsukható, háromlábú fémállvány volt. Testét nehéz fizikai munkára alakították át, a dugattyúk és szíjtárcsák szemmel is látható erővel ruházták fel. Jobb karját Lin fejével egy magasságban tartotta, rézmancsában gonosz külsejű szigonyt szorongatott.

Lin döbbent iszonyattal hőkölt hátra.

Bömbölő hang harsant a szomorú arcú nő mögött.

- Ms. Lin? A művész? Késett. Mr. Motley már várja. Kérem, kövessen.

Az újraformált hátralépett: míg a középső lábán egyensúlyozott, a másik kettőt elfordította, hogy Lin elférjen mellette. A szigony meg sem rezzent.

Vajon milyen messzire jutnál? - kérdezte Lin önmagától, és belépett a sötétségbe.

A szuroksötét folyosó végében kaktuszember állt. Lin érezte a nedvei illatát a levegőben, de nagyon enyhén. Kétszáztíz centi lehetett, vaskos lábú, súlyos testalkatú. Válla ívét szirtfokként törte meg a feje, körvonalait egyenetlenné tette a csomókban sarjadó, sok kemény kinövése. Zöld bőrét hegek, tízcentis tövisek és apró, piros virágok borították.

Göcsörtös ujjával hívogatón Lin felé intett.

- Mr. Motley megengedheti magának, hogy türelmes legyen - mondta, amikor megfordult, és nekiveselkedett a mögötte induló lépcsősornak -, de még sohasem tapasztaltam, hogy szívesen várakozna. - Nehézkesen hátranézett, és célzatosan felhúzta a szemöldökét.

Baszd meg, lakáj, gondolta Lin türelmetlenül. Vigyél a nagy emberhez.

A kaktuszember kisebbfajta fatörzsnyi, formátlan lábakon dübögött előtte.

A hátuk mögött robbanásszerű hangokat hallatva, gőzt lövellve és nagyokat dobbanva az újraformált is elindult a lépcső felé. Lin követte a kaktuszt a kanyargós, ablaktalan folyosókon.

Hatalmas ez a hely, gondolta Lin, amikor még mindig csak mentek. Rájött, hogy valószínűleg a házsor közepén járnak, ahol kiütötték a válaszfalakat, és gigászi, tekervényes térré építették át. Az elhagyott ajtók mögül hirtelen idegesítő hang harsant, mintha gépek szenvedtek volna odabent. Lin tapogatója megrezzent. Amikor folytatták útjukat, sorozatos pufogás hallatszott, mintha számszer-íjlövedékek csapódnának puha fába.

Ó, Keltetőm, gondolta Lin panaszosan. Gazid, mi a szarba rángattál bele engem?

A folyamatot, ami egészen idáig, erre a szörnyű helyre vezette Lint, Mázlis Gazid, a bukott impresszárió indította útjára.

Gazid készített egy sorozat heliotípiát Lin legújabb munkáiról, és szétszórta őket az egész városban. Gyakran csinált ilyesmit, így próbált hírnevet szerezni Új-Crobuzon művészei és patrónusai között. Szánalmas alak volt, aki sohasem felejtette el emlékeztetni azokat, akik hajlandóak voltak meghallgatni, hogy életében egyszer, tizenhárom évvel ezelőtt milyen sikeres műsort szervezett egy azóta elhunyt éterszobrásznak. Lin meg a barátai többsége sajnálkozva és megvetéssel kezelte. Lin összes ismerőse hagyta, hadd készítse el a heliotípiákat, és ilyenkor néhány sékelt vagy egy aranypénzt csúsztattak neki, „előlegként az ügynöki díjból”. Ilyenkor Gazid általában eltűnt, majd pár hét múlva felbukkant, hányásfoltos nadrágban, vérpettyes cipőben, valamilyen új drogtól zsibongó fejjel, és minden kezdődött elölről.

Ezúttal azonban nem.

Gazid talált Linnek egy ügyfelet.

Amikor becserkészte a Kakas és Órában, Lin először tiltakozott. Most valaki más következik, firkantotta a jegyzetfüzetébe, hiszen alig egy héttel ezelőtt már adott neki egy guinea „előleget”; de Gazid félbeszakította, és addig erősködött, amíg félre nem vonultak. És Lin barátai, a Bujjaliget művész elitjének tagjai ugyan jót kacagtak ezen, és gúnyosan kurjongattak feléjük, de Gazid fehér kartonból készült névjegyet nyomott Lin kezébe, amelyen egyszerű, háromszor hármas sakktábla díszelgett. Alatta rövid, nyomtatott szöveg állt.

Ms. Lin, szólt a szöveg. Munkaadómra rendkívüli benyomást tettek a képek, amelyeket az ügynöke mutatott neki. Ezúton bátorkodna érdeklődni, vajon érdekelné-e önt egy találkozó, ahol megvitatnák a lehetséges együttműködés feltételeit. A mielőbbi viszontlátásra. A levelet olvashatatlan aláírás zárta.

Gazid emberi roncs volt, aki szinte minden lehetséges droggal függő viszonyba keveredett már, és ezért mindent megpróbált, amiből esetleg pénzt szerezhetett a szerekre; de Lin azt nem nézte ki belőle, hogy ilyen átveréssel próbálkozna. Ebből semmi haszna nem származna, hacsak tényleg nem talált egy vagyonos új-crobuzonit, aki hajlandó százalékot fizetni neki.

Lin a gúnyolódással, hujjogatással és szörnyülködéssel mit sem törődve kirángatta Gazidot a kocsmából, és tudni akarta, miről van szó. A férfi először hímezett-hámozott, mint aki megfelelő hazugsággal próbál előállni. De egészen hamar rájött, hogy kénytelen kibökni az igazságot.

- Van egy pofa, akitől néha veszek ezt-azt... - kezdte körülményesen. - No, szóval ott hevertek a szobámban a nyomatok, a szobraidról, tudod, amikor... ööö... meglátogatott, és nagyon tetszettek neki, és el akart vinni párat, én meg... ööö... azt mondtam, persze. Aztán nem sokkal később visszajött azzal, hogy megmutatta őket annak, akitől ő veszi az anyagot, és annak a pofának is nagyon tetszettek, és magával vitte az összesét, megmutatta a főnökének, és valahogy eljutottak a nagyfőnökig, aki nagyon benne van a művészetben... tavaly vett néhány dolgot Alexandrine-tól, és neki is tetszett, és szeretné, ha dolgoznál neki.

Lin lefordította magának a tekervényes szónoklatot.

A drogneppered főnöke szeretné, ha dolgoznék neki??? - firkantotta a papírra.

- A francba, Lin, nem erről van szó... mármint igen, de... - Gazid megakadt. - Na jó, igen - folytatta lemondóan. Aztán rövid csend támadt. - Csak... csak... egy találkozót szeretne. Ha érdekel a dolog, találkozni akar veled.

Lin töprengett.

Határozottan izgalmas lehetőségnek tűnt. A névjegyből ítélve itt nem valami kisstílű gazemberről volt szó: az illető nagypályás játékos lehetett. Lin nem volt ostoba. Tudta, hogy ez veszélyes vállalkozás. Az izgatottságát azonban nem bírta elfojtani. Művészi karrierjének nagy pillanata lehetne ez. Célozgathatna rá imitt-amott. Egy bűnöző mint az impresszáriója. Elég intelligens volt ahhoz, hogy felismerje, milyen gyerekes ez a lelkesedés, de egyúttal eléggé éretlen is ahhoz, hogy ne foglalkozzon vele.

Éppen eldöntötte, hogy nem érdekli a dolog, amikor Gazid kibökte, mekkora összeget említett a titokzatos ügyfél. Lin csápjai megmerevedtek a döbbenettől.

Beszélnem kell Alexandrine-nal - írta, és visszament a kocsmába.

Alex semmit sem tudott. Ő ugyan lehető legjobban a maga javára fordította azt a kétes dicsőséget, amit egy bandavezér mint megbízó jelentett, de ennek ellenére mindössze egyszer találkozott egy közepesen fontos küldönccel, aki hihetetlen összeget ajánlott neki két, éppen befejezett festményéért. Alex elfogadta az ajánlatot, átadta a képeket, és soha többé nem hallottak egymásról.

Ennyi az egész. Alex még a vevő nevét sem tudta.

Lin úgy döntött, ennél ő többre képes.

Küldött egy üzenetet Gaziddal, rábízta az alvilág kommunikációs csatornájára, amiről a franc sem tudta, hová vezet: igen, érdekli az ajánlat, készen áll a találkozóra, de egy névre mindenképpen szüksége van.

Új-Crobuzon alvilága emésztette egy kicsit az üzenetét, egy hétig váratták, aztán nyomtatott levél formájában visszaöklendeztek egy választ, amit éjszaka csúsztattak be a küszöbe alatt, rajta egy csontnegyedi címmel, egy időponttal és egyetlen szóval: Motley.

Őrült kattogás és csattogás szűrődött ki a folyosóra. Lin kaktuszkísérője belökte a sok sötét ajtó egyikét, és félreállt.

Lin megvárta, amíg a szeme hozzászokik a fényhez. Egy gépírótermet látott. Nagy terem volt, magas mennyezettel, feketére mázolva, mint minden más ebben a trogloditafészekben, de ragyogóan megvilágították a gázlámpák. Talán negyven íróasztal állhatott odabent; mindegyiken testes írógép tornyosult, és titkárnők kopogták le a mellettük heverő jegyzeteket. Nagyrészt emberek voltak, és leginkább nők, de Lin férfiak meg kaktuszok szagát is érezte a levegőben, habár látott két kheprit, sőt egy vogyanojt is, aki a hatalmas mancsokra méretezett billentyűket verte.

A szoba különböző pontjain újraformáltak álltak, többnyire szintén emberek, de akadtak itt más fajok képviselői is, bármennyire ritkaságszámba ment is az ilyesmi. Néhányukat szerves módszerekkel szabták át, karmokat, agancsokat és átültetett izomkötegeket kaptak, többségükben azonban mechák voltak, és a kazánjukból áradó forróság befüllesztette a szobát.

A terem túlsó végében csukott ajtó állt.

- Ms. Lin, végre! - döndült egy beszélőcső az ajtó felett. Egyik titkárnő sem pillantott fel. - Kérem, fáradjon az irodámba!

Lin átsétált az asztalok között. Jól megnézte magának, mit gépelnek körülötte, bár ez alapvetően nem volt könnyű feladat, és a fekete falú szoba különös fényviszonyai még inkább megnehezítették a dolgát. A titkárnők profi módon gépeltek: hangosan olvastak, és egyszer sem néztek fel a kézírásos lapokból.

- Folyó hó tizenharmadikán kelt levele folyományaképpen - hadarta az egyik - értesítjük, hogy üzletláncát ezennel saját hatáskörünkbe vontuk, aminek feltételei később megbeszélések tárgyát képezik majd.

- Holnap megdöglesz, te féregürülék. Az újraformáltakat is irigyelni fogod, te gyáva seggfej, addig fogsz sikoltozni, amíg ki nem sebesedik a szád - olvasta a másik.

Jaj, gondolta Lin. Segítség...

Kinyílt az iroda ajtaja.

- Fáradjon be, Ms. Lin, fáradjon csak be! - dörögte a hang a beszélőcsőből.

Lin nem tétovázott. Belépett.

A kisméretű helyiség nagy részét iratszekrények és könyvespolcok foglalták el. Az egyik falon a Vas-öblöt ábrázoló, tradicionális olajfestmény lógott. A hatalmas setétfa íróasztal mögött rajzolt halakkal díszített paraván állt, olyasféle, amilyen mögött modellek szoktak átöltözni a műtermekben. A paraván közepén az egyik halat tükröződő üvegből formázták meg, és Lin saját magát szemlélhette benne.

Bizonytalanul toporgott a paraván előtt.

- Foglaljon helyet, kérem - szólalt meg egy hang a paraván mögött. Lin odahúzott egy széket az asztal elől.

- Kiválóan látom magát, Ms. Lin. A tükörponty az én oldalamról átlátszó. Úgy gondolom, tartozom annyi udvariassággal a vendégeimnek, hogy ezt közöljem.

A hangsúly alapján a beszélő valamilyen választ várt, ezért Lin bólintott.

- Tudja, Ms. Lin, késett.

Az ördög szigonyára! Éppen erről a megbeszélésről kellett elkésnem! - gondolta Lin aggodalmasan. Gyorsan bocsánatkérő szavakat firkantott a füzetébe, amikor a hang félbeszakította.

- Ismerem a jelbeszédet, Ms. Lin.

Lin letette a noteszt, és kézjelekkel terjengősen bocsánatot kért.

- Nem probléma - felelte a hang, de hallhatóan nem így gondolta. - Megesik. A Csontnegyed kíméletlen az idegenekhez. Legközelebb már tudni fogja, hogy korábban kell elindulnia, nemdebár?

Lin egyetértően bólintott, igen, erre kifejezetten ügyelni fog.

- Felettébb megkedveltem a munkáit, Ms. Lin. Mázlis Gazid összes heliotípiája eljutott hozzám. Micsoda szomorú, szánalmas, megtört kretén ez az ember... a függőség legtöbb formája szomorú látvány... de bármilyen furcsának tűnik is, van érzéke a művészethez. Volt ez az Alexandrine Nevgets nevű nő, rá szintén ő talált, igaz? Földhözragadt, ellentétben magával, de kellemes. Jómagam mindig készségesen hallgatok Mázlis Gazidra. Nagy veszteség ér minket, ha meghal. Kétségtelenül mocskos ügy lesz: lassan kibelezik majd egy koszos bicskával némi aprópénzért, esetleg egy kiskorú szajha bűzhödt nedve és verejtéke fertőzi meg valami kórral; netán a csontjait törik szilánkosra, amiért nem a megfelelő fülekbe sugdosott... végtére is a milícia igen jól fizet, és egyetlen nepper sem válogathat, ha a jövedelméről van szó.

A paraván mögött felcsendülő hang dallamos volt, és beszélő végig delejezően skandált; mindent egyetlen nagy verssé szőtt össze. Mondatai lágyan hullámoztak. Szavai brutálisak voltak. Lin nagyon félt. Fogalma sem volt, mit mondhatna. Nem mozdult a keze.

- Nos, miután én úgy döntöttem, kedvemre való a művészete, úgy gondoltam, beszélnem kell magával, hogy megtudjam, vajon megfelelő-e erre a munkára. Művei szokatlanok egy kheprihez képest. Egyetért ezzel?

Igen.

- Meséljen nekem a szobrairól, Ms. Lin, és ha esetleg lennének ez irányú félelmei, nagyon kérem, ne aggódjon akkor sem, ha esetleg mesterkéltnek tűnik. Nem bánom, ha valaki komolyan veszi a művészetet, és ne feledje, hogy én kezdeményeztem ezt a beszélgetést. A válasz megfogalmazása közben a következő kulcsszavakat tartsa szem előtt: téma, technika, esztétika.

Lin tétovázott, de a félelem ösztönzőleg hatott rá. Nem akarta magára haragítani ezt az embert, és ha ehhez a munkájáról kell beszélnie, akkor ezt fogja tenni.

Egyedül dolgozom, jelezte, ami része a... lázadásomnak. Elhagytam Csermelypartot, aztán Kinként is, a rajt meg a kaptárt. Népem nyomorúságban élt, ezért a közösségi művészet ostobán heroikussá vált. Mint a Szobrok tere. Mást akartam köpni... valami csúnyát. Megpróbáltam csökkenteni a közösen készített munkák tökéletességét... Felbosszantottam nővéreimet. Saját műveimhez fordultam. Undok munkák. Csermelyparti undok.

- Pontosan erre számítottam. Sőt talán még... bocsásson meg nekem... elcsépeltnek is nevezném a történetét. Ez azonban mit sem von le a művei értékéből. A khepritnyál bámulatos anyag. A ragyogása egyedülálló, szívóssága és csekély súlya miatt kényelmes, bár tudom, hogy a művészettel kapcsolatban nem illik ilyen szempontokat is számításba venni, de én pragmatikus vagyok. Mindenesetre szörnyűséges pocsékolásnak tartom, hogy egy ilyen remek anyagot depressziós kheprik használjanak sivár álmaik beteljesítésére. Nagyon megkönnyebbültem, amikor kiderült, hogy valaki érdekes és felkavaró célokra fordítja. Ami azt illeti, rendkívüli, milyen mértékű összeférhetetlenséget képes elérni vele.

Köszönöm. Hatásos mirigytechnikával dolgozom. Lin élvezte, hogy szabad dicsekednie. Eredetileg a Kivele-iskolába tartoztam, ahol nem engedik, hogy a már kiköpött anyagot megérintsük. Ez kiváló kontrollt jelent. Igaz, mára... elfajzottam. Hozzányúlok a műhöz, amíg a köpet lágy, dolgozom még rajta. Nagyobb a szabadság, kitüremkedő részeket formázhatok, és egyebeket.

- Sokféle színt használ? - Lin bólintott. - Én csak a szépiaszínű heliotípiákat láttam. Ezt jó tudni. A technika és az esztétika tehát megvolt. Nagyon érdekel a véleménye a témákról, Ms. Lin.

Lin meghökkent. Hirtelen meg nem tudta volna mondani, miféle témákat dolgoz fel.

- Hadd könnyítsem meg a helyzetét. Szívesen elmondom magának, engem milyen témák érdekelnek. Aztán meglátjuk, vajon alkalmas-e a feladatra, amit magának szántam.

A hang megvárta, amíg Lin bólint.

- Kérem, Ms. Lin, hajtsa hátra a fejét.

Lin meglepetten engedelmeskedett. A mozdulattól ösztönösen nyugtalan lett, mert ezzel rovarfeje puha torokrészét fedte fel, mintha támadási felületet kínálna. Mozdulatlanul tartotta a fejét, és hagyta, hogy a tükörhal mögül szemügyre vegyék.

- A maga nyakában ugyanazok az izmok futnak, mint egy emberi nőnek. A torka alsó részén ugyanúgy megfigyelhető az a puha bemélyedés, amit annyira imádnak költők. A bőre vöröses árnyalatú, amitől kitűnne mások közül ez igaz, de ettől még bárki embernek nézhetné. Tekintetemmel követem felfelé ezt a csodálatos emberi nyakat... kétség sem férhet hozzá, hogy maga visszautasítaná az „emberi” jelzőt, de nézze ezt el nekem egy pillanatra. . és ott van... van egy pont... egy árnyalatnyi sáv, ahol ez a lágy bőr beleolvad a feje alatti sápadt, ízeit krémszínbe.

Mióta Lin belépett a szobába, most először tűnt úgy, hogy a beszélő keresgéli a szavakat.

- Készített már valaha szobrot a kaktuszokról? - Lin nemet intett. - De feltételezem, látta már őket közelről, nemdebár? Például az inasomat, aki elvezette ide. Nem figyelte meg véletlenül a lábát, az ujját vagy a nyakát? Van egy pont, ahol a bőr, egy értelmes teremtény bőre gondolkodásra képtelen növénnyé alakul. Vágjon csak bele egy kaktusz lábába lent, a kerek, vaskos talpánál, ő semmit sem fog érezni. Bökdösse meg a combjánál, ahol kicsit lágyabb a bőr, és ordítani fog. De ez a zóna... ez teljesen más dolog... itt az idegek egymásba fonódnak, megtanulják, milyen érzés lédús növénynek lenni, és a fájdalom itt távoli, tompa, zavaros érzés, inkább zavaró, mint gyötrő.

De más példák is eszünkbe juthatnak. A homáremberek vagy az araszlények, esetleg az újraformáltak végtagjai között megfigyelhető átmenet, és bizony rengeteg faj vagy fajta akad ebben a városban... ha az egész világot nézzük, akkor pedig megszámlálhatatlanul sok... amely korcs fiziognómiával él. Erre talán azt felelné, hogy maga semmilyen átmenetről nem tud, mert a kheprik önmagukban egészek és teljesek, ezért csak antropocentrikus gondolkodásom láttat beléjük „emberi” vonásokat. De feledkezzünk meg egy pillanatra arról, milyen ironikus ez a vád az én esetemben... habár maga még nem értékelheti ezt az iróniát... és mondjuk azt, hogy más fajokban minden bizonnyal felismerné az átmenetet. És talán az emberben is.

És mi a helyzet magával a várossal? Azon a ponton terpeszkedik, ahol a folyó küszködve próbál tenger lenni, ahol a hegyek fennsíkká laposodnak, ahol déli irányban egymásba olvadnak a facsoportok, és... a mennyiségből minőség lesz... hirtelen erdő válik belőlük. Új-Crobuzon építészete állandóan változik, a gyárakból lakótömbök lesznek, a fényűző villákból nyomornegyedek, a föld alatti csatornákból égbe törő tornyok, a modernből ősrégi, a színpompásból szürke, a termékenyből kopár... Érti a lényeget. Nem ragozom tovább.

Ez a világ alapja, Ms. Lin. Úgy hiszem, ez a legalapvetőbb mozgatóerő. Az átmenet. Az a pont, ahol valamiből valami más lesz. Ez teszi azzá magát, a várost, a világot, ami valójában. És ez az a téma, ami engem érdekel. Az a zóna, ahol az egymástól elütő dolgokból egyetlen egész lesz. A hibrid zóna.

Mit gondol, érdekelné ez a téma? És ha a válasz igen... akkor megkérem, hogy dolgozzon nekem. Mielőtt felelne, kérem, gondolja át, ez mivel jár.

Arra fogom kérni, hogy modell alapján dolgozzon, hogy alkosson meg egy szobrot... ha szabad kérnem, életnagyságút... rólam.

Nagyon kevesen ismerik az arcomat, Ms. Lin. Az én pozíciómban nem árt az óvatosság. Bizonyára megérti. Ha elfogadja a megbízatást, gazdaggá teszem, de egyúttal jogot formálok egy részére. Arra a részére, ami hozzám kapcsolja. Az az enyém. Nem adok rá engedélyt, hogy bárkivel megossza. Ha mégis megteszi, keserves kínokat fog átélni a halála előtt. Szóval...

Valami reccsent. A férfi hátradőlt a székben, gondolta Lin.

- Szóval, Ms. Lin? Érdekli magát a hibrid zóna? Érdekli ez a munka?

Nem… nem utasíthatom vissza ezt az ajánlatot, gondolta Lin kétségbeesetten. Nem tehetem. A pénz és a művészet miatt sem... Az istenek kegyelmezzenek nekem. Nem utasíthatom vissza. Jaj... nagyon szeretném, ha később nem kellene megbánnom.

Némi hallgatás után kézjelekkel mutatta, hogy elfogadja a feltételeket.

- Szörnyen boldog vagyok - sóhajtotta a hang. Linnek vadul dobogott a szíve. - De még mennyire. Nos...

Csosszanó zaj hallatszott a paraván mögül. Lin nagyon csendesen ült ott. Tapogatói megremegtek.

- Az irodában le van eresztve a redőny, igaz? - kérdezte Mr. Motley. - Mert azt hiszem, látnia kell, mivel fog dolgozni. Az elméje az enyém, Lin. Most már az én alkalmazottam.

Mr. Motley felállt, és a padlóra taszította a paravánt.

Lin félig felpattant a székről, csápjai megrándultak a döbbenettől és az iszonyattól. Dermedten bámulta a látványt.

Mr. Motley megmozdult, és megremegtek rajta a bőr meg a bunda meg a tollazat kusza foltjai; apró végtagok kapaszkodtak; szemgolyók dülledtek ki a rejtett szemgödrökből; agancsok és csontkinövések imbolyogtak bizonytalanul; tapogatók rángatóztak, és nedvesen csillogtak a szájak. Különböző színű bőrredők csapódtak egymásnak. Hasított pata koppant halkan a fapadlón. Erőszakos hullámokban olvadt egymásba a hullámzó hús. Az izmokat idegen inak tapasztották az idegen csontokra, és mivel bizonytalan békét kötöttek, lassú, feszült mozdulatokkal dolgoztak együtt. Pikkelyek csillogtak. Uszonyok remegtek. Törötten kapálóztak a szárnyak. Rovarlábak nyíltak ki, és húzódtak vissza.

Lin hátrált, megbotlott, tapogatózva, a rémülettől csigalassan húzódott el onnan. Kitines feje idegbeteg módjára rángatózott. Egész testében remegett.

Mr. Motley úgy közeledett felé, mint egy vadász.

- Tehát? - kérdezte az egyik vigyorgó, emberi szájával. - Mit gondol, melyik a legelőnyösebb oldalam?

Ötödik fejezet

Isaac várt, és a vendégét nézte. A garuda némán ácsorgott előtte. Szemlátomást koncentrált. Készült a beszédre.

Amikor a madárember megszólalt, a hangja rekedt volt, és monoton.

- Te vagy a tudós. Te vagy... Grimnebulin.

Isaac neve nehézséget okozott neki. Mintha papagáj lett volna, akit megtanítottak beszélni: a magán- és mássalhangzók a torkában képződtek, a csőrszerű száj segítsége nélkül. Isaac életében eddig kétszer társalgott garudákkal. Az egyikük világutazó volt, aki régóta gyakorolta már az emberi hangok képzését, a másik egy diák, aki az új-crobuzoni apró garuda közösségben született és nevelkedett, és a városi lingót harsogva nőtt fel. Egyikük sem úgy beszélt, mint egy ember, de feleannyira nem tűntek állatiasnak, mint ez a hatalmas madárember, aki küszködve törte a neki idegen nyelvet. Isaac csak pillanatnyi késéssel értette meg, mit mondott.

- Én vagyok. - Kinyújtotta a kezét, és lassan folytatta. - Hogy hívnak?

A garuda fejedelmi pillantással Isaac kezére pillantott, majd meglepően gyengéden megszorította.

- Yagharek... - Az első szótagot sivító hangon, nyomatékkal ejtette. Mielőtt folytatta volna, a hatalmas teremtmény bizonytalanul toppantott párat. Aztán megismételte a nevét, de ezúttal egy bonyolult toldalékot illesztett hozzá.

Isaac a fejét ingatta.

- Ez az egész a neved?

- Nevem... és rangom. Isaac felvonta a szemöldökét.

- Tehát egy nemesi személy társaságában van szerencsém tartózkodni?

A garuda üres tekintettel meredt rá. Végül lassan beszélni kezdett, de a pillantását továbbra sem vette le róla.

- Én vagyok Túl Túl Elvont Egyén Yagharek Akit Nem Tisztelnek.

Isaac pislogott. Megdörgölte az arcát.

- Khmm... rendben. Bocsánatodat kérem, Yagharek, de nem vagyok túlságosan jártas az... ööö... garuda rangokban.

Yagharek lassan megcsóválta busa fejét.

- Majd megérted.

Isaac megkérte Yaghareket, kövesse az emeletre, és a garuda így is tett. Lassan felkapaszkodott a lépcsőn, és mély barázdákat vájt bele, ahol nagy karmaival rámarkolt a fára. Isaac nem tudta meggyőzni, hogy ételt-italt fogadjon el, vagy legalább leüljön.

A garuda Isaac íróasztalánál állt, a házigazda pedig a székéből nézett fel rá.

- Tehát - kérdezte Isaac -, miért is kerestél fel?

Yagharek ismét koncentrált egy kicsit, mielőtt megszólalt volna.

- Néhány nappal ezelőtt érkeztem Új-Crobuzonba. Mert itt élnek a tudósok.

- Honnan jöttél?

- Cymekből.

Isaac halkan füttyentett. Nem tévedett. Ez hatalmas út. Legalább ezer mérföld, szikkadt, perzselően forró vidékeken, száraz szavannán, mocsarakon, sztyeppeken át. Yaghareket minden bizonnyal nagyon erős vágy hajtotta.

- Mit tudsz az új-crobuzoni tudósokról? – kérdezte Isaac.

- Olvastunk az egyetemről. A tudományról és az iparról, ami úgy fejlődik itt, mint sehol máshol. Borzoslápról.

- De honnan szereztél tudomást minderről?

- A könyvtárunkból.

Isaac megdöbbent. A száját is eltátotta, de aztán uralkodott magán.

- Elnézésedet kérem - mondta. - Azt hittem, nomád nép vagytok.

- Igen. A könyvtárunk is utazik.

Isaac növekvő ámulattal hallgatta Yaghareket, aki a cymeki könyvtárról mesélt neki. A nagy könyvtáros klánról, amely ládákba gyűjtötte a több ezer kötetet, és a levegőben szállította őket, amikor élelmet és vizet keresve vonultak a pusztító, örök cymeki nyárban. Beszélt a roppant sátorfaluról, amely leszállás után nő ki a földből, és a garudák csoportjairól, akik azonnal a tanulás hatalmas, nyüzsgő központjában gyülekeznek, ha a közelében járnak.

A könyvtár több száz éves, és megszámlálhatatlanul sok kéziratot őriz, melyeket olyan élő és holt nyelveken írtak, mint amilyen a ragamoll, aminek a dialektusa az új-crobuzoni, vagy a zagyv és a fellid meg a déli vogyanoj, nemes khepri és rengeteg egyéb. Mint azt Yagharek leplezetlen büszkeséggel megjegyezte, még olyan kódexük is van, amelyet a kezelők titkos nyelvjárásában írtak.

Isaac nem szólt semmit. Szégyellte magát a tudatlansága miatt. Most dőlt össze benne a garudákról eddig kialakult kép. Nem egy nemes fenevad áll előtte. Ideje elvonulnom a saját könyvtáramba, hogy tanuljak valamit a garudákról. Nemtörődöm, ostoba disznó vagyok, korholta magát.

- A nyelvünknek nincsen írott formája, de serdülőkorunkban több más nyelven megtanulunk írni és olvasni - mondta Yagharek. - Az újabb könyveket az utazóktól és a kereskedőktől szerezzük be, akik közül sokan megfordultak már Új-Crobuzonban. Sokat tudunk erről a helyről. Olvastam a történelmét, a történeteket.

- Hát akkor te nyertél, cimbora, mert én bizony szart se tudok a ti földetekről - mondta Isaac leverten.

Hallgattak. Isaac felpillantott Yagharekre.

- Még mindig nem árultad el, miért vagy itt.

Yagharek nyekergő hangjából nehéz volt kihallani az érzelmeket, de Isaac undorodó mellékzöngéi vélt kicsendülni belőle.

- Két héten keresztül patkányként surrantam odúról odúra. Hírlapokra, pletykára, információra vadásztam, és így kerültem el Borzoslápra. És Borzoslápon belül így jutottam el hozzád. A kérdés, ami idáig vezetett, a következőképpen hangzott: „Ki képes megváltoztatni az anyagot?” „Grimnebulin, Grimnebulin”, mindenki ezt mondogatja. „Ha van elég aranyad - mondják -, akkor ő a tiéd, vagy akkor is, ha nincsen aranyad, de felkelted az érdeklődését, ha untatod, de megszán, vagy ha csak úgy tartja a szeszélye.” Azt állítják rólad, Grimnebulin, ismered az anyag titkát.

Yagharek egyenesen Isaacre nézett.

- Van egy kevés aranyam. Fel fogom kelteni az érdeklődésedet. Szánj meg! Könyörögve kérlek, segíts nekem!

- Áruld el, mire van szükséged - mondta Isaac.

Yagharek ismét elfordította a tekintetét.

- Talán repültél már léghajóval, Grimnebulin. Néztél le fentről a tetőkre, a földre. Én égi vadászként nőttem fel. A garudák vadászó nép. Íjat ragadunk, dárdát és hosszú korbácsot, és a madarak birodalmát, a prédáink pusztaságát járjuk. Ez tesz minket garudává. A lábam nem arra való, hogy a padlótokat járjam, hanem arra, hogy apró testeket markoljak, és cafatokra szaggassam őket. Karmainkkal kiszáradt fákon és kőoszlopokon kapaszkodunk, a föld és a nap között.

Yagharek úgy beszélt, mint egy költő. Akadozva, de közben a valaha olvasott eposzok és krónikák nyelvén, azoknak a furcsa, emelkedett szóhasználatával, akik régi könyvekből tanultak meg beszélni.

- A repülés nem fényűzés. Az tesz minket garudává. Bizsereg a bőröm, ha felnézek a csapdaként fölém boruló tetőkre. Mielőtt elhagynám ezt a várost, egyszer le akarok pillantani rá, Grimnebulin. Repülni akarok, nem egyszer, hanem amikor csak kedvem tartja. Azt akarom, hogy add vissza nekem a repülés képességét.

Yagharek kikapcsolta a köpönyege csatját, és a padlóra hajította. Szégyenkezve és dacosan bámult Isaacre. A férfinak tátva maradt a szája.

Yaghareknek nem volt szárnya.

Keresztfákból és bőrszíjakból összeeszkábált, bonyolult favázat szíjazott a hátára, ami ormótlanul libegett mögötte, amikor megfordult. A válla alatt áthúzott bőrheveder két hatalmas, faragott falapot tartott, amelyek a feje fölé tornyosultak, ahol éles szögben megindultak lefelé, egészen a térdéig. Szárnycsontokat utánoztak. Nem feszült közöttük bőr, toll vagy szövet, siklani sem lehetett velük a levegőben. Az egész nem volt több, mint álca, trükk, kellék, amire Yagharek ráboríthatta képtelen köpönyegét, hogy úgy tűnjön, mintha lenne szárnya.

Isaac kinyújtotta a kezét. Yagharek megmerevedett, aztán erőt vett magán, és hagyta, hogy a férfi megérintse.

Isaac döbbenten csóválta a fejét. Egy röpke másodpercre göröngyös heget pillantott meg a garuda hátán, de Yagharek hirtelen elfordult.

- Miért? - sóhajtotta Isaac.

Yagharek arca lassan ráncokba gyűrődött, amikor az ég felé emelte a tekintetét. Vékony, teljesen emberi nyüszítés szakadt ki belőle, ami egyre hangosabbá vált, míg a végén egy ragadozó madár melankolikus harci kiáltása lett belőle, hangos, monoton, nyomorúságos és magányos. Isaac riadtan bámult rá, amikor a kiáltás érthetetlen ordításba csapott át.

- Mert ez az én szégyenem! - süvöltötte Yagharek. Aztán elhallgatott, és csak kis idő után szólalt meg ismét, de most halkan. - Ez az én szégyenem.

Lecsatolta magáról a kényelmetlennek látszó alkotmányt, amely tompa csattanással hullott a padlóra.

Most derékig mezítelen volt. Teste karcsú volt, arányos, tömör és egészségesen sovány. Hamis szárnya nélkül aprónak és sebezhetőnek tűnt.

Mindkét lapockáján egy-egy hosszú bemélyedés húzódott, ahol hólyagosan vöröslött a hús, mintha fortyogna. Az ocsmányul begyógyult heg körül apró erek hálójaként futottak szét a vágásnyomok. A megcsonkított hús sávja legalább negyven centi hosszú lehetett, legszélesebb pontján talán tizenöt centiméter. Isaacnek a részvéttől ráncba futott a homloka: a tépett lyukakat durva, cikcakkos bemetszések tarkították. Ekkor jött rá, hogy Yagharek hátáról lefűrészelték a szárnyat. Nem egy hirtelen vágással távolították el, hanem hosszadalmas, gyötrelmes kínszenvedések árán csonkították meg a teremtményt.

Éppen csak rejtett csontcsonkok moccantak és feszültek; groteszk módon láthatóvá vált izmok nyújtóztak.

- Ki tette ezt? - lehelte Isaac. A történetek mégis igazat mondtak, gondolta. Cymek valóban nagyon-nagyon kegyetlen vidék.

Hosszúra nyúlt a csend, amíg Yagharek válaszolt.

- Én... én tettem.

Isaac először azt hitte, rosszul értette.

- Micsoda? Hogy a búsba...

- Én idéztem magamra mindezt! - kiabálta Yagharek. Ez az ítélet. Én vagyok az, aki ezt tette.

- Mi ez, egy elcseszett büntetés? Az isten szarát, a kurva életbe, mi lehetett... mit tettél?

- Ítéletet mondasz a garudák igazsága felett, Grimnebulin? Nem tudok nem gondolni az újraformáltakra...

- Ne próbáld kiforgatni a szavaimat! Teljesen igazad van, és nekem sem bírja a gyomrom a városom törvényeit... Csak próbálom megérteni, mi történt veled...

Yagharek sóhajtott, és megdöbbentően emberi mozdulattal megroggyant a válla. Amikor megszólalt, halk, szenvedő hangon beszélt, kötelességből, amit vonakodva bár, de teljesített.

-Túlságosan elvont voltam. Nem érdemeltem meg a tiszteletet. Rám tört... az őrület... megtébolyodtam. Iszonyatos bűnt követtem el, iszonyatos bűnt... - Szavai madárszerű nyöszörgésbe fúltak.

- Mit tettél? - Isaac felkészült rá, hogy valamilyen rémtettet fog hallani.

- Ezen a nyelven nem lehet elmondani a bűnömet. A mi nyelvünkön... -Yagharek egy pillanatra elhallgatott.

- Megpróbálom lefordítani. Az én nyelvemen azt mondták... jogosan... hogy döntéstolvaj vagyok... másodfokon... ami a lehető legnagyobb fokú tiszteletlenséggel párosult. Yagharek visszafordult az ablak felé. Felszegte a fejét, de kerülte Isaac pillantását.

- Ezért bélyegeztek Túl Túl Elvontnak. Ezért nem vagyok méltó a tiszteletükre. Ez vagyok én most. Nem vagyok többé Konkrét és Tisztelt Egyén Yagharek. Ő eltűnt. Már hallottad a nevemet és a névrangomat. Én vagyok a Túl Túl Elvont Egyén Yagharek Akit Nem Tisztelnek. Mindig is az leszek, és őszinte vagyok, ezért ezt közlöm veled.

Isaac a fejét csóválva figyelte Yaghareket, aki lassan leült az ágy szélére. Siralmas látványt nyújtott. Hosszú ideig bámulta a garudát, mielőtt megszólalt.

- Be kell vallanom - kezdte -, hogy nem igazán... hmm... Ügyfeleim nagy része... mondjuk úgy... nem a törvény fényesebbik feléről érkezik, jó? Most nem teszek úgy, mintha a legcsekélyebb mértékben felfogtam volna, mit követtél el, de ami engem illet, semmi közöm hozzá. Mint te is említetted, erre a bűntettre nincsen szó ebben a városban: valószínűleg soha nem is lennék képes megérteni, mit tettél.

Isaac lassan, komolyan beszélt, de a gondolatai már jóval előtte jártak. Fokozódó lelkesedéssel folytatta.

- A probléma pedig... érdekes. - A tudatalattijából kezdtek felmerülni a különböző fogalmak, az erők megnyilvánulási formái, erővonalak, energiamezők, fentomorfikus rezonanciák. - A levegőbe nem lesz nehéz feljuttatni. Léghajó, erőmanipuláció, miegymás. Ellenben eljuttatni oda, ahova menni akarsz... és neked erre van szükséged, igaz?

Yagharek bólintott. Isaac az állát dörzsölgette.

- Az isten köpetét!... Igen... ez már... sokkal érdekesebb találós kérdés.

Isaac már különböző egyenleteken gondolkodott. Agya prózaibb része eszébe juttatta, hogy egy ideje semmilyen megbízatást nem kapott, vagyis lesz alkalma belemerülni a szükséges kutatásokba. Egy másik, gyakorlatias szinten az aktuális munkáit csoportosította fontosság és sürgősség szempontjából. Néhány szaros kis vegyületanalízis, amit többé-kevésbé a végtelenségig el tud húzni, egy félig-meddig komoly ígéret, hogy szintetizáljon néhány elixírt - ettől könnyű megszabadulni... ezeket leszámítva csupán a vogyanoj vízmívességgel foglalkozó, magánjellegű kutatása maradt. Amit félre is tehet egy időre.

Nem, nem, nem! - igazította ki magát hirtelen. - Nem kell arról megfeledkezni... beépíthetem ebbe a munkába! Végül is mindenféle idiótán viselkedő elemekről van szó, amelyek nem úgy viselkednek, mint kellene... formájukat megőrző folyadékok és levegőbe emelkedő nehéz testek... kell lennie itt valaminek… egy közös nevezőnek...

Némi erőfeszítéssel visszatért a laboratóriumába, és észrevette, hogy Yagharek szenvtelenül figyeli.

- Érdekel a probléma - közölte vele egyszerűen. Yagharek azonnal az erszényébe nyúlt. Nagy marék göröngyszerű, koszos aranyrögöt halászott elő. Isaac szeme elkerekedett.

- Hát... khmm... köszönöm. Némi ellenszolgáltatást természetesen elfogadok, lesznek költségek, órabér... - Yagharek Isaac kezébe nyomta az erszényt.

Isaac felbecsülte a súlyát, majd sikeresen visszafojtott egy meglepett füttyöt. Belekukkantott az erszénybe. Több réteg súlyos, válogatott arany. Méltóságán aluli volt, de akkor is elbűvölte a látvány. Ez több pénz volt annál, mint amennyit valaha egy kupacban látott, fedezni tudta belőle a kutatásokat, és mellette még hónapokig kényelmesen eléldegélhet.

Yagharek nem volt üzletember, ez egyértelműen kiderült. Elég, ha Yagharek ennek a harmadát, negyedét kínálja, Borzoslápon attól is bárkinek elakadt volna a szava. A nagy részét magánál tarthatta volna, hogy legyen mit megcsörgetni, ha fogyatkozni látszik az érdeklődés.

Talán tényleg magánál tartja a nagy részét, gondolta Isaac, és még jobban elkerekedett a szeme.

- Hogyan érhetlek el? - kérdezte a garudát, de még mindig az aranyat bámulta. - Hol laksz?

Yagharek a fejét ingatta és nem szólt.

- Nos, muszáj lesz kapcsolatba lépnem veled...

- Meglátogatlak - mondta a garuda. - Mindennap, kétnaponta, hetente... gondoskodom róla, hogy ne feledkezz meg a kérésemről.

- Ez a veszély nem fenyeget, erről biztosíthatlak. Tényleg jól értettem, hogy nem tudok üzenni neked?

- Nem tudom, hol leszek, Grimnebulin. Bujkálok a város elől. Vadászik rám. Mozgásban kell lennem.

Isaac lemondóan vállat vont. Yagharek felállt, és indulni készült.

- Megértetted, mit akarok, Grimnebulin? Nem varázsitalra van szükségem. Nem akarok kantárba bújni. Nem akarok szerkentyűket erősíteni magamra. Nem akarom, hogy egyetlen dicsőséges felhőjárás után örökké a földön kelljen talpalnom. Azt akarom, hogy segíts nekem, és olyan könnyedén rugaszkodhassak el a földről, mint ahogy te az egyik szobából átsétálsz a másikba. Képes vagy rá, Grimnebulin?

- Nem tudom - mondta Isaac lassan. - De azt hiszem, igen. Azt hiszem, a legjobbra tettél. Nem vagyok khémykus, biológus vagy thaumaturgista... dilettáns vagyok, Yagharek, aki mindenbe beleüti az orrát. Tudod, minek tartom magamat? - Kurtán felkacagott, és nagy elégedettséggel folytatta. - Azt gondolom magamról, hogy én vagyok az összes elméleti iskola csomópontja. Mint a Perdido pályaudvar. Láttad már? - Isaac a hasonlat kedvéért megpaskolta a pocakját. - Ott találkozik az összes vasútvonal... a Süd-vonal, a Dexter-, a Verze-, a Közép- és a Túlfolyó-vonal. Mindegyik kénytelen áthaladni rajta. Én is ilyen vagyok. Ez a munkám. Ilyen tudós vagyok. Őszinte vagyok hozzád. Tudod, az a helyzet, hogy szerintem pont erre van szükséged.

Yagharek bólintott. Ragadozóarca oly kemény volt, oly élesen metszett. A szavait meg kellett fejteni. Nem az arca, nem a tartása (ami ismét büszke volt és parancsoló), nem a hangja árulta el, mennyire elkeseredett. A szavaiból derült ki.

- Felőlem lehetsz dilettáns, félművelt, csaló... Csak juttass vissza az égbe, Grimnebulin.

Lehajolt, és felszedte a földről ormótlan álcáját. A mozdulat megalázó jellege ellenére szemmel látható szégyenérzet nélkül csatolta fel a hátára. Magára terítette a hatalmas köpönyeget, és halkan lesétált a lépcsőn.

Isaac elgondolkodva a párkányra könyökölt, és lenézett a poros ürességbe. Yagharek elhaladt a mozdulatlan konstrukt, az egymásra hányt papírok kupaca, a székek és a táblák mellett. Az idő lyuggatta falon beszűrődő fénysugarak rég eltűntek. A nap alacsonyan járt a raktárral szemben sorakozó épületek mögött, egymásra zsúfolt téglasorok takarták el, miközben oldalvást végigcsúszott a vénséges vén város felett, megvilágította a Táncoló Cipellők Hegye, a Gerinc-csúcs meg a Vezeklő-hágó eddig rejtett oldalait, és sziklák csipkézett körvonalaiból komor árnyékokat festett a nyugati égre.

Amikor Yagharek kinyitotta az ajtót, már félhomályos utcára lépett ki.

Isaac késő éjszakába nyúlóan dolgozott. Yagharek távozása után rögtön kinyitotta az ablakot, és hosszú, vörös madzagot erősített a téglákba vert szögre. Levette az asztalról a súlyos kalkulátort, és letette a padlóra. A tárolófiókból kiszóródtak a lyukkártyák. Isaac szitkozódott. Kupacba gyűjtötte, és visszatette őket a helyükre. Ezután az asztalhoz cipelte az írógépet, és belekezdett egy listába. Néha felpattant, és a barkácsolt könyvespolcokhoz lépett, vagy addig turkált a padlón heverő könyvek között, amíg megtalálta a keresett kötetet. Ezt az asztalhoz vitte, és fellapozta a bibliográfiát. Két ujjal kopogva, szorgalmasan kimásolt minden részletet.

Írás közben tovább szaporodtak a terv paraméterei. Még több könyvet keresett elő. Elkerekedett a szeme, amikor tudatosult benne, mi minden rejlik ebben a kutatásban.

Végül abbahagyta a gépelést, és töprengve hátradőlt a székben. Szanaszét heverő papírlapokat húzott maga elé, és diagramokat firkantott rájuk: folyamatábrákat, terveket, mikor mit kellene tennie.

Volt egy modellje, amelyhez újra meg újra visszatért. Egy háromszög, kereszttel a közepén. Nem bírta elfojtani a vigyorát.

- Ez tetszik... - mormogta.

Kopogás hallatszott az ablak felől. Isaac felállt és odament.

Aprócska, skarlátvörös, idióta arc vigyorgott rá kintről. Két szarvcsonk állt ki a túl fejlett állból, a homlokon csontgombok és -tarajok imitálták nem túl meggyőzően a haj vonalát. A csúnya, boldog vigyorra húzódó száj felett vizenyős szem bámult rá.

Isaac kinyitotta az ablakot. Odakint rohamosan fogyatkozott a fény. A Kankó vizén, ahol vontatók próbáltak küszködve elúszni egymás mellett, hajókürtök kakaskodtak. A párkányon kucorgó teremtmény beugrott az ablakba, és bütykös kézzel rámarkolt a keretre.

- Hémmá, kaptány! - hadarta. Vaskos, bizarr akcentussal beszélt. - Láttam a piros mijazistent, sálizét... Mondok magamnak, „Nídda, főnökarchoz kék menni!”. - Kacsintott, és idiótán, ugató hangon felnevetett. - Mija kéne, kaptány? Szógálatra.

- Jó estét, Kétpicula. Szóval megkaptad az üzenetemet. - A teremtmény csapott egyet vörös denevérszárnyával.

Kétpicula sárkányfajzat volt. Ezek a hordómellkasú lények köpcös madárra emlékeztettek, csúnya, funkcionális szárnyuk alól vastag, suta kar nőtt, mint egy törpe termetű embernek. Új-Crobuzon felett éltek. A kezük volt a lábuk, karjuk a tömzsi test alsó részéből sarjadt ki, mint varjak lába. Néhány tétova lépést még tudtak tenni vele, de ha zárt térbe kerültek, a tenyerükön egyensúlyoztak, de szívesebben keringtek a város felett, ahol kedvükre rikoltozhattak, szárnyalhattak, és kiabálhattak trágárságokat a járókelők felé.

A kutyáknál vagy a majmoknál eszesebbek voltak, de az embereknél határozottan butábbak. Szellemileg igénytelen életet éltek, imádták a pofozkodós bohócműsorokat, egymást utánozták, vagy az ürülékükkel szórakoztak, és érthetetlen neveket aggattak egymásra azokból a népszerű dalokból, bútorkatalógusokból vagy kihajított tankönyvekből, amelyeket még éppen ki tudtak betűzni. Kétpicula nővérét Parafadugónak hívták, az egyik fia meg a Rüh névre hallgatott.

A sárkányfajzatok a város több száz, több ezer rejtett zugában éltek, padlásokon, toldaléképületekben és építkezések palánkjai mögött. A legtöbbjük a város peremén guberálva tartotta fenn magát. A Sziklahéj és Tócsánymajor külterületén emelkedő hatalmas hulladéklerakók vagy a Grízkanyar folyópartja mellett húzódó végtelen szeméttelep mindig nyüzsgött a civakodó, röhögő sárkányfajzatoktól, akik állott vizű kanálisokból ittak, és égen is, földön is állandóan üzekedtek. Néhányan Kétpiculához hasonlóan alkalmi munkákkal egészítették ki a jövedelmüket. Ha valahol kendő lobogott egy tetőn, vagy krétajelek csúfították el a téglákat egy padlásablak körül, ott nagy valószínűséggel valakinek egy sárkányfajzatra volt szüksége. Isaac a zsebébe túrt, és felmutatott egy sékelt.

- Szeretnél kapni egyet, Kétpicula?

- Máhogyne, kaptány! - harsogta Kétpicula. - Vigyázkodjá' odalent! - tette hozzá, és lármásan könnyített magán. Az ürülék szétcsattant a kövezeten. Kétpicula ugatva nevetett.

Isaac átnyújtotta neki a tekerccsé csavart listát.

- Vidd ezt el az egyetemi könyvtárba. Tudod, hol van igaz? Rögtön a folyó túloldalán. Sokáig nyitva tartanak, még biztosan ott találod őket. Add ezt a könyvtárosnak. Aláírtam, nem hiszem, hogy kötözködnének. Kapsz majd tőlük néhány könyvet. Mit gondolsz, el tudod hozni? Elég nehezek lesznek.

- Nem gond, kaptány! - Kétpicula kidüllesztette a mellét, mint egy pulykakakas. - Vagyok nagy, erős legény!

- Remek. Ha egy fordulóval megoldod, kapsz még egy kis gubát.

Kétpicula megragadta a listát, és már fordult volna, hogy rekedtes és gyerekes rikoltással felröppenjen, amikor Isaac megmarkolta a szárnya szélét. A sárkányfajzat meglepetten megfordult.

- Probléma, főnök?

- Nem, nem... - Isaac elgondolkodva bámulta azt a pontot, ahonnan Kétpicula masszív szárnya kinőtt. Finoman szétnyitotta, majd visszahajtotta. Az élénkvörös, rücskös és merev, foltos bőr alatt ki tudta tapintani a különleges szárnyizmokat. Bámulatos könnyedséggel mozogtak. Kört hajlított a szárnyakból, és érezte, amint az izmok lapátoló, kanalazó mozdulatba rántják. Kétpicula felvihogott.

- Kaptány csiklandoz! Pimaszkodós ördögfajzat! - sikította.

Isaac néhány papírlapért indult, de uralkodnia kellett magán, nehogy Kétpiculát is berángassa a szobába. Már látta maga előtt a sárkányfajzat szárnyának matematikai leképzését, az egyszerű síkokból megrajzolt ábrát.

- Kétpicula... mondok neked valamit. Ha visszajössz, kapsz tőlem még egy sékelt, ha elvégezhetek rajtad pár kísérletet, és megengeded, hogy készítsek rólad pár heliotípiát. Mit szólsz?

- Frankó-fajintos, kaptány!

Kétpicula az ablakpárkányra ugrott, és kivetette magát borongós homályba. Isaac a szemét erőltetve figyelte szárny mozgását, a kizárólag a légtér urainak megadatott erős izmok munkáját, amelyek negyven-ötven kiló színhúst és csontot emeltek az égbe.

Amikor Kétpicula eltűnt szem elől, Isaac leült, és újabb listát készített, ezúttal kézzel, gyorsan jegyzetelve.

Kutatás, írta a lap tetejére. Alá meg: fizika; gravitáció; erők/hordfelület/vektorok; EGYESÍTETT ENERGIAMEZŐ. Egy picivel alája, kisebb betűkkel még odabiggyesztette: Repülés i) természetes ii) thaumaturgikus iii) khymiko-fizikai iv) együtt v) egyéb.

Végül még egy mondatot tett hozzá, csupa nagybetűvel, és még alá is húzta: A REPÜLÉS FIZIOGNÓMIÁJA.

Hátradőlt, de nem úgy, mint aki megnyugodott, hanem ugrásra készen. Szórakozottan dudorászott. Reménytelenül izgatott volt.

Tapogatózva megkereste az ágy alól kihalászott könyvek egyikét, egy hihetetlenül vastag, öreg kötetet. Az asztalra ejtette, és élvezettel nyugtázta a súlyos csattanást. A fedőlapot szemlátomást hamis aranynyomás díszítette.

Minden potenciálisan tudatos lény bestiáriuma: Bas-Lag értelmes népei.

Isaac végigsimított Shacrestialchit klasszikus művén, amelyet száz évvel ezelőtt Benkerby Carnadine, az új-crobuzoni humán kereskedő, utazó és tudós fordított és dolgozott át szárazföldi vogyanojból. A művet azóta is folyamatosan adták ki és utánozták, de felülmúlni senkinek sem sikerült. Isaac felcsapta a G betűnél, és addig lapozgatott, amíg meg nem találta a cymeki madáremberek aprólékosan kidolgozott, színes festményét, amely a garudákról szóló fejezet elején állt.

Amikor a szobában már nagyon megfogyatkozott a fény, felcsavarta az asztalán álló gázlámpát. Odakint, a hűvös levegőben Kétpicula szárnya csapkodott, alatta könyvekkel megrakott zsák lengedezett. Jól látta, hogy Isaac gázlámpája ragyogva ég, és azon túl, az ablak mellett utcai lámpa csontszínű derengése sejlik. Folyamatos körtáncot jártak körülötte az éjszakai bogarak, spirálban, mint az elyktronok, néha ráakadtak az üvegbura repedésére, és apró, mindent elemésztő lobbanásban áldozták fel magukat. Elszenesedett maradványaik a bura aljára hullottak. A lámpa jelzőfény volt a vészjósló városban, világítótorony, amely átvezette a sárkányfajzatot a folyó felett, ki a ragadozó éjszakából.

Ebben a városban azok, akik úgy néznek ki, mint én, nem olyanok, mint én. Egyszer elkövettem azt a hibát (fáradt voltam, rémült és rettenetesen magányos), hogy kételkedtem ebben.

Rejtekhelyet kerestem, élelmet és meleg zugot éjszakára, menedéket a pillantások elől, amelyek állandóan méregetnek az utcán. Megpillantottam egy fiókát, aki könnyed léptekkel szaladt a szürke házak közötti keskeny átjáróban. A szívem majdnem kiugrott a helyéről. Kiáltottam neki, a fajtámbeli fiúnak a sivatag nyelvén... és ő visszanézett rám, széttárta a szárnyát, kitátotta a csőrét, és harsogó nevetésben tört ki.

Bestiális rikácsolással szórta rám az átkokat. Hangszálai küszködve formázták az emberi hangokat. Kiáltottam neki, de nem értett meg. A háta mögé kurjantott valamit, és egy csapatnyi utcagyerek mászott elő a város odvaiból, mint lidércek, akik gyűlölik az élőket. A fényesen csillogó tekintetű fióka felém mutogatott, és olyan gyorsan sivította felém a szitkokat, hogy nem is értettem. És ezek ott, a társai, a mocskos arcú barbárok, ezek a veszélyes, elállatiasodott, erkölcstelen kis teremtmények, akiknek heges az arcuk, és rongyos a nadrágjuk, mert takony, köpet és a város szennye hagyott nyomot rajtuk, ezek a lányok a foltos alsószoknyában, a fiúk a túlságosan bő kabátjukban, ezek utcaköveket kaptak fel a földről, és megdobálták a menedékemet, egy pusztuló kapubejárat sötétjét.

És az a kisfiú, akit nem nevezek garudának, aki nem más, mint egy embergyerek, torz szárnnyal meg tollakkal, az én kicsi, elveszett nem-testvérem, a társaival együtt hajigálta a köveket, és kacagott, és ablakokat tört be mögöttem, és ocsmány neveken szólított.

Miközben a kövek sorban szilánkokra hasadtak málló rétegű párnámon, rájöttem, hogy egyedül vagyok.

Így történt, így, hogy megtudtam, együtt kell élnem magányommal. Egyetlen teremtményhez sem szólhatok a saját nyelvemen.

Rákaptam, hogy napszállta után, amikor a város elcsendesedik, és befelé fordul, magányos vadászatra induljak. Betolakodom csak önmagával törődő álmaiba. A sötétséggel érkezem, és a sötétségből élek. A sivatag kegyetlen ragyogása csak legenda, amelyet hallottam valaha régen. Lassan éjszakai lény leszek. Változom.

Az utcákat járom - sötét folyóként kanyarognak az üregesen tátongó téglafalak között. A hold és fénylő kis húgai erőtlenül sziporkáznak. A hideg szél melaszként csurog lefelé a hegyekről meg a dombokról, és sodródó szeméttel fojtogatja a várost. Céltalanul szálldosó papírfecnikkel, apró porörvényekkel osztozom az utcán, ahol a parányi porszemcsék tétova tolvajként surrannak be a boltívek meg az ajtók alá.

Emlékszem a sivatagi szélre: a khamszinra, amely füst nélkül lobogó tűzként perzsel, a főnre, amely orvul zúdul le a hegyoldalról, és a félénk számumra, amely fondorlatosan oson át a sátrak bőrlapjain és a könyvtár ajtaján.

Ebben a városban melankolikusabbak a szelek. Kárhozott lélekként kószálnak, benéznek a gázlámpák fényében úszó, koszos ablakokon. Egy fajtából származunk, a városi szél meg én. Együtt járjuk a várost.

Találtunk alvó koldusokat, akik egymás melegét keresve összebújnak, mint az alacsonyabb rendű élőlények, nyomorúságuk erőnek erejével taposta őket lejjebb az evolúció létráján.

Láttuk a város éjszakai járőreit, akik halottakat húztak ki a folyóból. Sötét egyenruhás katonákat, akik kampósbottal döfködik a felpuffadt testeket: a szemet kitépték, a vér megalvadt, és ragacsos masszaként tölti ki a szemüreget.

Láttuk a mutánsokat, a csatornából másztak ki a hideg, tompa csillagfénybe, és szégyenlősen suttogtak egymásnak, térképeket és üzeneteket rajzoltak a bűzölgő sárba.

Leültem, és amikor mellém ült a szél, kegyetlen dolgokat láttunk, torz dolgokat.

Sajognak a hegeim és a csontjaim csonkjai. Kezdem elfelejteni a szárnyak súlyát, rebbenését, mozgását. Ha nem garuda lennék, imádkoznék. De én nem alázkodom meg goromba szellemek előtt.

Néha útba ejtem a raktárépületet, ahol Grimnebulin olvas és ír és firkál, halkan felmászom a tetőre, és elheverek a palán. A gondolat, hogy ennyi energiát fordít a repülésre, az én repülésemre, kissé enyhíti a sajgást szétroncsolt hátamon. A szél erősebben tép belém, ha itt fent vagyok: úgy érzi, elárultam. Tudja, hogy amint ismét egész leszek, elveszíti állandó éjszakai társát Új-Crobuzon mocsarában és trágyadombján. Ezért mindig megfenyeget, ha itt heverek, mintha le akarna rántani, bele a széles, bűzös folyóba, a tollaimat markolássza, a zsémbes szél figyelmeztet, hogy hagyjam ennyiben: én azonban a tetőbe markolok karmaimmal, és hagyom, hogy a Grimnebulin agyából sugárzó jótékony vibrálás a morzsolódó palán keresztül szerencsétlen testembe ivódjon.

Ódon benyílókban alszom a dübörgő sínek alatt.

Minden szerves lényt megeszem, amely nem akar megölni.

Élősdiként rejtőzöm a vén város irhájában, amely hortyog és szellent és robajlik és vakarózik és puffad, és szemölcsöket növeszt, és egyre zsémbesebb, ahogy öregszik.

Néha felkapaszkodom a roppant, roppant tornyokra, amelyek fogazott gerincként állnak ki a város bőréből. Itt, ahol ritkább a levegő, a szélből elvész az a melankolikus kíváncsiság, ami az utcán még megvolt benne. Nem olyan nyűgös, mint az első emeletek tájékán. A szelet itt fent felkavarják a fénytenger fölé emelkedő tornyok, karbidlámpák vakítanak odalent, lángra lobbantott zsír ég füstösvörösen, faggyúmécsek világlanak, ádázul köpködnek a gázlámpák, rendezetlen sorokban védekeznek a sötétség ellen, és a szél itt ujjong és játszik.

Az épület koronájába vájnak a karmaim, karomat kitárom, érzem a zsivajgó szél csapásait és lökéseit, és ilyenkor lehunyom a szemem, és egy pillanatra felidézem, milyen is repülni.

MÁSODIK RÉSZ

A repülés fiziognómiája

Hatodik fejezet

Új-Crobuzon városa nem igazán hitt a gravitációban. Odafent aeroszkáfok araszoltak felhőről felhőre, mint csigák a salátalevélen. A város szívéből hadigondolák süvítettek a külvárosok felé, és a tartókábelek úgy zümmögtek és vibráltak alattuk, mint több száz láb magasságban kifeszített gitárhúrok. Sárkányfajzatok vonszolták magukat az ég felé, és ürüléket potyogtattak, meg trágárságokat harsogtak. A galambok csókákkal, sólymokkal, fecskékkel és szökött törpepapagájokkal osztották meg a levegőeget. Szárnyas hangyák, darazsak, méhek és dongólegyek, pillangók és szúnyogok vívtak légi háborút ezernyi ragadozóval, áspisokkal meg dherikkel, akik odafent kapkodtak utánuk. Darabokra hulló gólemek szántották agyatlanul az eget, otromba bőr-, papír- vagy gyümölcshéj szárnyon, amit azok a diákok aggattak rájuk, akik részegen összetákolták őket. Még a vonatok is - vagonjaikban azzal a megszámlálhatatlanul sok férfival és nővel meg árucikkel, amit Új-Crobuzon hatalmas tetemén keresztül cibáltak oda meg vissza nap mint nap - megpróbáltak a házak felett maradni, mintha félnének az épületek kipárolgásától.

A város hatalmas lendülettel tört felfelé, mintha a nyugat felé emelkedő, roppant hegyláncokról vette volna a példát. A felhólyagzott, szögletes lakótömbök tíz, húsz, harminc emelet magasságban rajzolódtak az égre. Kövér ujjként böktek felfelé, öklök voltak, csonkolt végtagként, intőn mutogattak az alacsony házak áradata felett. A várost alkotó beton- és kátránytonnák ősrégi földrajzi képződményeket takartak, buckákat és kiemelkedéseket, dűlőket és még mindig észlelhető kitüremkedéseket. A Vaudois-hegy, a Legyespart, a Zászlósdomb és Szátyárhalom oldalán omladékként zúdultak alá a viskók.

A Parlament füstös-fekete fala cápafogként, rájafarokként horgadt fel a Strack-sziget sziklájából, és eget fenyegető, szörnyűséges, szerves fegyvernek tűnt. Az épület falából különös csövek és gigászi szegecsek sarjadtak. Beleremegett a mélyében dolgozó, vénséges kazánok dübörgésébe. A kolosszális palota központi tömbjén rejtélyes rendeltetésű szobák dudorodtak, mit sem törődve a tornyokkal és támfalakkal. Valahol odabent, a képviselőházban, az égbolttól biztonságos távolságban Rudgutter meg az a rengeteg zümmögő politikushere páváskodott. A Parlament az építészeti lavina peremén egyensúlyozó hegynek tűnt.

A város fölé emelkedő, komor birodalom sem volt tisztább. Gyárkémények ütötték át a föld és az ég közötti membránt, és tonnányi mérgező füstöt okádtak az égbe, mintha puszta rosszindulatból tennék. Közvetlenül a tetők felett sűrűbb, csípős ködként hullámzott a milliónyi kéménykürtőből áradó szag. A krematóriumok felett gomolygó felhő a féltékeny végrehajtók kezében meggyulladó végrendeletek hamujával elegyedett, ebbe keveredett a haldokló szerelmeseknek meleget adó tűz szénfüstje. Új-Crobuzont ezernyi mocskos füstszellem burkolta bűntudatként fojtogató bűzbe.

A város koszos mikroklímájában felhők kavarogtak. Mintha egész Új-Crobuzon időjárását egy hatalmas, fokozatosan örvénylő hurrikán alakította volna, ami a város szívében, a Rikácsnak nevezett kereskedőnegyed magvában hullámzott, ahol az a többmérföldnyi vasúti sínből, több évtized építészeti stílusából és ezek következetes megalázásából létrejött, hihetetlen épületkorcs gubbasztott: a Perdido pályaudvar.

Véletlenszerűen kiugró mellvédekkel tűzdelt, ipari kastély volt ez. A hadsereg birtokolta a legszélső, nyugati tornyát, a Tövist, amelyet hét különböző irányba feszítettek a szétágazó drótkötélpályák, és árnyékában eltörpült az összes többi bástya. De lehetett a Tövis bármekkora, így is csak a rettentő pályaudvar egyik toldaléka maradt.

Az építészt a munka befejezése után hét évvel elborult elmével börtönbe zárták. Eretnek volt, mondták, aki meg akarta építeni saját istenét.

A pályaudvar testén öt, hihetetlen méretű téglaszáj ásított, melyek elnyelték a város összes vasútvonalát. A sínek hatalmas nyelvként pöndörödtek alá a viaduktokon. Az épület dagadt pocakját üzletek és kínzókamrák, műhelyek, irodák és üres termek tömték feszesre, és bizonyos szögből úgy festett, mintha ugrásra készülne, a Tövisre támaszkodva szeretne felkapni a végtelen égre, ahová oly nemtörődöm módon behatolt.

Isaac nem romantikától fátyolos szemmel nézett fel az égre. Bármerre pillantott a városban, mindenhol a repüléssel találkozott (bedagadt szemmel hunyorgott: a fejében már újszerű formulákkal és tényekkel áthuzalozott agy dolgozott azon, miként lenne lehetséges kisiklani a gravitáció szorításából), de azt is láthatta, hogy a szárnyak sem menekítenek el senkit egy jobb helyre. A repülés profán, világi cselekedet volt: nem több, mint közlekedés Új-Crobuzon egyik pontjából a másikba.

Ez jobb kedvre derítette. Tudós volt, nem misztikus.

Isaac az ágyán heverve bámult ki az ablakon. Tekintete követte a repülő pontokat az égen. Körülötte rendetlen kupacok álltak, papíráradat csordult a padlóra, könyvek és cikkek, gépírásos jegyzetek és macskakaparással telerótt hosszú ívek. Klasszikus monográfiák bújtak meg a forgattyúkarokról szóló eszmefuttatások alatt. Az íróasztal alatt biológiakönyvek viaskodtak helyért a filozófiával.

Vérebként szimatolva követte a tekervényes könyvcsapást. Néhány művet egyszerűen nem hagyhatott figyelmen kívül, olyanokat, mint A gravitációról vagy A repülés elmélete címűt. Néhány kötet érintőlegesen súrolta a témát, mint például A rajok aerodinamikája. És akadt néhány, amire egyszerű szeszélyből csapott le, és a nagyobb tiszteletnek örvendő tudós kollégái minden bizonnyal fintorogva méregették volna ezért. Példának okáért még át kellett lapoznia A felhők fölött élő fajzatok és mindaz, amit taníthatnak nekünk című művet.

Isaac az orrát vakarta, és szalmaszállal szürcsölte a mellkasára állított sört.

Alig két napja dolgozott Yagharek megbízatásán, és a város máris teljesen átalakult a szemében. Vajon lesz-e olyan valaha, mint régen?

Az oldalára fordult, és maga alá túrt, hogy elrendezze a kényelmetlenül bökdöső papírokat. Előcibált egy obskúrus kéziratokból összeállított gyűjteményt meg egy kupac heliotípiát, amit Kétpiculáról készített. Maga elé tartotta a nyomatokat, és szemügyre vette a sárkányfajzat izomzatát, amit Kétpicula az ő külön kérésére sorban megfeszített.

Remélem, nem tart sokáig, gondolta.

Egész nap olvasott és jegyzetelt, udvariasan morgott valamit, amikor David vagy Lublamai felkurjantott, vagy kérdezett valamit, esetleg felajánlotta, hogy felviszi neki az ebédet. Elmajszolta azt a kis kenyeret meg sajtot meg erős paprikát, amit Lublamai rakott az asztalára. Ahogy egyre forróbbá vált a nap, és az eszközöket hevítő, kisméretű kazánok felmelegítették a légteret, fokozatosan megszabadult a ruházatától. Ingek és kendők hevertek az íróasztal mellett.

Várta, hogy megérkezzenek a megrendelt holmik. Nem sokkal a célirányos könyvbúvárkodás után rájött, mekkora hézagok tátonganak tudományos ismereteiben. Az összes misztikus tudás közül a biológia volt a leggyengébb pontja A levitáció, az ellengeotropikus thaumaturgia és a szívének kedves egyesített energiamezők témájában egészen otthon érezte magát, de a Kétpiculáról készült nyomatok láttán rá kellett ébrednie, milyen keveset ért az egyszerű repülés biomechanikájához.

Néhány sárkányfajzat hullájára lenne szükségem... nem, kell néhány élő példány, akiken kísérletezhetek... - gondolta tunyán, miközben az előző éjjel készített heliotípiákat bámulta. - Nem is... kell egy tetem, amit felboncolhatok, és egy élő sárkányfajzat, amit megfigyelhetek repülés közben...

A kósza ötlet hirtelen kezdett komoly alakot ölteni. Isaac leült az asztalához, és egy darabig elmélyülten töprengett, majd felállt, és kisétált Borzosláp sötétjébe.

A Kankó és a Szurok közötti terület leghírhedtebb kocsmája egy óriási Palgolak-templom árnyékában bújt meg. Néhány nyirkos utcányira volt a Danechi hídtól, amely összekötötte Borzoslápot a Csontnegyeddel.

Borzoslápot természetesen zömében pékek, utcaseprők, prostituáltak lakták, vagy olyan hivatások képviselői, akik életükben egyetlen hexet sem bájoltak meg, és sohasem vizslattak volna kémcsöveket. Annyi közük volt a tudományhoz, mint amennyi Csontnegyed lakóinak vagy éppen Új-Crobuzon nagy részének a rendszeres törvényszegéshez. Ettől függetlenül Borzosláp örökké a tudósnegyed, Csontnegyed pedig a tolvajnegyed maradt. És azt a helyet, ahol ez a két nagy hatás találkozott - ezoterikusán, alattomban, romantizálva és néha veszélyesen -, úgy nevezték, hogy a Hold lányai.

Az épület kopottsága ellenére csalogató hely volt skarlátvörösre festett homlokzatával és cégérével, amely a Hold két kisebb kísérőjét csinos, kissé ízléstelenül kipingált fiatal lányként ábrázolta. A vendégkört a város kalandvágyóbb bohémjai alkották: művészek, tolvajok, szabadúszó tudósok, narkósok és a hadsereg besúgói nyüzsögtek a tulajdonos, Vörös Kate figyelő tekintete előtt.

Kate a gyömbérszínű hajáról kapta a nevét, és Isaac mindig úgy gondolta, ez egyúttal azt is jól példázza, menynyire elsorvadt a vendégei kreativitása. Erős testfelépítésű nő volt, aki csalhatatlan érzékekkel tudta, kit kell lefizetni vagy kitiltani, szájon kapni vagy ingyensörrel kényeztetni, így történhetett (bár Isaac gyanította, hogy pár enyhébb thaumaturgikus bűbáj is szerepet játszhatott ebben), hogy a Hold lányai sikeres, bár bizonytalan sikernek örvendett, és elkerülték a környék egymással vetélkedő, védelmi pénzekben utazó vállalkozásai. A milícia csak ritkán és akkor is felületesen razziázott Kate csehójában. Jó sört csapolt. Nem foglalkozott vele, miről beszélgetnek a sarokasztaloknál összeverődött csoportok.

Aznap éjjel kurta intéssel üdvözölte Isaacet. A férfi viszonozta a köszöntést. Körülpillantott a füstös helyiségben, de nem találta, akit keresett. A pulthoz lépett.

- Kate! - harsogta túl a ricsajt. - Nem láttad ma Lemuelt?

A nő nemet intett, és kérés nélkül egy Nagyfőnök sört nyomott a kezébe. Isaac fizetett, és hátat fordított a pultnak.

Eléggé meglepődött. A Hold lányai Lemuel Pigeon fogadószobájának számított, ráadásul átkozottul közel volt a laboratóriumhoz. Általában biztosra lehetett venni, hogy a férfi minden éjjel itt nyüzsög, pénzt oszt, vagy sápot szed valakitől. Isaac gyanúja szerint csak a kétes ügyletei szólíthatták másfelé. Céltalanul őgyelgett az asztalok között, és ismerős arcokat keresett.

A túloldali sarokban, rendje sárga köpönyegében, üdvözült mosollyal az arcán, Gedrecsechet, a Palgolak-templom könyvtárosa beszélgetett valakivel. Isaac felderült arccal elindult felé.

Meglepve látta, hogy a vogyanoj beszélgetőtársának, a kelletlenül fintorgó fiatal lánynak egymásba akaszkodó kerekeket tetováltak az alkarjára, ami azt jelentette, hogy ő Úrmech Takk, és kétségtelenül téríteni próbálja az istentelent. Amikor Isaac közelebb lépett, azt is meghallotta, min vitatkoznak.

- ...ha mindannak a kérlelhetetlenségnek és analízisnek, amit önmagadnak tulajdonítasz, csak minutányi részét használnád fel, miközben Istent és a világot vizsgálod, akkor te is tudhatnád, mennyire tarthatatlan az értelmetlen szentimentamorfizmusod!

Ged a pattanásos lányra vigyorgott, és már válaszra nyitotta a száját, amikor Isaac közbeszólt.

- Bocsáss meg nekem, Ged, amiért belepofázom. Csak neked akartam mondani valamit, ifjú Lendkerék vagy Tiktak, akárminek hívod is magadat...

A Takk tiltakozni próbált, de Isaac nem hagyta.

- Nem, fogd be a szádat. Rendkívül világosan fogok fogalmazni... takarodj innen! És vidd magaddal a kérlelhetetlenségedet is!

Ged kuncogott. Vitapartnere nyelt egy nagyot, és próbált úgy tenni, mint aki feldühödött, de valójában megriasztotta Isaac termete és vidám arcátlansága. Némi erőfeszítéssel megkísérelte megőrizni a méltóságát a távozáshoz.

Felállt, és láthatóan cseppet sem spontán riposzttal próbált búcsúzni. Isaac azonban megelőzte.

- Ha megszólalsz, kiverem a fogadat - mondta nyájasan.

A Takk becsukta a száját, és elsompolygott.

Amikor eltűnt szem elől, mindkettőjükből kitört a nevetés.

- Minek állsz le velük, Ged? - harsogta Isaac.

Ged békaként kucorgott az alacsony asztal mellett, a kezére meg a lábára támaszkodva hintázott előre meg hátra, és vastag nyelve ki-be csusszant széles, eltátott száján.

- Annyira sajnálom őket - kuncogta. - Olyan... lelkesek. Gedet a valaha élt legvidámabb vogyanojnak tartották - és ezzel a tulajdonságával rendkívül elütött fajtársaitól. Határozottan hiányzott belőle az izgága vogyanojok harapós mogorvasága.

- Mindazonáltal - folytatta, miután egy kicsit lecsillapodott -, engem egyáltalán nem zavarnak annyira, mint egyeseket. Persze feleannyira sem kérlelhetetlenek, mint azt magukról gondolják, de legalább komolyan veszik a dolgokat. És nem olyanok, mint a... nem is tudom... a Vesperás vagy az Istenfajvédők vagy a többiek.

Palgolak a tudás istene volt. Vagy fürdőkádban olvasgató kövér, tömzsi embernek, vagy ugyanezzel foglalatoskodó karcsú vogyanojnak ábrázolták, esetleg rejtélyes módon egyszerre mind a kettőnek. Gyülekezete megközelítőleg ugyanannyi emberből és vogyanojból állt. Nyájas, jóindulatú istenség volt, a bölcs, akinek a létezését teljesen kitöltötte az információ összegyűjtése, csoportosítása és értékelése.

Isaac nem hódolt egy istennek sem. Nem hitt sem a mindentudásukban, sem a mindenhatóságukban, a legtöbbnek pedig a létezésében sem. Természetesen voltak olyan teremtmények és megfoghatatlan esszenciák, amelyek kitöltötték a lét különböző aspektusait, és emberi fogalmak szerint némelyik kétségtelenül nagy hatalommal bírt. De Isaac azt már gyávaságnak tartotta, ha valaki imádta őket. Palgolakkal azonban még ő is elfogult volt. Kifejezetten reménykedett benne, hogy a kövér gazember ilyen vagy olyan formában, de tényleg létezik. Tetszett neki a gondolat, hogy akadhat egy olyan interaspektuális entitás aki annyira szerelmese a tudásnak, hogy nem csinál mást, csak a kádjában gubbaszt, mégis járja a különböző birodalmakat, és érdeklődő motyogással feldolgoz mindent, ami csak az útjába akad.

Palgolak könyvtára mindenképpen egyenrangú volt Új-Crobuzon egyetemi könyvtárával. Könyvet ugyan nem kölcsönzött, de bárki bármikor beléphetett az ajtaján, akár éjjel, akár nappal, és csak nagyon kevés kötetet zároltak. A palgolakiták térítők voltak, és úgy tartották, hogy amit egy hívő megtud, azt Palgolak is azonnal tudni fogja, ezért számukra vallási előírásnak számított a mohó olvasás. De küldetésükben csak másodlagos helyet foglalt el Palgolak magasztalása, elsősorban ugyanis a tudás dicsőségéért tevékenykedtek, éppen ezért esküjük kötelezte őket, hogy mindenkit beengedjenek a könyvtárukba.

Ged a maga udvarias módján éppen emiatt panaszkodott. Az Új-crobuzoni Palgolak Könyvtár birtokolta Bas-Lag világának legkitűnőbb vallási témájú kéziratgyűjteményét, és gyakran látogatták a lehető legkülönbözőbb vallási hagyományok és szekták zarándokai. Borzosláp és Mállatkert északi sarkában mintha a világ összes hívője ott nyüzsgött volna mindig, köpönyegben és maszkban, korbácsot, pórázt, nagyítóüveget szorongatva vagy a vallásos segédeszközök teljes arzenálját felvonultatva.

Némely zarándokot nehéz lett volna jóindulatú szerzetnek nevezni. A bőszen xenofób Istenfajvédők például egyre nagyobb hatalomra tettek szert a városban, de Ged sajnálatos módon szent kötelességének tartotta, hogy segítsen ezeken a fajgyűlölőkön, akik a passzusokból felpillantva a lába elé köptek, és varangynak vagy vízidisznónak nevezték.

Hozzájuk képest az egyenlőségpárti Úrmech Takk ártalmatlan szektának számított, még akkor is, ha igen erőszakosan bizonygatták az Egy Igaz Isten mechanikus természetét.

Az elmúlt évek során Isaac és Ged többször hosszadalmas vitába bonyolódott, leginkább teológiai kérdésekben, de irodalmi, művészeti és politikai témákban is. Isaac tisztelte a barátságos vogyanojt. Tudta, milyen buzgón végzi vallásos kötelességét, az olvasást, és ennek megfelelően hatalmas tudást halmozott fel minden témában, ami Isaacnek csak az eszébe jutott. A vogyanoj kezdetben mindig megfontoltan véleményezte az információt, amit kiadni készült - „kizárólag Palgolak bír akkora tudással, hogy elemezni is tudjon”, jelentette ki áhítatosan minden vita elején -, de két vagy három ital általában elnyomta ellendogmatizmusát, és teli torokból mondta a magáét.

- Ged - mondta Isaac. - Mit tudsz a garudákról?

Ged vállat vont, és elégedett mosollyal nyugtázta, hogy megoszthatja az ismereteit valakivel.

- Nem túl sokat. Madáremberek. A Cymekben, illetve Shotek északi részén élnek, és állítólag Mordiga nyugati fertályán is. A többi kontinensen talán szintén akad belőlük. Üreges csontozatúak. - Ged merev tekintete a láthatatlan, emlékezetből idézett xentropológiai kötetre meredt.

- A cymeki garudák egalitáriusok... teljesen egalitáriusok, és teljesen individualisták. Vadásznak és gyűjtögetnek, a munkamegosztásban semmi szerep nem jut a nemeknek. Sem a pénzt, sem a rangokat nem ismerik, habár létezik egyfajta nem intézményesített rangsor. Csak annyi, hogy ki a tiszteletre méltóbb, valami ilyesmi. Nem imádnak isteneket, bár létezik náluk egy ördögszerű alak, ami vagy létező, vagy nem létező eidolon. Dahneschnek nevezik. Korbáccsal, íjjal, lándzsával és könnyű pengékkel harcolnak. Pajzsot nem használnak: túl nehéz, akadályozza őket a repülésben. Ezért megesik, hogy néha két fegyvert forgatnak egyszerre. Olykor-olykor összetűzésbe keverednek más törzsekkel vagy fajokkal, valószínűleg a természeti kincsek miatt. A könyvtárukról hallottál már?

Isaac bólintott. Ged szemében majdhogynem obszcén vágyakozás csillant.

- Az isten köpetét, mennyire szeretném egyszer meglátogatni. Sohasem lesz rá alkalmam. - Morcosan pislogott. - A sivatag nem nekünk való. Kissé száraz...

- Nos, mivel ilyen mocskosul keveset tudsz róluk, nem is tudom, van-e értelme folytatni ezt a beszélgetést - mondta Isaac.

Ged arca megnyúlt.

- Vicc volt, Ged! Irónia! Szarkazmus! Cseszettül sokat, rengeteget tudsz róluk. Hozzám képest legalábbis. Én átlapoztam Shacrestialchit könyvét, te viszont sokszorosan felülmúltad mindazt, amit eddig tudtam. Nem tudsz valamit a... khmm... a törvényeikről?

Ged mereven bámult rá. Aztán összehúzta hatalmas szemét.

- Miben sántikálsz, Isaac? Olyannyira egyenlők... nos... A társadalmuk alapja az, hogy minden egyénnek a lehető legnagyobb választási szabadságot kell biztosítani, ezért élnek kommunákban. Mindenkinek megadják a leginkább kötöttségektől mentes szabadságot. Ha jól emlékszem, az egyetlen bűntény, amit ismernek, az megfosztani egy másik garudát a döntés lehetőségétől. Ezt súlyosbíthatja vagy enyhítheti, ha tisztelettel vagy tiszteletlenül követték el a tettet, mert egyszerűen imádják...

- Hogyan lophatod el valakitől a döntését?

- Sejtelmem sincsen. Gondolom, ha ellopod valakinek a lándzsáját, akkor az illető nem dönthet úgy, hogy használja... És ha mondjuk eltitkolod, hogy ízletes zuzmóra bukkantál, akkor a többiek már nem dönthetnek úgy, hogy elmennek érte?...

- Talán a döntéstolvajlás analógiája azoknak a dolgoknak, amelyeket mi bűnnek tekintünk, de némelyiknek még megfelelője sincsen.

- Lehetséges.

- Mi az elvont és a konkrét egyén? Ged ámultan meredt Isaacre.

- A seggemre, Isaac... te összecimboráltál egy garudával, igaz?

Isaac felhúzta a szemöldökét, és gyorsan bólintott.

- A mindenit! - kiáltotta Ged. A környező asztalok felől meglepett pillantások fordultak feléjük. - És egy cymeki garudával!... Isaac, muszáj elhoznod hozzám, hogy kikérdezzem a Cymekről!

- Nem is tudom, Ged. Egy kicsit... szófukar...

- Jaj, kérlek, kérlek...

- Jól van, legyen, megkérdezem. De ne nagyon reménykedj. Most pedig áruld el nekem, mi a különbség a cseszettül elvont és a konkrét egyének között.

- Hát ez bámulatos. Feltételezem, a munkádról nem beszélhetsz... ugye? Nem, nem hinném. Nos, egyszerűen fogalmazva, amennyire képes vagyok felfogni, azért egalitáriusok, mert annyira nagy becsben tartják az egyént, igaz? Úgy azonban nem tisztelheted más egyéniségét, ha elvont, izolált módon a saját egyéni létezésedre koncentrálsz. A lényeg, hogy akkor vagy egyén, ha mások szociális mátrixában létezel, akik tisztelik a te individualizmusodat és döntéshozó jogodat. Ez a konkrét egyén fogalma: olyan individualizmus, amely felismeri, hogy létezését a többi egyén részéről megnyilvánuló közösségi elismerésnek köszönheti, és éppen ezért neki hasonlóképpen kell viszonyulnia hozzájuk.

- Vagyis az elvont egyén olyan garuda, aki egy időre megfeledkezett arról, hogy része egy nagyobb egységnek, és tisztelettel tartozik a többi döntéshozó egyénnek.

Hosszas csend támadt.

- Okosabb lettél, Isaac? - kérdezte Ged gyengéden, és vadul kuncogni kezdett.

Isaac ezt nem tudta volna megmondani.

- És figyelj, Ged, ha azt mondanám, „döntéstolvaj másodfokon, a lehető legnagyobb fokú tiszteletlenséggel”, az ismerősen csengene?

- Nem... - pillantott rá Ged elgondolkodva. - Nem. Rosszul hangzik... de talán akad pár kötet a könyvtárban, amelyben utána tudok nézni...

Ebben a pillanatban Isaac megpillantotta Lemuel Pigeont.

- Figyelj, Ged - vágott a másik szavába sietve. - A bocsánatodat kérem meg minden, de tényleg beszélnem kell Lemuellel. Később megkereshetlek?

Ged neheztelés nélkül elvigyorodott, és útjára engedte Isaacet.

- Lemuel... lenne egy bizalmas kérésem. Szépen kereshetnél vele.

- Isaac! Mindig örömmel kötök üzletet egy tudós fővel. Hogy zajlik az elme emberének az élete?

Lemuel hátradőlt a székében. Piperkőc módjára öltözött. Burgundi vörös kabátot és sárga mellényt viselt. Apró cilindert. Alóla szőke fürtök buktak elő egy copfban, ahonnan szemlátomást szabadulni szerettek volna.

- Az elme emberének élete zsákutcába jutott, Lemuel. És ez az a pont, ahol te jössz a képbe.

- Én? - kérdezte Lemuel Pigeon ferde mosollyal.

- Igen, Lemuel - felelte Isaac vészjóslón. - Előrébb mozdíthatod a tudomány ügyét.

Isaac szívesen évődött Lemuellel, habár a fiatalabb férfi társaságában kicsit kényelmetlenül érezte magát. Lemuel szerencsejátékos volt, informátor, orgazda... a született közvetítő. Jövedelmező státust épített ki magának, mint az ügynökök legeredményesebbike. Csomagok, információk, ajánlatok, üzenetek, szökevények, áruk: Lemuel mindent szállított, amit két ember személyes találkozó nélkül csak kicserélhetett. Nélkülözhetetlen volt az olyanoknak, mint Isaac, akik szívesen halásztak Új-Crobuzon alvilágában, de nem szerették volna bepiszkolni a kezüket vagy eláztatni a lábukat. Annak a másik birodalomnak a lakói néha hasonlóképpen Lemuelhez fordultak, ha át akartak nyúlni ebbe a többé-kevésbé törvényes világba anélkül, hogy partra sodródnának és gyámoltalanul vergődnének a milícia egyik állomása előtt. Lemuelnek nem minden vállalkozása egyensúlyozott a határmezsgyén: némelyik teljesen legális volt, némelyik teljesen illegális. Egyszerűen arról volt szó, hogy a határok átlépése számított a specialitásának.

Lemuel egész létezése ingatag lábakon állt. Gátlástalan volt és brutális - szükség esetén elvetemült. Ha a helyzet túl veszélyessé vált, mindenkit azonnal faképnél hagyott. Ezt mindenki tudta. Lemuel sem titkolta soha. Bizonyos fokig őszinte volt. Sohasem tett úgy, mintha meg lehetne bízni benne.

- Te, Lemuel, a tudomány ifjú barátja... - mondta Isaac. - Egy kis kutatást folytatok éppen. Na mármost ehhez szükségem van néhány kísérleti alanyra. Minden érdekel, ami repül. És itt jössz te a képbe. Tudod, az én pozíciómban nem ballaghatok végig Új-Crobuzonon pár szaros verébért... az én pozíciómban csak hátra kellene dőlnöm, és hagynom, hogy szárnyas lények potyogjanak az ölembe.

- Hirdess az újságban, Isaac, öreg cimbora. Miért nekem meséled mindezt?

- Mert én rengeteg és még annál is több példányról beszélek és nem akarom tudni, honnan származnak. És nekem választék kell. Olyan sok repülő kis izét szeretnék látni, mennyit csak lehet, és némelyiket nem olyan könnyű megszerezni. Például... ha nekem, tegyük fel, egy áspisra lenne szükségem... egy vagyont csengethetnék le egy kalózkapitánynak egy rühös, alig élő példányért... vagy fizetek neked, hogy beszélj valamelyik nagyra becsült ismerősöddel, aki kiszabadít egy szegény kis sánta áspist abból a kurva aranyketrecből Kelet-Giddben vagy Peremben. Kapiskálod?

- Isaac, öregfiú... kezdem érteni.

- Hát persze, Lemuel. Üzletember vagy. Én nagyon ritka repülő lényeket keresek. Találékonyakat. Nem fogok vagyonokat kifizetni egy kosárnyi feketerigóért... de kérlek, ebből ne azt a következtetést vond le, hogy nincsen szükségem feketerigókra. Nagyon szívesen látom őket, a csókákkal, sárgarigókkal és azokkal a tudom is én, micsodákkal együtt. Galambokkal, Lemuel. De amit még szívesebben látok, az például a szitakötőkígyó.

- Ritka - mondta Lemuel, és eltökélten bámult a korsójába.

- Nagyon ritka - bólintott Isaac. - Éppen ezért szép mennyiségű guba cserélhet gazdát egy jó példányért. Kapiskálod, Lemuel? Madarakat akarok, rovarokat, denevéreket... meg tojásokat, bábokat meg lárvákat, mindent, amiből egyszer repülő lény lesz. Sőt ez a módszer még hasznosabb lehet. Minden, ami megnő, de legfeljebb, saccra mondom, kutyaméretűre. Csak semmi sokkal nagyobbat vagy veszélyesebbet. Bármennyire nagy dolog elkapni egy drudot vagy egy szélrinót, nekem az nem kell.

- Kinek kellene, Isaac? - kérdezte Lemuel egyetértően. Isaac egy ötguinea-s bankót nyomott Lemuel szivarzsebébe. Aztán felemelték a poharukat, és áldomást ittak.

Ez tegnap este történt. Isaac hátradőlt a székében, és elképzelte az üzenet útját, amint átfurakszik Új-Crobuzon bűnös sikátorain.

Lemuel szolgáltatásait már korábban is igénybe vette, amikor ritka vagy tiltott összetevőkre volt szüksége, esetleg egy kéziratra, amelyből csak néhány példány létezett Új-Crobuzonban, vagy amikor illegális anyagok szintézisére vonatkozó adatokat hajkurászott. Isaac humorérzékét kielégítette a gondolat, hogy a városi alvilág legkeményebb alakjai két bandaháború és drogszállítás között lelkesen kajtatnak pillangók és madarak után.

Akkor jött rá, hogy a következő nap kerülőnap. Jó ideje nem látta már Lint. Szeretője még csak nem is tudott erről a megbízatásról. Randevújuk van, jutott eszébe. Együtt vacsoráznak. Kis időre megfeledkezhetne erről a kutatásról, és elmesélhetné Linnek, mi minden történt eddig. Szerette az ilyen alkalmakat, amikor kiüríthette az agyából a sok felgyülemlett gondolatot, és megoszthatta Linnel.

Észrevette, hogy Lublamai meg David elment. Egyedül volt.

Végighemperedett az ágyon, mint egy rozmár, és papírokat meg nyomatokat szórt a padlódeszkákra. Lecsavarta a gázlámpát, és kibámult a sötét raktárépületből. A piszkos ablakon át a hold nagy, hideg korongját látta, amit lassan piruettezve követett két leánya, a vénséges vén, kopár sziklatömb csatlósai, amelyek kövér szentjánosbogárként ragyogtak anyjuk körül.

Isaac egy darabig figyelte a spirálszerűen mozgó holdbéli órát, aztán elaludt. Sütkérezett a holdfényben, és Linről álmodott: buja, érzékien szerelmes álmot.

Hetedik fejezet

A Kakas és Óra kicsordult a saját ajtaján. A Bujjaligetet Szangviától elválasztó csatorna partján asztalok és színes lámpák lepték el az előkertet. A poharak csörömpölése és a vidám kiáltozás még a zsilipek között ügyködő, savanyú evezősökhöz is eljutott, akik meglovagolták a beömlő vizet, és egyre magasabbra emelkedtek, fel, a folyó felé, egyre távolodva a lármás fogadótól.

Lin szédült.

A barátaival ült egy széles asztalnál, lila lámpás alatt. Az egyik oldalán Derkhan Blueday, a Jelzőtűz műkritikusa foglalt helyet. A másik oldalon a lelkes Cornfed ordítozott Vastagodó Combbal, a kaktusz csellóművésszel. Alexandrine, Bellagin Sound, Tarrick Septimus, Importunate Spint: festők és költők, zenészek, szobrászok és egy csomó kibic, akiket alig ismert.

Ez volt Lin természetes közege. Az ő világa. Ennek ellenére még sohasem érezte magát ennyire kívülállónak, mint most.

Elválasztotta a barátaitól a tudat, hogy megkapta a munkát, azt a rettenetesen fontos megbízatást, amiről mindannyian álmodtak, amiből évekig boldogan megélhet. És rémisztő megbízója igen eredményesen gondoskodott róla, hogy az örömben ne osztozhasson senkivel. Linnek úgy tűnt, mintha figyelmeztetés nélkül, hirtelen egy másik világba került volna Bujjaliget önző, játékos, élettől duzzadó, mesterkélt és önelemző környezetéből.

Mióta megrendülten visszatért a rendkívüli csontnegyedi megbeszélésről, nem találkozott senkivel. Szörnyen hiányzott neki Isaac, de tudta, hogy a szeretője ilyenkor kihasználja az alkalmat, és nyakig merül a munkába, s azzal is tisztában volt, mennyire felbőszítené, ha Lin bemerészkedne utána Borzoslápra. Bujjaligeten nyílt titok volt a kapcsolatuk. Borzosláp azonban maga volt a veszedelem.

Ezért egy napig otthon üldögélt, és azon tűnődött, mibe keverte magát.

Lassan és tétován felidézte a szörnyeteg Mr. Motley alakját.

Az isten köpetét és szarát! - gondolta. - Mi a jó ég lehet?

Nem bírta világosan maga elé képzelni főnöke alakját, csak homályos benyomások maradtak a disszonáns hústömegről. Töredékes emlékek incselkedtek vele: öt egyformán ízeit rákkaromban végződő kéz, egy füzérnyi szem közepéből sarjadó, csavaros szarv, kecskeprém csík mentén emelkedő, hüllőszerű taraj. Képtelenség volt eldönteni, melyik fajba tartozott eredetileg Mr. Motley. Lin még sohasem hallott ilyen nagyszabású, irtózatos és kaotikus újraformálásról. Egy ilyen vagyonos valaki a legjobb újra-formálókat is megfizethette volna, hogy emberibb lényt varázsoljanak belőle - vagy bármi mást. Lin nem tudott másra gondolni, csak arra, hogy Mr. Motley maga választotta ezt az alakot.

Vagy a torzió áldozata.

Lin kíváncsi volt, vajon átmeneti zónákkal kapcsolatos megszállottsága az alakja következménye-e, vagy az őrület már korábban kiütközött rajta.

Lin szekrényét zsúfolásig megtöltötték a Mr. Motley testéről készített durva vázlatok - sietve eltüntette szem elől mindet, hátha Isaac nála tölti az éjszakát. Macskakaparásos jegyzetekben örökítette meg mindazt, amire a tébolyult anatómiából emlékezett.

Az elmúlt napokban apadt a rettegése, és csak a libabőr bizsergette néha, meg az ötletek áradata.

Rájött, hogy ez lehet élete nagy műve.

Első találkozójuk másnap, pornap délután volt esedékes. Ezután hetente kétszer találkoznak majd, legalább egy hónapon keresztül: de valószínűleg tovább is elhúzódik majd, attól függően, hogyan alakul a szobor.

Lin alig várta, hogy nekiláthasson.

- Lin, te unalmas buksza! - harsogta Cornfed, és megdobta egy darab répával. - Miért vagy ilyen hallgatag?

Lin gyorsan választ firkantott a tömbjébe.

Mert untatsz, Cornfed, drágám.

Mindenkiből kitört a nevetés. Cornfed folytatta a hivalkodó flörtölést Alexandrine-nal. Derkhan Linhez hajolt ősz fejével, és halkan megszólította.

- Komolyan, Lin... Alig szólaltál meg ma este. Valami baj van?

Lin elérzékenyült; szelíden nemet intett.

Nagy munkán dolgozom. Lefoglalja a gondolataimat, jelezte. Nagy megkönnyebbülés volt, hogy nem kell mindent leírnia: Derkhan jól ismerte a jelbeszédet.

Hiányzik Isaac, tette hozzá tettetett kétségbeeséssel.

Derkhan arcán együtt érző fintorba futottak össze a ráncok. Imádni való egy nő, gondolta Lin.

Derkhan sápadt volt, magas és vékony - igaz, mióta középkorú lett, növesztett egy kis pocakot. Habár szerette a bujjaligeti miliő bizarrságait, odaadó, kedves egyéniség volt, aki sohasem akart a társaság középpontja lenni. Publikált írásai tüskések és könyörtelenek voltak; Lin úgy gondolta, ha Derkhannak nem tetszenének a munkái, most biztosan nem lehetne a barátja. A Jelzőfényben megjelent könyörtelen kritikái a brutalitás határát súrolták.

Neki elmondhatta, hogy hiányzik Isaac. Derkhan tudta az igazat a kapcsolatukról. Alig több mint egy évvel ezelőtt amikor Lin meg Derkhan együtt sétálgatott Bujjaligeten, Derkhan meghívta egy italra. Amikor fizetett, elejtette a táskáját. Gyorsan lehajolt érte, de Lin megelőzte: felkapta, és tényleg csak egy pillanatra tétovázott, amikor megpillantotta a földre hullott öreg, nyúzott heliotípiát, rajta egy férfiruhát viselő, gyönyörű és tüzes fiatal lánnyal meg a rúzzsal odamázolt csóknyommal. Visszaadta Derkhannak, aki kapkodás nélkül eltette a tárcájába, és közben nem nézett Lin szemébe.

- Régi történet - mondta titokzatosan, aztán elmélyülten kortyolta tovább a sörét.

Lin úgy érezte, ezért tartozik Derkhannak egy titokkal. Szinte megkönnyebbült, amikor néhány hónappal később azon kapta magát, hogy depressziósán iszogat Derkhannal, miután elrobogott otthonról egy ostoba veszekedés miatt. Akkor alkalma nyílt elmesélni Derkhannak az igazat, amit valószínűleg már amúgy is sejtett. Derkhan bólogatott, és az arcán tényleg nem látszott más, csak aggodalom.

Azóta közeli barátok lettek.

Isaac Derkhan lázadó természete miatt kedvelte a nőt.

Abban a pillanatban, amikor Linnek eszébe jutott Isaac, meghallotta a hangját.

- Az isten szarát, mindenkitől elnézést, elkéstem... Lin megfordult, és megpillantotta Isaac hatalmas alakját, aki az asztalok között átnyomakodva közelített feléjük.

Üdvözlő kiáltások kórusa köszöntötte. Isaac egyenesen Linre nézett, és lopott mosolyt küldött felé. Miközben integetve köszöntötte a többieket, megsimogatta a hátát, és Lin érezte, hogy ujjaival ügyetlenül azt betűzi: szeretlek.

Isaac odahúzott magának egy széket, és Lin meg Cornfed közé préselte magát.

- Most jövök a bankomból, ahol letétbe helyeztem néhány csillogó aranyrögöt. Egy jövedelmező megbízás - harsogta - igen boldoggá teszi a tudóst, de nagyon elrontja az ítélőképességét. Az italt én állom. - A többiekből meglepett és elégedett ordítás szakadt fel, majd azonnal, közösen harsogva hívták a pincért.

- Hogy megy a műsor, Cornfed? - kérdezte Isaac.

- Ó, remekül, remekül! - kiáltotta Cornfed, majd különös módon, ráadásul nagyon hangosan még hozzátette: - Lin is eljött halnapon.

- Az jó - mondta Isaac zavartan. - Tetszett, Lin?

Lin kurta jellel mutatta, hogy igen.

Cornfedet teljesen lefoglalta, hogy Alexandrine dekoltázsát bámulja a nő nem túl bonyolult ruháján. Isaac visszafordult Linhez.

- El sem hinnétek, mi történt... - kezdte.

Lin megmarkolta a férfi térdét az asztal alatt. Isaac viszonozta a mozdulatot.

Isaac halkan és zanzásított formában beszámolt Linnek meg Derkhannak Yagharek látogatásáról. Megeskette őket, hogy hallgatnak a dologról, és időnként körbepislogott, nehogy valaki kifülelje őket. Az elbeszélés közben megérkezett a csirke, amit rendelt, és csámcsogva mesélt a találkozójáról a Hold lányaiban meg a többketrecnyi állatról, ami napokon belül megérkezhet a laboratóriumába.

Amikor végzett, hátradőlt a székében, és vigyorogva végignézett a barátain, de rögtön bűnbánó fintor suhant át az arcán, és félénken megkérdezte Lint:

- És neked hogy ment a munka?

Lin egy legyintéssel elintézte a kérdést. Nem mondhatok neked semmit, drága szívem, gondolta. Beszéljünk inkább az új feladatodról.

Isaac arcára láthatóan kiült a bűntudat, amiért ilyen egyoldalúvá vált a beszélgetés, de nem bírta visszafogni magát. Minden gondolatát lefoglalta ez az új megbízatás. Lin ismerős, melankolikus gyengédséget érzett iránta. Melankóliát, mert a férfi ezekben az elragadtatott pillanatokban nagyon önhitt tudott lenni - és gyengédséget, a szenvedélye meg a lázas odaadása miatt.

- Ezt nézd meg, nézd csak! - szaladt ki Isaac száján váratlanul, és egy papírlapot húzott elő a zsebéből. Széthajtogatta, és letette az asztalra.

Plakát volt, amely egy Sobek Croix-ban megrendezett vásárt hirdetett. A hátoldala merev volt a csiriztől: Isaac a falról tépte le.

MR. BOMBADREZIL EGYEDÜLÁLLÓ és BÁMULATOS VURSTLIJA, garantáltan a LEGKÉNYESEBB ÍZLÉSŰEKET is lenyűgözi és ámulatba ejti majd. A SZERELEM PALOTÁJA, a SZÖRNYŰSÉGEK CSARNOKA, az ÖRVÉNY és sok egyéb attrakció megfizethető áron. Jöjjenek, nézzék meg a torzszülöttek hihetetlen parádéját, a FURCSASÁGOK CIRKUSZÁT. SZÖRNYETEGEK és CSODÁS KREATÚRÁK Bas-Lag minden sarkából! LÁTNOKOK a TÖREDEZETT FÖLDRŐL, igazi KAROM egy SZÖVŐ-től, az ÉLŐ KOPONYA, a buja KÍGYÓNŐ, URSUS REX, a Medvék emberkirálya, apró méretű TÖRPE KAKTUSZEMBEREK, egy GARUDA, a vad sivatagi madáremberek törzsfőnöke, a bezheki KŐEMBEREK, ketrecbe zárt DÉMONOK, TÁNCOLÓ HALAK, A GENGRIS ellopott kincsei és számtalan egyéb BÁMULATOS LÉNY és CSODA. Néhány látványosságunkat nem ajánljuk az ijedőseknek vagy a GYENGE IDEGZETŰEKNEK. Belépő: öt garas. Helyszín: Sobek Croix parkja, cset 14-től langyuár 14-ig, minden este 6-tól 11-ig.

- Látod ezt? - vakkantotta Isaac, és hüvelykujjával a plakátra bökött. - Van egy garudájuk! Telekiabálom a várost, hogy küldjenek nekem mindenféle kétes eredetű szárnyast, aminek valószínűleg az lesz a vége, hogy maguk alá temetnek a beteg csókák, erre kiderül, hogy végig itt van a szemem előtt egy kibaszott garuda!

Elmész? - kérdezte Lin jelbeszéddel.

- Hát persze! - horkantotta Isaac. - Most rögtön! Arra gondoltam, elmehetnénk mindannyian. A többieknek - tette hozzá halkabban - nem kell tudniuk, mit keresek. Úgy értem, a vurstli mindig remek mulatság. Igaz?

Derkhan vigyorogva bólintott.

- És mit csinálsz majd? Ellopod a garudát? - suttogta.

- Feltehetően megengedik, hogy készítsek róla néhány heliotípiát, vagy akár pár napra elvigyem a laborba... nem tudom. Majd kitalálunk valamit! Mit szóltok? Van kedvetek vurstliba jönni?

Lin kivett egy paradicsomot az Isaac tányérján maradt köretből, és gondosan letörölgette róla a szaftot. A rágói közé fogta, és rágcsálni kezdett.

Viccesen hangzik, jelezte. Te állod?

- Természetesen én állom! - bömbölte Isaac. Egy pillanatig áthatóan fürkészte Lint. Körülnézett, nem figyeli-e őket valaki. Hiányoztál, mutatta nehézkes kézjelekkel.

Derkhan tapintatosan elfordult.

Lin vonta magára a figyelmet, nehogy Isaacnek kelljen. Hangosan tapsolt, amíg az asztal körül ülők mindegyike rá nem figyelt. Kézjelekbe kezdett, és intett Derkhannak, hogy fordítson.

- Őöö... Isaac szeretné bebizonyítani, hogy a tudósok nemcsak dolgozni, hanem szórakozni is képesek. A hozzánk hasonló értelmiségiek vagy éppen feslett esztéták aztán tudnak szórakozni, ezért a következő ajánlattal áll elő... - Lin meglengette a hirdetményt, majd az asztal közepére hajította, hogy mindenki lássa. - Körhinta, látványosságok, csodák, célba dobás, mindez alig öt garasért amit Isaac nagy jóságában szívesen áll...

- Nem mindenkinek, te buta liba! - hördült fel Isaac megjátszott dühvel, de a hangját elnyomta a felharsanó hálás moraj.

- ...szívesen áll mindenkinek. - Derkhan csak azért is befejezte. - Ezek után én azt javasolnám, együnk-igyunk, és lóhalálában igyekezzünk Sobek Croix-ba.

Hangos, lármás helyeslés követte a szavait. Akik már végeztek az étellel meg az itallal, szedelődzködtek. Mások újult mohósággal vetették rá magukat az osztrigára, a salátára vagy a sült banánra. Ekkora csoportot eposzi küzdelem megszervezni, gondolta Lin savanyúan. Beletelhet még egy kis időbe, mire elindulnak.

Isaac és Derkhan suttogva vitatkozott az asztal felett. Lin tapogatója megrebbent. Egy keveset elcsípett a motyogásukból. Isaac buzgón politizált. Minden zavaros, céltalan, csípős társadalmi elégedetlenségét Derkhanra zúdította. Pózol, gondolta Lin meglepett nehezteléssel, ez nem az ő terepe, de megpróbálja lenyűgözni a szófukar újságírónőt.

Látta, hogy Isaac óvatosan pénzdarabot csúsztat át az asztalon, és egy jelzés nélküli borítékot kap cserébe. Kétségtelenül az illegális és radikális hírlap, a Renegát Rebellise legfrissebb száma, ahová Derkhan is írt.

Lin ugyan érzett valami homályos ellenszenvet a kormány és a hadsereg iránt, de nem érdekelte túlzottan a politika. Hátradőlt a székében, és a csillagokat nézte a felaggatott lámpás lilás derengésén át. Eszébe jutott az utolsó alkalom, amikor vásáron járt: felidézte a szagok, kurjantások és rikoltozások vad kavalkádját, a megbundázott versenyeket és a silány nyereményeket, a különleges állatokat és a ragyogó ruhákat, amelyek együtt kopottas, vibráló, izgalmas egészet alkottak.

A vurstliban kis időre meg lehetett feledkezni a normális élet szabályairól, ott bankárok és tolvajok elegyedtek, hogy ámuljanak, és hagyják magukat megbotránkoztatni vagy kellemesen szórakoztatni. Ide még a Linnél jóval kevésbé gyalázatos életű nővérek is kimerészkedtek.

Egyik legkorábbi emléke húsz évvel korábbi volt: tiri-tarka sátrak mellett surrant végig, aztán egy szörnyűségesen veszélyes, sokszínű körhinta mellett állt a gubacs-réti búcsúban. Valaki - sohasem tudta meg, kicsoda, egy khepri járókelő vagy egy lágyszívű árus - cukrozott almát nyomott a kezébe, amit áhítatosan elfogyasztott. Gyermekkora kevés kellemes emlékeinek egyike volt ez a cukrozott gyümölcs.

Lin arra várt, hogy barátai befejezzék a készülődést. Édes teát szürcsölgetett szivacsról, és a kandírozott almára gondolt. Türelmesen várta az indulást.

Nyolcadik fejezet

- Csak tessék, csak tessék, tegyék próbára a szerencséjüket!

- Szép hölgyek, szép hölgyek, küldjék ide a lovagjaikat, nyerjenek szép virágot!

- Pörögjön az Örvénnyel! Garantáltan beleszédül!

- Képmása alig négy perc alatt elkészül! Nincs a világon gyorsabb portré!

- Próbálja ki Rendkívüli Sillion hipnotikus, delejező képességeit!

- Három menet, három guinea! Ha a Varázsló három menetig szorítóban marad a Vasember ellen, három guinea-t vihet haza! Kaktuszemberek kizárva!

Az éjszaka sűrű volt a lármától. A kacagó baráti társaság körül szétpukkanó léggömbként csattogtak a hangok, a kiabálás, a hívogató vagy versenyre buzdító kurjantások, az incselkedések és a kihívó rikkantások. Gázlámpák fénye keveredett a válogatott khemykáliák pörkpíros, zöld, kék és kanárisárga ragyogásával. Sobek Croix füve és kavicsa ragadt a kiömlött cukortól és szafttól. A standok alól lehullott morzsákat zsákmányoló rágcsálók iszkoltak a park sötét bokrai közé. A tömegben ragadozóléptű zsebmetszők és tolvajok surrantak, mint halak a hínárban. Nyomukban dühödt ordítás és durva szitkozódás harsant.

A tömeg kavargó gulyás volt, emberből és vogyanojból, kaktuszból és khepriből vagy más, ritkább fajokból: zagyvak, kószák, hosszúdárdások keveredtek egy csomó más fajjal, amelyeket Isaac nem is ismert.

Néhány méterrel a vurstli épületein túl, a fák között, a tisztásokon tömör volt a sötétség. A bokrokra és az ágakra szalagként tapadtak az elhajigált, csapdába ejtett papírfecnik, amiket lassan darabokra cibált a szél. A parkot átszelő ösvények tavakhoz, virágágyásokhoz és több hektáron elterpeszkedő, elvadult rétekhez vagy a hatalmas közterület közepén álló régi kolostor romjaihoz vezettek.

Lin és Cornfed, Isaac és Derkhan meg a barátaik csapszegekkel összerótt, hatalmas fémalkotmányok, tarkára festett vasrudak és sziszegő lámpások között sétáltak. A fejük felett, a vékony láncokon lengedező gondolákból elégedett kiabálás harsogott. Vagy száz masina és géporgona ontotta magából a különböző, tébolyultan vidám dallamokat, és a fülsértő kakofónia szünet nélkül apadt és duzzadt körülöttük.

Alex mézes mogyorót majszolt, Vastagodó Comb a kaktuszemberek kedvencét, vizenyős hajtásokat rágott. Egymást hajigálták ennivalóval, és megpróbálták a szájukkal elkapni a rögtönzött lövedékeket.

A parkban tömegével kínálták magukat a standok, ahol játszani lehetett: karikát hajítani póznára, gyerekíjjal célba lőni, kitalálni, melyik pohár alatt rejtőzik az aranypénz. Elégedett vagy elkeseredett gyerekek kiáltoztak. Minden létező fajú, nemű és megjelenésű prostituált felbukkant itt; a csípőjüket himbálva, a járókelők felé kacsingatva mászkáltak a bódék között, vagy a sörsátraknál ácsorogtak.

A vurstli szíve felé tartó társaság lassan szétszakadozott. Egy kis ideig még összetartotta őket Cornfed íjászbemutatója. Nyereményét, a két babát, kihívóan felajánlotta Alexnek és egy fiatal, gyönyörű szép szajhának, aki megéljenezte a sikeres találatot. Ők hárman kart karba öltve tűntek el a tömegben. Tarrickról most derült ki, hogy van érzéke a horgászós játékokhoz, miután három élő homárt halászott ki egy örvénylő medencéből. Bellagin meg Spint jövendőt mondattak maguknak, és rémülten felsikoltottak, amikor az unott jósnő felcsapta előttük a Kígyót meg a Banyát. Egy tágra nyílt szemű skarabomantát nyaggattak, hogy mondjon ő is véleményt. A nő drámaian meredt a fűrészporban mászkáló ábrásbogarak páncélján végigfutó mintázatokra.

Isaac meg a többiek úgy döntöttek, itt hagyják Bellagint meg Spintet.

A társaság maradéka befordult egy sarkon a Sors Kereke mellett, és megpillantották a park egyik hevenyészve elkerített részét. Odabent kis sátrak húzódtak félkörben. A kapu felett otromba betűkkel festett tábla állt: A FURCSASÁGOK CIRKUSZA.

- Nos - mondta Isaac tétovázva. - Úgy gondoltam, bekukkanthatnánk...

- Az emberi aljasság mélységeit kívánod feltérképezni, Zaac? - kérdezte egy ifjú modell, akinek Isaac nem emlékezett a nevére. Lint, Isaacet meg Derkhant leszámítva alig maradtak az eredeti társaságból. A többieket láthatóan meglepte egy kicsit a férfi választása.

- Kutatok - mondta Isaac méltóságteljesen. - Kutatok. Derkhan, van kedved csatlakozni? Lin?

A többiek értették a célzást: néhányan közönyösen legyintettek, mások sértődötten elfordultak. Mielőtt mindenki szétszóródott volna, Lin gyorsan mutogatni kezdett.

Ez nem érdekel. A teratológia inkább neked való. Két óra múlva a bejáratnál?

Isaac kurtán bólintott, és megszorította Lin kezét. Szerelme búcsút intett Derkhannak, majd sietve felzárkózott egy hangzatművész mellé, akinek Isaac még csak a nevét se tudta soha.

Derkhannal egymásra néztek.

- …aztán nem maradt több, csak kettő - dudorászta a nő egy kiszámolósdi egyik sorát, amiben egy kosár kismacska pusztul el egymás után, bizarr módon.

A Furcsaságok Cirkuszába külön belépőjegyet kellett venni, amit Isaac fizetett. A torzszülöttek kiállítását kihaltnak ugyan nem lehetett volna nevezni, de azért sokkal kevesebben voltak itt, mint a vurstliban. Minél pénzesebbnek tűnt egy látogató, annál kevesebb feltűnést próbált kelteni.

A torzszülöttek kiállítása a köznépből kihozta a kukkolót, a polgárokból a képmutatót.

A jelek szerint éppen tárlatvezetés készülődött, ami az ígéretek szerint a cirkusz összes látványosságát érintette. A vezető bömbölő hangon szólította fel az egybegyűlteket, hogy húzódjanak közel egymáshoz, és készüljenek fel a látványra, amit halandó szemnek látni sem szabadna.

Isaac és Derkhan kicsit lemaradt a csoport mögött. Isaac észrevette, hogy társa jegyzetfüzetet és tollat készít elő.

A keménykalapos ceremóniamester megállt az első sátor előtt.

- Hölgyeim és uraim - suttogta rekedt hangon. - Ebben a sátorban lapul a legfélelmetesebb és legkülönösebb bestia, amit emberi szem valaha láthatott... vagy vogyanoj, kaktusz és bárki más - tette hozzá hirtelen fennhangon, és udvariasan a társaság xenó tagjai felé biccentett. Aztán fellengzős stílusban folytatta tovább. - Elsőként ezerötszáz evvel ezelőtt ír róla beszámolójában az a Bölcs Libintos, aki az akkor még csak jó öreg Crobuzonból származott. Dél felé vezető útján, a perzselő pusztaságban számtalan csodálatos és rettentő dolgot látott. De egyik sem volt olyan iszonyatos, mint a bámulatos... mafadet!

Isaac eddig gunyoros mosollyal hallgatta. Most azonban a többiekkel együtt neki is elakadt a lélegzete.

Tényleg van egy mafadetük? - gondolta, amikor a ceremóniamester elhúzta a kisméretű sátor függönyét. Előrenyomakodott, hogy lássa.

Újabb, hangosabb sóhaj hallatszott, és az elöl állók meglódultak visszafelé. Mások azonnal a helyükre tódultak.

A vastag, fekete rácsok és súlyos láncok mögött rendkívüli szörnyeteg hevert. A földön feküdt, hatalmas, homokszín teste rettenetes oroszlánra hasonlított. Két válla között sűrűbb szőrcsomó nőtt, amiből hihetetlen kígyónyak türemkedett elő, sokkal vastagabb, mint egy felnőtt férfi combja. Pikkelyei olajos, vörhenyes fényben csillámlottak. A csavarodó nyak felső részén bonyolult mintázat indult felfelé, és gyémántszerű alakzattá szélesedett a hatalmas kígyófejen.

A mafadet a földre hajtotta a fejét. Szájából néha elővillant villás nyelve. Szeme gázlángként csillogott.

Isaac megragadta Derkhan karját.

- Ez egy kurva mafadet - sziszegte döbbenten. Derkhan tágra nyílt szemmel bólintott.

A tömeg hátrahúzódott a ketrectől. A ceremóniamester vashegyű botot ragadott, és a rácsok között beszurkálva piszkálta a sivatagi teremtményt. Az mélyen dübörgő szisszenést hallatott, majd megemelte roppant mellső mancsát, és szánalmas mozdulattal kínzója felé csapott. Nyaka nyomorúságosan összevissza húzódott és tágult.

A tömegből elhaló sikolyok harsantak. Az emberek a ketrec előtt felállított védősánc mögé rohantak.

- Hátra, hölgyeim és uraim, könyörögve kérem önöket!

- A ceremóniamester hangja fellengzős és ripacskodó volt.

- Mindannyian halálos veszélyben vannak! Ne ingereljék a bestiát!

A mafadet újabb szisszenéssel felelt a folyamatos kínzásokra. Tekergőzve megindult a ketrec hátsó része felé, ahová már nem ért el a gonosz tüske.

Isaac ámulata hamar szertefoszlott.

A kimerült vadállat szégyenletes gyötrelmek között vonaglott, miközben a ketrec végébe igyekezett. Farkával, amiről csomókban hiányzott a szőr, eltalálta a valószínűleg élelemnek odahajított, bűzölgő kecsketetemet. Bundáját ürülék és por mocskolta, meg a számtalan szúrt sebből és gyulladt sebhelyből bőséggel szivárgó vér. Kiterült teste enyhén megvonaglott, amikor kígyónyaka erős izmai megemelték tompa hüllőfejét.

Szisszent egyet, és amikor a tömeg visszasziszegett neki, kitátotta veszedelmes állkapcsát. Megpróbált vicsorogni.

Isaac arca elborult.

A teremtmény ínyéből, ahol egylábnyi hosszú, kegyetlen agyaraknak kellett volna csillogniuk, törött csonkok álltak ki. A lény mérgező, halálos harapásától rettegő foglyul ejtői verték ki őket, gondolta Isaac.

A fekete nyelvével a levegőt csépelő, megnyomorított szörnyet nézte. Az visszahajtotta a fejét a földre.

- Szátyár farára - suttogta Derkhannak szánalommal és undorral teli hangon. - Sohasem hittem volna, hogy valaha sajnálni fogok egy ilyen valamit.

- Kíváncsi vagyok, vajon a garuda milyen állapotban lehet - felelte Derkhan.

A kikiáltó sietve összerántotta a függönyt a nyomorúságos teremtmény előtt. Közben elmesélte hallgatóságának, hogyan állta ki Libintos a mafadet király méregpróbáját.

Gyerekmesék, képmutatás, hazugságok és megrendezett látványosságok, gondolta Isaac megvetően. Most tudatosult benne, hogy a csoport alig egy villanást láthatott az egészből, mert alig egy percig tartott a mutatvány. Kisebb az esélye, hogy valakinek feltűnjön, mennyire végét járja a szerencsétlen.

Önkéntelenül is elképzelte, milyen lehet egy teljesen ép mafadet. A sárgásbarna test hihetetlen súlyával forró szikkadt bozótvidéken csörtet keresztül, és mennykőként csap le mérgező harapásával.

Garudák köröznek odafent, pengék villannak.

A tömeget a következő elkerített térség felé terelték. Isaac nem figyelt vezetőjük harsogására. Derkhant nézte aki rövid jegyzeteket firkantott a füzetébe.

- Ez az RR-nek megy? - suttogta. Derkhan gyorsan körülnézett.

- Talán. Attól függ, mit látunk még itt.

- Megmondom én, mit látunk - sziszegte Isaac bősz haraggal, amikor megpillantotta a következő sátrat -, színtiszta emberi gonoszságot! Mocskosul el vagyok keseredve, Derkhan!

Megállt néhány piszmogó ember mögött, akik megtorpantak egy szem nélkül született gyerek előtt: a törékeny, csontos emberkislány hangtalanul kiabált, és a fejét ingatva követte a tömeg zaját. BELSŐ LÁTÁSÁVAL LÁT! - hirdette a feje fölött egy tábla. A ketrec előtt állók közül többen vihogtak, vagy a kislány felé kiabáltak.

- Az isten köpetét, Derkhan... - Isaac a fejét csóválta. - Nézd, hogy kínozzák ezt a szerencsétlen teremtést...

Még be sem fejezte a mondatot, amikor egy párocska undorodó kifejezéssel az arcán elfordult a közszemlére tett gyermektől. Távoztak, de előtte kiköptek a leghangosabban kacagó nő felé.

- Úgyis átcsap a másik végletbe, Isaac - mondta Derkhan halkan. - Elég hamar.

Az idegenvezető a sátrak közötti ösvényen haladt, és véletlenszerűen kiválasztott rémségeket mutogatott. A tömeg felszakadozott. Az emberek kis csoportokba verődve bóklásztak mindenfelé. Néhány sátornál megállította őket a személyzet, amely megvárta, míg elegendő látogató verődik össze, és csak ezután tárta a világ elé rejtett kincseit. Máshová akadálytalanul besétálhattak, és a koszos ponyva mögül elégedett, döbbent vagy undorodó kiáltások harsantak.

Derkhan és Isaac belépett egy hosszú sátorba. A bejárat felett hivalkodó kalligráfiával pingált felirat állt: CSODÁK PANOPTIKUMA! VAN MERSZE BELÉPNI A REJTETT DOLGOK MÚZEUMÁBA?

- Van merszünk, Derkhan? - motyogta Isaac, amikor beléptek a poros, meleg sötétségbe.

A fény az összetákolt szoba sarkaiból szivárgott. A kipárnázott falú helyiséget vasból és üvegből készített szekrényekkel töltötték meg. A benyílókban gázlángok és gyertyák lobogtak, fényüket lencsék szűrték meg, és színpadiasan különböző bizarr kiállítási darabokra vetítették. A látogatók motyogva, idegesen kuncogva sétálgattak odabent. Isaac és Derkhan lassú léptekkel ballagott a sárguló spiritusszal töltött üvegek között, amelyekben csonka testrészek lebegtek. Akadtak itt kétfejű embriók és egy krák csápjának darabjai. Egy ragyogóan mélyvörös agyar, ami lehetett egy Szövő karma, de akár fényesre csiszolt faragvány is; rángatózó szemek éltek a feszültség alatt álló folyadékban; nagyítólencsékkel lehetett fürkészni a katicabogarak hátát díszítő bonyolult, aprócska festményeket; egy ketrecben hat darab réz rovarlábon emberi koponya mocorgott. Farkuknál összenőtt patkányok firkáltak trágárságokat egy apró táblára. Volt itt préselt tollakból készült könyv, hárpiafog és narválagyar is.

Derkhan jegyzetelt. Isaac komoran bámulta a sarlatánság és az áltudományok megannyi díszes példányát.

Kiléptek a múzeumból. Jobbra Anglerina, a Legmélyebb Tenger Királynője várta őket, balra Bas-Lag Legvénebb Kaktuszembere.

- Kezdek lehangolódni - mondta Derkhan.

Isaac bólintott.

- Keressük meg gyorsan a Vad Sivatag Madárember Törzsfőnökét, aztán húzzunk innen a picsába. Veszek neked vattacukrot.

Átvágtak a torzak és a hájasok, a bizarrul torzonborzak és az aprócskák között. Isaac hirtelen a fejük felé mutatott ahol felbukkant egy tábla.

A GARUDÁKKIRÁLYA! A LEVEGŐ URA!

Derkhan megragadta a súlyos függönyt. Egymásra néztek Isaackel, aztán beléptek.

- Áhá! Látogatók e különös városból! Üljenek le mellém, hallgassák meg a kegyetlen sivatagról szóló történeteket! Töltsenek egy kis időt egy messziről érkezett vándorral! A siránkozó hang az árnyékok közül hallatszott. Isaac a szemét erőltetve bámult be a rácsok között. Odabent zavartan és kínkeservesen feltápászkodott egy alak, és támolyogva elindult a fény felé.

- A népem törzsfőnöke vagyok, és most eljöttem Új-Crobuzonba, amiről már annyit hallottam.

Szenvedő, kimerült hang volt, rekedt és sipító, de nem is hasonlított a Yagharek torkából előtörő, idegen rikácsoláshoz. A beszélő kilépett a félhomályból. Isaacnek elkerekedett a szeme, eltátotta a száját, és már majdnem kitört belőle az ámult, diadalittas kiáltás, de a hang még a torkában elhalt, és ijedt suttogás lett belőle.

Az előttük álló alak megborzongott, és megvakargatta a hasát. Súlyosan lógott rajta a háj, mint egy dundi iskolás fiún. Fakó bőrén nyomokat hagyott számos betegsége és a fagy. Isaac undorodva bámulta. Bütykös lábujjaiból bizarr dudorok sarjadtak: mintha gyerekek rajzoltak volna rá karmokat. A fejét tollak borították, de mindenféle méretben és formában, egyenetlen, sűrű csomókban.

A rövidlátón pislogó szem egy olyan emberé, aki küszködve próbálja nyitva tartani reumától és csipától bedagadt szemhéját. Nagy, foltos csőre volt, olyan, mint egy régi ónedény.

A nyomorult mögött két koszos és büdös szárny feszült. Nem lehetett hat lábnál hosszabb. Félig kinyílt, aztán megrándult, és görcsösen megremegett. Apró cseppekben hullott róla a szerves nyálka.

A teremtény eltátotta a csőrét, és Isaac megpillantotta alatta a szavat formázó emberi szájat, felette pedig az orrlyukat. A csőr durván összetákolt szerelvény volt, amit gázálarcként illesztettek az arcra.

- Hadd meséljek azokról az időkről, amikor zsákmányommal a karmaim között szárnyaltam... - kezdte a szánalmas alak, de Isaac előlépett, és felemelt kézzel elhallgattatta.

- Az istenért, elég! - kiáltotta. - Kímélj meg minket... ettől a kínos helyzettől...

A hamis garuda rémülten pislogva megtántorodott. Hosszú csend támadt.

- Mi nem stimmel, főnök? - suttogta végül a rácsok mögött a lény. - Mit csináltam rosszul?

- Én egy kibaszott garudáért jöttem! - mennydörögte Isaac. - Minek nézel te engem? Téged újraformáltak, cimbora... aki nem bolond, láthatja.

A férfi megnyalta a száját, és a nagy, élettelen csőr összecsattant. Pillantása idegesen cikázott ide-oda.

- Szátyár szerelmére, tisztelt uraság - suttogta könyörögve. - Ne panaszoljon be. Nekem ennyi jutott. Úgy látom, maga tanult úriember... a legtöbb látogató életében nem találkozik nálam eredetibb garudával... nekik elég, ha látják a madárembert, hallanak egy keveset a sivatagi vadászatokról, és legalább én is megélek belőle.

- Az isten köpetét, Isaac - súgta Derkhan. - Nyugi!

Isaac mélységesen csalódott volt. Rengeteg kérdést megfogalmazott már gondolatban. Pontosan tudta, hogyan szeretné megvizsgálni a szárnyakat, különösen a csontok és az izmok összekapcsolódását. Felkészült rá, hogy szép summát fog kifizetni a kutatásért, és szólni akart Gednek hogy jöjjön ide, és faggassa ki a garudát a cymeki könyvtárról. Nagyon lehangolta, hogy ehelyett egy rémült, beteg embert talált, aki betanult szövegével a legócskább csepűrágó társulatnak is szégyenére válna.

Haragját enyhítette a szánalom, ami az előtte álló nyomorult láttán elöntötte. A tollbundás férfi a jobb kezével idegesen tornáztatta a balját. Ha levegőhöz akart jutni, állandóan fel kellett nyitnia azt az abszurd csőrt.

- Az ördögbe... - Isaac halkan elmormolt egy szitkot.

Derkhan a rácshoz lépett.

- Mit követtél el? - kérdezte.

A férfi körülnézett, mielőtt válaszolt volna.

- Betörő voltam - válaszolta gyorsan. - Elkaptak, amikor meg akartam lovasítani egy garudát ábrázoló festményt Knumban, valami vén szipirtyótól. Egy vagyont ért. A magiszter azt mondta, ha már ennyire kedvelem a garudákat, akár... - Egy pillanatra elakadt a hangja. - Akár belőlem is lehet.

Isaac most már látta, hogy a tollakat könyörtelenül beledöfködték a bőrbe, és a szubkután rétegben valószínűleg meg is kötötték őket, hogy már a kitépés puszta gondolata is gyötrelmes legyen. Szinte érezte, micsoda kínszenvedés lehetett minden egyes toll beillesztése. Amikor az újraformált kicsit elfordult, és Derkhanra nézett, Isaac megpillantotta a hátát: ocsmány csomókba állt össze rajta a megkeményedett hús, és egy keselyűről vagy ölyvről letépett szárnyat forrasztottak össze az emberi izmokkal.

Az idegvégződések véletlenszerűen és értelmetlenül kapcsolódtak egymáshoz, a szárnyak pedig úgy vonaglottak, mintha haláltusájukat vívnák. Isaac fintorogva tűrte bűzt A férfi hátán lassan elrohadt ez a ráaggatott valami.

- Fáj? - kérdezte Derkhan.

- Annyira már nem, kisasszony - válaszolta az újraformált - Egyébként is örülhetek, hogy legalább ennyim van.

A rács meg a sátor felé intett. - Kapok enni. Ezért lennék mérhetetlenül hálás, ha volnának olyan szívesek, és nem árulnák el a főnöknek, hogy lebuktattak.

Vajon a látogatók valóban bedőlnek ennek a gusztustalan színjátéknak? - töprengett Isaac. - Tényleg elhiszik, hogy ez a groteszk valami képes lehetett repülni?

- Egy szót sem szólunk - mondta Derkhan. Isaac kurtán biccentett. Eltöltötte a szánalom, a harag és az undor. El akart menni innen.

A hátuk mögött meglebbent a függöny, és egy csapat fiatal nő lépett be. Nevettek, és sikamlós tréfákkal szórakoztatták egymást. Az újraformált Derkhan válla felett rájuk pillantott.

- Áhá! - mondta hangosan. - Látogatók e különös városból! Üljenek le mellém, hallgassák meg a kegyetlen sivatagról szóló történeteket! Töltsenek egy kis időt egy messziről, nagyon messziről érkezett vándorral!

Amikor ellépett Derkhanék mellől, még utoljára könyörögve pillantott rájuk. Az újonnan érkezettek felől elégedett és döbbent sikkantások harsantak.

- Repülj nekünk! - kiáltozták.

- Sajnálatomra - hallotta Isaac, amikor kiléptek a sátorból -, a városuk időjárása túlságosan zord a magamfajta számára. Meghűltem, és egy ideig képtelen vagyok repülni. De várjanak egy minutát, és elmesélem maguknak, milyen kilátás nyílik a felhőtlen cymeki égboltról...

Isaac és Derkhan mögött összezárult a függöny. A szónoklat többi részét nem hallották. Isaac Derkhant figyelte, aki a jegyzetfüzetébe írt valamit.

- Mennyit használsz fel ebből? - kérdezte.

- „A magisztrátus megkínoztatta, és most állatkerti látványosság”. Azt nem árulom el, kiről van szó - felelte a nő de fel sem nézett. Isaac bólintott.

- Gyere - mormolta. - Megkapod azt a vattacukrot.

- Hát, most cseszettül lehangolódtam - mondta Isaac komor hangon. Beleharapott a túlságosan édes vattacukorba. Ragacsos szálak tapadtak a borostájára.

- Igen, de vajon azért, amit azzal az emberrel műveltek vagy azért, mert nem láttál garudát? - kérdezte Derkhan.

Elhagyták a torzszülöttek kiállítását. A vattacukrot komolyan majszolva sétáltak a vurstli rikító pompájában, Isaac töprengett. Kicsit zavarba jött.

- Nos, azt hiszem... valószínűleg azért, mert nem láttam garudát. Viszont - tette hozzá mentegetőzve - feleannyira sem lennék lehangolt, ha csak átlátszó csalás lett volna, valaki beöltözve, ilyesmi. A... az egész helyzet elcseszett aljassága az, ami nem hagy nyugton...

Derkhan elgondolkodva bólintott.

- Ha akarod, körülnézhetünk - mondta. - Biztosan akad itt legalább néhány garuda. Páran a városban születettek közül. - Felnézett az égre, de nem sok haszna volt. A színpompás fényektől még a csillagokat is alig lehetett látni.

- Ne most - mondta Isaac. - Nem vagyok a megfelelő hangulatban. Elveszítettem a lendületemet. - Hosszú, kellemes csend támadt, amit végül Isaac tört meg. - Tényleg írsz valamit a vásárról a Renegát Rebellisében?

Derkhan vállat vont, és gyorsan körülpillantott, hogy biztosan nem hallgatózik-e valaki.

- Nehéz dolog az újraformáltakról beszélni - mondta.

- Túl sok velük szemben a harag, az előítélet. Oszd meg és uralkodj. Ha megpróbálsz kiállni mellettük... hogy ne tekintsék őket szörnyetegnek, az... az nagyon nehéz. És nem azért, mintha az emberek nem lennének tisztában azzal, milyen kurvára szörnyűséges életük van... hanem sokan félig-meddig úgy gondolják, hogy megérdemelték, még ha sajnálják is őket, vagy azt hiszik, ez az istenek akarata vagy valami hasonló baromság. Ó, az isten köpetét - szakadt ki belőle hirtelen, és megcsóválta a fejét.

- Mi az?

- A minap a bíróságon jártam, amikor egy magiszter újraformálásra ítélt egy nőt. Egy olyan szennyes, szánalmas, nyomorúságos bűntettért... - Megrándult az arca az emléktől. - Egy nő, aki Bakóhangás valamelyik monolitjának a tetején él, megölte a babáját... kirázta belőle a lelket, vagy megfojtotta, vagy Szátyár tudja, mit művelt vele... mert nem akarta abbahagyni a sírást. A nő csak ül ott a bíróságon... átkozottul üres tekintettel... képtelen felfogni, mi történt, és állandóan a kisgyerek nevét nyöszörgi, miközben a magiszter kihirdeti az ítéletet. Börtön, persze, ha jól rémlik, tíz évet kapott, de bennem inkább az újraformálás maradt meg. A kisbaba karját az arcához fogják forrasztani. Hogy soha el ne felejtse, mit tett, mondja a magiszter. - Derkhan elfúló hangon utánozta a bírót.

Egy ideig szótlanul, vattacukrot majszolva ballagtak tovább.

- Műkritikus vagyok, Isaac - szólalt meg végül Derkhan. - Tudod, az újraformálás művészet. Beteg művészet. Micsoda képzelőerő kell hozzá! Láttam már újraformáltakat, akik hatalmas, vas kagylóhéjak súlya alatt vonszolták magukat, és azokba húzódtak vissza éjszakánként. Csiganőket. Láttam embereket, akik polipcsápokat viseltek a karjuk helyén, a folyó iszapjában álltak, és úgy próbáltak halat fogni. És azok, akiket a gladiátorviadalokra készítenek!... Persze be nem vallanák, hogy ez a céljuk velük... Az újraformálás eltorzult kreativitás. Ami elrothadt. Megavasodott. Emlékszem, egyszer azt kérdezted, nehéz-e megtalálni az egyensúlyt a művészet meg az RR között - Isaac felé fordult. - A kettő ugyanaz, Isaac. A művészet az, amikor úgy döntesz, teremtesz valamit... összeraksz valamit azokból a... dolgokból, amiket magad körül látsz és ettől sokkal inkább ember, khepri vagy bármi más leszel. Teljesebb személy. Ennek a csírája még az újraformálásban is megmarad. Ezért van az, hogy azok, akik lenézik az újraformáltakat, közben ámulattal tekintenek Félfohászos Jackre, akár létezik, akár nem.

- Nem akarok olyan városban élni, ahol az újraformálás a legkifinomultabb művészet.

Isaac a zsebébe nyúlt a Renegát Rebelliséért. Kockázatos dolog volt: már azzal veszélybe kerülhetett volna, ha találnak nála egy példányt. Megtapogatta a lapokat, és gondolatban északkelet felé figyelt, a Parlament irányába, ahol Bentham Rudgutter polgármester és a különböző pártok civódtak azon, miként oszthatnák fel egymás között ezt a tortát. A Kövér Napkorong meg a Három Toll pártja, a Diverzáns Tendenciák, akiket Lin „mocskos rabszolgahajcsároknak” nevezett, meg a Végre Felnyílt A Szemünk csoport hazudozói és csábítói: az egész fontoskodó, civakodó csürhe, mint egy csapat nagy hatalmú hatéves a homokozóban.

A cukorkáspapírokkal, plakátokkal, jegyekkel és szétlapított ételmaradékokkal, elhajított babákkal meg kipukkant lufikkal teliszórt ösvény végén, a bejáratnak támaszkodva Lin várt rájuk. Isaac leplezetlen örömmel elmosolyodott. Amikor közelebb értek, Lin felegyenesedett, és integetett nekik. Lassan elindult feléjük.

Kandírozott almát szorított a rágói között. Élvezettel rágcsálta belső állkapcsával.

Milyen volt, kincsem? - kérdezte jelbeszéddel.

- Minden ízében elszúrt, nyomorúságos vacak - fújtatta Isaac lehangoltan. - Majd elmesélem.

Amikor kiléptek a kapun, még azt is megkockáztatta, hogy kurtán megszorítsa Lin kezét.

A három apró alakot elnyelték Sobek Croix gyéren megvilágított utcái, ahol barnás fénnyel, félszívvel izzottak a gázlámpák, már ahol voltak egyáltalán. A hátuk mögött a színek, fémek, üvegek, cukor és verejték hihetetlen masszája továbbra is vadul zubogó fénnyel és zajjal szennyezte az eget.

Kilencedik fejezet

Az elsuttogott szó az egész várost bejárta, Zenglőkány árnyékos sikátorait, Rosszpart kalyibáit, az iszaptól fuldokló csatornák hálóját Füstmartalékban, Barakktelep megfakult házait, Szurkospagony tornyait és Kennel elvadult betonrengetegét. Valaki fizet a szárnyas lényekért.

Lemuel, akár egy isten, életet lehelt az üzenetbe, aztán szárnyára bocsátotta. A piti gazemberek a drognepperektől hallották; a vándorárusok lerongyolódott uraknak mesélték; részmunkaidős kidobók említették a kétes hírnevű orvosoknak.

Isaac kívánsága végigsöpört a nyomornegyedeken és a bérkaszárnyákon. Eljutott abba a másik világba, az emberlakta pöcegödrök közé.

Oda, ahol bomló házak komorlottak az udvarok felett, és mintha maguktól nőttek volna újra a magasban húzódó fapalánkok, hogy összekapcsolják, egymáshoz fűzzék az utcákat meg az odúkat, ahol kimerült igavonók vonszolták a silány áruval rakott szekereket. Az emésztőgödrök felett szilánkosra törött végtagként meredtek a hidak. Isaac üzenetét a tetőrengeteg kaotikus birodalmában, az elvadult macskák vadászterületein át is továbbították.

Városi kalandorok kisebb csapatai szálltak fel a Túlfolyó-vonal dél felé tartó vonataira, és Végdűlőnél bemerészkedtek a Morderdőbe. Ameddig lehetett, az elhagyatott síneken haladtak, talpfáról talpfára ugrottak, amíg el nem érték az üres, névtelen megállót az erdő távoli zugában. A peronok megadták magukat a zöldellő életnek. A síneket dúsan benőtte a pitypang meg a gyűszűvirág és a vadrózsa, ami szilajul átnyomakodott a murvarétegen, és helyenként meggörbítette a vasat. Setétfák, léggyökeresek, örökzöldek gyűltek az ideges betolakodók köré, majd a végén teljesen körülvették, buja csapdába zárták őket.

Zsákokkal és parittyákkal meg hatalmas hálókkal jöttek. Otromba, városhoz szokott testükkel kusza gyökereken és sűrű árnyékokon gázoltak át kiáltozva, kurjongatva, ágakat törve. Megpróbálták követni a mindenfelől harsogó, zavaró madárcsiripelést. Döcögős és használhatatlan hasonlatokat gyártottak a városról meg az erdő idegen birodalmáról: „Ha sikerül kikeveredned Kennelből - talán így fogalmaz valamelyikük ostobán és persze tévesen -, a világon mindenhová eltalálsz.” Pörögtek-forogtak, a Vaudois-hegy őrtornyát keresték tekintetükkel, de nem találták, mert elrejtették a fák.

Voltak, akik nem tértek vissza.

A legtöbben vakarózva, tépetten, csípésektől tarkítva és dühösen, üres kézzel bukkantak fel ismét. Mintha csak kísértetekre vadásztak volna.

Nagy ritkán győzedelmeskedtek, és ilyenkor nevetségesen harsány éljenzéssel fogadták a durva vászonba csavart csalogány vagy pintyőke vergődését. A bödönökbe meg fazekakba söpört darazsak kínzóik kezébe mártották fullánkjukat. Ha szerencséjük volt, foglyul ejtőik nem felejtettek el lyukakat vágni a fedőbe.

Sok madár és bogár elpusztult. Néhány életben maradt, és eljutott a fákon túl magasodó, sötét városba.

Bent a metropolisban gyerekek másztak a falakra, és Pusztuló ereszcsatornákban dúlták fel a fészkeket. A gyufásdobozokban tartott hernyókat, férgeket és bábokat eddig csokoládéért vagy madzagért cserélték, de most hirtelen pénzt értek.

Történtek balesetek. Egy kislány, aki a szomszédjuk menekülő galambját üldözte, leesett a tetőről, és betörte a koponyáját. Egy lárvák után kutató öregembert úgy megszurkáltak a darazsak, hogy megállt a szíve.

Ritka madarakat és repülő teremtményeket loptak. Némelyik megszökött. Egy rövid időre számos új ragadozó és préda gazdagította Új-Crobuzon egének ökorendszerét.

Lemuel értett a munkájához. Néhányan kizárólag a mélyben halásztak volna: de ő nem. Gondoskodott róla, hogy Isaac kívánságáról a tehetősebb negyedekben is tudjanak - Rózsatövesben, Varpagonyban, Mafatonban és Éjzsombon, Busaréten vagy a Rikácsban.

Hivatalnokok és doktorok, ügyvédek és tanácsnokok, földbirtokosok és naplopók... még a katonák is hallottak a dologról: Lemuel gyakran üzletelt (még ha nem is közvetlenül) Új-Crobuzon tiszteletre méltó polgárságával. Tapasztalatai szerint nem különböztek nagyon a város kétségbeesettebb rétegeitől: mindössze annyiban, hogy őket nagyobb összegek motiválták, és többféle módszerrel tudtak szabadlábon maradni.

A Parlament szívében a vállalkozási adó sávjairól vitáztak. Rudgutter polgármester uralkodóként ült a trónusán, és bólogatva hallgatta helyettesét, Montjohn Rescue-t, aki a Kövér Napkorong szlogenjeit harsogta, és agresszíven a roppant, boltozatos kupola felé bökött. Szabályos időközönként szünetet tartott, és megigazította a nyakára tekert vastag sálat, amit a forróság ellenére sem vett le.

Porszemcsék örvénylettek a szundikáló tanácsnokok körül.

A gigászi épület többi részében, a bonyolultan tekergőző folyosókon és átjárókban, amelyeket mintha szándékosan úgy építettek volna, hogy megzavarják a látogatót, öltönyös titkárok és küldöncök loholtak egymás mellett. Kis alagutak és csillogó márványlépcsők ágaztak el a fontosabb járatokból. A legtöbb sötét volt, és néptelen. Az egyiken vénember húzta megrokkant kézikocsiját.

Miközben lassan elhalt mögötte a Parlament bejárati csarnokának lármája, felvonszolta a kocsit egy meredek lépcsősoron. Az átjáró alig volt szélesebb az alkalmatosságnál: hosszú, kínos percekbe telt, mire az öreg felért. Megállt, letörölte az izzadságot a homlokáról és az álláról, majd kaptatott tovább az emelkedőn.

Előtte kivilágosodott a folyosó: napfény próbált behatolni a sarok mögül. Befordult, és teljes erővel csapta arcon a fény meg a meleg. A világosság egy tetőablakon, illetve a folyosót lezáró, ajtó nélküli iroda ablakaiból áradt befelé.

- Jó reggelt, uram - recsegte az öregember, amikor a bejárathoz ért.

- Magának is jó reggelt - hangzott a válasz az íróasztal mögött ülő férfi felől.

Az iroda kicsi volt, és négyszögletes, keskeny, füstüveg ablakai Grízvégre és a Süd-vonal viaduktjára néztek. Az egyik fal maga a Parlament sötét, központi tömbje volt. Kis tolóajtó nyílt rajta. A sarokban néhány láda állt egymásra halmozva.

A szobácska egyike volt azoknak, amelyek magasan a város felett ugrottak ki a főépületből. Tizenöt méter mélyben a Szurokfolyam vize hömpölygött.

A kézbesítő lepakolta a kocsijáról a csomagokat meg a dobozokat az asztalnál ülő sápadt, középkorú férfi elé.

- Ma nincsen sok, uram - mormolta, és megdörgölte sajgó csontjait. Lassú léptekkel távozott, kézikocsija megkönnyebbülten pattogott mögötte.

A hivatalnok válogatni kezdte a paksamétákat, és rövid megjegyzéseket kopogott az írógépén. Néha bejegyzett valamit a „Beszerzés” feliratú, roppant főkönyvébe: ide-oda lapozott, és mindenhová felírta a dátumot. Kinyitogatta a csomagokat, és tartalmukat a gépelt napi listában és a nagy könyvben is feltüntette.

Katonai jelentések: 17. Emberi ujjízületek: 3. Heliotípiák (inkrimináló): 5.

Mindegyik gyűjteménynél megnézte, melyik ügyosztályhoz tartozik, aztán kupacokba csoportosította őket. Amikor egy kupac elég nagyra nőtt, az egészet besöpörte egy ládába, és a falba vágott ajtóhoz vitte. Másfél méterszer másfél méteres nyílás volt ez: amikor a férfi meghúzott egy kart, kiszivattyúzott levegő szisszent, és kinyílt az ajtó. Mellette lyukkártyára tervezett hasíték nyílt.

Az ajtó mögött, a Parlament obszidiánbőre alatt drótketrec himbálózott. Az ajtó felé néző része nyitott volt. A tetejére és minden oldalára láncokat erősítettek, amelyek lágyan, csilingelve lengedeztek a huzatban, s elnyelte őket a gomolygó sötétség, amely látszólag vég nélkül nyúlt minden irányban. A hivatalnok beemelte a ládát a nyílásba, majd becsúsztatta a ketrecbe, amely enyhén belengett a súlya alatt.

Éles csattanással lecsapta a ketrec fedelét, és a ládát most már minden oldalról drótok burkolták. Visszacsukta a tolóajtót, a zsebébe nyúlt, és vaskos köteg lyukkártyát húzott elő, amelyeken különböző feliratok álltak: Hadsereg; Hírszerzés; Kincstár és így tovább. Az ajtó melletti nyílásba csúsztatta a megfelelő kártyát.

Surrogó zaj hallatszott. Apró, érzékeny dugattyúk reagáltak a nyomásra. A pince gigászi kazánjaiból kitóduló gőz gyengéd kis fogaskerekeket mozdított meg, amelyek az egész kártyát végigpörgették. Amikor egy rugós fog kartonba vágott lyukra talált, egy pillanatra szépen lecsusszant, és a mechanizmus egyik távolabbi részén átbillent egy parányi kapcsoló. Amikor a kerekek végezik a rövid vizsgálattal, a bekapcsolt és kikapcsolt kallantyúk állása bináris utasításokká alakult, amit a gőz meg az áram kábeleken és csöveken a rejtett elemző gépezetekhez szállított.

A ketrec kiszakadt a rögzítőbilincsekből, és megkezdte száguldását a Parlament kérge alatt. Rejtett folyosókon haladt, fel és le, oldalt vagy átlósan, irányt változtatott, zötyögve új láncmenetekre csatlakozott öt másodpercre, harminc másodpercre, két percre, míg célba nem ért, és neki nem csapódott az érkezését jelző csengőnek. Újabb tolóajtó nyílt előtte, és behúzták egy szobába. Messze tőle, a hivatalnok irodája előtt új ketrec lendült a helyére.

A beszerzési osztály alkalmazottja gyorsan dolgozott. Negyedóra alatt szinte az összes felhalmozódott különös holmit jegyzékbe vette és továbbította. Ekkor vette észre, hogy a kevés megmaradt csomag egyike furcsán mocorog. Abbahagyta az írást, és megbökdöste a dobozt.

Az oldalát tarkító bélyegzők szerint nemrégiben érkezett egy kereskedőhajón, amelynek itt átsatírozták a nevét. A tetején takarosan nyomtatott betűkkel a címzett neve állt: dr. M. Barbile, kutatás és fejlesztés. A hivatalnok kaparászó zajt hallott. Egy pillanatig habozott, majd óvatosan kibogozta a madzagot, és bekukkantott a csomagba.

Odabent, papírfecnikből rögtönzött fészekben - ami éppen görcsösen mocorgott - egy kupac kövér lárva tekergett, akkorák, mint a férfi hüvelykujja.

A hivatalnok hátrahőkölt, és a szemüvege mögött elkerekedett a szeme. A lárvák hihetetlenül színpompásak voltak, a csodaszép, sötétvörös és zöld foltok úgy ragyogtak rajtuk, mint a pávatollak mintái. Vonagló, bukdácsoló mozgassál próbáltak megállni zömök, nyúlós lábukon. Az aprócska szájak felett vaskos tapogatók nőttek. Testük hátsó részét sokszínű szőrzet borította, amely olykor felborzolódott, és mintha vékony ragacs borította volna.

A kövér teremtmények vakon, hullámozva kúsztak-másztak.

A hivatalnok ekkor vette észre - későn - a doboz hátoldalára ragasztott, de szállítás közben félig megsemmisült szállítólevelet. A szállítólevéllel érkezett csomagokat azonnal jegyzékbe kellett vennie és felnyitás nélkül továbbítania a számlán szereplő adatok alapján.

A fenébe, gondolta idegesen. Szétnyitotta a mindkét felén sérült, összehajtott papírt. Egészen olvasható maradt.

OM hernyók x 5. Ennyi volt az egész.

A hivatalnok hátradőlt a székében, és egy percig töprengve nézte az egymás hegyén-hátán vonagló teremtményeket.

Hernyók? - gondolta, és futó, ideges mosoly suhant át az arcán. Állandóan felpillantott, és a folyosó felé bámult.

Ritka hernyók... Külhoni fajta...

Eszébe jutott a kocsmában hallott pletyka, a kacsintások, a mindentudó biccentések. A törzshelyén egy alak pénzt kínált az ilyen lényekért... Minél ritkább, annál jobb, mondta...

A hivatalnok arcára hirtelen ráncokat csalt a kapzsiság és a félelem. Keze megállt a doboz felett, visszarántotta, aztán határozatlanul mégis közelebb nyúlt. Felállt, és a bejárati ajtóhoz lopakodott. Hallgatózott. A polírozott padlójú folyosóról nesz sem hallatszott.

A hivatalnok visszasétált az asztalhoz. A kockázati tényezőket és a várható hasznot számolgatta. Alaposabban szemügyre vette a szállítólevelet. Egy kereskedőhajó olvashatatlan pecsétje díszelgett rajta, de a lényeget kézzel írták. A hivatalnok gyorsan a fiókba túrt, nehogy ideje legyen gondolkodni, bár a tekintete közben állandóan vissza-visszatért az ajtón túli, elhagyatott folyosóhoz, majd papírvágó kést és lúdtollat vett elő. Az éles késsel megkapargatta az 5-ös szám tetejének egyenes vonalát, aztán alsó görbületet, és finoman, nagyon finoman eltávolította ezeket. Lefújta a lapról a papírforgácsot és a tintaport majd az írószerszám tollas végével lesimította a lapot. Aztán megfordította a tollat, és hegyes végét belemártotta a tintatartóba. Aprólékos munkával kiegyenesítette a szám lefelé görbülő vonalát, és áthúzta egy függőleges rovátkával.

Végzett. Kihúzta magát, és kritikus szemmel a munkája végeredményére sandított. Úgy festett, mint egy 4-es szám.

Ez volt a nehezebb része, gondolta. Tapogatózva tárolóedényt keresett. Kiforgatta a zsebét, aztán elgondolkodva vakargatta a fejét. Végül felderült az arca, és előhúzta a szemüvegtokját. Kinyitotta, és teletömte papírfecnikkel. Aztán ideges, undorodó arccal a kézfejére húzta az ingét, és belenyúlt a dobozba. Ujjai között érezte az egyik nagy hernyó puha testét. Amilyen gyengéden és gyorsan csak tudta, kiemelte a vonagló lényt a társai közül, és bedobta a szemüvegtokba. Kapkodva rácsukta a tetejét az őrülten tekergőző kis teremtményre, majd rákattintotta a kapcsot.

A tokot az aktatáskája mélyére rejtette, a mentolos cukorkák, papírok, tollak és jegyzetfüzetek alá.

Visszakötözte a dobozra a madzagot, majd gyorsan hátradőlt és várt. Most vette észre, milyen hangosan ver a szíve. Kicsit izzadt. Mély levegőt vett, és lehunyta a szemét. Most már nyugodj meg, gondolta csitítóan. Vége ennek a kis izgalomnak.

Két vagy három perc telhetett el, és nem jelent meg senki. A hivatalnok még mindig egyedül volt. Bizarr sikkasztási kísérletét senki sem vette észre. Most már könnyebben lélegzett.

Végezetül ismét a hamisított szállítólevélre pillantott Tulajdonképpen nagyon jól sikerült, gondolta. Kinyitotta a főkönyvet, és a K&F feliratú rovatba beírta a dátumot meg a szükséges információt: cset 27, Anno Urbis 1779: X kereskedőhajóról. OM hernyók: 4.

Az utolsó számjegyet olyan feltűnőnek látta, mintha vörössel írta volna.

Ugyanezeket az adatokat rágépelte a napi listára is aztán fogta a dobozt, és a falhoz sétált vele. Elhúzta a tolóajtót, áthajolt a vékony fémszegélyen, és a várakozó ketrecbe lökte a lárvák dobozát. A Parlament irhája és gyomra közötti sötét hasadékból állott, száraz huzat csapott az arcába.

Lecsukta a ketrecet, és visszahúzta az ajtót. Ügyetlenül keresgélt a lyukkártyák között, míg kicsit még mindig remegő ujjakkal elő nem húzta a K&F jelzésű lapot. Belökte az adatkezelő gépezetbe.

Az utasítások vibráló szisszenéssel és kerepelő zajjal futottak végig a dugattyúk, kalapácsok és lendkerekek hálózatán, aztán a ketrec himbálózva a magasba emelkedett, maga mögött hagyta a hivatalnok irodáját, és a Parlament előhegységéből a cikcakkos csúcsok felé száguldott.

A hernyókkal teli doboz lengedezve hagyta, hogy átvontassák a sötétségen. A lárvák mit sem tudtak az utazásukról, csak perisztaltikus mozgással vonszolták magukat körbe-körbe a börtönükben.

A ketrecet csendes motorok emelték át horogról horogra, elfordították vagy rozsdás szállítószalagokra pottyantották, hogy a Parlament gyomrának egy másik pontján ismét a levegőbe emeljék. A doboz láthatatlan spirálformát írt le az épületben, fokozatosan és megállíthatatlanul emelkedett a szigorúan őrzött keleti szárny irányába, gépesített ereken keresztül haladt a szerves bástyák és kiszögellések felé.

A ketrec végül tompa döngessél egy rugókkal kitámasztott lapra hullott. A döndülés hanghullámai lassan elapadtak a csendben. Egy perc múlva felpattant az aknába nyíló ajtó és a lárvákkal teli dobozt teketória nélkül kiragadták a durva fénybe.

A hosszú, fehér teremben nem voltak ablakok, csak gázlángok izzottak. A szoba olyan steril volt, hogy minden egyes hasadékába be lehetett látni. Ide sem por, sem kosz nem jutott be. Kemény, agresszív tisztaság uralkodott.

A falak mentén fehér köpenyes alakok végezték rejtélyes munkájukat.

A dobozról egy ilyen vakítóan világos ruhájú nő bontotta le a zsineget, aztán elolvasta a szállítólevelet. Óvatosan felnyitotta a ládikót, és belekukkantott.

Felkapta a dobozt, és kartávolságnyira eltartva a szoba távolabbi felébe vitte. Itt az egyik munkatársa, egy vékony kaktuszember, aki vastag, fehér kezeslábas alá rejtette a tüskéit, kinyitott előtte egy nagy, reteszekkel lezárt ajtót. Amikor a nő megmutatta a belépőkártyáját, a kaktusz félreállt az útból, majd követte.

Óvatos léptekkel végigballagtak egy folyosón, amely ugyanolyan fehér és sivár volt, mint az előző terem, és vastag vasrács zárta le a végét. Mivel a kaktusz látta, hogy kollégája elővigyázatosan, két kézzel szorongatja a dobozt, ő nyúlt előre, és lökte a lyukkártyáját a falba vágott nyílásba. A rácsozott ajtó félrecsúszott.

Hatalmas, sötét terembe léptek.

A mennyezet és a falak olyan messzire voltak egymástól, mintha nem is léteztek volna. Mindenfelől távoli vonyítás és nyüszítés hallatszott. Amikor a szemük hozzászokott a sötétséghez, lassan ki tudták venni a roppant csarnokot szegélyező, sötét fából, acélból vagy üvegből készített ketreceket. Némelyik akkora volt, mint egy egész szoba; de akadt itt könyvméretű is. Úgy sorakoztak egymás mellett mint a vitrinek a múzeumban, és diagramokat, lexikonokat halmoztak eléjük. Az üvegtárlók útvesztőjében fehér ruhás tudósok sétáltak, mint kísértetek egy romos kastélyban: jegyzeteltek, megfigyeltek, és a ketrecek lakóit csitítgatták vagy kínozták.

Félhomályos tömlöceikben senyvedő lények szimatoltak morogtak, énekeltek és mozogtak valószínűtlenül.

A kaktusz szapora léptekkel távozott. A lárvákat cipelő nő óvatosan végigsétált a termen.

Különféle teremtmények próbáltak nekiugrani, amikor elhaladt mellettük, és nemcsak az üveglapok remegtek meg, hanem ő is. Egy folyékony iszappal teli, hatalmas tartályban valami olajosan kavargott: fogazott csápok csaptak a nő felé, és felkavarták a folyadékot. A kutatót hipnotikus, szerves eredetű fény fürösztötte. Elhaladt egy fekete ruhával letakart kis ketrec mellett, amelynek minden oldalára jól látható feliratokat tűztek, figyelmeztetéseket és utasításokat, miként kell a ketrec lakójával bánni. Kollégák siettek el mellette, vagy hagyták le, csiptetős táblákkal, színes építőkockákkal és óriási, büdös húsdarabokkal a kezükben.

Előtte ideiglenesen felhúzott, hat méter magas, fekete fapalánk vett körbe egy hatalmas területet. Még egy elrozsdállt vastetőt is rászögeztek a tetejére. A szobából elkerített szoba bereteszelt kapuja előtt fehér ruhás őr állt, és felszegett fejjel tűrte különös sisakja súlyát. Kezében kovás puskát szorongatott, a hátára handzsárt szíjazott. A lába előtt több hasonló fejfedő hevert.

A nő biccentett az őrnek, és szólt, hogy szeretne bejutni. A férfi a tudós nyakában lógó belépőkártyára nézett.

- Tisztában van a tennivalókkal, ugye? - kérdezte csendesen.

A nő bólintott, egy pillanatra óvatosan letette a földre a dobozt, de előtte még megnézte, szorosan tart-e a madzag. Aztán felvette az egyik sisakot az őr mellől, és a fejére csúsztatta az ormótlan alkalmatosságot.

A rézcsövekből és csavarokból összeszerelt sisak a koponyájára simult, és mindkét szeme előtt egy-egy zsebtükör lógott úgy negyven centire. Addig húzogatta a rohamszíjat, amíg a nehéz holmi biztosan ült a fején, aztán hátat fordított az őrnek, és a forgótengelyre szerelt tükröket igazgatta. Úgy fordította őket, hogy tisztán lássa a háta mögötti részt. Lehunyta az egyik szemét, aztán a másikat, próbálgatta, hogyan lát.

Bólintott.

- Rendben, készen vagyok - mondta, és felemelte a dobozt a földről. Közben kibontotta a zsineget. Mereven bámult a tükörbe, míg az őr kinyitotta a kaput. Amikor feltárult, elfordította a tekintetét.

A tudós a tükrök segítségével, hátrafelé sétálva besietett a sötét szobába.

Amikor becsukódott előtte az ajtó, izzadni kezdett. Inkább a tükröket figyelte megint, és lassan mozgatta a fejét, hogy teljesen belássa a háta mögötti részt.

Majdnem a teljes teret egy vastag, fekete rácsokból álló, hatalmas ketrec töltötte ki. Az égő olaj és a gyertyák sötétbarnás fényében éppen ki tudta venni a rendszertelenül csomókban nőtt, haldokló növényzetet és a kis fákat odabent. A lassan rothadó tenyészet meg a sötétség együtt olyan sűrű volt, hogy nem látta a terem túloldalát.

Gyorsan a tükrökbe pillantott. Semmi sem mozdult.

Sietve a ketrechez hátrált, ahol tálca türemkedett ki a rudak közül. A háta mögé nyúlt, és addig emelte felfele a fejét, amíg nem látta, hova markol. Nehéz és cseppet sem kecses mozdulat volt ez, de sikerült megragadnia a fogantyút és kihúznia a tálcát.

Súlyos csapkodás hallatszott a sarokból, mintha nehéz rongydarabok csapódtak volna egymáshoz gyors ütemben Szaporábban szedte a levegőt, és ügyetlen mozdulatokkal borította ki a lárvákat a fémlapra. A négy apró, vonagló gömböcöt papírfecnik zuhataga kísérte.

Azonnal megváltozott a levegő. A hernyók megérezték a ketrec lakóját, és kiáltozva kérték a segítségét.

A bebörtönzött lény válaszolt.

Sikolyaikat nem érzékelte a fül. Más hullámhosszon vibráltak. A tudós egész testén felállt a szőr: koponyáján érzelmek kísértetei suhantak át, mint félig elcsípett, suttogó pletykák. Idegen öröm és nem emberi rettegés töredékei tódultak az orrlyukába és a fülébe és a szeme mögé, szinesztéziásan.

Remegő kézzel belökte a tálcát a ketrecbe.

Amikor ellépett a rácstól, valami buja mozdulattal végigsimított a lábán. Rettegő nyöszörgés szakadt ki belőle, elrántotta a nadrágját, majd az iszonyatot legyűrve úrrá lett a késztetésen, és nem nézett hátra.

A fejére erősített tükörben sötétbarna végtagokat látott kitekeredni az elvadult aljnövényzetben, sárguló csontfogakkal és fekete, polipszerű tapadókkal. Megrezzentek a cserjék és a páfrányok, aztán az a valami eltűnt.

A tudós kurtán kopogott az ajtón, aztán nagyot nyelt, és visszatartotta a lélegzetét, amíg ki nem nyílt az ajtó, és ő ki nem botlott rajta, majdnem bele az őr karjába. Az álla alatti csathoz kapott, és lekapta a fejéről a sisakot. Mereven az ellenkező irányba bámult, amíg meg nem hallotta, hogy a férfi becsukta és elreteszelte az ajtót.

- Végzett? - suttogta végül.

- Igen.

A nő lassan visszafordult. Képtelen volt felnézni, inkább padlót bámulta, és a kapu aljára pillantva győződött meg arról vajon az őr tényleg igazat mondott-e. Utána lassan, megkönnyebbült sóhajjal felemelte a fejét. Visszaadta az őrnek a sisakot.

- Kösz - mormolta.

- Minden rendben volt? - kérdezte a férfi.

- Olyan nincsen soha - csattant fel a nő, és elfordult.

Mintha hátulról, a deszkafal mögül roppant szárnyrebbenést hallott volna.

Fürge léptekkel átvágott a különös állatokkal zsúfolt termen, és csak félúton jött rá, hogy még mindig a kezében szorongatja az immáron üres dobozt, amiben a lárvákat hozta. Összehajtogatta, és a zsebébe dugta.

A helyére húzta a rácsos harmonikaajtót, és kizárta magát a félhomályosan derengő, vad alakokkal teli teremből. Végigsétált a vakítóra súrolt folyosón, és a súlyos ajtón belépve végre visszatért a Kutatás és Fejlesztés előszobájába.

Először a helyére lökte, majd elreteszelte az ajtót, csak utána fordult meg boldogan, és csatlakozott a kollégáihoz, akik femtoszkópokba bámultak, értekezéseket olvastak, vagy suttogva társalogtak a többi különleges ügyosztályhoz vezető ajtók mellett. Mindegyiken vörössel és feketével mázolt felirat állt.

Amikor dr. Magesta Barbile elindult a munkapadja felé, hogy megírja a jelentését, egy pillanatra megfordult, és megnézte, milyen felirat is áll azon az ajtón, ahonnan éppen most lépett ki.

Veszélyes biológiai anyagok. Rendkívüli biztonsági elővigyázatosság kötelező.

Tizedik fejezet

- Mondja, Ms. Lin, maga nagy ritkán nem kóstol kábítószert?

Lin számtalanszor elmondta már Mr. Motleynak, hogy munka közben nem képes beszélgetni. A férfi nyájasan tudatta vele, hogy hamar elunja magát, ha neki - vagy bárki másnak - modellt ül. Linnek nem kell válaszolnia, közölte akkor. Ha akad valami, ami valóban felkelti az érdeklődését, jegyezze meg, és majd az ülés végén megbeszélik. Ne is törődjön a fecsegésével, mondta Motley. Valószínűleg képtelen lenne szó nélkül, mozdulatlanul végigülni két-három-négy órát. Beleőrülne. Így aztán Lin csak hallgatta, amit beszélt, és megpróbált megjegyezni néhány dolgot, amit később megemlíthet. Még mindig nagyon igyekezett, hogy ne okozzon csalódást a megbízójának.

- Ki kellene próbálnia. Ami engem illett, csak javasolni tudom. Maga művész. Az emberi lélek búvára. Ilyesmi.

- A férfi hangján hallani lehetett, hogy mosolyog.

Lin rábeszélte Motleyt, hogy a Csontnegyedben álló ház padlásán dolgozhasson. Rájött ugyanis, hogy ez az egyetlen helyiség az épületben, ahová jut természetes fény. Nem csak a heliotipistáknak vagy a festőknek volt szükségük fényre: ő a mirigyművészet eszközeivel gondosan megmunkált felületeket teremtett, de gyertyafényben értékelhetetlen volt a textúrájuk és a tapintásuk, a gázlámpák ragyogása viszont mindent eltúlzott. Lin sokáig idegesen vitatkozott Motleyval, míg az a végén fejet hajtott a szakértelme előtt. Attól kezdve a kaktuszinas, aki az ajtóban fogadta, a legfelső emeletre vezette, ahol falétra lógott lefelé a mennyezetbe vágott nyílásból.

Lin mindig egyedül ment fel a padlásra. Amikor megérkezett, Mr. Motley már várta. A hatalmas teremben állt, alig pár lépésre onnan, ahol Lin felhúzódzkodott. A háromszög alakú, üres tér az egymásba nyitott házaknak legalább az egyharmadát elfoglalta, és a szoba vonalai úgy húzódtak a messzeségbe, mint egy perspektivikus tanulmányon, Mr. Motley kaotikus húselegyével a középpontban.

Itt nem voltak bútorok. Egyetlen kis ajtó akadt, amely valamelyik kisebb, külső folyosóra vezetett, de Lin egyszer sem látta nyitva. A levegő száraz volt. Lin kilazult padlódeszkákon lépkedett, ahol bármikor szilánkok fúródhattak a talpába. A manzárdablakra tapadt por azonban áttetszőnek tűnt, átengedte és szétszórta a fényt. Lin minden alkalommal udvariasan intett Mr. Motleynak, hogy helyezkedjen el a napsütésben vagy a felhőkön átszűrt fényben. Ezután körüljárta a férfit, visszazökkent a hangulatba, mielőtt folytatta volna a munkát a szobron.

Egyszer megkérdezte Motleyt, hová tenné életnagyságú képmását.

- Emiatt igazán nem kell aggódnia - mondta erre Motley kedves mosollyal.

Lin Mr. Motley előtt állt, és azt nézte, milyen vonásokat emel ki rajta ez a lagymatag, szürke fény. Néhány percet minden alkalommal arra szánt, hogy újra megismerje a férfit.

Az első néhány látogatása alkalmával biztos volt benne, hogy Motley megváltozott az előző éjszaka, hogy az egészbe összeálló vonástöredékek átrendeződtek, amikor senki sem látta. Riadtan tűnődött azon, mit vállalt el. Már-már az a képtelen ötlete támadt, hogy ez a tanmesébe illő feladat büntetés valamiért, amiről nem is tudta, hogy elkövette: küzdelmes munkával lenyomatot kell készítenie egy örökké változó testről, de a rettegés miatt egyetlen panaszos szót sem szólhat, és mindennap kezdheti elölről az egészet.

Hamarosan azonban megtanulta, miképpen találhat rendet Motley káoszában. Abszurd módon prózai megoldásnak tűnt, de megszámolta az egyik vastag bőrfoltból sarjadó borotvaéles kitinszilánkokat, nehogy egy is lemaradjon a szoborról. Majdhogynem otrombaságnak érezte, mintha a férfi zűrzavaros formája megtagadná a számolást. Mégis... attól kezdve, hogy így tekintett rá, a szobor elkezdett alakot ölteni.

Lin minden alkalommal mozdulatlanul meredt rá, és összetett szeme képmezői között váltogatva, az egymástól apróságokban eltérő részletekre összpontosítva mérte fel Mr. Motley összességét. Szerves pépből tapasztott, fehér, tömör rudakat hordott magával, amelyeket az anyagcseréje segítségével művészete fő alkotóelemévé alakított át. Néhányat már érkezés előtt elfogyasztott, és miközben tekintetével felmérte az alanyt, még gyorsan elmajszolt egyet. Egykedvűen tűrte a tompa, kellemetlen ízt, miközben gyorsan a fején keresztül a tor hátsó részén megbúvó kis zacskóba továbbította az ennivalót. Potroha jól láthatóan megduzzadt az eltárolt pempőtől.

Megfordult, és kézbe vette a megkezdett munkadarabot, a háromujjú hüllőkarmot, azaz Mr. Motley egyik lábát, és az alacsony állványra erősítette. Aztán visszafordult, letérdelt a modellel szembe, és miután kinyitotta a mirigyet védő apró kitintokot a tarkóján, alsó ajkát lágyan cuppanó hang kíséretében a háta mögött álló szoborra tapasztotta.

Először gyengéden kibocsátott egy kevés enzimet, amellyel fellazította a már megkeményedett khepriköpetet, és az aktuális munkadarabból ismét sűrű, ragacsos nyálka lett. Ezután minden idegszálával a szobor lábára koncentrált, befogadta a látványt, és felidézte mindazt, ami a látómezején kívül esett, a csontkinövéseket meg az üregeket: majd lassan préselni kezdte a mirigyéből a sűrű pépet, összehúzódó, táguló és megnyúló záróizmaival megforgatta, elsimította és megformázta a nyálkát.

Az opálos, gyöngyházszínű khepriköpettel önmagában is remek hatást tudott elérni. Egyes helyeken azonban Mr. Motley bizarr húsa túlságosan is különleges árnyalatban játszott, amit vétek lett volna lehagyni a műről. Lin ilyenkor lenézett, és felmarkolt párat a festőpalettára helyezett festékbogyókból. Egyedi sorrendben bekapkodta és gyorsan elrágta őket, óvatosan koktélt kevert a rőt- meg a cián- és sárga-, bíbor- meg feketebogyókból.

Az élénk színű levet a fejcsatornákon át, különös zsigeri mellékutakon keresztül juttatta el a tor fő üregének egyik toldalékába, és négy-öt perc múlva a bekevert színt már bele is nyomta a híg khepriköpetbe. A folyékony habot óvatosan a helyére terítette, és gyorsan megszilárduló, szuggesztív foltokba meg hegekbe loccsantotta a bámulatos tónusú színeket.

Arra csak a többórás munka legvégén kerülhetett sor, hogy Lin végre megfordulhatott, és megtekinthette a művét. Addigra felpuffadt, kimerült, és érezte, hogy bűzlik a szája a bogyók levétől meg a pempő dohos ízétől. A mirigyművészek vakon dolgoztak.

Némi büszkeséggel úgy ítélte meg, hogy egészen jól halad Mr. Motley lábával.

A tetőablakok homályán túl élénken vergődtek a felhők, cafatokká és töredékekké foszlottak, majd újra összeálltak az égbolt különböző részein. Ehhez képest a padlás különösen csendesnek tűnt. Mozdulatlanul lebegtek a porszelek. Mr. Motley a fényes háttér előtt állt, merev pózban.

Nem okozott neki gondot a mozdulatlanság, ha az egyik szája folytathatta zavaros monológját. Ma úgy döntött a kábítószerekről fog beszélgetni Linnel.

- Mégis, mivel mérgezi magát, Lin? Shazbával? Az agyar nem hat a kheprikre, igen, szóval ezt kizárhatjuk... - dünnyögte. - Szerintem a művészeket kétértelmű kapcsolat fűzi a drogokhoz. Mármint az egész arról szól, hogy feloldozzák a leláncolt bestiát, nemde? Vagy a bezárt angyalt. Mindegy. Felfeszítik a beragadtnak hitt ajtókat. Na most ha ezt valaki kábítószerekkel éri el, nem alázza meg vele a művészetet? A művészetnek a kommunikációról kellene szólnia, nem? Most felejtsük el hitbuzgó vakarékok mellébeszélését, akik hébe-hóba elpattintanak egy pezsgéslöketet a cimborákkal a táncteremben, és mondjuk azt, hogy ez lényegében individualista élmény, és ha egy művész a drogokra hagyatkozik, akkor kinyitotta ugyan az ajtót, de képtelen kommunikálni azzal, ami a túloldalon várja, nem? Másrészt, ha makacsul józan életet él, és mereven ragaszkodik az észérvekhez, akkor képes kapcsolatot teremteni másokkal, hiszen ugyanazt a nyelvet beszélik... de kinyitotta azt az ajtót? Talán a legjobb, ha csak a kulcslyukon leselkedik. Talán az is megteszi...

Lin megnézte, hogy melyik száj beszél. Egy széles, nőies száj volt az, Motley válla közelében. Mindig csodálkozott azon, miért nem változik meg soha a férfi hangja. Bárcsak tudna válaszolni neki, vagy legalább Motley hallgatna el végre. Így nehezen ment az összpontosítás, de valószínűleg ennél több kompromisszumot nem fog kicsikarni belőle.

- Rengeteg, rengeteg pénz van a kábítószerben... de ezzel nyilvánvalóan tisztában van. Tudja, hogy Mázlis Gazid, a maga barátja és ügynöke, mennyit fog fizetni a legújabb adag, persze tiltott anyagért? Őszintén mondom, megdöbbenne rajta. Kérem, kérdezze meg tőle. Rendkívüli piaca van az efféle szereknek. Több szállító is megfér egymás mellett, akik mind szép summákat vágnak zsebre.

Lin úgy érezte, Mr. Motley mulat rajta. Minden beszélgetésükkel, amelyben újabb rejtett részleteket lebbenteti fel előtte Új-Crobuzon alvilágáról, még mélyebbre rántotta valami olyasmibe, amit Lin minden erejével el akart kerülni. Legszívesebben élénk kézjelekbe kezdett volna: Én csak látogató vagyok itt! Ne adjon nekem részletes térképet! Néha egy adag shazba, talán egy löket kvinner a lepörgéshez, ennél több nekem nem kell... Nem tudok semmit a terjesztésről, és nem is akarok!

- Francine Anya úgyszólván monopolizálta Cseprőgomolyt. Egyre messzebbre szalajtja az ügynökeit Kinkenből. Ismeri? Khepri. Bámulatos üzletasszony. Egyszer kénytelenek leszünk megegyezni egymással. Máskülönben csúnya dolgok történhetnek. - Mr. Motley néhány szája mosolyra húzódott. - De mondok én valamit - tette hozzá halkan. - Hamarosan olyan szállítmányt kapok, ami meglehetősen drámai változásokat eredményez majd a terjesztői hálózatomban. Nekem is lesz monopóliumom...

Ma éjjel megkeresem Isaacet, gondolta Lin idegesen. Meghívom vacsorázni, valahová Bujjaligetbe, ahol nyugodtan összeérinthetjük a lábujjainkat.

Rohamosan közeledett a Shintacost-díj évente megrendezett átadásának időpontja, és még ki kellett találnia valami kifogást, amivel megindokolhatja Isaacnek, idén miért nem fog benevezni. Még egyszer sem nyert - a zsűri, gondolta gőgösen, nem értette meg a mirigyművészetet -, azonban az elmúlt hét évben az összes művész barátjával együtt indultak. Rituálé lett belőle. Az eredményhirdetés estéjén hatalmas vacsorát csaptak, és elszalajtottak valakit a Bujjaligeti Hírmondóért, amely a rendezvényt szponzorálta, hadd lássák, ki nyert. Ezután részegen ízlésficamos ripacsoknak titulálták a rendezőket.

Isaac meg fog lepődni, amiért nem vesz részt a versenyen. Lin úgy döntött, aktuális és monumentális munkájára fog célozgatni, hogy egy kis időre elejét vegye a faggatózásnak.

Persze, gondolta, ha még azzal a garudával dolgozik, igazából észre sem fogja venni, beneveztem-e vagy sem.

Ez a gondolatmenet kellemetlen mellékzöngét keltett benne. Rájött, hogy ez így igazságtalan. Ő maga szintén hajlamos volt a megszállottságra, hasonló mértékben is: mostanában nehézséget okozott neki, hogy a szeme sarkában ne állandóan Mr. Motley szörnyűséges alakját lássa halványan. Rossz időzítés az egész, gondolta hirtelen, hogy Isaac ugyanakkor temetkezett bele mániákusan a munkába, amikor ő. Lin úgy érezte, elnyeli a munkája. Arra vágyott, hogy minden este friss gyümölcssaláta, néhány színházjegy és szex várja otthon.

Felnézett és észrevette, hogy az árnyékok elmozdultak valamennyire, mióta megérkezett a padlásra. Eltompultak a gondolatai. Kecses középső csápjával fürgén tisztogatta a szemét, a száját és a tapogatóját. Elrágott még egy marék festékbogyót, és úgy döntött, ez lesz aznapra az utolsó adag. A kékbogyók fanyarságát édes rózsabogyókkal enyhítette. Óvatosan keverte a színeket, időnként éretlen gyöngyházbogyót vagy majdhogynem erjedt sárgabogyót tett a keverékhez. Tökéletesen tudta, milyen ízt próbál összeállítani: az élénk, szürkülő lazacszín émelyítő, ragacsos keserűségét, a Mr. Motley vádliján húzódó izom árnyalatát.

Nyelte és a belső fejcsatornán keresztül préselte tovább a bogyók levét. Végül a száradó khepriköpet párolgó külső sávjára fecskendezte. Kissé folyósra sikerült: fröcsögött és csöpögött. Lin munkához látott rajta, és mivel ott helyben kellett megmentenie, elvont sávokból és cseppekből alkotta meg az izom tónusát.

Amikor a köpet megszáradt, levált róla. Elhúzta a fejét, és érezte, hogy a félig befejezett láb és a tarkója között ragacsos szál húzódik meg és pattan el végül. Oldalra hajtotta a fejét, és feszített, majd kinyomta a maradék pempőt mirigyéből. A feje alatti has elveszítette felpuffadt alakját és ismét megszokott méretét vette fel. Fehéres, kövér köpetgolyó pottyant a padlóra. Lin kinyújtotta a mirigy csápjait, hátsó lábával megtisztogatta, aztán összecsukta a szárnyak alatti apró védőtokot.

Felállt és nyújtózkodott. Mr. Motley nyájas, rideg, veszélyes kis megjegyzéseinek hirtelen vége szakadt. Csak most vette észre, hogy Lin befejezte.

- Ilyen korán, Ms. Lin? - kiáltott fel eltúlzott meglepetéssel.

Ha nem vigyázok, kiégek, jelezte Lin lassan. Sokat kivesz belőlem. Le kell állni.

- Természetesen - mondta Mr. Motley. - És hogy áll a mestermű?

Egyszerre fordultak hátra.

Lin elégedetten látta, hogy a rögtönözött megoldással, amivel megmentette a híg festékbogyólevet, élénk, megkapó hatást sikerült elérnie. Nem volt igazán élethű, de ezt mindegyik munkájáról el lehetett mondani: inkább úgy tűnt, mintha Mr. Motley izmát ráerőszakolták volna a csontra. A párhuzam talán nem is állt messze az igazságtól.

Az áttetsző színek egyenetlen csomókban csorogtak végig a fehér alapon, ami úgy csillogott, mint a kagylók belseje. Egymásba kúsztak a szövet- és izomcafatok. Kiválóan látszott, milyen bonyolult mintát alkotnak a test különböző tapintású felületei. Mr. Motley elismerően bólintott.

- Tudja - jegyezte meg csendesen -, a grandiózus pillanatok iránti vonzalmam miatt néha azt kívánom, bárcsak megoldhatnám, hogy ne lássam a művet, amíg el nem készül. Véleményem szerint eddig szép, tudja. Nagyon szép De veszélyes dolog elhamarkodottan dicsérgetni. Önelégültséghez vezethet... vagy éppen annak az ellentétéhez. Ezért arra kérem, Ms. Lin, ne vegye a szívére, ha ez az utolsó szó, amit ezzel kapcsolatban tőlem hallani fog, egészen a legvégéig. Megegyeztünk?

Lin bólintott. Képtelen volt elszakítani a tekintetét az alkotásától, és nagyon gyengéden végigsimította a száradó khepriköpet sima felületét. Ujjaival felderítette a Mr. Motley térde alatti rész egymásba olvadó felületeinek a határait, ahol a prémből pikkely lett, abból pedig bőr. Megnézte az eredetit. Felpillantott a férfi fejére. Mr. Motley tigrisszemmel viszonozta a pillantását.

Mi... mi volt maga? - kérdezte Lin.

A férfi sóhajtott.

- Már vártam, mikor teszi fel ezt a kérdést, Lin. Reméltem, hogy nem kerül rá sor, de sejtettem, hogy ennek kicsi az esélye. Hirtelen nem is tudom, vajon valóban megértjük-e egymást - szisszent fel váratlanul rosszindulatú hangon. Lin hátrahőkölt. - Annyira... kiszámítható. Még mindig rossz szemszögből látja. Az egészet. Csoda, hogy ilyen műalkotásokat képes létrehozni. Még mindig... kórtani esetként kezeli ezt. - Az egyik majommancsával a teste felé intett. - Még mindig az érdekli, milyen volt, és hol romlott el. Ez nem hiba vagy hiány vagy elfajzás: ez esszencia, és ez az eredeti kép... - A hangja egészen a támgerendákig csapott fel.

De lehiggadt egy kicsit, és leengedte számtalan kezét.

- Ez a teljesség.

Lin túl fáradt volt ahhoz, hogy megijedjen; bólintott, hogy megértette.

- Talán túlságosan kemény vagyok magával - mondta Mr. Motley elgondolkodva. - Úgy értem... amit itt látunk, egyértelműen bizonyítja, hogy van érzéke a megtört pillanatokhoz, még ha a kérdése ennek az ellenkezőjéről árulkodik is… Talán - folytatta lassan - éppen magában, belül rejlik ez a pillanat. Egy része szavak nélkül is megérti, még akkor is, ha a magasabb rendű intellektusa kérdéseket tesz fel olyan formában, ami lehetetlenné teszi a választ.

Győzedelmesen pillantott Linre.

- Maga is a kevercszóna része, Ms. Lin! Maga ott alkot, ahol a felfogása és a tudatlansága határa összemosódik.

Remek, jelezte Lin, miközben összeszedte a holmiját. Felőlem. Bocs a kérdésért.

- Kezdetben magam sem örültem neki, de már nem bánom - felelte a férfi.

Lin rácsukta a fadoboz fedelét a maszatos palettájára meg a megmaradt festékbogyókra (látta, hogy többre lesz szüksége) és péprudakra. Mr. Motleyból csak dőlt a filozófia, megállás nélkül fecsegett a korcslétről. Lin nem figyelt rá. Elfordította a tapogatóját, és a ház belsejéből felszűrődő apró zörejekre, hangokra figyelt, az ablaknak préselődő levegő súlyára.

Azt akarom, hogy az égbolt legyen a fejem fölött, gondolta, ne ezek a vén, poros támgerendák, ez a kátránnyal bekent, törékeny tető. Hazasétálok. Lassan. Borzoslápon keresztül.

A gondolat egyre határozottabb alakot öltött.

Benézek a laboratóriumba, és mellékesen megkérdezem Isaacet, nem jönne-e velem, aztán egész éjszakára elrabolom.

Mr. Motley közben zajongott tovább.

Fogd be, hallgass el, te elkényeztetett gyermek, te átkozott megalomániás, az összetákolt elméleteiddel együtt, gondolta Lin.

Amikor visszafordult, és viszlátot intett, éppen csak ügyelt az udvariasság látszatára.

Tizenegyedik fejezet

Isaac asztalán, a setétfa kereszten megfeszített galamb lógott. Feje tébolyultan csapkodott egyik oldalról a másikra, de szörnyű rémülete ellenére csak szánni való burukkolás szakadt ki belőle.

A madarat a szétterített tollak közé kalapált, vékony szögek erősítették a fához, melyek bilincsbe verték a szárnyvégeket. A galamb lábát a kis kereszt alsó részéhez kötözték. Alatta piszkosfehér és szürke ürülék pettyezte a deszkát. A madár görcsös vonaglással próbált kiszabadulni, mindhiába.

Isaac hosszú szárú tollat és nagyítóüveget szorongatva magasodott fölé.

- Elég a szarakodásból, te féreg - motyogta, és a toll hegyével a madár vállába bökött. A nagyítóval a szabad szemmel alig érzékelhető, az apró csontokon és izmokon végigránduló mozgást tanulmányozta. A papírra rá sem nézett, úgy jegyzetelt.

- Hé!

Amikor meghallotta Lublamai ingerült kiáltását, körülnézett, és felállt az asztaltól. A galéria korlátjához sétált és lenézett.

- Mi van?

Lublamai és David karba font kézzel, egymás mellett ácsorgott a földszinten. Úgy festettek, mint egy kórus tagjai, akik mindjárt dalra fakadnak. A homlokukat ráncolták. Néhány másodpercig csend volt.

- Nézd - kezdte Lublamai, hirtelen békülékenyebb hangon. - Isaac... Abban sohasem volt közöttünk vita, hogy ezen a helyen mindannyian a saját kísérleteinkkel foglalkozhatunk, nem kérdezősködünk, támogatjuk egymást és hasonlók... igazam van?

Isaac sóhajtott, és a baljával megdörgölte a szemét.

- Szátyár szerelmére, fiúk, hagyjuk ezt a „régi cimborák” típusú mellébeszélést - nyögött fel. - Nem szükséges emlékeztetnetek rá, mi mindenen mentünk keresztül, vagy mit tudom én, biztosan ki vagytok akadva, nem is hibáztatlak benneteket ezért...

- Büdös van, Isaac - mondta David kertelés nélkül. - És a nap minden percében akkora a lárma, mint hajnalban.

Miközben Lublamai beszélt, a háta mögött bizonytalanul elgurult az öreg konstrukt. Megállt, elfordította a fejét, lencséje végigmérte a két mozdulatlan férfit. Egy pillanatig habozott, aztán összefonta két kurta fémkarját, mintha ügyetlenül utánozni próbálná őket.

Isaac széles kézmozdulattal a gép felé intett.

- Nézzétek csak, ez az ostoba masina teljesen meghibbant! Vírust kapott! Jobban tennétek, ha bontóba küldenétek, különben öntudatra ébred, aztán nem telik bele sok idő, és egzisztenciális vitákat folytattok majd a fogaskerekes szolgálótokkal!

- A kurva életbe, Isaac, ne térj el tárgytól! - mondta David idegesen. Hátranézett, és meglökte a konstruktot. A gép felborult. - Mindannyian hajlamosak vagyunk szőnyeg alá söpörni a problémákat, ha a kényelmünkről van szó, de ez már túlzás.

- Rendben! - Isaac az ég felé emelte a karját. Lassan Körülpillantott. - Azt hiszem, leheletnyit alábecsültem Lemuel képességeit - mondta szomorúan.

A raktár falain végigfutó galériát rogyásig megtöltötték a ketrecbe zárt csapkodó, sivalkodó, csúszó-mászó lények. A felkavart levegő hangja, a hirtelen rebbenések és a verdeső szárnyak csapkodása, az ürülék állandó potyogása is nagy lármát csapott, de mind közül a leghangosabb a raboskodó madarak állandó vijjogása volt. A galambok, fecskék és a seregélyek turbékolva és füttyögve fejezték ki nemtetszésüket: önmagukban nem lettek volna hangosak de így együtt fülsértő, csikorgó kórust alkottak. A szárnyasok zsémbelődését papagájok tűzdelték meg a maguk károgó felkiáltójeleivel, amitől Isaacnek örökké megrándult az arca. A libák, csirkék és kacsák vidékies ízt csempésztek a kakofóniába. Szigorú pillantású áspisok ugráltak a ketrec egyik feléből a másikba, és csattanva vágódtak a dróthálónak. Apró oroszlánfejükből kivillanó nyelvükkel a sebeiket tisztogatták, és úgy harsogtak, mint a felbőszült egerek. A hatalmas üvegtartályokban legyek, méhek és darazsak, kérészek, pillangók meg szarvasbogarak zúgtak, mint izgatott, dühös drónok. A fejjel lefelé csüngő denevérek izzó szemmel méregették Isaacet. A szitakötőkígyók hosszú, elegáns szárnyukat rezegtették, és hangosan sziszegtek.

A ketreceket nem tisztította senki, és átható guanószag terjengett. Isaac észrevette, hogy Bizalom csíkos fejét rázogatva támolyog a szobában. David követte a pillantását.

- Ez az! - kiáltotta. - Látod? Kikészíti a bűz.

- Urak - mondta Isaac. - Méltányolom a béketűréseteket, de komolyan. Kölcsönösen engedményeket kell tennünk egymásnak, nem igaz? Lub, emlékszel, amikor azzal a szonárral kísérleteztél, és felbéreltél valakit, hogy két napon keresztül üsse azt a hatalmas dobot?

- Isaac, ez már legalább egy hete így megy! Meddig tart még? Mi a terved? Legalább takaríts ki utánuk!

Isaac a lenti bosszús arcokra nézett. Most tudatosult csak benne, mennyire kibuktak. Gyorsan megpróbált előállni valamilyen kompromisszumos megoldással.

- Jól van, figyeljetek ide - mondta végül. - Ma éjjel kitakarítok... ígérem. És cseszettül gyors leszek... jó, tudom! Először az igazán hangosakkal kezdem. Megpróbálok megvadulni tőlük... két héten belül? - fejezte be bizonytalanul. David és Lublamai azonnal tiltakozni kezdett, de Isaac belekiabált a gúnyos kiáltozásba és a füttyszóba. -A következő hónapban egy kicsit többet fizetek! Ehhez mit szóltok?

A durva lármát mintha elvágták volna. A két férfi számító pillantással nézett rá. Társak voltak, a Borzosláp rosszfiúi, barátok - de bizonytalan életet éltek, és ha pénzről volt szó, ott nem maradt helye érzelgősségnek. Isaac ezt jól tudta, és megpróbálta megelőzni, hogy másik helyet keressenek maguknak. Végtére is egyedül ő sem bírná kifizetni a bérletet.

- Mennyiről lenne szó? - kérdezte David. Isaac töprengett.

- Plusz két guinea?

David és Lublamai egymásra nézett. Nagylelkű ajánlat volt.

- És - mondta Isaac óvatosan - ha már itt tartunk, nagyon jól jönne némi segítség. Nem igazán tudom, hogyan kell bánni némelyik... ööö... kísérleti alannyal. David, nem foglalkoztál te valaha ornitológiával?

- Nem - felelte David kurtán. - Csak az asszisztense voltam valakinek, aki ezzel foglalkozott. Hülyére untam magamat. És ne legyél ilyen átlátszó, Zaac. Akkor sem fogom kevésbé gyűlölni a dögvészes állataidat, ha bevonsz a kutatásaidba... - Felnevetett. A hangjából, ha árnyalatnyit is, de őszinte jókedv csendült ki. - Tanulmányoztad a „Bevezetés az empátia gyakorlatába” szakágat, vagy mi?

De a csúfondáros hangsúly ellenére David már jött is felfelé a lépcsőn, Lublamaijal a nyomában.

A lépcső tetején megtorpant, és végignézett a rikácsoló foglyokon. - Az ördög villás farkára, Isaac! - suttogta vigyorogva

- Mennyire viselt meg anyagilag ez a csődület?

- Még nem rendeztem Lemuellel a teljes számlát - mondta Isaac szárazon. - De az új főnököm gondoskodni fog rólam.

Lublamai csatlakozott Davidhez a lépcső tetején. A galéria túlsó sarkában álló, különböző méretű ketrecek felé intett.

- Mi van odaát?

- Ott tartom a különlegességeket - mondta Isaac. - Áspis, lázilégy...

- Van lázilegyed? - kiáltotta Lublamai. Isaac vigyorogva bólintott.

- Nem volt szívem kísérletezni ezzel a gyönyörűséggel - mondta.

- Megnézhetem?

- Persze, Lub. Ott van a féldenevér ketrece mögött.

Miközben Lublamai az egymás mellé zsúfolt ketrecek között botorkált, David kurtán körülpillantott.

- Hol lenne az az ornitológiai probléma? - kérdezte a kezét dörzsölgetve.

- Az asztalon. - Isaac a nyomorult, megfeszített galamb felé intett. - Hogyan lehetne elérni, hogy abbahagyja a rángatózást? Először nekem is erre volt szükségem, mert látnom kellett az izomzatát, de most már én akarom mozgatni a szárnyait.

David úgy meredt rá, mint egy félkegyelműre.

- Öld meg.

Isaac széles mozdulattal vállat vont.

- Megpróbáltam. Nem akar meghalni.

- Ó a kurva mindenit... - mondta David erőltetett nevetéssel és az íróasztalhoz lépett. Határozott mozdulattal kitekerte a galamb nyakát. Isaac látványosan összerezzent, és felemelte roppant kezét.

- Egyszerűen nem elég kecsesek az ujjaim az efféle munkához. A kezem túl otromba, a lelkem meg átkozottul csipkés - jelentette ki könnyedén.

- Persze - bólintott David bizalmatlanul. - Min dolgozol éppen?

Isaac azonnal fellelkesült.

- Nos... - Az íróasztalához ballagott. - Rohadt nagy szerencsével jártam a városi garudákkal. Hallottam híreszteléseket, hogy Szátyárhalmon meg Szírben él néhány, és üzentem nekik, hogy hajlandó vagyok jó suskát fizetni nekik egy kevés szabad idejükért meg pár heliotípiáért cserébe. Az égvilágon semmilyen választ nem kaptam. Felkentem néhány hirdetményt az egyetemen, amelyben arra kértem az esetleges garuda hallgatókat, hogy ha van kedvük, látogassanak el hozzám, de a forrásaim szerint idén nem vettek fel egyet sem.

- A garudák nem... járatosak az elvont gondolkodásban - mondta David a félelmetes Három Toll szónokának lenéző hanghordozásával. A párt az előző évben katasztrofálisan végződött felvonulást tartott Borzoslápon. Isaac, David és Derkhan szintén megjelent, hogy némi zavart keltsenek, és szitkokkal meg rohadt naranccsal szórták meg a pulpituson álló férfit, a kinti xenó tüntetés résztvevőinek nagy derültségére. Isaac ugatva felnevetett, amikor eszébe jutott az eset.

- Tökéletesen igaz. Na mindegy, szóval jelenleg nem vagyok képes valódi garudákkal dolgozni, hacsak el nem zarándokolok Fröcskösbe, ezért most azokat a különböző repülési technikákat tanulmányozom, amiket... khmm, itt láthattok. Hihetetlenül változatos.

Isaac a jegyzetlapok közé túrt, és pintyőkék meg legyek szárnyairól készített diagramokat mutogatott. Leoldozta a döglött galambot, és finom mozdulatokkal mozgatva széles ívet írt le a szárnyával. Szó nélkül az asztal melletti falrész felé bökött. A falat a szárnyakról készített, részletes sematikus rajzok borították. A képek a kinagyított vállak forgócsontjait ábrázolták, a különböző erőket, a csodálatosan árnyékolt tollazatokat. Itt is akadtak heliotípiák kormányozható, szivar alakú léghajókról, sötét színű tintával felfirkantott nyilakkal meg kérdőjelekkel ellátva. A figyelemfelkeltő vázlatok ostoba fregattmadarakat ábrázoltak, a hatalmasra nagyított képek darazsak szárnyát. Mindegyiket alapos feliratok borították. David tekintete lassan pásztázott végig a számtalan munkaóra végeredményén, a repülés mozgatóerőivel foglalkozó összehasonlító tanulmányokon.

- Nem hinném, hogy a megbízóm túl finnyás lenne arra, hogyan néz ki a szárnya... vagy bármi legyen is az a végén... ha a levegőbe emelkedhet vele. - David és Lublamai tudtak Yagharekről. Isaac arra kérte őket, tartsák titokban. Megbízott bennük. Azért avatta be őket, hátha egyszer Yagharek akkor látogatja meg, amikor ők is a raktárban vannak, bár a garuda eddigi futó látogatásai alkalmával elkerülte őket.

- Az eszedbe jutott már, hogy... tudod... visszaragasztani a szárnyait? - kérdezte David. - Az újraformálás.

- Persze, ez a kutatásaim fő csapásiránya, ami azonban két problémát is felvet. Az egyik: milyen szárnyat? Azt nekem kell megépítenem. Másodszor, te ismersz olyan újraformálót, aki hajlandó lenne diszkréten elvégezni a munkát? A legjobb biothaumaturgista, akit ismerek, az a gyűlöletes Vermishank. Elmegyek én hozzá, ha állatira muszáj, de ahhoz már nagyon elkeseredettnek kell lennem… Szóval jelenleg előkészítő kutatásokat folytatok, és megpróbálom felbecsülni, milyen mérete, alakja és erőforrása legyen annak a valaminek, ami képes őt a levegőben tartani. Arra az esetre, ha a végén ebbe az irányba indulok el.

- Milyen terveid vannak még? Fizikothaumaturgia?

- Hát, ismered az én régi kedvencemet, az Egyesített Energiamező Elméletét... - Isaac elvigyorodott, és eltúlzott szerénységgel vállat vont. - Gyanítom, hogy a háta túlságosan sérült az újraformáláshoz, még akkor is, ha megoldom a szárnyak problémáját. Arra gondoltam, összevonok két különböző energiamezőt... A francba, David, nem tudom. Felderengett egy ötlet körvonala... - Egy háromszög jegyzetekkel telefirkált vázlatára mutatott.

- Isaac! - harsogta túl Lublamai a nyughatatlan rikácsolást és károgást. Isaac és David odanézett. Lublamai túljutott a lázilégy meg a két aranyfényű párakét ketrecén. A kisebb dobozokból, ládákból és kádakból álló halomra mutatott. - Ez micsoda?

- Ó, az a keltető! - kiáltotta vissza Isaac vigyorogva. Elindult Lublamai felé, és Davidét is vitte magával.

- Arra gondoltam, érdekes lehet végignézni, miként lesz egy repülni képtelen valamiből olyasmi, ami tud repülni, így aztán elkülönítettem néhány újszülöttet, fiókát meg tojást.

Megállt a gyűjtemény mellett. Lublamai egy apró doboz belsejébe kukucskált, ahol fészekaljnyi, ragyogóan kobaltkék tojás pihent.

- Nem tudom, mi lesz belőlük - mondta Isaac. - Remélem, valami szép.

A doboz egy kupacnyi hasonló, elöl nyitott láda tetején állt. Mindegyikben ügyetlenül összetákolt fészkek hevertek, egy, legfeljebb négy tojással. Némelyik bámulatos színben pompázott, mások unalmasan szürkék voltak. A fészkek mögött vékony cső tekergett, majd eltűnt a korlátok között a lenti kazán irányába. Isaac megpiszkálta a lábával.

- Szerintem a meleget szeretik - motyogta. - Nem igazán tudom...

Lublamai lehajolt, és benézett egy üveglappal fedett tartályba.

- Hűha... - szakadt ki belőle. - Mintha megint tízéves volnék! Ezeket elcserélem hat üveggolyóra.

A tartály alján kis, zöld hernyók vonaglottak. Mohón és módszeresen falták a hanyagul beszórt leveleket. A növények szárán csak úgy nyüzsögtek az apró testek.

- Egén, ez eléggé érdekes. Most már bármikor bebábozódhatnak, és azt hiszem, könyörtelenül fel fogom nyitni őket az átalakulás különböző fázisaiban, hogy tanulmányozhassam a folyamatot.

- Kemény a laboránsok élete, igaz? - motyogta Lublamai a tartály lakóinak. - Milyen undorító lárváid vannak még?

- Egy kupac nyű. Könnyű őket etetni. Valószínűleg ez a szag zaklatta fel Bizalmat - nevetett Isaac. - Van néhány lárva, amelyből, úgy tűnik, pillangó meg molylepke lesz, aztán agresszív vízi élőlények, amelyekből állítólag damasztlegyek kelnek majd ki meg ilyesmik... - Isaac a mocskos vízzel teli tartályra mutatott a többi mögött.

- És - mondta, majd kevély arccal a pár lépésnyire heverő kis drótkalitka felé lépett - van itt valami igen különleges... - Az alkalmatosságra mutatott.

David és Lublamai a kalitkához lépett. Tátott szájjal bámulták.

- Ó, hát ez bámulatos... - suttogta David kis idő múlva.

- Mi ez? - sziszegte Lublamai.

Isaac a fejük felett áthajolva nézte hernyógyűjteménye díszpéldányát.

Őszintén szólva, barátaim, halvány fingom nincsen. Csak azt tudom, hogy hatalmas, szép, és nem túlságosan boldog. A lárva vakon ingatta vaskos fejét. Nehézkesen vonszolta masszív testét a drótbörtönben. Legalább négy hüvelyk hosszú volt, egy hüvelyk vastag, henger alakú, pufók testét ragyogóan színes, véletlenszerűen elszórt foltok tarkították. A hátsó fertályából tüskés szőr nőtt. Megbarnult salátalevelekkel, húscafatokkal, gyümölcsszeletekkel és papírfecnikkel osztozott a ketrecén.

- Látjátok? - mondta Isaac. - Már mindennel próbáltam megetetni. Az összes létező növényből és gyógyfűből raktam ide, de egyik sem kellett neki. Ezután próbálkoztam hallal, gyümölccsel, süteménnyel, kenyérrel, hússal, papírral, ragasztóval, szövettel, selyemmel... de csak céltalanul csúszkál fel-alá, éhesen és vádlón mered rám.

Isaac behajolt David és Lublamai közé.

- Nyilvánvaló, hogy enni akar - mondta. - Fakulóban a színe, ami aggasztó, mind esztétikai, mind fiziológiai szempontból... Tanácstalan vagyok. Azt hiszem, ez a szépség itt fog elpusztulni a szemem előtt. - Tárgyilagosan szívott egyet az orrán.

- Honnan szerezted? - kérdezte David.

- Hát, tudjátok, hogy működik az ilyesmi - felelte Isaac. - Egy pofától kaptam, aki egy férfitól kapta, aki egy nőtől szerezte, aki... és így tovább. Fogalmam sincsen, honnan származik.

- Ezt nem fogod felnyitni, igaz?

- Az ördögöt, dehogy. Ha elél addig, és bebábozódik, habár attól tartok, nem kerül rá sor, nagyon kíváncsian várom, mi kel ki belőle. Még az is lehet, hogy a Tudományos Múzeumnak adományozom. Ismertek. A köz java mindenekelőtt... No, a lényeg az, hogy a kutatásaim szempontjából nem sok hasznát látom. Még arra sem tudom rávenni, hogy egyen, a metamorfózisról nem is beszélve, a repülést pedig meg sem említem. Vagyis minden más amit itt láthattok - karját széttárva, némi csuklógyakorlattal átfogta az egész galériát -, megy az antigravitációs kutatások darálójába. Ez a kis pofa azonban... - és a nyughatatlan hernyóra mutatott - ...társadalmi munka. - Szélesen vigyorgott.

Nyikordulás hallatszott odalentről. Valaki belökte az ajtót. Mindhárom férfi veszedelmesen kihajolt a korláton, hogy megnézzék, ki érkezett. Yagharekre, a garudára számítottak, a műszárnyakkal a köpönyege alatt.

Lin nézett fel rájuk.

David és Lublamai idegesen összerezzent. Zavarba hozta őket az Isaacből felszakadó bosszús kiáltás. Elfordították a tekintetüket.

Isaac lerobogott a lépcsőn.

- Lin! - harsogta. - De jó, hogy látlak! - Amikor odaért hozzá, lehalkította a hangját. - Szívem, te mit keresel itt? Azt hittem, csak a hét második felében találkozunk.

Amikor meglátta, milyen nyomorultul remeg Lin tapogatója, megpróbálta elfojtani bosszúságát. Lub meg David egyértelműen felfogta, miről van szó - régóta ismerték már: Isaacnek nem voltak kétségei, hogy a szerelmi életével kapcsolatos kitérő válaszai és célozgatásai miatt meglehetősen közel járnak az igazsághoz. De ez nem Bujjaliget. Ez túl közel van az otthonához. Valaki még megláthatja.

De akkor is: Lin szemmel láthatóan nyomorultul érezte magát.

Nézd, jelezte kapkodó kézmozdulatokkal, gyere velem haza, ne mondj nemet. Hiányoztál. Fáradtság. Nehéz munkáin vagyok, sajnálom. Látnom kellett.

Isaacben összecsapott a harag a szerelemmel. Veszélyes precedenst teremthet, gondolta. A kurva életbe!

- Várj! - suttogta. - Adj egy percet!

Felrohant a lépcsőn.

- Lub, David. Elfelejtettem, hogy ma este találkozóm lenne a barátaimmal, és most értem küldtek. Ígérem, holnap kiganézom az összes kis foglyomat. Becsületszavamra. Mindegyik kapott enni, erről már gondoskodtam... Gyorsan körülnézett. Kényszerítette magát, hogy ne kerülje a pillantásukat.

- Rendben - mondta David. - Érezd jól magad.

Lublamai csak intett.

- Rendben - mondta Isaac, és körülnézett. - Ha Yagharek visszajönne... ööö... - Rájött, hogy erre nem tud mit mondani. Felkapott az asztalról egy jegyzetfüzetet, és ugrándozva leszaladt a lépcsőn, hátra sem pillantva. Lublamai meg David gondosan nem nézett utána.

Isaac forgószélként ragadta magával Lint, aki hagyta, hogy kirobogjon az ajtón, a sötétedő utcára. A férfi akkor nézett rá először, amikor már elhagyták a raktárt, és érezte, hogyan csillapul a bosszúsága. Látta, mennyire kimerült és komor.

Isaac egy pillanatnyi habozás után belekarolt Linbe. A jegyzetfüzetet Lin táskájába csúsztatta, és bekattintotta rajta a kapcsot.

- Töltsük együtt ezt az éjszakát - suttogta.

Lin bólintott, kurtán Isaachez dugta a fejét, és szorosan átölelte.

Aztán kibontakoztak az ölelésből, hátha valaki figyeli okét. Elindultak a Kacsk állomás felé, lassan, mint a szerelmesek, óvatosságból néhány lépésnyire egymástól.

Tizenkettedik fejezet

Ha Zászlósdomb vagy Varpagony udvarházai között kószálnának gyilkosok, vajon a milícia akkor is ilyen ráérősen, a költségeket kímélve cselekedne? Ugyan, dehogy! A Félfohászos Jack után indított hajtóvadászat is ezt bizonyítja! És mégis, amikor Szemvadász lecsap Füstmartalékban, nem történik semmi! A múlt héten újabb kivájt szemű áldozatot halásztak ki a Szurokból - és ezzel ötre emelkedett az áldozatok száma -, de a Tövis kék zubbonyos verőlegényei egyetlen szót sem szólnak. Mi azt mondjuk erre: más törvények vonatkoznak a gazdagokra, mint a szegényekre!

Az Új-Crobuzon utcáit ellepő plakátok a szavazataitokat követelik - már ha valaki van olyan szerencsés, hogy szavazhat egyáltalán! Rudgutter Kövér Napkorongja zihál és fújtat, a Végre Felnyílt A Szemünk szónokaiból ömlenek a kétértelmű kijelentések, a Diverzáns Tendenciák hazudik az elnyomott xenóknak, a Három Toll humán alja népe pedig terjeszti a mérget. Mivel ez a szánalmas csürhe jelenti a „választékot”, a Renegát Rebellise felszólítja a szavazásra jogosult szerencsés nyerteseket, hogy érvénytelen szavazatokat adjanak le! Alakítsatok pártot legalulról, és határolódjatok el a Választójogi Tombola cinikus trükkjétől. Mi azt mondjuk erre: választójogot mindenkinek, és szavazzatok a változásra!

Pincsfa vogyanoj rakodómunkásai sztrájkot terveznek, miután a kikötői hatóság drasztikusan megkurtította bérüket. A Humán Dokkmunkások Céhe szégyenletes módon elítélte az akciót. Mi azt mondjuk erre: faji korlátok nélküli szakszervezetet a nagyfőnökökkel szemben!

Derkhan felpillantott a lapból, mert felszállt egy pár a vonatra. Nemtörődöm módon, lopva összehajtotta, majd a táskájába csúsztatta a Renegát Rebellisének aktuális számát.

A vagon legelején ült, menetiránynak háttal, hogy rálásson a többi utasra, de ne tűnjön úgy, mintha figyelné őket. Az előbb felszállt fiatal pár megtántorodott, amikor a vonat nagy sebességgel kigurult a Seprő teherpályaudvarról, aztán gyorsan le is ültek. Egyszerű, de jó minőségű ruhát viseltek, amivel kiríttak a Kennel irányába utazók többsége közül. Derkhan úgy gondolta, verulin misszionáriusok lehetnek, a kicsit feljebb található busaréti egyetem hallgatói, akik áhítatosan és álszent módon aláereszkednek Kennel bugyraiba, hogy nemesítsék a szegények lelkét. Gondolatban megvető fintort küldött feléjük, és elővette kis kézitükrét.

Miután ismét felpillantott, biztosan nem figyelik-e, kritikus szemmel szemügyre vette az arcát. Aprót igazított ősz parókáján, és megnyomkodta a gumiarábikummal felragasztott heget, jól tart-e. Gondosan válogatta ki az öltözékét. Piszkos, szakadt ruhát vett fel, és semmi sem árulta el rajta, hogy esetleg van pénze, ez ugyanis nemkívánatos érdeklődést eredményezhetett Kennelben, viszont túlságosan lerongyolódni sem akart, nehogy el kelljen viselnie az utasok gyalázkodását a Rikács megállójában, ahol felszállt a vonatra.

Az ölében hevert a jegyzetfüzete. Útközben megpróbált kis időt szakítani arra, hogy jegyzeteket készítsen a Shinacost-díjra. Az első forduló valamikor a hónap végén esedékes, és Derkhan tervezett egy cikket a Jelzőfénybe arról mi jut át az első néhány fordulón, és mi nem.

A lagymatag kezdősorokat bámulta, aztán felsóhajtott Nem ez a megfelelő alkalom, gondolta végül.

A bal oldali ablakon keresztül nézte a várost. A Dexter-vonalnak ezen a szakaszán, Busarét és Új-Crobuzon délkeleti iparnegyede között a vonatok magasba emelkedtek, behatoltak a város és az égbolt között dúló harc küzdőterére. A tetőrengetegből imitt-amott a milícia tornyai furakodtak elő, Borzoslápon és Strack-szigeten meg messzebb, Legyesparton és Sheckben. A Süd-vonal szerelvényei délen, a Szurokfolyam túlpartján haladtak.

A sínek mellett felbukkantak a kifehéredett Bordák, és lassan a vagonok fölé magasodtak. A levegőben egyre csak gyűlt a füst és a korom, míg a végén úgy tűnt, hogy a vonat szmoghullámok tetején zakatol végig. Hangosabbá vált az üzemek lármája. A Tépetet átszelő szerelvény csoportokban álló gigászi, kopár kémények között haladt, mintha megperzselt faóriások közé jutott volna. Zenglőkány elvadult iparvidék volt, innen egy kicsit keletre. Valahol a mélyben, valamivel délre innen, jutott eszébe Derkhannak, valószínűleg már építik a vogyanoj barikádokat. Sok szerencsét, testvérek.

A vonat kanyarodott, és Derkhant nyugati irányba húzta a nehézkedési erő. A szerelvény elhagyta a Pincsfa-vonalat, és kelet felé fordult, fokozatosan gyorsulva rugaszkodva neki a folyó feletti szakasznak.

Beúsztak a képbe a Pincsfa dokkjaiban horgonyzó magas hajók árbocai. Szelíden billegtek és imbolyogtak a vízen. Derkhan megpillantotta a felcsavart vitorlákat, a roppant lapátkerekeket és a sötéten ásító kürtőket, a Myrshockból, Shankellből és Gnurr Kettből érkezett kereskedőhajók felkantározott tengeri sárkányait. A víz felszíne szinte pezsgett a mélyben dolgozó, hatalmas argonautapáncélokból faragott tengeralattjáróktól. A vonat nekivágott egy emelkedő ívnek, és Derkhan hosszan bámulta a látványt.

A dél felé húzódó tetőkön túl megpillantotta a széles és kegyetlen Szurokfolyamot, ahol szinte nyüzsögtek a hajók. Egy ősrégi rendelet miatt a nagyobb méretű és a külhoni bárkáknak a Kankó meg a Szurok összefolyásától úgy félmérföldnyire lejjebb kellett lehorgonyozniuk. A Strack-sziget mögötti dokknegyedben gyülekeztek. A Szurokfolyam északi partja mentén, legalább másfél mérföld hosszan egymásba lógtak a szünet nélkül be- és kirakodó daruk, amelyek állandóan csipegető, roppant madarakra emlékeztettek. Bárkák és vontatók falkái szállították az árut felfelé, Füstmartalék és Bősgomoly irányába vagy a Csermelypart veszélyes nyomornegyedének gyáraiba; ládákat hurcoltak végig Új-Crobuzon csatornáin, jelentéktelen üzletláncok boltjait kapcsolták össze a küszködő műhelyekkel, miközben úgy tévelyegtek a vízi labirintusban, mint patkányok a laboratóriumi útvesztőkben.

Pincsfa és Zenglőkány agyagos talajába puffadt, négyszögletű dokkok és víztározók vájtak barázdákat, hatalmas vízi zsákutcák furakodtak be a városba, amelyeket hajókkal ellepett, mély csatornák kötöttek össze a folyóval.

Egyszer kísérletet tettek arra, hogy Rosszparton létrehozzák Pincsfa dokkvidékének mását. Derkhan most láthatta, mi maradt belőle. Három hatalmas, bűzölgő vízlevezető csatorna, színültig maláriás iszappal, amiből csak a félig elsüllyedt roncsok és az elgörbült vasak álltak ki.

A vaskerekek zörgése és csattogása hirtelen megváltozott, amikor a gőzmozdony a Maláta híd súlyos acélvázára ért. A vonat kissé dülöngélve haladt az elhanyagolt síneken, majd lassított, ami olyan érzést keltett, mintha vonakodva emelkedne Kennel fölé.

Az utcák fölé szürke háztömbök magasodtak, mállott és porladozó betontömbök, mint pocsolyából sarjadó gyomnövények. Nagy részüket be sem fejezték, csak a kihajló vasgerendák ágaztak szerteszét a tetők kísértetei közül és mint sebből a vér, úgy csorgott róluk az eső meg a pocsolyavíz, foltokat festve a lenti falakra. A monolitokra emlékeztető épületek felett sárkányfajzatok köröztek, mint vetési varjak, vagy a legfelső szinteken gubbasztottak, és ürülékkel piszkították össze a szomszédos tetőket. Derkhannak örökké úgy tűnt, mintha Kennel nyomornegyede megváltozott volna az előző látogatása óta, és még puffadtabb, hatalmasabb lett. Folyamatosan vájták az alagutakat az Új-Crobuzon alatt húzódó romok, csatornák és katakombák városnyi útvesztőjébe. A falaknak támasztott létrákat másnapra már a falhoz szegezték, és egy héten belül két meredek tető között egyensúlyozó, az új emeletekre vezető lépcsősorrá váltak. Derkhan bármerre nézett, a tetőkön mindenhol szaladgáló, heverésző vagy dulakodó embereket látott.

Amikor a vagont lassan betöltötte Kennel szaga, fáradtan felállt.

Mint általában, ezúttal sem kezelték a jegyét az állomás kijáratánál. Ha a lebukás nem járt volna komoly következményekkel - bármennyire kicsi volt is ennek az esélye -, Derkhannak eszébe sem jutott volna jegyet váltani. A pultra hajította a fecnit, aztán elindult lefelé a lépcsőn.

A Kennel állomáson sohasem zárták az ajtókat. Régen mozdulatlanná rozsdásodtak, és borostyán bilincselte őket a falhoz. Derkhan kilépett az Ezüstös utca lármájába és bűzébe. A házaknak támasztott kordékat elborította a penész meg a rothadó ételmaradék. Itt minden elképzelhető árucikket meg lehetett vásárolni - olykor meglepően kiváló minőségben. Derkhan befordult a sarkon, és egyre mélyebbre hatolt a nyomornegyedbe. Szünet nélkül harsogott körülötte a hangok kavalkádja; a kínálgatás leginkább a lázongó tömeg zúgására emlékeztetett. Nagyrészt különböző ennivalókat próbáltak eladni.

- Haa-aagyma! Finom hagymát tessék!

- Tengeri csigát! Ne vásároljanak mást!

- Ez a húsleves majd megmelengeti a mellyét! Szajhák verődtek rongyos, rikácsoló csoportokba. Mocskos alsószoknyák és lopott, csiricsáré selyemfodrok villantak, elkent fehér és skarlát foltok takarták a megpattant ereket és a véraláfutásokat. Amikor nevettek, törött fogakat mutogattak, és pernyével meg patkányméreggel felhígított shazbamorzsákat szippantottak. Némelyikük gyermek volt még, és papírból kivágott babákkal vagy karikákkal játszott, ha senki sem figyelt, de amint elsétált előtte egy férfi, azonnal buján lebiggyesztette az ajkát, és kéjesen a levegőbe nyalt.

Kennel utcalányait az amúgy is lenézett népség legaljának tartották. A hús dekadens, találékony, megszállott, fetisista és perverz élvezetének ínyencei máshol keresgéltek: a Rikács meg Mállatkert vörös lámpás negyedében. Itt a leggyorsabb, legegyszerűbb és legolcsóbb élvezetet árulták. Az ügyfelek ugyanolyan szegények, koszosak és betegek voltak, mint a lotyók.

A már most kómásan támolygó részegeket kiöklendező bárok bejáratánál újraformált kidobók dolgoztak. Agresszíven billegtek patájukon, lánctalpukon vagy lábukon, és fémkarmaikat próbálgatták. Elállatiasodott arcukon állandóan bocsánatkérő kifejezés ült. Tekintetük azonnal kifürkészhetetlenné vált, ha meghallották a járókelők gúnyolódását. Féltették az állásukat, ezért akkor sem szóltak, ha az arcukba köptek. A félelmük érthető volt: Derkhan balján, a vasúti híd alatt barlangbejáratként ásított egy hatalmas boltív. Az ürülék és olaj bentről áradó szaga az éhező, részeg, büdös kupacban heverő, haldokló újraformáltak fémes csörgésével és emberi nyöszörgéssel keveredett.

Néhány vénséges, imbolygó konstrukt dülöngélt az utcán, és ügyetlenül próbáltak elhajolni a rongyos utcagyerekek kődarabjai, göröngyei elől. Mindegyik falat elborították a firkák. Durva versek és obszcén rajzok keveredtek a Renegát Rebellisének szlogenjeivel és szorongó fohászokkal.

Közeleg a Félfohászos!

A Tombola ellen!

Két folyó, mint két széttárt láb, / Crobuzon régi szeretőjére vár. / Most vak és roncs, és dugják / Nagy farokkal, minek neve Kormány!

A firkák a templomokat sem kímélték. A verulin szerzetesek ideges csoportokba verődve csiszatolták a kápolnájukat elcsúfító, kusza pornográfiát.

A tömegben volt néhány xenó. Akadt közöttük olyan, akiket futólag inzultáltak - különösen a kevés kheprit. Mások a szomszédaikkal kvaterkáztak, tréfálkoztak vagy civakodtak. Az egyik sarkon egy kaktusz ingerülten veszekedett egy vogyanojjal, és a többségében emberekből álló tömeg ugyanazzal a hévvel biztatta mindkettőjüket.

Gyerekek sziszegtek Derkhan felé, vagy garast próbáltak kicsalni tőle. Nem foglalkozott velük, és a táskáját sem húzta magához, nehogy áldozatnak nézzék. Agresszív léptekkel gázolt egyre beljebb Kennel szívébe.

A feje felett hirtelen összehajoltak a falak, és rozoga hidak, felgyülemlett szemétként összedobált lakhelypótlékok között járt. Az árnyékokban vészjóslón csöpögött és nyikorgott a levegő. Derkhan háta mögött huhogás harsant, majd léghuzat csapott a nyakába, amikor egy sárkányfajzat akrobatikus mozdulattal lebukott mellette, és átröppent a rövid alagúton, hogy a túlsó végén őrülten gágogva felcsapjon az égre. Közben fellökte Derkhant, aki a falnak vágódott, és csatlakozott a madárember nyomában felharsanó szitokáradathoz.

A környék építészetét mintha teljesen más szabályok határozták volna meg, mint a város többi részében. Itt nem törődtek a gyakorlati szempontokkal. Kennel mintha egy olyan küzdelemből született volna, ahol semmit sem számítottak a lakók. A tégla, a fa, az elsorvadt beton sejtjei és csomópontjai elfajultak, és rosszindulatú daganatként terjeszkedtek tovább.

Derkhan befordult egy zsákutcába, és szemügyre vette a penészes téglafalakat. Az utca túlsó végén egy újraformált ló állt, két hátsó lába hatalmas, dugattyúkkal mozgatott pöröly volt. Mögötte letakart kordé, amelyet gondosan nekitoltak a falnak. A közelben vánszorgó, élettelen tekintetű alakok bármelyike lehetett besúgó. Ezt a kockázatot vállalnia kellett.

Derkhan a kordé hátuljához sétált. A palló egy rögtönzött ólba vezetett, ahová hat disznót tereltek le. Két férfi kergette az állatokat, de ebben a szűk térben eléggé komikus látványt nyújtottak. A rohangáló disznók úgy sírtak és sivalkodtak, mint a csecsemők. Az ól egy körülbelül másfél méter magas, félkör alakú nyíláshoz vezetett, amely közvetlenül a talaj szintje felett ásított. Derkhan lenézett ebbe a bűzös lyukba, és három méter mélységben bizonytalanul pislákoló gázlángokat látott. Az üreg döngött, sziszegett és vörösen csillogott a gázfényben. Alakok mozogtak odalent, kétrét görnyedve küszködtek csöpögő terhükkel, mint lelkek egy vörhenyes pokolban.

Baloldalt, egy ajtó nélküli nyíláson túl meredek lépcsősor vezetett a föld alatti mészárszékbe.

A tavaszias meleget idelent pokoli energia hevítette többszörösére. Derkhan verejtékezve kerülgette a himbálózó állattetemeket és az alvadó vér tócsáit. A helyiség hátuljában a plafonra erősített szállítószalag súlyos húskampókat vonszolt magával könyörtelen körökben, bár félúton eltűnt a csontház sötétebb bugyraiban.

Még mintha a kések csillogását is rozsdás félhomály szűrte volna meg. Derkhan illatosított kendőt szorított az orrára meg a szájára, és megpróbálta visszafojtani az öklendezését, ami a vér meg a meleg hús avas, erős szagába szippantva tört rá.

A helyiség túlsó végében három ember állt az utcáról már látott nyílás alatt. A kintről beszűrődő levegő szinte fehérítőként mosta át ezt a sötét és büdös helyet.

A három böllér, mintha néma jelre tennék, elhátrált. A fenti sikátorban ténykedő kondások elkapták az egyik disznót, és egyre hangosodó átkozódás, nyöszörgés és riadt, állatias vinnyogás kíséretében belökték a roppant súlyt a nyíláson. A disznó sivítva zúgott alá a sötétségbe. A rémülettől megmeredve csúszott a várakozó kések felé. A három férfi összeszokott precizitással lépett előre. Az egyik lefogta az állat farát, nehogy összehúzza magát, a második a lecsüngő füleknél fogva hátrarántotta a fejét. A harmadik férfi elvágta a torkát.

A disznóból lüktetve spiccelt a vér, és ezzel együtt gyorsan halkult a sivítása. A férfiak egy előkészített asztalra emelték a hatalmas, rángatózó testet, ahol már várta egy rozsdás fűrész. Az egyik alak meglátta Derkhant. Oldalba bökte a társát.

- Ajjaj, Ben, te lókötő, te gazember! Itt az a csinos kis lotyód! - harsogta kedélyesen, úgy, hogy még Derkhan is hallotta. A társa megfordult és intett.

- Öt perc! - kiáltotta. Derkhan bólintott. A szájára szorította a zsebkendőt, fekete epét és feltoluló hányást nyelt vissza.

A fenti sikátorból természetellenesen kicsavarodott lábakkal, vergődő szerves masszaként érkeztek egymás után a hatalmas, rémült disznók, és egymás után nyitották fel és véreztették ki őket a vénséges faasztalokon. Nyelvek és tépett bőrcafatok fityegtek csöpögve. A vágóhíd padlójába mélyített csatornákból kicsordult a mocskos vérfolyam és végignyalta a belsőségekkel megrakott vödröket meg a kifehéredett, kifőzött tehénkoponyákat.

Végül az utolsó disznót is elérte a vég. A böllérek támolyogtak a kimerültségtől. Tetőtől talpig elborította őket a gőzölgő, véres ragacs. Váltottak néhány szót, amit felharsanó nevetés kísért, aztán a Bennek nevezett férfi otthagyta a társait, és elindult Derkhan felé. A háta mögött a másik kettő felhasította az első tetemet, és egy óriási vályúba kotorta a belsőségeket.

- Dee - mondta Flex halkan. - Nem adok csókot. - Kurta mozdulattal ázott ruhájára, véres arcára mutatott.

- Hálás vagyok - felelte a nő. - Kimehetnénk innen?

Átbújtak az akadozva haladó húskampók alatt, és elbotorkáltak a sötét kijáratig. A lépcsőn felmentek a földszintre. Egyre tompult a fény, mert itt, a szűk folyosó koszos mennyezeti ablakain beszűrődött az ég kékesszürke színe.

Benjámin és Derkhan ablaktalan szobába ment, ahol egy kád, egy pumpa és néhány vödör képezte a berendezést. Az ajtó mögött durván szőtt köntösök lógtak. Derkhan szótlanul figyelte a férfit, aki lehántotta magáról bemocskolódott ruháit, s egy vízzel meg szappanporral teli vödörbe hajította őket. Vakarózott, kéjesen nyújtózkodott, majd a kart rángatva vizet pumpált a kádba. Meztelen testét csíkokban olajosan csillogó vér borította, mint az újszülötteket. Szórt egy kis szappant a köhögő csapból csorduló vízbe, és elkeverte, hogy legyen habja.

- A cimboráid igen megértően viselik, hogy egyszerűen otthagytad őket egy kúrás erejéig, nem? - kérdezte Derkhan kedvesen. - Mit mondtál nekik? Én loptam el a szívedet, te az enyémet, vagy pusztán üzleti jellegű a kapcsolatunk?

Benjámin kuncogott. Amikor megszólalt, erős helvi akcentussal beszélt, ami hallhatóan elütött Derkhan felsővárosi dialektusától.

- Hát, végül is ez a műszak már túlóra, nem igaz? Így is jóval többet melóztam a kelleténél. Szóltam nekik előre hogy jössz. Ami őket illeti, a szemükben egyszerű utcalány vagy, aki gyengéd érzelmeket táplál irántam, és viszont. És még mielőtt elfelejteném, észvesztő a parókád. - Félszegen elvigyorodott. - Jól áll, Dee. Igazán szívdöglesztő lettél tőle.

Belépett a kádba, és libabőrösen, lassan beleereszkedett a vízbe. A zsíros, vastag és csomós vér hártyát képezett a felszínen. A mocsok és az alvadt pép fokozatosan vált le a bőréről, és lustán lebegett felfelé. A férfi lehunyta a szemét.

- Nem tart sokáig, Dee, ígérem - suttogta.

- Ameddig csak jólesik - felelte a nő.

A férfi feje eltűnt a buborékok alatt, csak vékony hajcsomók maradtak a felszínen, majd azokat is beszippantotta a víz. Visszatartotta a lélegzetét, és szaporán dörgölni kezdte testét, mindössze levegőért jött fel párszor, de el is tűnt azonnal.

Derkhan megtöltött egy vödröt, és a kád mögé állt. Amikor a férfi felbukkant a felszínre, lassan vizet csorgatott a fejére, és megszabadította a véres szappanhabtól.

- Ó, ez remek - motyogta a férfi. - Még, könyörgök.

A nő engedelmeskedett.

A férfi végül kikászálódott a kádból, amely úgy festett, mint egy brutális gyilkosság helyszíne. A nyálkás maradékot a kőpadlóba ütött lefolyóba öntötte. Hallották, amint végigzubog a falak mögött.

Benjámin belebújt az egyik durva köpönyegbe. Bólintott Derkhannak.

- Nekiláthatunk a dolgunknak, szerelmem? - kérdezte kacsintva.

- Ha elárulod, miben állhatok uraságod szolgálatára - felelte amaz.

Kiléptek a szobából. A folyosó végén, a tetőablakokon beszűrődő fényben látni lehetett azt a kis helyiséget, ahol Benjámin aludni szokott. A szoba kútra hasonlított, mert sokkal magasabb volt, mint amilyen széles. Az itteni szögletes mennyezeten is nyílt egy koszos ablak. Derkhan és Benjámin a gyatra matrac lábánál roskadozó öreg szekrényhez lépett, amelynek pusztuló pompája élesen elütött a nyomornegyed általános környezetétől.

Benjámin a szekrénybe nyúlt, és félredobott néhány zsíros inget. Ujjaival a fa hátlapba markolt, amibe valaki lyukakat fúrt, és halk mordulással kiemelte a helyéről. Óvatosan az oldalára fordította, aztán letette a szekrény padlójára.

Derkhan a feltáruló kicsi, téglaberakásos nyílást nézte, miközben a férfi gyufásdobozt és gyertyát emelt le a szekrény polcáról. A gyertyát a tenyerével takarta a rejtekszobából áradó hideg huzat elől, és kénes lobbanással meggyújtotta. Derkhannal a nyomában belépett a szekrénybe, és bevilágította a Renegát Rebellisének szerkesztőségét.

Meggyújtották a gázlámpákat. A helyiség hatalmas volt, a szomszédos hálószoba eltörpült mellette. A levegő nehéz volt és fojtogató. Természetes fény nem jutott be ide. Fent, a magasban ugyan látszott egy tetőablak kerete, de magát az üveget feketére festették.

A helyiségben bicegő székek álltak mindenfelé, néhány íróasztal, és mindent elborítottak a lapok, az ollók meg az írógépek. Egy fotelben kikapcsolt, fénytelen szemű konstrukt ült. Az egyik lábát eltörték és megnyomorították, és most rézdrót meg üvegszilánk lógott ki belőle, mintha vérezne. A falat plakátok borították. Mindenhol oszlopokban tornyosultak a Renegát Rebellise penészes példányai.

Az egyik nyirkos fal mellett idomtalan formájú nyomdagép, kenőolajjal és tintával borított óriási vasszerkezet állt.

Benjámin leült a legnagyobb asztalhoz, és széket húzott maga mellé. Hosszú, kókadt szivarra gyújtott. Sűrű füst terjengett. Derkhan helyet foglalt. Hüvelykujjával a konstrukt felé bökött.

- Mi van a vén tragaccsal? - kérdezte.

- Átkozottul nagy lármát csap, ezért nappal nem használhatom. Meg kell várnom, amíg a többiek elmennek, de mivel a nyomda sem túl csendes, igazából nem számít. És nem kevés könnyebbség, ha nem nekem kell tekernem azt a rohadt kereket minden második héten, az egész kurva éjszaka. Csak behajítok néhány széndarabot, megmutatom, mit kell tennie, aztán szunyálhatok.

- Hogy megy az új szám?

Benjámin lassan bólintott, és a széke mellett álló, összekötött kupacra mutatott.

- Egészen jól. Még nyomtatok néhányat. Lehozunk egy rövidebb anyagot arról, amit a cirkuszi újraformáltakról mondtál.

Derkhan legyintett.

- Nem nagy sztori.

- Nem, de... érted... fogós... A választások a központi téma. „Bassza meg a Tombola”, csak kissé finomabban fogalmazzuk meg. - Elvigyorodott. - Tudom, ez eléggé hasonlít a múltkori számra, de ez az év legfontosabb eseménye.

- Te sem nyertél idén a tombolán, igaz? - kérdezte Derkhan. - Kihúzták a számodat?

- Á. Egyetlenegyszer történt ilyen, még évekkel ezelőtt. Büszke arccal, az igazolással a kezemben rohantam szavazni, és a Végre Kinyílt A Szemünk pártjára voksoltam. Ifjonti forrófejűség. - Ben kuncogott. - Te sem vagy szavazásra jogosult, ugye?

Az ördög villás farkára, Benjámin, nincsen nekem annyi pénzem! Sokkal többet tudnék segíteni az újságnak ha így lenne. Nem, ráadásul idén sem nyertem. Benjámin elvágta a spárgát, amivel a papírkupacot átkötötték. Egy maréknyi papírt Derkhan kezébe nyomott. A nő felemelte a legfelső példányt, és megnézte a címlapot. Az újság egyetlen nagy, négyrét hajtott papírlap volt. A címoldal betűmérete nagyjából megegyezett azzal, amit Jelzőfény, a Disputa vagy egyéb más, törvényes új-crobuzoni újság használt. A Renegát Rebellise belívén azonban burjánzó, apró betűkkel gubancolódtak egymásba a történetek, a jelszavak és a buzdítások. Ronda volt, de hatásos.

Derkhan előhúzott három sékelt, és Benjámin elé lökte a pénzt. A férfi köszönömöt motyogva az asztal elején álló bádogdobozba tette.

- Mikor jönnek a többiek? - kérdezte.

- Úgy egy óra múlva találkozom egy párral egy kocsmában, a többiekkel pedig ma este meg holnap. - Új-Crobuzon pezsgő, erőszakos, képmutató és elnyomó politikai légkörében óvintézkedéseket kellett hozni, így néhány esetet leszámítva a Renegát Rebellise szerzői nem ismerték egymást. Ezzel minimumra csökkentették annak az esélyét, hogy besúgók épüljenek be közéjük. Benjámin volt a szerkesztő, az egyetlen, akit az állandóan változó stáb tagjai ismertek, és az egyetlen, aki mindenkit ismert.

Derkhan észrevette a széke mellett heverő, hevenyészve nyomtatott lapokat. A Rebellis lázító laptársai. Félúton bajtársiasság és a vetélkedés között.

- Valami jó? - kérdezte, a halomra mutatva. Benjámin állat vont.

- A Kiáltás hajítófát sem ér ezen a héten. A Kohó vezércikke egészen tűrhető. Arról írnak, miket üzletel Rudgutter a hajózási társaságokkal. Ami azt illeti, rá fogok állítani valakit, hogy szaglásszon az ügyben. Ezt leszámítva gyenge az eresztés.

- Mit szeretnél, minek nézzek utána?

- Nos... - Benjámin alapok között kotorászott, és a jegyzeteit nézte. - Elég, ha nyitva tartod a füledet, mi a helyzet a dokkmunkások sztrájkjával... Puhatold ki, mi az emberek véleménye, próbálj begyűjteni néhány pozitív véleményt, idézetet, hisz tudod. És mit szólnál ötszáz szóhoz a Választójogi Tombola történetéről? Derkhan bólintott.

- Mi más jöhet még szóba? - kérdezte. Benjámin a száját csücsörítette.

- Hallani pletykákat Rudgutterről. Állítólag beteg, és kétes gyógymódokhoz folyamodott... ennek a hírnek szívesen utánamennék, de látszik rajta, hogy Szátyár tudja, mennyi emberen ment keresztül. Mindenesetre tartsd nyitva a füled. Aztán van itt még valami... ebben a fázisban még nagyon homályos az egész, de azért érdekes. Beszéltem valakivel, aki azt mondja, állítólag valakik beszéltek valakivel, aki szívesen lerántaná a leplet a parlament meg a szervezett bűnözés közötti összefonódásokról.

Derkhan lassan, elismerően bólintott.

- Ez nagyon ígéretesen hangzik. Miről van szó? Kábítószer? Prostitúció?

- A francokat. Halálbiztosra veszem, hogy Rudgutternek minden elképzelhető mókában benne van a keze. Ezek mind ilyenek. Fölözd le a kereskedelmet, markold fel a hasznot, aztán a milíciával takaríttasd el a vevőket, ezzel biztosítod az újabb csapat újraformáltat vagy rabszolgát a Nyílhegy bányáiba meg a tömött börtönöket... Nem tudom, mi jár ennek az informátornak a fejében, de baszottul ideges az egész banda, úgy látom, és állandóan ugrásra készen állnak. De ismersz engem, Dee. Lassan, finoman. - Kacsintott. - Ezt nem engedem ki a markomból.

Szeretném, ha rendszeresen értesítenél, rendben? - mondta Derkhan. Benjámin bólintott. Derkhan a batyujába gyűrte a papírcsomót, és a válogatott kacatok alá rejtette. Felállt.

- Rendben. Megkaptam az instrukciókat. Mellesleg abban a három sékelben benne volt tizennégy eladott Rebellis is.

- Szép munka - mondta Benjámin, és megkereste az asztalon heverő jegyzetfüzetek között azt, amelyikbe ezt az adatot feljegyezhette. Utána felállt, majd egy kézmozdulattal maga elé engedte Derkhant a szekrénybe rejtett ajtóhoz. A nő a parányi hálószobában várta, amíg Benjámin eloltja a fényeket a nyomdában.

- Ez a Grimnemtudomki még mindig vásárol? - szólt ki a férfi a lyukból. - Az a tudósforma pacák?

- Igen. Egész jó vevő.

- Vicces pletykát hallottam róla a minap - mondta Benjámin, miközben kimászott a szekrényből, és egy ronggyal törölgette olajos kezét. - Ő az, aki madarakat gyűjt?

- Igen, valami kísérleten dolgozik. Csak nem bűnözőkkel beszélgetsz, Benjámin? - kérdezte Derkhan vigyorogva. - Szárnyakat gyűjt. Szerintem alapelve, hogy semmit sem szerez be hivatalosan, ha kétes módszerekkel is megteheti.

Benjámin elismerően csóválta a fejét.

- Hát, a pofa érti a dolgát. Tudja, hogyan kell hírverést csapni.

Közben behajolt a szekrénybe, és a helyére cibálta a hátsó falapot. Rögzítette, majd Derkhanhoz fordult.

- Így ni - mondta. - Jobb lesz, ha visszazökkenünk a szerepünkbe.

Derkhan kurtán biccentett, és kicsit belekócolt ősz parókájába. Kikötözte bonyolult cipőfűzőjét. Benjámin kihúzta az ingét a nadrágjából. Visszatartotta a lélegzetét, és csinált néhány karlendítést, amíg élénkvörösre nem pirult az arca. Hirtelen szusszanással kifújta a levegőt, majd mélyet lélegzett. Derkhanra pislantott.

- Az ég szerelmére - mondta könyörögve. - Lazíts egy kicsit. Mi lesz a hírnevemmel? Legalább egy picit tűnnél elcsigázottnak...

Derkhan elvigyorodott, majd sóhajtva megdörgölte az arcát meg a szemét.

- Hűű, Mr. B.! - sipította komikusan. - Ilyen jó még sosem volt!

- Így már jobb... - motyogta a férfi, és kacsintott. Kinyitották a bezárt ajtót, és kiléptek a folyosóra. Szükségtelennek bizonyult az óvatoskodás. Egyedül voltak.

Messziről, a mélyből hallani lehetett a húsdarálók csikorgását.

Tizenharmadik fejezet

Amikor Lin felébredt, és Isaac ott feküdt mellette, hosszú ideig csak nézte. Tapogatóját meglebbentette a férfi lélegzetvétele. Túlságosan régen volt már, gondolta, hogy ilyen körülmények között élvezhette Isaac látványát.

Kicsit oldalra fordult, és megsimogatta a férfit. Isaac motyogott valamit, majd becsukta a száját. Néha eltátotta összeszorított ajkát, és levegőt vett. Lin végigcirógatta a férfi termetes testét.

Elégedett volt magával, elégedett és büszke attól, amit tegnap éjjel sikerült elérnie. Nyomorultul, magányosan érezte magát, és kockázatot vállalt, felbőszítette Isaacet, amiért hívatlanul megjelent ebben a városrészben. De sikerült megmentenie az estét.

Nem akarta kihasználni Isaac együttérzését, de a férfi haragja nagyon hamar átcsapott aggodalomba. Lin halvány elégedettséggel nyugtázta, hogy ezek szerint láthatóan is kimerült és lehangolt, és nem kell meggyőznie, hogy dédelgetésre van szüksége. Isaac már a fejtora mozgásában is kezdte felfedezni a különböző érzelmeket.

Annak, hogy Isaac megpróbálta eltitkolni a szerelmüket, volt egy kedvező oldala. Amikor együtt sétáltak az utcán, de nem érintették meg egymást, csak lassan andalogtak, mintha a fiatal humánok udvarlását utánozták volna.

A kheprik között nem létezett ilyesmi. A nemzés céljából folytatott fejszex kellemetlen feladat volt, demográfiai kötelességből végrehajtott aktus. A khepri hímek gondolkodásra képtelen szkarabeuszok voltak, alapvetően olyasmik, mint a nőstények fejtora, és Lin nagyon boldog volt amiért évek óta nem érezte, milyen is az, amikor egy hím felkapaszkodik a fejére, megmássza, és párzani kezd vele A nőstények közötti szórakoztató szex féktelen, közösségi élmény volt, de igen szertartásos. Az egyének vagy csoportok közötti flört, elutasítás vagy beleegyezés jelei formálisak voltak, mint a tánclépések. Nem volt benne semmi az emberifjak elakadó szavú, ideges erotikájából.

Lin elég mélyen megmártózott az emberi kultúrában, hogy felismerje, milyen szokás keríti hatalmába Isaacet olyankor, ha együtt sétálnak a városban. Tiltott kalandját megelőzően imádott szeretkezni a fajtársaival, és intellektuális értelemben mindig is megvetette az emberek elcsípett, dadogó, értelmetlen eszmecseréit. De meglepetésére ugyanezt a félénk, bizonytalan ragaszkodást tapasztalta Isaacnél is néha - és kifejezetten kedvére valónak találta.

Tegnap éjjel fokozatosan erősödött ez az érzés, miközben a hűvös utcákon az állomás felé igyekeztek, miközben a város felett Kocsonyáskút felé zakatoltak. Ennek az egyik legjobb része természetesen mindig az volt, hogy a feloldódás, mire végre elérkezhetett, a lehető leghevesebben zajlott.

Amint bezárult mögöttük az ajtó, Isaac megragadta, Lin pedig viszonzásul átölelte, magához szorította. Hamar feltolult bennük a vágy. Lin visszafogta a férfit, szétnyitotta a fejpáncélját, hagyta, hadd simítsa végig a szárnyát, és Isaac remegő ujjakkal meg is tette. Lin kiélvezte odaadását, és a férfinak várnia kellett, csak utána rántotta le az ágyra. Összefonódva hemperedtek végig a matracon, amíg Isaac a hátára nem került. Lin ledobta magáról a ruhát, és leráncigálta a férfiról is. Lovagló ülésben elhelyezkedett rajta, és Isaac végigsimított kemény fejtorán, a testén, a keblén, aztán megragadta a csípőjét, és nem is eresztette.

Isaac utána vacsorát készített Linnek. Ettek és beszélgettek. Lin nem említette Mr. Motleyt. Feszengett, amikor Isaac megkérdezte, miért olyan melankolikus. Belekezdett egy félig igaz történetbe arról a hatalmas, bonyolult szoborról, amit nem mutathat meg senkinek, és ami miatt a Shinacost-díjra sem nevezhet, de teljesen kiszipolyozza; és nem beszélhet arról sem, hol készíti.

Isaac figyelmesen hallgatta. Talán színleli. Tisztában volt vele, hogy Lint néha bántja, milyen szórakozott, ha elmerül éppen soros kutatásában. De most hosszan kérlelte, árulja el, min dolgozik.

Lin természetesen nem mondta meg.

Lefeküdtek aludni, és morzsákat meg magokat söpörtek le a lepedőről. Isaac alvás közben átölelte Lint.

Miután Lin felébredt, hosszú perceket töltött el azzal, hogy kiélvezte Isaac közelségét, és csak utána kelt fel bundás kenyeret sütni a férfinak reggelire. Amikor Isaacet felébresztette az illat, játékos csókot nyomott Lin nyakára és fejtora puha részére. Lin végigsimított az arcán a tapogatóival.

Ma is dolgoznod kell? - kérdezte jelbeszéddel az asztal túloldaláról, miközben a rágói közé fogott grépfrútot majszolta.

Isaac kissé feszengve nézett fel a kenyeréről.

- Öö... egén. Muszáj, édesem - mondta rágcsálás közben.

Mit?

- Hát... Hazahordtam egy csomó mindent, madarakat, miegymást, de egy kicsit furcsa helyzetben vagyok. Érted, tanulmányoztam galambokat, vörösbegyeket, sólymokat, Szátyár tudja, mi mindent, de még egyetlen nyavalyás garudát sem láttam közelről. Szóval elmegyek vadászni. Eddig halogattam, de azt hiszem, itt az ideje. Ellátogatok Fröcskösbe. - Isaac elfintorodott, és megvárta, míg Lin teljesen felfogja a szavai értelmét. Nagyot harapott a kenyérből. Nyelt egyet, és a szemöldöke alól Linre pislogott

- Nem hinném, de... Nincs kedved elkísérni?

Isaac, jelezte Lin azonnal, ha nem komoly, ne mondd, mert én veled akarok menni, és igen, elmegyek, ha nem vigyázol Még Fröcskösbe is.

- Nézd... Én tényleg... komolyan gondolom. Ha ma reggel nem dolgozol életed fő művén, gyere és kóborolj velem. - Menet közben egyre biztosabban csengett a hangja. - Figyelj, lehetnél az asszisztensem a terepen. Nem, tudom is, miben segíthetnél: te lehetnél a heliotipistám. Hozd el a gépedet. Rád fér egy kis pihenés.

Isaac egyre merészebb lett. A szégyenkezés minden jele nélkül együtt hagyták el Linnel a házat. Valamelyest elkalandoztak észak felé, a Shadrach utcán, Bujjaliget irányába, de Isaac türelmetlen lett, és útközben leintett egy konflist. A goromba kocsis felhúzta ugyan a szemöldökét, amikor meglátta Lint, de ha volt is ellenvetése, megtartotta magának. Oldalra hajtott fejjel motyogott a lovának, miközben egy intéssel a kocsiba tessékelte őket.

- Hová lesz a menet, főnök? - kérdezte.

- Fröcskösbe legyen szíves - mondta Isaac fejedelmi hanghordozással, mintha a hangsúlyával próbálná jóvátenni az úti célt.

A kocsis hitetlenkedve fordult felé.

- Uraságod bizonyára viccel. Én ugyan el nem megyek odáig. Legfeljebb a Vaudois-hegyig viszem, de onnantól a maga dolga. Nagyon nem érné meg nekem. Lent, Fröcskösben menet közben lelopnák a kereket a kocsimról.

- Jól van, jól van - mondta Isaac bosszúsan. - Csak vigyen annyira közel, amennyire mer.

Amikor a rozoga batár zötyögve megindult Bujjaliget macskakövein, Lin elkapta Isaac pillantását.

Tényleg veszélyes? - kérdezte idegesen.

Isaac körülnézett, majd ő is jelbeszéddel válaszolt. Sokkal lassabb és akadozóbb volt, mint Lin, de így sokkal keményebben meg tudta mondani a magáét a kocsisról.

Hát.. csak kurvára szegények. Minden mozdíthatót ellopnak, de nem különösebben erőszakosak. Ez a seggfej egyszerűen gyáva. Túl sok... Isaac elakadt, és a homlokát ráncolta.

- Nem ismerem a jelet - motyogta. - Szenzációhajhász. Túl sok szenzációhajhász lapot olvas. - Hátradőlt az ülésen, és az ablakon túl Sikoltorék bizonytalanul imbolygó háztetőit nézte.

Lin még sohasem járt Fröcskösben. Mindössze a veszett híre miatt hallott róla. Harminc évvel ezelőtt a Bukóvonalat tovább vitték Tetemkerttől délnyugatra, túl a Vaudois-hegyen, egészen a város déli részét övező Morderdő legkülső nyúlványáig. A tervezők meg a pénzemberek felhúzatták a lakóházak tömbjeit: nem akkorákat, mint a közeli Bakóhangás monolitjai, de azért meglehetősen látványosak lettek. Megnyitották a helyi állomást, Bucskadűlőt, és azonnal építeni kezdték a következőt a Morderdőben, még azelőtt, hogy egy keskeny sávon kívül bármit megtisztítottak volna a sínek körül. A tervek szerint még egy állomás épült volna az erdő mélyén, és a vágányok ennek megfelelően hatoltak be a fák közé. Sőt még olyan tétova, önhitt tervek is felröppentek, hogy akár több száz mérföld hosszan is meghosszabbíthatnák a vonalat dél vagy nyugat felé, összekötve Új-Crobuzont Myrshockkal vagy a Sirályos-tengerrel.

Aztán elfogyott a pénz. Beütött egy pénzügyi válság, kipukkant a spekuláció szappanbuborékja, mindent elbontottak az olcsó holmik, ezért senki sem bírta megvásárolni őket, és a verseny súlya alatt összeroppant egy szállítóvállalat, majd az egész tervet még magzat korában megölték. A vonatok továbbra is kijöttek Bucskadűlőig, pár percig feleslegesen várakoztak, majd visszatértek a városba. A Morderdő hamar birtokba vette az üresen álló épületeken túli területet, majd a kihalt állomást, meg a rozsdásodó síneket is magába olvasztotta. A bucskadülői állomásra begördülő vonatok néhány évig üresen, némán várakoztak. Aztán feltünedezett az első néhány utas.

Az épületek héja alatti űr kezdett megtelni. Elszegényedett parasztok érkeztek a Búzaspirál tanyáiról meg a Koldusbot-dombságból, és belopóztak a kihalt negyedbe. Elterjedt a híre, hogy ebbe a kísértetzónába nem ér el a parlament hatalma, itt ugyanúgy nem léteznek adók vagy törvények, mint szennyvízcsatorna. Az üres lakások padlóján gyűlni kezdett a lopott faanyagból tákolt bútorzat. A halva született utcákon egyetlen éjszaka alatt sarjadtak a betonkockákból és rozsdás vasakból épített kunyhók. A viskók terjeszkedtek, mint a penész. Nem voltak gázlámpák, hogy enyhítsék az éjszaka sötétjét, sem orvosok vagy munkahelyek, tíz év alatt a környéket mégis zsúfolásig megtöltötték a házaknak nevezett tákolmányok. Még nevet is kapott: a Fröcskös szó a település ötletszerűen alakuló, terpeszkedő alaprajzára utalt - mintha az egész bűzölgő nyomornegyed madárürülékként potyogott volna alá az égből.

A külváros Új-Crobuzon közigazgatási határán kívül helyezkedett el. Létezett azért egy megbízhatatlan, alternatív infrastruktúra: a postások, közegészségügyi felügyelők önjelölt hálózata, még úgy-ahogy törvények is. De ez a rendszer a legjobb esetben is csak részleges és megbízhatatlan volt. Fröcskösbe az esetek nagy részében nem ment senki, sem a milícia, sem más. A külvilágból érkező látogatók valójában a meglepően tisztán tartott állomásra begördülő, rendszeres vonatjáratok voltak, és néha azok az álarcos fegyveresek, akik gyilkolni és rémisztgetni érkeztek egyes éjszakákon. A Fröcskösben élő utcagyerekek különösen megsínylették az erőszakos halálbrigádok barbárságát.

Fröcsköst a Kennel, sőt még a Rosszpart nyomornegyedeinek lakói is lenézték. Még csak nem is volt a város része, csak egy furcsa kisváros, amely engedély nélkül tapadt hozzá Új-Crobuzonhoz. Itt nem volt pénz, se törvényes, se törvénytelen, ami idecsalhatta volna az ipart. Az itt elkövetett bűntények sem voltak többek kisstílű, elkeseredésből vagy a túlélés ösztönéből elkövetett vétségeknél.

Fröcskösnek volt még egy jellegzetessége, ami Isaacet nem túlságosan vendégszerető sikátoraiba csalta. Az elmúlt húsz év során ez lett Új-Crobuzon garuda gettója.

Lin Bakóhangás hatalmas toronyházait nézte. Látta a felfelé szálló légáramlatokat meglovagoló, az épületek felett köröző apró alakokat. Sárkányfajzatok voltak, talán néhány garuda. A konflis elhaladt a háztömbök mellett magasodó őrtorony előtt, és begördült a falából kecsesen előugró drótkötélpálya alá.

A konflis megállt.

- Rendben, főnök, eddig volt a menet - mondta a kocsis. Lin és Isaac kiszállt. Az egyik oldalon takaros fehér házak sorakoztak. Mindegyiknek volt egy kis előkertje, többségükben szépen gondozott. Az utcát bozontos koronájú fügefák szegélyezték. A házakkal szemben, a túloldalon hosszú, vékony park húzódott, úgy háromszáz méter széles zöld csík, amely lankásan lejtett lefelé. Ez a zöldellő terület volt a senki földje a két világ között: az egyik a Vaudois-hegy hivatalnokok, orvosok és ügyvédek lakta diszkrét negyede volt, a másik a fákon túl, a domb lábánál omladozó káosz: Fröcskös.

- Rohadtul nem meglepő, hogy Fröcskös nem túl népszerű, igaz? - fújt egyet Isaac. - Nézd csak, jól elrondítottak a kilátást ezeknek a kedves embereknek... - És gonoszul elvigyorodott.

Lin a távolban ki tudta venni a domb gerincét, amelyet a Bukó-vonal sínpárja vágott ketté. A vonatok a domb nyugati részén zöldellő park sziklahasadéka felett haladtak át. Fröcskös ingoványán túl a Bucskadűlő állomás téglái piroslottak. A városnak ebben a szegletében a sínek csak alkalmanként emelkedtek a házak fölé, de az állomás építőinek nem kellett építészeti csodákat végrehajtaniuk ahhoz, hogy magasabb legyen a körülötte düledező tákolmányoknál. Fröcskös összes épülete közül egyedül a rendbe hozott háztömbök emelkedtek magasabbra.

Lin érezte, hogy Isaac oldalba böki. A férfi az egyik tömbcsoportra mutatott, közel a vasúthoz.

- Látod? - Lin bólintott. - Nézz felfelé.

Lin tekintete követte az ujját. Az épületóriások alsó része kihaltnak tűnt. A hatodik vagy hetedik emelettől kezdve azonban faágak álltak ki furcsa szögekben a fal hasadékaiból. Az üresen tátongó lakásokkal ellentétben itt barna papír borította az ablakokat. És fent, a lapos tetőkön, nagyjából egy szinten azzal, ahol most Isaac meg Lin állt, apró alakok látszottak.

Lin megnézte, mit mutat Isaac. Elfogta az izgatottság. Jól láthatóan szárnyas teremtmények cikáztak az égen.

- Azok garudák - mondta Isaac.

Lin és Isaac lesétált a dombon a vasúti sínek felé, kicsit jobbra tartva, hogy egyenesen a garudák fészekrakó helyéhez érkezzenek.

- A város majdnem összes garudája ebben a négy épületben él. Valószínűleg egész Új-Crobuzonban nem lehetnek többen kétezernél. Ez annyit tesz, hogy... öö... nulla, vessző, még egy szaros nulla és három százalékát teszik ki az egész populációnak. - Isaac elvigyorodott. - Alaposan utánajártam a feladatomnak, látod?

De nem mind él itt. Mi van Krakhlekivel?

- Ó, persze, tudom, vannak garudák, akik kijutottak. Egyszer tanítottam egyet, rendes tag volt. Valószínűleg akad egy vagy kettő Kennelben, három vagy négy Borongosban, hat Bősgomolyban. Szátyárhalmon és Szírben egy maroknyi él, úgy hallottam. És nemzedékenként felbukkan egy vagy kettő, aki megcsinálja a szerencséjét, mint Krakhleki. Ami azt illeti, én nem olvastam a dolgait. Jó egyáltalán? - Lin bólintott. - Rendben, akkor van olyan is mint ő, meg az a másik... tudod, hogy is hívják azt a seggfejet a Diverzáns Tendenciákban... Shashjar, ő az. Csak azért mutogatják, mert így akarják bizonyítani, hogy a DT tényleg minden xenó előtt nyitva áll. - Isaac durván felmordult. - Különös tekintettel a gazdagokra.

De a legtöbbjük itt él. És innen nagyon nehéz lehet kijutni...

- Gondolom. Bár ezzel nem mondtál sokat...

Átkeltek egy csermelyen, és ahogy egyre közelebb kerültek Fröcskös pereméhez, úgy fogták lassabbra a lépteiket. Lin karba fonta a kezét, és megcsóválta a fejét.

Mit keresek én itt? - kérdezte keserű gúnnyal.

- Tágítod az elméd határait - mondta Isaac vidáman. - Nem árt megtanulni, hogyan élnek a különböző fajok a mi szép városunkban.

Addig rángatta a kezét, amíg Lin megjátszott tiltakozással nem hagyta, hogy kihúzza a fák árnyékából, be Fröcskösbe.

Fröcskösbe ingatag hidakon lehetett bejutni, a települést meg a parkot elválasztó mély árok felett átdobott deszkákon. Libasorban, karjukkal egyensúlyozva haladtak.

Öt láb mélységben zajos, zselészerű lötty kavargott, szarból, mérgekből és savas esőből összekotyvadt lé. A felszínt gázbuborékok és puffadt állati tetemek törték át. Imitt-amott rozsdás konzervdobozok és húscafatok lebegtek, mint megannyi tumor vagy abortált magzat. A folyadék inkább hullámzott, mint fodrozódott, mert ennyit engedett a sűrű, olajos és vastag felületi feszültség: a hídról lehulló kavicsokat loccsanás nélkül nyelte el a lé.

Isaac még befogott orral és szájjal sem bírta elviselni a bűzt. Félúton járt, amikor undorodó köhögés szakadt ki belőle, ami azonnal öklendezésbe csapott át. Még mielőtt elhányta volna magát, elfojtotta a késztetést. Már a gondolat is túlságosan iszonyatosnak tűnt, hogy esetleg egyensúlyát veszítve lezuhanjon.

Lin legalább annyira rosszul lett az iszap terjengő bűzétől, mint Isaac. Mire elérték a fapalánk túlsó végét, mindkettőjüket elhagyta a jókedve. Hallgatagon ballagtak be az útvesztőbe.

Lin könnyen tájékozódott az alacsony épületek között: úti céljuk, a toronyházak csoportja jól láthatóan kirajzolódott az állomás tömbje előtt. Néha ő ment Isaac előtt, néha fordítva. Át kellett ugrálniuk a házak között futó szennyvízcsatornákat. Arcuk sem rezzent. Régen túljutottak már az undoron.

Fröcskös lakói előbújtak, hogy megbámulják őket.

Savanyú arcú férfiak és nők jöttek elő, meg több száz gyerek, mindannyian összeturkált ruhák és összefércelt zsákdarabok bizarr egyvelegében. Apró kezek és ujjak kapkodtak Lin felé. Elhessentette őket, és inkább Isaac elé került. Mormogás csapott fel körülöttük, aztán felharsantak az alamizsnáért könyörgő hangok. Senki sem próbálta megállítani őket.

Isaac és Lin állhatatosan ballagott a kanyargós sikátorokban, egyszer sem veszítették szem elől a toronyházakat. Hosszú sorban követte őket a tömeg. Amint egyre közelebb értek, egyre világosabban látták a fejük felett cikázó garudákat.

Egy férfi lépett eléjük. Majdnem akkora volt, mint Isaac.

- Uram! Meg a bogár! - kurjantotta kurtán, és mindkettőjüket bólintással üdvözölte. A tekintete szaporán cikázott ide-oda. Isaac oldalba bökte Lint, hogy álljon meg.

- Mit akar? - kérdezte türelmetlenül.

- Hát itten a Fröcskösben nem szoknak látogatók lófrálni, szóval azon agyaskodtam, nem kék-e némi segítség, mondjuk.

- Ne legyen seggfej, öregem! - mordult fel Isaac. - Nem vagyok látogató. A legutóbbi alkalommal Gonosz Péter vendége voltam - folytatta kérkedve. Egy pillanatra elhallgatott, és hagyta, hadd csapjon fel a név hallatán a sustorgás. - Ezúttal pedig egy kis tereferére jöttem, azokkal ott fent. - Ujjával a garudák felé bökött. A kövér ember kissé hátrahőkölt.

- A szárnyas fiúkkal akar kvaterkázni? Miben sántikál az úr?

- Átkozottul semmi köze hozzá! A kérdés inkább az, vajon hajlandó-e elkísérni a házukig.

A férfi békítőleg fölemelte a kezét.

- Nem kék beleütnöm az orromat az úr dolgába, az mán igaz, nincsen énnekem semmi közöm ahhoz. Örömmel vinném én az urat a reptetőhöz, ha egy csekélyke pénzmaggal ki tudna segíteni.

- Ó, Szátyár szerelmére. Ne aggódj, gondoskodni fogok rólad. És nehogy - ordította Isaac a körülötte állók felé -, nehogy bárkinek eszébe jusson meglopni vagy kirabolni! Pont annyi van nálam, amiből tisztességesen kifizethetem a vezetőmet, egyetlen garassal sem több, és nem árt tudni, hogy a Gonosznak valami eszméletlenül elborulna az agya, ha bármi történne a régi cimborájával a saját területén.

- Ejnye, főnököm, maga megsérti a fröcskösieket. Ne is szóljék többet, csak lépjen a nyomomba, rendicsek?

- Mutassa az utat! - mondta Isaac.

Amikor a csöpögő, rozsdás lemez- és betontetők árnyékában kanyarogtak, Lin Isaachez fordult.

Szátyár nevére, mi volt ez? Ki az a Gonosz Péter?

Isaac nem állt meg, úgy válaszolt.

Egy rakás senki. Egyszer Lemuellel jártam itt egy.., kétes ügyben, akkor találkoztam Gonosszal. Helyi nagyfiú. Azt sem tudom, él-e még! Nem emlékezne rám.

Lin felháborodott. Igazából nem is értette, a helybeliek hogyan dőlhettek be Isaac nevetséges trükkjének. Mindenesetre határozottan a garudák tornya felé tartottak Talán az előbbi jelenet inkább volt rituálé, mint valódi szembenállás. Az is lehet, hogy Isaacnek senkit sem sikerült átejtenie vagy megijesztenie. Talán csak szánalomból segítenek neki.

Az összetákolt kalyibák erőtlen hullámokként csapódtak a toronyházak alapzatának. Vezetőjük lelkesen meghajolt előttük, majd a négyzet alakban elrendezett négy háztömbre mutatott. A tornyok közötti árnyékos térre kertet telepítettek, és a göcsörtös fák elkeseredetten nyújtóztak a fény felé. A cserjést felverték a szívós gyomok meg a kaktuszfélék. Garudák köröztek a felhőtakaró alatt.

- Itten is lennénk, uram - mondta a férfi büszkén.

- Hogyan lehetne?... - kezdte Isaac bizonytalanul. - Nem akarok bejelentés nélkül betörni... - mondta, de elakadt. - Ööö... hogyan kelthetném fel a figyelmüket?

A férfi kinyújtotta a tenyerét. Isaac egy pillanatig értetlenül meredt rá, aztán egy sékelt halászott elő a zsebéből. Vezetőjük ragyogó arccal vágta zsebre. Aztán megfordult, elhátrált a faltól, bekapta az ujját, és füttyentett.

- Ahoj! - süvöltötte. - Szárnyas népség! Az uraságnak beszéde lenne veletek!

A még mindig körülöttük tolongó tömeg lelkesen visszhangozta a kiáltást. Lármás ordítozás tudatta a fenti garudákkal, hogy vendégeik érkeztek. Repülő alakok gyülekeztek a magasban, a fröcskösiek felett. Aztán három alak a szemnek követhetetlenül igazított a szárnyán, majd lélegzetelállító manőverrel a talaj felé vágódott.

Többeknek elakadt a hangjuk, mások elismerően füttyentettek.

A három garuda kődarabként zuhant a várakozó tömeg felé. Húsz lábbal a talaj felett megrebbentek a széttárt szárvak és véget vetettek a meredek ereszkedésnek. Súlyos szárnycsapásokkal kavarták fel a levegőt, porral szórták tele az alattuk álló emberek szemét és száját, míg ők éppen karnyújtásnyi távolságon kívül lebegtek, enyhén emelkedve és süllyedve.

- Miért ordibáltok? - rikoltotta a bal oldali garuda.

- Bámulatos - suttogta Isaac Linnek. - A hangja madárszerű, de egyáltalán nem olyan nehéz megérteni, mint Yaghareket... Biztosan a ragamoll az anyanyelve, és valószínűleg soha nem is beszélt más nyelven.

Isaac és Lin a csodálatos teremtményeket bámulta. A garudák felül nem viseltek semmit, lábukat vékony, barna pantalló fedte. Az egyiknek fekete volt a bőre meg a tollazata - a másik kettőnek sötétbarna. Lin a roppant szárnyakat nézte. Legalább hatméteres fesztávolságuk volt.

- Ez az úr itten... - kezdte a vezetőjük, de Isaac félbeszakította.

- Örülök, hogy találkoztunk - kiáltotta. - Volna egy ajánlatom. Tudnánk váltani néhány szót?

A három garuda egymásra nézett.

- Mit akarsz? - sivította a fekete tollazatú.

- Nézzétek - intett Isaac a tömeg felé. - Nem igazán így képzeltem el a beszélgetésünket. Félrevonulhatnánk valami nyugodt helyre?

- Hát persze! - mondta az első garuda. - Találkozunk odafent!

Összhangban, csattanva lebbent a három pár szárny, a garudák eltűntek az égben, magára hagyva a kiabáló Isaacet.

- Várjatok! - harsogta. De már elkésett. A vezetőjükre nézett. - Feltételezem, nem működik a lift, igaz? - kérdezte.

- Be sem szerelték, jó uram. - A vezető gonoszul vigyorgott. - A legjobb lesz, ha rögvest nekivág.

- Édes Szátyár seggére, Lin... menj tovább nélkülem. Meghalok. Lefekszem ide, és meghalok.

Isaac a nyolcadik és a kilencedik közötti félemelet fordulójában hevert. Sziszegett, zihált és köpködött. Lin tornyosult fölé, bőszen, csípőre tett kézzel.

Állj fel, te dagadt disznó!, mutatta. Igen, fárasztó. Gondolj az aranyra! Gondolj a tudományra!

Isaac, aki úgy nyöszörgött, mintha kínoznák, támolyogva talpra állt. Lin addig nyaggatta, amíg el nem botorkált a beton lépcsősorig. Nagyot nyelt, erőt vett magán, majd támolyogva elindult felfelé.

A lépcsőház szürke volt és sötét, amit csak a sarkok mögül és a repedéseken beszivárgó fény tört meg. Mindössze a hetedik emelettől kezdve tűnt úgy, hogy valakik egyáltalán használják ezeket a lépcsőket. Bokamagasságban kezdett felgyűlni a szemét. A kövekről eltűnt a finom porréteg, és inkább csak mocskosak voltak. Emeletenként két ajtó nyílt, és a szilánkos falapok mögül garudák rikácsoló hangja szűrődött ki.

Isaac lassú, nyomorúságos tempóban folytatta az utat. Lin követte, és rá sem hederített az ő nyavalygására, hogy itt helyben szívrohamot kap. Hosszú, fájdalmas percek következtek, de végül elérték a legfelső emeletet.

A fejük felett nyílt a tetőre vezető ajtó. Isaac nekidőlt a falnak, és megtörölte az arcát. Szakadt róla a víz.

- Csak egy percet kérek, szívem - motyogta, és még vigyorognia is sikerült. - Ó, istenek! A tudomány érdekében, igaz? Készítsd a gépet... Rendben. Mehetünk.

Felállt, lassú kortyokban levegőt vett, aztán felballagott az ajtóhoz vezető utolsó lépcsősoron, kinyitotta az ajtót, és kilépett a tető tompa fényébe. Lin fényképezőgéppel a kezében követte.

A kheprik szeme azonnal alkalmazkodik a fény és a sötétség hirtelen váltakozásához. Lin kilépett a szeméttel és felrepedt betontömbökkel tarkított tetőre, és látta, hogy Isaac hunyorogva, elkeseredetten takarja a szemét. Lin nyugodtan körülnézett.

Nem messze innen, északkeletre a Vaudois-hegy magasodott, a hullámszerű ívben magasföld, amely majdnem teljesen eltakarta a város látképét. A Tövis, a Perdido pályaudvar, a Parlament, az Üvegház kupolája - éppen csak látni lehetett őket, alig bírtak kikukucskálni a mesterségesen magasított látóhatár mögül. A heggyel szemben a Morderdő fái vonultak a végtelenbe, míg el nem tűntek az egyenetlen vonalú horizont mögött. Imitt-amott kisebb sziklacsoportok törték át a levéltakarót. Északra hosszan, zavartalanul folytatódott a panoráma, Serpulat és Gubacsrét középosztálybeli külvárosain át Szátyárhalom őrtornyán is túl, a Csermelypartot és a Kimert átszelő Verze-vonal magasvasútjáig. Lin tudta, hogy közvetlenül a pernyefoltos hidak mögött, alig kétmérföldnyire kanyarog a Szurok, a déli sztyeppékról érkező bárkákkal és rakománnyal a hullámain.

Isaac leeresztette a kezét. A szeme megszokta a fényt.

A fejük felett akrobatikusan pörögve-forogva több mint száz garuda keringett. Zuhanni kezdtek, elegáns csavarral csaptak le az égből, és karmos lábukra érkeztek Lin meg Isaac körül. Olyan sűrűn hullottak alá, mint a túlérett almák.

Lin legalább kétszázra becsülte a számukat. Idegesen Közelebb húzódott Isaachez. A garudák átlagos magassága meghaladta a száznyolcvan centimétert, és ha összecsukták szárnyukat, jóval a fejük felett tornyosult annak bámulatos csúcsa. A férfiakat és a nőket sem a magasságuk, sem az izomzatuk nem különböztette meg egymástól. A nők vékony, hosszú inget, a férfiak ágyékkötőt vagy levágott szárú nadrágot viseltek. Semmi mást.

Lin kicsivel lehetett magasabb másfél méternél. Nem látott túl a körben álló garudák első során, akik kettőjüktől alig karnyújtásnyira gyülekeztek, azt viszont látta hogy egyre többen hullanak alá az égből, és érzékelte az egyre szaporodó tömeg súlyát. Isaac szórakozottan megveregette a vállát.

Néhány alak még mindig a fejük felett keringett, játszott vagy vadászott. Amikor a garudák mind leszálltak, Isaac megtörte a csendet.

- Rendben! - kiáltotta. - Nagyon hálás vagyok, amiért meghívtatok minket ide. Lenne egy ajánlatom.

- Kinek? - szólalt meg egy hang a tömegben.

- Ami azt illeti, mindannyiótoknak - válaszolta Isaac. -Tudjátok, a jelenlegi kutatásom témája... nos, a repülés.

És ti vagytok Új-Crobuzonban az egyedüli olyan teremtmények, akik képesek repülni, és van agyvelő a koponyájukban. A sárkányfajzatok nem a társalgási képességeikről híresek - tette hozzá vidáman.

Senki sem reagált a tréfára. Megköszörülte a torkát, és folytatta.

- Na, mindegy... ööö... azt szeretném tudni, akad-e köztetek valaki, aki elkísérne, és néhány napig velem dolgozna, mutatna néhány figurát, hagyná, hogy nyomatokat készítsek a szárnyáról... - Megragadta Lin kezét, amelyben a gépet tartotta, és körbemutatta. - Értelemszerűen megfizetem az időtöket... tényleg jól jönne némi segítség...

- Mi, ami csinálsz? - Az egyik garuda volt az az első sorból. A többiek mind őt nézték. Ez itt a főnök, gondolta Lin.

Isaac elővigyázatosan méregette.

- Mit csinálok? Mármint...

- Mármint minek neked kép? Mi célod?

- Én a - öö... repülés természetét kutatom. Érted, tudós vagyok...

- Duma. Honnan tudhatnánk, nem ölsz meg minket?

Isaac döbbenten meredt rá. Az összegyűlt garudák egyetértően bólogattak és károgtak.

- Mi a büdös francért akarnálak megölni...?

- Takarodjon búsba, uraság. Itt senki sem akar segít.

Többen feszengve motyogtak. A csoportból néhányan szemmel láthatóan szívesen részt vettek volna a dologban. De egyikük sem szállt szembe a szónokkal, egy szálas garudával, akinek hosszú forradás húzódott a két mellbimbója között.

Lin Isaacet nézte, aki lassan szóra nyitotta a száját. Megpróbálta a maga javára fordítani a helyzetet. Lin látta, hogy a zsebéhez nyúl, de elkapja a kezét. Ha most pénzt húz elő, egyszerűen senkiházinak vagy ostoba ficsúrnak nézhetik.

- Hallgassatok rám... - mondta tétovázva. - Eszembe se jutott, hogy esetleg probléma lehet ebből...

- Hát, uraság, maga lehet bárki. Katona is akár. - Isaac gúnyosan horkantott, de a garuda megvető hangon folytatta. - Lehet, hogy halálosztagok akarnak feljutni hozzánk, szárnyas népséghez. „Csak kutatni jött...” Na, senkit nem érdekel, viszlát.

- Tudod - mondta Isaac -, én megértem, hogy szeretned megismerni az indítékaimat. Mármint fogalmad sincsen, kivagyok, és...

- Senki sem megy magával, uraság. Egyszerű.

- Nézd. Jól fizetek. Napi egy sékelt hajlandó vagyok adni annak, aki készen áll velem jönni a laborba.

- Menjünk a laborba, hogy felvághasson, megnézze mitől működünk? - A garuda hátralépett, majd körözni kezdett Isaac meg Lin körül. - Te meg a bogár barátod fel akartok szabdalni?

Isaac felháborodottan tiltakozott, és magyarázkodni próbált. Aztán elfordult, és a körben álló tömegre nézett

- Jól értem, hogy ez az úr mindenki nevében beszél, vagy akad azért valaki, aki szívesen keresne napi egy sékelt?

Többen sustorogni kezdtek. A garudák feszengve, kifürkészhetetlen pillantásokkal nézték egymást. Az Isaac előtt álló termetes garuda az ég felé emelte a karját, és az öklét rázta. Nagyon felbőszült.

- Mindenki nevében beszélek! - Megfordult, és lassan végigpillantott a fajtársain. - Valaki máshogy gondolja?

Csend támadt, majd egy fiatal hím apró lépést tett előre.

- Charlie... - Egyenesen az önjelölt vezérhez beszélt. - Egy sékel az rengeteg lóvé... mondjuk, lemennénk páran, nehogy átvágjon, ne legyen gond...

A Charlie-nak nevezett garuda a társához lépett, és keményen az arcába csapott az öklével.

Az összegyűltekből egyszerre szakadt fel a sivítás. Mintha bomba robbant volna, a garudák népes csoportja szárnyak és tollak kavargása közepette rebbent fel a tetőről. Akadt, aki néhány kör után visszatért idegesen szemlélődni, de a többségük eltűnt a háztömbök felső emeletein vagy a tiszta égen.

Charlie a fél térdére zuhant, kába áldozatához lépett.

- Ki a főnök? - rikoltotta metsző madársivítással. - Ki a főnök?

Lin megrántotta Isaac ingét, és a lépcsőház ajtaja fele húzta. Isaac kelletlenül hagyta. Láthatóan megdöbbentette, miként fogadták a kérését, de egyúttal lenyűgözte a dulakodás látványa. Lin csak lassan tudta magával ráncigálni.

A felbukott garuda felnézett Charlie-ra.

- Te vagy a főnök - motyogta.

- Én vagyok a főnök. Én vagyok a főnök, mert törődöm veletek, igaz? Gondoskodom rólatok, ugye? És mit mondok állandóan? Elkerülni a földön csúszókat! És legjobban az antropókat kerülni! Ők a legrosszabbak, elkapnak, letépik a szárnyadat, kinyírnak! Ne bízz bennük! A kövér pofában sem, kövér tárcájával együtt! - Most először pillantott Lin meg Isaac felé. - Te! - ordította, és Isaacre mutatott. - Tűnés picsába, mielőtt megmutatom, milyen repülni... egyenesen le a francba!

Lin látta, hogy Isaac lassan szóra nyitja a száját, még egy utolsó, csitító magyarázat kedvéért. Bosszúsan toppantott, és berántotta az ajtón.

Tanuld meg végre, hogyan kell felmérni egy ilyen átkozott helyzetet, Isaac. Ideje távozni, mutatta Lin bőszen lefelé menet.

-Jól van, Lin, Szátyárra, felfogtam! - A férfi dühösen dübörgött lefelé a lépcsőn, ezúttal panasz nélkül. Újult erővel töltötte el parázsló bosszúsága és értetlensége. - Csak azt nem értem - folytatta -, miért voltak ilyen kurvára ellenségesek...

Lin feldúltan pördült felé. Elállta a férfi útját, és nem engedte tovább.

Mert xenók és szegények és félnek, te kretén, mutatta lassan. Nagy, dagadt seggfej, pénzzel a zsebében beállít ide, Fröcskösbe, Szátyár szerelmére, ami nem a világ legjobb menedéke, de ez jutott nekik, és megpróbálja kicsalogatni őket, de azt nem árulja el, miért. Szerintem Charlie maflása jogos. Egy ilyen helynek szüksége van valakire, aki felügyeli. Én mondom neked, ha garuda lennék, hallgatnék rá.

Isaac kezdett lecsillapodni, sőt kissé megszégyenülte pislogott.

- Igazad van, Lin. Elfogadom. Először körül kellett volna nézni, beszélni valakivel, aki ismeri a környéket vagy ilyesmi...

Igen, és ennek már lőttek. Most már késő...

- Igaz, egészen jól látod, nagyon köszönöm, amiért felhívtad rá a figyelmemet! - harsogta Isaac mogorván. - Az istenek köpjék le! Bassza meg a jó mindenségit! Elszúrtam, mi?

Lin nem szólt semmit.

Nem sokat beszéltek, amíg ki nem jutottak Fröcskösből. A palacküveg ablakokból és nyitott ajtókból tekintetek követték, hogyan távoznak arra, amerről jöttek.

Miután átkeltek a dögletes, rothadó pöcegödör feletti pallón, Lin visszanézett a romladozó tornyokra. Innen látni lehetett a lapos tetőt, ahol jártak.

Kisebb, kavargó csapatba fejlődött garuda ifjoncok követték őket makacsul az égen. Isaac megfordult, és egy pillanatra felderült az arca, de a madáremberek nem jöttek olyan közel, hogy megszólíthassa őket. Obszcén kézmozdulatokkal integettek fentről.

Elindultak felfelé a Vaudois-hegyen, a város felé.

- Lin — törte meg Isaac a hosszú hallgatást. Szomorkás volt a hangja. - Odaát azt mondtad, ha garuda lennél, hallgatnál rá, igaz? Nos, garuda ugyan nem vagy, de khepri igen... Amikor eldöntötted, hogy elhagyod Kinként, bizonyára rengetegen mondták neked, maradj a tieid között, az emberekben nem lehet megbízni, ilyesmi.. - És az a helyzet, Lin, hogy nem hallgattál rájuk, igaz?

Lin sokáig, némán gondolkodott ezen, de nem válaszolt.

Tizennegyedik fejezet

- Gyerünk, öregfiú, vén nyavalyás, te puffancs. Egyél már valamit, Szátyár szerelmére...

A hernyó mozdulatlanul hevert az oldalán. Petyhüdten csüngő bőre néha megvonaglott, és a fejét ingatva kereste az ennivalót. Isaac motyogva hajolt fölé, mormogott hozzá, bottal bökdöste. A teremtmény kelletlenül vonaglott, majd összerogyott.

Isaac felegyenesedett, és félredobta a pálcát.

- Hát, akkor lemondok rólad - jelentette ki a szobának.

- Nem mondhatod, hogy nem próbálkoztam.

Otthagyta a kis dobozt, amit elborítottak a penészedő ételkupacok.

A raktár galériáján még mindig tornyokban álltak a ketrecek; továbbra sem csitult el a károgás, sziszegés, rikoltozás fülsértő kavalkádja: de azért meglehetősen megcsappant a begyűjtött teremtmények száma. A kalitkák, fészkek többsége nyitva, üresen állt. Az eredeti létszámnak kevesebb mint a fele maradt meg.

A kísérleti alanyok egy részét betegségek vitték el, néhányat az egymás közötti viaskodás pusztított el, többeket más fajok egyedei, párat pedig Isaac saját kutatásai. Apró, merev, különböző pózokban felszögezett testek lógtak a galéria különböző pontjain. A falakat hatalmas mennyiségben borították az illusztrációk. A szárnyakat és a repülés folyamatát ábrázoló rajzok száma azóta a többszörösére nőtt.

Isaac az asztalára támaszkodott. Végigsimított az asztallapot elborító diagramokon. Legfelül egy hevenyészett háromszöget ábrázoló rajz hevert, kereszttel. Lehunyt szemmel tűrte a csitulni nem akaró kakofóniát.

- Kussoljatok már! - ordította, de az állatok kórusa zavartalanul folytatódott. Isaac a kezébe temette a fejét, és grimasza egyre fájdalmasabbá vált.

Még mindig piszkálta az egy nappal azelőtti, katasztrofális fröcskösi kirándulás. Kényszeresen újra meg újra lejátszotta magában az eseményeket, és azon töprengett, mit tehetett volna, és mit kellett volna másképpen csinálnia. Arrogáns volt és ostoba, féleszű kalandor módjára, ajtóstul rontott közéjük, a pénzét lobogtatva, mintha thaumaturgiával bűvölt fegyver lenne. Linnek igaza van. Nem csoda, hogy valószínűleg sikerült elriasztania magától a város egész garuda népességét. Úgy bánt velük, mint egy hordányi csavargóval, akiket lenéz és megvesz bagóért. Mintha Lemuel Pigeon cimborái lettek volna. Nem azok voltak. Egy szegény, rettegő, túlélésért - és talán porszemnyi önérzetért - küzdő közösség volt, egy ellenséges városban. Végig kellett nézniük, hogyan vadásszák le szórakozásból a szomszédaikat. Vadászatból és cserekereskedelemből, piti tolvajlásból éltek, vagy a Morderdőt fosztogatták.

Álláspontjuk kemény volt, de teljesen érthető.

És most sikerült elszúrnia a kapcsolatát a város garudáival. Isaac felnézett a képeire, heliotípiáira, diagramjaira. Ugyanott vagyok, mint tegnap, gondolta. A direkt megközelítés nem működik. Kezdettől fogva jó nyomon jártam. Ez nem az aerodinamikáról szól, nem ezen az úton kell továbbhaladnom... Gondolatmenetében foglyai rikoltozása zavarta meg.

- Ez az! - kurjantotta hirtelen. Felegyenesedett, és a ketrecekbe zárt állatokra meredt, mint aki meg akar bizonyosodni róla, merészelnek-e tovább zajongani. Természetesen merészeltek. - Ez az! - kiáltotta még egyszer, és az első ketrechez lépett. A galambok peckesen kiegyenesedtek, és úgy felfújták magukat, mintha mindjárt felrobbannának, miközben Isaac a nagy ablakhoz cipelte őket. Az üveggel szemben tette le a dobozt, és fogott egy másikat, amelyben egy szitakötőkígyó tekergett, mint egy csörgőkígyó. Ezt a dobozt az előző tetejére rakta. Felkapta a szúnyogokkal teli gézhálós ketrecet meg a másikat, amelyben méhek voltak. Zsémbes denevéreket és napozó áspisokat riasztott fel, és azok is a folyóra néző ablakhoz vándoroltak.

A állatsereglet maradéka mind ebbe a kupacba került. A jószágok a város keleti része felett magasodó, kegyetlen ívben görbülő Bordákra láttak. A dobozok gúla alakban tornyosultak az ablak előtt. Úgy festettek, mint az áldozati máglya.

Nagy nehezen végzett. Ragadozók sivítottak és csapkodtak zsákmányaik mellett, mindössze vékony vasrudakkal vagy falapokkal elválasztva egymástól.

Isaac bátortalanul benyúlt a ketrecek és az üveg közötti résbe, majd egy lökéssel kinyitotta a nagy ablakot. A vízszintesen forduló üveglap felcsapódott, és másfél méteres rést nyitott a meleg levegőbe, amelyben a város lármája keveredett az esti hőséggel.

- Most pedig - kiáltotta Isaac, aki kezdte élvezni a helyzetet - mosom kezeimet!

Körülnézett, majd az íróasztalhoz sietett, és azzal a hosszú bottal tért vissza, amellyel évekkel ezelőtt még a tábla előtt mutogatott. A ketreceket bökdöste, kipiszkálta a kallantyúkat a hurkokból, eltolta a reteszeket, és lyukakat ütött a selyemvékony dróthálókba.

Az apró ketrecekről sorba hullottak le a fedőlapok. Isaac gyorsított a tempón, és ahol a bot ormótlannak bizonyult, kézzel nyitotta az ajtókat.

A teremtmények először meglepődtek. Közülük sokan hetek óta nem repültek. Elégtelenül táplálkoztak. Unatkoztak és féltek. Nem érzékelték az eléjük táruló szabadságot, a szürkületet, a levegő szagát. De a kezdeti hosszú pillanatok után az első fogoly kiröppent a szabadba.

Egy bagoly volt az.

Kivágódott a nyitott ablakon, és elvitorlázott kelet felé ahol a legsötétebb volt az ég, a Vas-öböl erdős vidékének irányába. Alig moccanó szárnyakkal siklott át a Bordák között.

A szökése volt a jel. Viharos csapkodás hallatszott.

Sólymok, molylepkék, denevérfélék, bögölyök, arapapagájok, szarvasbogarak, szarkák, a légtér királyai és apró, víz felett halászgató madarak, az éjszaka, a nappal és a szürkület urai robbantak ki Isaac ablakán, cifra tollak vagy álcaszínek sziporkázó fergetegében. A napkorong már eltűnt a raktár túloldalán. A tollak, prémek és kitinpáncélok felhőjén egyedül az utcai lámpák és az alkonyatszilánkok mocskos folyóról visszaverődő fénye csillant.

Isaac lubickolt a látvány dicsőségében. Sóhajtott, mintha egy műalkotást csodálna. Gyorsan körülnézett, hátha akad a közelben egy fényképeződoboz, de inkább visszafordult és gyönyörködött.

Ezernyi alak örvénylett a raktárépület felett. Rövid ideig együtt kavarogtak céltalanul, aztán megérezték a légáramlatokat, és szétrebbentek. Némelyikük a széllel tartott. Akadt, amelyik szembeszállt a széllökésekkel, és körözni kezdett a város felett. Megtört az első zavart pillanatok nyugalma. Áspisok vágódtak a tájékozódni képtelen rovarok felhőjébe, apró oroszlánállkapcsukkal kövér testeket roppantottak szét. Sasok nyársaltak fel galambokat meg kanárikat. Szitakötőkígyók csavarodtak spirálba a termikekben, és zsákmány után kapkodtak.

A felszabadított lények repülési stílusa legalább annyira különbözött, mint a körvonalaik az égen. Egy sötét test kaotikusan csapongott az égen, ereszkedni kezdett egy utcai lámpa felé, mert képtelen volt ellenállni a fénynek: bukómoly volt. Néhány alak lenyűgöző egyszerűséggel emelkedett a magasba, és nagy ívet leírva tűnt el az égen: ragadozó madarak lehettek. Egyikük egy pillanatra szétnyílt, mint egy virág, majd összehúzódott, és elszíneződött levegőcsíkot húzva maga után elröppent: valamelyik apró szélpolip volt.

A kimerült vagy haldokló teremtmények halk, húsos kopogással hullottak alá az égből. Isaacnek most jutott eszébe, hogy a lenti utcát majd vér és velő mocskolja be. A Kankó gyengéd csobbanással fogadta magába az áldozatokat. De többen maradtak életben, mint amennyien elpusztultak. Néhány napig, pár hétig jóval színesebb lesz Új-Crobuzon felett az égbolt, gondolta Isaac.

Üdvözülten felsóhajtott. Körülnézett, majd a néhány doboznyi tojáshoz, lárvához és bábhoz rohant. Az összesét az ablakhoz tolta, csak a nagy, haldokló, sokszínű hernyót hagyta békén.

Marékszámra szórta a tojásokat a menekülő alakok után. Aztán a tekergőző, vonagló hernyók potyogtak a földre. Kényes, bebábozódott testek zörögtek a ketrecekben, mielőtt kizuhantak volna az ablakon. Egy vízi lárvákkal teli akváriumot is kiloccsantott. Kegyetlen szabadulás volt ez az ifjaknak, néhány másodpercnyi szabadság és süvítő levegő.

Végül, miután az utolsó parányi alak is eltűnt a mélyben, becsukta az ablakot. Végignézett a raktárépületen. Erőtlen szárnycsapkodás hallatszott, és néhány alak keringett lámpák körül. Egy áspis, egy tucat moly vagy pillangó, pár kisebb madár. Hát, gondolta Isaac, idővel majd kitalálnak innen, vagy nem húzzák sokáig, és ha már haldoklanak az éhségtől, megszabadulok tőlük.

Az ablak előtt, a padlón a csenevész és haldokló példányok hevertek, a gyengék, akik túl korán estek ki a fészekből. Némelyik már elpusztult. Többségük erőtlenül kúszott-mászott. Isaac nekiállt eltakarítani őket.

- Neked két előnyöd van, öreg haver: a, gyönyörű vagy b, kifejezetten érdekes - szólt oda munka közben a hatalmas, betegeskedő lárvának. - Nem, nem kell megköszönni. Vedd úgy, hogy filantróp vagyok. Mellesleg nem értem miért nem eszel. Te vagy a kutatásom fókuszában - tette hozzá, miközben az éjszakába szórt egy lapátnyi erőtlenül vonagló testet. - Kétlem, hogy kihúznád reggelig, de bassza meg, felkeltetted a szánalmamat és a kíváncsiságomat, ezért még egyszer, utoljára megpróbállak megmenteni.

A csattanásba a fal is beleremegett. Valaki berúgta a raktár ajtaját.

- Grimnebulin!

Yagharek volt az. A garuda a félhomályosán megvilágított földszinten állt szétvetett lábbal, a köpenyét markolva. Fa szárnypótlékának kitüremkedő körvonalai ezúttal valószínűtlenül billegtek a hátán. Isaac értetlen fintorral hajolt át a korláton.

- Yagharek?

- Elárultál, Grimnebulin?

Yagharek úgy sivított, mint egy megkínzott madár. Alig lehetett érteni a szavait. Isaac próbálta csitítani.

- Yagharek, mi a szarról beszélsz?...

- A madarak, Grimnebulin! Láttam a madarakat! Azt mondtad, amikor mutattad őket, hogy a kutatásaidhoz kellenek... mi történt, Grimnebulin? Feladtad?

- Várj egy kicsit... Szátyár nevére, honnan láttad őket elrepülni? Hol voltál?

A tetődön, Grimnebulin - mondta Yagharek csendesebben. Kicsit lehiggadt. Végtelen szomorúság áradt belőle - A tetődön, ahol minden éjjel gubbasztani szoktam, és várom, hogy segíts rajtam. Láttam, amikor elengedted az apró foglyokat. Miért adtad fel, Grimnebulin? Isaac intett, hogy jöjjön fel.

- Yag, öregfiú... A rohadt életbe, azt sem tudom, hol kezdjem. - Isaac a mennyezetet bámulta. - Mi a francot kerestél a tetőmön? Mióta kuporogsz ott? A villás farkát neki, aludhattál volna idelent is, vagy valami... ez abszurdum. Ha jobban belegondolok, kissé hátborzongató, hogy ott ültél a fejem felett, miközben én dolgoztam meg zabáltam meg szartam. És... - fojtotta bele felemelt kézzel Yagharekbe a szót - nem adtam fel a kutatást.

Aztán elhallgatott. Hagyta, hadd ülepedjen le, amit mondott. Megvárta, míg a másik kilábal a nyomorúságos kis veremből, amit magának ásott.

- Nem adtam fel - ismételte. - Tulajdonképpen az, ami most történt, az jó... Új szakaszba léptünk, azt hiszem. Kihajítani a régit. A kutatásnak ez a vonala... khm... lezárult.

Yagharek lehajtotta a fejét. Enyhén megremegett a válla, és hosszú sóhaj szakadt ki belőle.

- Nem értem.

- Rendben, vagyis figyelj, gyere ide. Mutatok valamit. Isaac az íróasztalához vezette Yaghareket. Egy pillanatra megtorpant, hogy megböködje az oldalán heverő, magába roskadt, hatalmas hernyót. Az gyengén rándult egyet.

Yagharek figyelemre sem méltatta.

Isaac az asztalán imbolygó, lejárt könyvtári könyvek kupacait támogató papírhalmokra mutatott. Rajzok, egyenletek, jegyzetek és tanulmányok voltak. Yagharek lassan lapozgatta ezeket. Isaac segített neki.

- Nézd... Látod, mindenhol ezek az átkozott skiccek Szárnyak, nagyrészt. Na mármost, a kutatás a szárnyakkal kezdődött, az volt a kiindulópont. Logikusnak tűnik nem? Szóval az volt a célom, hogy megértsem ezt a bizonyos végtagot.

Mellesleg az Új-Crobuzonban élő garudákkal nem sokra megyünk. Az egyetemen kitettem néhány cédulát, de úgy tűnik, idén nincsen garuda hallgatójuk. A tudomány érdekében még a garudák egyik... khm... közösségi vezetőjével is megpróbáltam egyezkedni... ami kissé katasztrofálisan sikerült. Fogalmazzunk így. - Isaac elhallgatott, mert eszébe jutott az eset, aztán pislogva visszaterelte a gondolatait a beszélgetéshez. - Szóval, ehelyett foglalkozzunk inkább a madarakkal.

Nos, ezzel eljutottunk egy egészen új problémához. A kisebb nyavalyások, a kolibrik, ökörszemek, ilyesmik nagyon érdekesek és izgalmasak... ha... tudod... az összképet nézzük, meg a repülés fizikáját, ilyeneket, de minket alapvetően a nagyfiúk izgatnak. Vércsék, sasok, sólymok, ha sikerül szert tennem egyre. Mert ebben a fázisban még mindig analógiákat keresek. Nem szeretném, ha azt hinnéd, szűk a látóköröm... nem puszta kíváncsiságból tanulmányozom a kérészeket vagy a mit tudom én, mit, hanem megpróbálom kitalálni, hogyan tudnám alkalmazni, amit látok. Mármint arra gondoltam, biztosan nem vagy finnyás, igaz, Yag? Feltételezem, ha denevérszárnyat ragasztok a hátadra, vagy légyszárnyat, netán a szélpolipok repülőmirigyét, nem húzod az orrodat. Nem szép, elismerem, de a lényeg az, hogy a levegőbe juttassunk, igaz?

Yagharek bólintott. Odaadóan hallgatott, és közben a papírlapokat forgatta. Elszántan próbált megérteni mindent.

- Rendben. Tehát úgy néz ki, mégis a nagy testű madarakat kell megvizsgálnunk. Természetesen... - Isaac a papírok között turkált, lekapott néhány képet a falról, a témába vágó diagramok csomóit nyomta Yagharek kezébe. Természetesen hamar nyilvánvalóvá válik, hogy ez nem igaz. Mármint valameddig el lehet jutni a madarak aerodinamikáját tanulmányozva, csupa hasznos dologhoz, de igazából félrevezető lehet. Ugyanis a te tested aerodinamikája alapvetően kurvára más. Nem vagy sas, akihez egy sovány emberi testet ragasztottak. Ez biztosan soha nem is jutott eszedbe... Nem tudom, mi a helyzet a rád vonatkozó matematikai és fizikai törvényekkel, de itt, ezen a lapon... - Isaac megtalálta és Yaghareknek nyújtotta a kérdéses papírt - akad néhány diagram meg egyenlet, amiből láthatod, miért nem érdemes foglalkoznunk a nagy testű madarak röptével. Nem stimmelnek az erővonalak. Nem elég erősek. És hasonlók.

Akkor nézzük a többi szárnyat a gyűjteményben. Mi van, ha mondjuk a szitakötők, miegymások szárnyát vizsgáljuk meg? Nos, az első probléma: honnan szerezzünk ekkora szárnyakat? Az ekkora rovarok nem fognak könnyen megválni tőlük. Nem tudom, te hogy vagy vele, de nekem semmi kedvem a hegyekben vagy hol szarakodni, hátha levadászhatok egy orgyilkosbogarat. Elkenné a szánkat.

És mi van akkor, ha mi építjük meg, saját feltételeink alapján? Akkor a méret és a forma is stimmelni fog. Ellensúlyozhatjuk... nem megfelelő testalkatodat - mondta Isaac vigyorogva, majd folytatta. - Azonban az anyagismeret mai állása mellett elképzelhető, hogy az eredmény egészen precíz, egészen könnyű, egészen strapabíró lesz, de őszintén szólva kétlem. Olyan terveken dolgozom, amelyek talán működhetnének, talán nem. Szerintem az esélyek nem kedveznek nekünk.

Mellesleg nem szabad elfelejtened, hogy az egész terv sikere azon múlik, találunk-e neked egy újraformáló-zsenit. Örömmel állíthatom, hogy nem ismerek egyet sem kezdjük ezzel, másodrészt őket általában jobban érdekli a kínzás, az ipar hatalma vagy az esztétika, mint az olyan bonyodalmas kérdések, mint a repülés. A hátadban mocskosul sok az idegvégződés, rengeteg izom, üreges csont meg egyebek, és ahhoz, hogy a legkisebb esélyed legyen a repülésre, nekik mindegyiket pontosan rekonstruálniuk kell. Isaac egy fotelhez irányította Yaghareket. Odahúzott magának egy széket, és leült vele szembe. A garuda hallgatott. Erős összpontosítással bámulta Isaacet, aztán a kezében tartott diagramokat. A férfi rájött, hogy így olvas fókuszáltan és teljes odafigyeléssel. Nem olyan volt, mint a páciens, aki csak várja, hogy az orvos végre a tárgyra térjen: falt minden szót.

- Bevallom, még nem adtam fel végleg. Ismerek valakit, aki nagyon ért a biothaumaturgiának ahhoz az ágához, amire szükséged lehet, ha szárnyakat erősítenek rád. Ezért teszek egy kört, és megpróbálom kiszedni belőle, mennyi esélyünk van. - Fintorogva a fejét csóválta. - És hadd mondjak neked valamit, Yag, öregfiú, ha ismernéd ezt a pacákot, tudnád, milyen átkozottul nemes dolog ez tőlem. Nincs áldozat, amit meg ne hoznék érted...

Hosszas szünetet tartott.

- Tehát van rá esély, hogy a pofa azt mondja: „igen, szárnyak, nem probléma, kísérd ide, és holnap délután megcsinálom”. Ez is lehetséges, de te a tudós gógyimért alkalmazol, és én azt mondom neked, szakvéleményem szerint ez nem fog megtörténni. Szerintem új utat kell keresnünk. Az első lépéseket már megtettem ezen az ösvényen, és tanulmányozni kezdtem a szárnyak nélkül repülő lényeket. Megkíméllek a részletektől. A tervek többsége... itt van, ha érdekel. Egy szubkután, önmagától felfújódó miniléghajó; egy mutáns szélpolip átültetett mirigye; az a módszer, amivel átalakítanánk téged repülő gólemmé, és még az a prózai ötlet is felmerült bennem, hogy megtanítalak fizikothaumaturgia alapjaira. - Isaac sorban rábökött tervekre. - Mindegyik kivitelezhetetlen. A thaumaturgia megbízhatatlan és kimerítő. Szorgalommal mindenki megtanulhat pár hexet, de a konstans ellengeotrópia, tudatosan, rohadtul sok energiát és tudást követel, sokkal többet annál, amennyivel a legtöbben rendelkeznek. Cymekben erősek a ráolvasások?

Yagharek lassan ingatta a fejét.

- Néhányan suttogással hívják a karmok közelébe a prédát. Vannak szimbólumok és mozdulatok, amelyek összeforrasztják a csontot, és megalvasztják a vért: ez minden.

- Aha, ez nem lep meg. Szóval jobb, ha nem hagyatkozunk rá. És nekem elhiheted, ha azt mondom, hogy a többi... öö... nem szokványos tervem működésképtelen. Szóval ilyesmikkel töltöttem az időmet, de nem jutottam semmire, és rájöttem, hogy ha néhány percre leállok töprengeni, mindig ugyanaz jut az eszembe. A vízmívesség.

Yagharek elfintorodott, és amúgy is súlyos szemöldöke szinte geológiai alakzatnak, kiugró sziklapárkánynak tűnt. A fejét ingatva jelezte, hogy nem érti.

- Vízmívesség - ismételte Isaac. - Tudod, mi az?

- Olvastam már róla... A vogyanojok képessége...

- Telibe, öregfiú. Pincsfa vagy Füstmartalék környékén néha látni a dokkmunkásokat, amint a vízmívességet alkalmazzák. Ha többen vannak, a folyónak egészen nagy részét meg tudják formázni. Lyukat ásnak a vízbe, ott, ahol a lezuhant rakomány hever a folyó fenekén, így daruval ki lehet emelni őket. Hihetetlen. Vidéken levegővel teli árkokat ásnak a folyókba, aztán belehajtják a halakat. Azok egyszerűen kirepülnek a vízfalból, ki a partra. Zseniális. - Isaac elismerően csücsörített. - Na, mindegy, Manapság csak vacakságokra használják, szobrocskákat készítenek vele. Van néhány vízmívesverseny, miegymás.

A lényeg az, Yag, hogy nem másról beszélünk itt, mint vízről, aminek nagyon nem így kellene viselkednie. Érted? És neked éppen ez kell. Azt szeretnéd, ha ez a súlyos valami, ez az izé, a tested - bökdöste meg gyengéden Yagharek mellkasát -, repüljön. Tudsz követni? Foglalkozzunk azzal az ontológiai rejtéllyel, miként is lehetne meggyőzni az anyagot, hogy szakítson az eónok óta létező szokásával. Szeretnénk, ha az elemek neveletlenek lennének egy kicsit. Ez nem standard ornitológia, ez filozófia. A villás farkát neki, Yag, én ezzel foglalkoztam évekig! Majdhogynem egyszerű hobbi lett belőle. De ma reggel átnéztem azokat a jegyzeteket, amiket még a kutatás legelején készítettem, összekapcsoltam az összes régi ötletemmel, és rájöttem, hogy ebben az irányban kell folytatnom tovább. És egész nap ezzel küzdöttem. - Egy papírlapot lobogtatott Yagharek orra előtt, amelyen egy háromszögbe rajzolt kereszt volt.

Felmarkolt egy ceruzát, és szavakat írt a háromszög sarkaihoz. Yagharek elé tartotta az ábrát. A legfelső csúcs mellett az Okkultthaumaturgikus szavak álltak, lent, balra az Anyag, jobbra pedig a Társadalom/gondolkodók.

- Ne akasszon meg az ábra, Yag, öregfiú, ez a terv szerint csak rásegít az elméletre, semmi több. Ezen a rajzon azt a három pontot láthatod, amelyen belül minden tudomány, minden tudás megtalálható. Itt lent van az anyag. Létező, természetes dolgok, mint az atomok és egyebek. Az alapvető femtoszkopikus részecskéktől, mondjuk az elyktronoktól kezdve a cseszett nagy vulkánokig. Sziklák, elyktromágnesség, khémyai reakciók... Minden ehhez hasonló. Ezzel szemben helyezkedik el a társadalom. Az értelmes lényeket, és ezekből bizony nincsen hiány Bas-Lagon, nem tanulmányozhatjuk úgy, mint a köveket. Azzal, hogy az emberek, a garudák, a kaktuszlények, amit akarsz, gondolkodnak a világról, és reflektálnak a saját gondolataikra, másképpen szerveződnek, igaz? Tehát a saját kereteik között kell elemezni őket, de egyúttal nyilvánvalóan kapcsolódnak az anyaghoz, hiszen minden abból épül fel. Ez a szép vonal összekapcsolja a kettőt.

A csúcson az okkult van. Okkult, azaz „rejtett”. Idetartoznak a különböző erők, hatások meg minden, ami nem közvetlenül az egymással interakcióba kerülő anyagi parányok és izék közé tartozik, de közben nem is elvont eszme egy gondolkodó fejében. Ha akarod, hívhatod őket szellemeknek, démonoknak, isteneknek, thaumaturgiának... érted. Ez van legfelül. De kapcsolódik a másik kettőhöz. Először is azért, mert a thaumaturgiai módszerek, az idézés, a sámánizmus és a többi mind hatással vannak az őket körülvevő társadalmi kapcsolatokra, és azok is hatással vannak rájuk. A második a dolog anyagi vonzata: a hexek meg a ráolvasások valójában elméleti részecskéket, úgynevezett „elvarázsolt részecskéket” manipulálnak, ezek a thaumaturgonok. Nos, néhány tudós szerint - döngette meg a mellét Isaac - ezek lényegében ugyanabba a csoportba tartoznak, mint a protonok meg az anyagi részecskék. Ez az a pont... - folytatta Isaac, aki itt ravaszul lassított - ahol igazán izgalmassá válik az egész.

Minden tudományág és kutatási terület megtalálható valahol ebben a háromszögben, de nem közvetlenül a sarkokon. Vegyük példának a szociológiát, esetleg a pszichológiát vagy a xentropológiát. Egyszerű, nem? Itt vannak lent, a Társadalom sarkában? Nos, igen is meg nem is. Határozottan az a legközelebbi csomópont, de a társadalmakat nem tanulmányozhatjuk úgy, hogy nem foglalkozunk az anyagi erőforrásokkal. Igaz? Tehát azonnal belép a képbe az anyag szempontja. Ezért valamennyivel el kell mozgatnunk a szociológiát az alsó tengelyen. - Egy hüvelyk törtrészével arrébb tolta az ujját. - Viszont miként érthetnénk meg, mondjuk, a kaktuszok kultúráját a szoláris fókuszuk nélkül vagy a khepriket az isteneik nélkül, netán a vogyanojokat, ha nem ismerjük a sámáni erőáramoltatás elméletét? Nem lehet - fejezte be győzedelmesen. - Vagyis egy kicsit el kell mozdulnunk az okkult irányába. - Közben az ujja is mozdult a megfelelő irányba. - Durván itt van tehát a szociológia, a pszichológia meg a többi. Jobb alsó sarok, kicsit feljebb, kicsit odébb.

Fizika? Biológia? Ott kellene lenniük közvetlenül az anyagi tudományok mellett, ugye? Csakhogy a biológia hatással van a társadalomra, ezért ennek a visszája is igaz kell hogy legyen, tehát a biológia egy parányit jobbra csúszik az Anyag sarkából. És mi a helyzet a szélpolipok röptével? A lélekfák táplálkozásával? Ez bizony okkultizmus, ezért ismét elmozdultunk, ezúttal felfelé. A fizikába beletartozik a thaumaturgikus hexek egyes részecskéinek hatékonysága is. Érted, mit akarok mondani? Valójában még a leginkább „vegytiszta” terület is valahol a három pont között helyezkedik el. Aztán akad egy kupacnyi terület, amelyek már a nevükben definiálják korcs természetüket. Szociobiológia? A lenti tengely felénél, kicsit feljebb. Hipnotológia? A jobb oldalon, félúton. Szociálpszichológia és okkult, csipetnyi idegi khémyával fűszerezve, ezért picit feljebb tesszük...

Isaac ábráját elborították az apró keresztek, amelyekkel a különböző területek helyét jelölte. Yagharekre pillantott, majd gondosan egy jól látható, végleges X-et rajzolt a háromszög közepébe.

- Vajon mit találunk itt? Mi a nagy durranás középen? Vannak, akik a matematikát tennék oda. Remek. Ha azonban a matematika az a tudomány, amivel a legeredményesebben végiggondolhatjuk, miként jutunk el a középpontba, akkor mi az az erő, amit vizsgálunk? A matematika egy bizonyos szinten teljesen elvont, négyzetgyök mínusz egy és ilyenek; de milyen a világ, ha nem szigorúan matematikai alapú? Vagyis ez egy módszer, amivel megvizsgálhatok a világot, amely az összes erőt egyesíti; legyenek azok mentális, társadalmi, fizikai erők.

Ha az összes tudományterület megtalálható egy háromszögben, amelynek három sarka és egy középpontja van, akkor ez vonatkozik az erőkre is, amelyeket tanulmányozunk. Más szóval, ha úgy véled, ez egy érdekes vagy hasznos vizsgálati módszer, akkor valójában egyetlen területről, egyetlen erőről beszélünk, aminek a különböző aspektusait tanulmányozzuk itt. Ezért hívják az „Egyesített Energiamezők Elméletének”.

Isaac kimerülten elmosolyodott. Az istenek köpjék le, tudatosult benne hirtelen, egészen jól csinálom... Tíz, kutatással eltöltött év után mennyivel jobban magyarázok... Yagharek figyelmesen nézte.

- Értem - mondta végül.

- Örömmel hallom. Van még bőven, öregfiú, szóval kösd fel a gatyádat. Az a helyzet, hogy az EEE nem elfogadott elmélet. Valószínűleg olyan a megítélése, mint a Szilánkos Föld Hipotézisnek, ha ez mond neked valamit. - Yagharek bólintott. - Remek, akkor érted, mire gondolok. Majdhogynem elfogadott, de kissé eszement. Azonban, csak hogy eloszlassam hitelességem utolsó foszlányát is, amit esetleg eddig fel tudtam mutatni, én még az EEE elméleti szakemberei között is a kisebbséghez tartozom. A vizsgált erők természetéről van szó. Megpróbálom egyszerűre fogni. - Isaac egy percre lehunyta a szemét, és összeszedte a gondolatait. - Jól van. A kérdés az, vajon beteges dolog-e az, ha egy leejtett tojás lezuhan.

Elhallgatott, hogy súlya legyen a hasonlatnak.

- Ha azon a véleményen vagy, hogy a vizsgált anyag, ennélfogva az egyesített energiamező lényegében statikus, akkor a zuhanás, a repülés, a gurulás, a véleményed megváltoztatása, a varázslás, az öregedés, a mozgás alapvetően eltérés a lényegi állapottól. Ha viszont úgy gondolod, hogy a mozgás az ontológia szövetének a része, akkor az a kérdés, miként lehet ezt a legjobban megfogalmazni elméleti síkon. Nem nehéz kitalálni, melyik oldallal szimpatizálok. A statisztikusok azt mondanák, félreértelmezem őket de bekaphatják.

Vagyis én a MEET, a Mozgó Egyesített Energiamező Teóriájának a híve vagyok. Nem a SEET-é, ami a Statikus Energia... gondolom, érted. A MEET azonban legalább annyi problémát vet fel, mint amennyit megold: ha valami mozog, hogyan csinálja? Egyenletesen? Megszakított inverziókkal?

Ha fogsz egy fadarabot, és fölemeled három méter magasba, több energiája van, mint a talajon volt. Ezt hívjuk potenciális energiának, igaz? Ebben nincs a tudósok között vita. Potenciális energia, ez az, ami felruházza a fadarabot azzal az erővel, amivel megüthet téged, nyomot hagyhat a padlón, amivel nem rendelkezik, amíg a földön hever. Ezzel az energiával akkor is bír, ha mozdulatlan, de bármikor leeshet. Ha leesik, a potenciális energia mozgási energiává alakul, és eltöri a lábujjadat vagy valami.

Azaz a potenciális energia azt jelenti, hogy valamit bizonytalan helyzetbe hozol, ahol könnyen megváltozhat az állapota. Ha például elég nagy nyomást gyakorolsz egy embercsoportra, az robbanni fog. Tagjai pillanatok alatt váltanak egyik hangulatból a másikba, mogorvából nyugodtba, erőszakosból kreatívba. A váltást úgy idézhetjük elő, ha valamit... a társadalom bizonyos csoportját, egy darab fát, egy hexet... oda helyezünk, ahol interakcióba kerül a többi erővel, és ezért a saját energiája zökkenti ki eddigi állapotából.

Arról beszélek, hogy egészen a krízis pontjáig kell elvinni azt a valamit.

Isaac hátradőlt. Meglepetésére élvezte a helyzetet. Az elméleti megközelítés folyamata közben még jobban kikristályosodtak az ötletei, és emiatt óvatos hajthatatlansággal fogalmazta meg az elveit.

Yagharek mintaszerű hallgató volt. Rendíthetetlen figyelemmel ült ott, tekintete átható volt, mint egy hegyes tőr. Isaac nagy levegőt vett és folytatta.

- Súlyos szarságok ezek, Yag, cimborám. Én magam is átkozottul sokáig, évekig nyámmogtam a kríziselméleten. Dióhéjban: én azt állítom, hogy a dolgok természetüknél fogva krízishelyzetbe kerülnek, mert ez a létezésük része. A dolgok azért fordulnak ki önmagukból, mert dolgok, érted? Az egyesített energiamezőre nehezedő erő a krízisenergia. Mint a potenciális energia, az is része a krízisenergiának, egyetlen, parányi megjelenési formája. Ha valaki egy adott helyzetben meg tudná csapolni a krízisenergiát, akkor hihetetlen erőforrásról beszélhetnénk. Bizonyos helyzetek hajlamosabbak a krízisre, mások nem annyira, igen, de az elmélet lényege szerint minden krízishelyzetben van, pusztán azáltal, hogy létezik. Minden pillanatban rengeteg krízisenergia áramlik körülöttünk, de még nem jöttünk rá, hogyan lehet eredményesen megcsapolni. Helyette kontrollálhatatlan, megbízhatatlan kisülésekben szabadul fel. Szörnyűséges pocsékolás.

Isaac megcsóválta a fejét.

- Azt hiszem, a vogyanojok képesek megcsapolni a krízisenergiát. Egy parányi, árnyalatnyi részét. A vízben létező krízisenergiát felhasználva szilárd alakot adnak a víznek, ami ellen az küzdeni próbál, ezért még több krízist kell beletenni... ekkor azonban az energia nem tud hová menni, és az egyetlen megoldás, ha visszatér eredeti formájába. De mi történik, ha a vogyanojok olyan folyadékot használnak, amit már... khm... vízmívességgel alakítottak, és az lenne a megnövelt krízisenergiát vizsgáló kísérlet alanya... Elnézést. Elkalandoztam. A lényeg: megpróbálom kidolgozni azt a módszert, amellyel megcsapolhatod a krízisenergiádat, amit a repülésre fordítunk majd. Ha igazam van, az az egyetlen erő, ami mindig... benned van. És minél többet repülsz, annál inkább krízishelyzetben vagy, és annál inkább tudsz repülni... Mármint ez az elmélet... De hogy őszinte legyek, Yag, ennél sokkal többről van szó. Ha valóban sikerül felszabadítanom számodra a krízisenergiát, akkor, őszintén szólva, a problémád jelentéktelen aprósággá zsugorodik. Olyan energiáról és erőről beszélünk most, amely képes totálisan megváltoztatni... mindent.

A hihetetlen ötletet néma csend követte. A koszos raktár hirtelen túl szűknek, túl középszerűnek tűnt ehhez a beszélgetéshez. Isaac kibámult az ablakon a szurtos új-crobuzoni éjszakába. A Hold és lányai higgadtan táncoltak a magasban. A holdleányok kisebbek voltak az anyjuknál, de nagyobbak, mint a csillagok, és kemény, hideg fénnyel ragyogtak. Isaac gondolatai a krízisen jártak.

Yagharek törte meg a csendet.

- És ha igazad van... repülni fogok?

A váratlanul földhözragadtnak tűnő kérdés hallatán Isaacből kirobbant a nevetés.

- Igen, igen, Yag, öregfiú. Ha igazam van, ismét repülni fogsz.

Tizenötödik fejezet

Isaacnek nem sikerült meggyőznie Yaghareket, hogy maradjon nála. A garuda nem árulta el, miért nem. Egyszerűen kiosont az estébe, de minden büszkesége ellenére is csak egy kitaszított nyomorult maradt, aki valamelyik árokban, kéménykürtőben vagy romos házban alszik majd. Még ennivalót sem fogadott el. Isaac a raktár ajtajából figyelte a távolodó alakot. A favázon, a hamis szárnyon súlyosan lógott Yagharek sötét pokróca.

Isaac végül becsukta az ajtót. Visszatért a galériájára, és onnan nézte, hogyan csúszkálnak a fények a Kankó felszínén. Az öklén nyugtatta az állát, és az óra ketyegését hallgatta. A fal túloldaláról beszüremlett Új-Crobuzon éjszakájának állatias lármája. Melankolikusan bőgtek a gépek, a hajók és a gyárak.

Alatta, a földszinten David és Lublamai konstruktja halkan kotyogva kísérte az óra ütemét.

Isaac leszedte a rajzait a falról. Amelyiket jónak ítélte, azt roppant méretű dossziéba tömte. Többet kritikusan tanulmányozott, aztán kidobta őket. Hatalmas pocakjára ereszkedett, úgy turkált az ágy alatt, ahonnan poros abakuszt és logarlécet húzott elő.

Igazából arra lenne szükségem, gondolta, hogy bejussak az egyetemre, és megszerezzem magamnak az egyik differenciálgépüket. Nem lesz könnyű. Az efféle eszközöket idegbeteg módon őrizték. Hirtelen eszébe jutott, hogy lesz alkalma kikémlelni a biztonsági rendszert: másnap kellett az egyetemre látogatnia, hogy beszéljen hevesen gyűlölt műnk adójával, Vermishankkel.

Nem mintha Vermishanktől sok munkát kapott volna mostanában. Hónapok óta nem érkezett tőle levél, amelyben szabatos, apró betűs kézírással felkérné Isaacet, hogy szolgálatait valamilyen obskúrus és talán értelmetlen mellékelmélet kutatásához vegye igénybe. Isaac nem utasíthatta vissza ezeket a „felkéréseket”. Azzal a kiváltságait kockáztatta volna, hiszen így hozzáfért az egyetemi forrásokhoz, ezáltal pedig az eszközök kiapadhatatlan tárházához, amit többé-kevésbé a kedve szerint dézsmálgatott. Gyengülő hivatalos kapcsolatuk ellenére Vermishank meg sem próbálta megnyirbálni Isaac privilégiumait, pedig valószínűleg feltűnt neki az eltünedező eszközök és az Isaac munkarendje közötti összefüggés. Isaac nem tudta, miért nem teszi. Valószínűleg így próbál a markában tartani, gondolta.

Most jött rá, hogy ez lenne életében az első alkalom, amikor ő keresi meg Vermishanket, de nem tehetett mást, találkoznia kellett vele. Habár úgy érezte, kríziselméletével megtalálta a megfelelő megközelítést, nem fordíthatott hátat a világi eljárásoknak, köztük az újraformálásnak anélkül, hogy kikérné a város legrangosabb biothaumaturgistájának a véleményét Yagharek esetéről. Szakmai hibát követne el.

Készített magának egy sonkás zsemlét meg egy csésze hideg csokoládét. Vermishankre gondolt, és megacélozta magát. Számtalan ok miatt nem kedvelte. Az egyik politikai volt. Végtére is a biothaumaturgia csupán udvarias elnevezése volt annak a gyakorlatnak, amit többek között arra használtak, hogy cafatokra tépjék és újból megteremtsék a húst, vagy természetellenes módon béklyóba kössék, és az átalakítás mértékének mindössze a képzelet szabhatott határt. Az eljárással természetesen gyógyítani és javítani is lehetett, de általában nem erre a célra alkalmazták. Persze nem volt rá bizonyíték, de Isaacet egyáltalán nem lepte volna meg, ha Vermishank kutatásainak egy részét a büntetőgyárakban végezték volna. A férfinak minden tulajdonsága megvolt ahhoz, hogy kitűnő hússzobrász legyen.

Tompa puffanás hallatszott az ajtó felől. Isaac meglepetten felpillantott. Majdnem tizenegy óra volt. Letette a vacsoráját, és lesietett a lépcsőn. Kinyitotta az ajtót, és az igen züllött külsejű Mázlis Gaziddal találta magát szembe.

Mi a franc ez? - gondolta.

- Zaac, komám... korhely, kontár... kedves... - sivította Gazid, amint meglátta Isaacet. Motyogva próbált újabb alliterációkat találni. Isaac berántotta az ajtón, mert szemközt kigyúltak a fények.

- Mázlis, te idióta seggfej, azt mondd, mit akarsz!

Gazid túlságosan gyorsan járkált fel-alá. Tágra nyílt szeme jól láthatóan körbe-körbeforgott. Isaac hanghordozása szemlátomást megbántotta.

- Csigavér, főnök, lazíts, lazíts, nem akarunk gorombáskodni, de itt van? He? Lint keresem. Van itt? - Váratlanul kuncogni kezdett.

Aha, gondolta Isaac megfontoltan. Ez trükkös kérdés. Mázlis Bujjaligeten élt, tudhatta a kimondatlan igazságot Linről meg Isaacről. De ez itt nem Bujjaliget.

- Nem, Mázlis, nincsen itt. És ha bármilyen oknál fogva itt lenne, akkor sincsen jogod ahhoz, hogy az éjszaka közepén berontsál ide. Mit akarsz tőle?

- Nincs itthon. - Gazid megfordult, és elindult felfele a lépcsőn. Hátra sem nézett, de beszélt tovább. - Csak erre jártam, de gondolom, állati keményen melózik a művészeten, he? Lóg nekem pénzzel, lóg nekem egy megbízatással, én szereztem neki azt a zsíros melót, és egy életre megoldottam a gondjait. Biztosan most is ott lóg he? Kell egy kis dohány...

Isaac bősz mozdulattal felkapta a fejét, és Gazid után ugrott a lépcsőre.

- Mi a szart beszélsz? Milyen meló? Most a saját munkáján dolgozik.

- Ó, igen, persze, úgy is van, erről lenne szó - bólogatott Gazid furcsán szórakozott lelkesedéssel. - Attól még jön nekem suskával. Kurvára le vagyok égve, Zaac... Adjál már egy aranyat...

Isaac kezdett feldühödni. Megragadta Gazidot, és lefogta. A férfi karját elsorvasztotta a kábítószer. Szánalmasan vergődött Isaac szorításában, többre nem volt képes.

- Figyelj ide, Gazid, te kis fing. Majd elepedsz, olyan feszült vagy, hogy alig bírsz megállni a lábadon. Hogy merészelsz, te mocskos narkós...

- Hé! - kiáltotta Gazid hirtelen. Isaacra vigyorgott, félbeszakítva ezzel a tirádáját. - Lin nincs itt, de én ki vagyok éhezve valamire, és azt akarom, hogy segíts, különben nem tudom, mit fogok beszélni a végén, ha Lin nem segít, segíthetsz te, te vagy az ő fehér lovon ülő királyfija, ő meg a te kis bogarad...

Isaac húsos ökle meglendült, és Mázlis Gazid arcába csapódott. A kis termetű férfi több métert repült.

Gazidból a rettegés és döbbenet sikolya szakadt ki. Sarka megcsikordult a csupasz fapadlón, és kúszva megindult a lépcső felé. Orra alatt csillagforma vérfolt terjengett. Isaac lerázta a kézfejéről a vért, és peckesen Gazid felé lépett. Elsápadt a dühtől.

Azt hiszed, eltűröm ezt a beszédet? Azt hiszed, megzsarolhatsz, te kis szarcsimbók? - gondolta.

- Mázlis, jobb lesz, ha kurva gyorsan eltűnsz innen, ha nem akarod, hogy leszedjem a fejedet.

Gazid feltápászkodott a földről, és elbőgte magát. - Te megőrültél, Isaac, baszod, azt hittem, barátok vagyunk...

Könny, takony és vér csöpögött a padlóra.

- Igen? Hát akkor rosszul hitted, nem igaz, öregfiú? Nem vagy te semmi, csak egy elcseszett szemétláda, és én... - Isaac gyalázkodása hirtelen elakadt, és döbbenten bámult maga elé.

Gazid annak az üres ketrecnek támaszkodott, amelyen a hernyó doboza feküdt. Isaac meglátta, hogy a kövér lárva izgatottan vergődik és vonaglik, elkeseredetten feszül a dróthálónak, hirtelen erőre kapva igyekszik Gazidhoz férni.

Mázlis rettegve reszketett, és várta, hogy Isaac befejezze.

- Mi van? - vinnyogta. - Mit akarsz csinálni?

- Kuss! - dörrent rá Isaac.

A hernyó soványabb volt, mint érkezésekor, és rendkívüli pávatollszínei is tompultak valamennyit, de minden kétséget kizáróan élt még. Végigvonaglott a kis ketrecen, a levegőbe emelkedve kapálózott, mint egy vak ember ujja, és Gazid felé imbolygott.

- Ne mozdulj! - sziszegte Isaac, és közelebb óvakodott. A rémült Gazid engedelmeskedett. Követte Isaac pillantását, és elkerekedett szemmel mérte végig az apró ketrecben vergődő lárvát, amely éppen hozzá próbált utat találni. Halk sikollyal elkapta a kezét a dróthálótól, és hátrahőkölt. A hernyó azonnal irányt változtatott, és megpróbálta követni.

- Ez bámulatos... - mondta Isaac. És ekkor Gazid felemelte a kezét, a fejére szorította, és hirtelen, erőszakosan megrázta, mintha bogarak nyüzsögnének a koponyájában.

- Jaj, mi történik a fejemmel? - dadogta.

Amikor Isaac közelebb húzódott, ő is megérezte. Igen, nem emberi érzések foszlányai cikáztak a kisagyában mint villámgyors angolnák. Pislogott, köhintett egyet és hirtelen, kurtán rabul ejtették a torkát elszorító érzelmek amelyeket nem nevezhetett a sajátjainak.

- Gazid! - csattant fel. - Sétáld körbe lassan! Mázlis Gazid engedelmeskedett. A hernyó felbukott a nagy igyekezetben, hogy megforduljon, kövesse és utolérje.

- Miért akar ez az izé engem? - nyöszörögte Gazid.

- Hát, nem tudom, Mázlis - mondta Isaac mogorván.

- Ez a szerencsétlen majd eleped. Úgy tűnik, bármi van nálad, Mázlis, öregfiú, neki az kell. Lassan ürítsd ki a zsebeidet. Ne izgulj, nem csórok el semmit.

Gazid lassan papírfecniket, zsebkendőfoszlányokat húzogatott elő pecsétes kabátja és nadrágja redői közül. Tétovázott, majd a belső zsebébe túrt, és két vaskos csomagot halászott elő.

A lárva megőrült. Gazid és Isaac fejében ismét idegen érzések foszlányai kavarogtak.

- Mi a szar ez? - kérdezte Isaac összeszorított foggal.

- Ez shazba - mondta Gazid bizonytalanul, és meglengette a csomagot a ketrec előtt. A hernyó nem csinált semmit. - Ez meg álombogyó. - A második borítékot a lárva feje fölé tartotta, amely teljesen felegyenesedve próbálta elérni. Szánandó sivítása igazából nem volt hallható, de tökéletesen érezni lehetett.

- Ez az! - mondta Isaac. - Megvan! A lény álombogyót akar! - Gazid felé nyújtotta a kezét, és csettintett. - Ide vele!

Gazid először habozott, majd átnyújtotta a csomagot.

- Öreg, ez rengeteg cucc... állatira sok lóvé, öreg. - nyöszörögte. - Nem veheted el csak úgy, öreg.

Isaac az erszény súlyát méregette. Két-három fontra becsülte. Szétnyitotta. A hernyó felől ismét átható érzelemsikolyok harsantak. A szívszaggató, nem emberi könyörgés hallatán Isaacnek megrándult az arca.

Az álombogyó barna, ragacsos galacsinok összetapadt masszája volt, és olyan szagot árasztott, mint az odaégett cukor.

- Mi ez az izé? - kérdezte Isaac. - Hallottam már a hírét de lószart sem tudok róla.

- Újdonság, Zaac. Drága mulatság. Úgy egy éve bukkant fel. Eléggé... ütős anyag.

- Mit csinál?

- Nem igazán tudom elmesélni. Akarsz venni egy keveset?

- Nem! - csattant fel Isaac, aztán elbizonytalanodott.

- Hát... Mindenesetre magamnak biztosan nem... Menynyibe fájna ez a csomag, Mázlis?

Gazid nem válaszolt rögtön, nyilvánvalóan azon töprengett, mennyire tudná felverni az árat.

- Ööö... nagyjából harminc guinea...

-Jaj, Mázlis, menjél már... Szánalmas vagy, öregfiú... Hajlandó vagyok adni érte... - tépelődött Isaac. - Tízet.

- Megbeszéltük - vágta rá Gazid.

A francba, gondolta Isaac, átvágott. Már majdnem alkudozni kezdett, amikor hirtelen meggondolta magát. Óvatosan Gazidra nézett, aki kezdett visszatalálni régi, magabiztos önmagához, még így, taknyos, véres arccal is.

- Rendben van. Megegyeztünk. Ide hallgass, Mázlis - tette hozzá Isaac közönyösen. - Lehet, hogy szükségem lesz még újabb adagokra, érted, mit akarok mondani? Ha jó viszonyban maradunk, semmi okom rá, hogy ne téged válasszalak... kizárólagos szállítómnak. Érted? Ha azonban bármi megzavarja közöttünk az összhangot, bizalmatlanság és egyebek, talán mást választok. Felfogtad?

- Zaac, édes öregem, ne is mondj többet... Partnerek vagyunk, erről van szó...

- Tökéletesen - mondta Isaac sóhajtva. Okosabb volt annál, hogy megbízzon Mázlis Gazidban, de így legalább úgy-ahogy kellemesebbé teheti a helyzetet. Gazid nem igazán szokta megharapni az őt etető kezet, legalábbis egy ideig semmiképpen.

Ez nem tart sokáig, gondolta Isaac, de pillanatnyilag megteszi.

A zacskóból előhúzott egy nyirkos, ragacsos göröngyöt. Akkora volt, mint egy nagyobb olajbogyó, és vastag, gyorsan száradó nyálka borította. Néhány centire félrehúzta a hernyó dobozának a tetejét, és bepottyantotta az álombogyócsomót. Leguggolt, és a dróthálón keresztül figyelte a lárvát.

Isaac szemhéja megremegett, mintha töltés sült volna ki a levegőben. Egy pillanatra képtelen volt fókuszálni.

- A mindenit - nyögte a háta mögött Mázlis Gazid. - Valaki baszkurál a fejemmel...

Isaacet kurta hányinger fogta el, majd fellángolt benne a legemésztőbb, legkérlelhetetlenebb eksztázis, amit valaha érzett. Alig fél másodperc múlva a nem emberi érzelmek egyszerre ki is fröccsentek belőle. Mintha az orrán keresztül távoztak volna.

- Ó, Szátyár... - nyikkant Isaac. A világ hullámzott, aztán megszilárdult, és különösen élessé váltak a körvonalai. - A kis pöcs valami empata kell hogy legyen... - mormogta.

A hernyót bámulta, és kukkolónak érezte magát. A teremtmény úgy birkózott a ragaccsal, mint a prédáját összeroppantó kígyó. Hatalmasra tátott szája az álombogyóra tapadt, és bujasággal határos hevességgel harapdálta. Metszett szája két oldalán nyál szivárgott. Úgy falta a táplálékát, mint egy csokipudingot habzsoló kisgyerek. Az álombogyó rohamosan fogyott.

- A mindenes mindenit - mondta Isaac. - Ennél sokkal többre lesz szüksége. - Újabb öt-hat göröngyöt szórt a dobozba. A lárva vidáman hempergőzött a ragacsos masszában.

Isaac felegyenesedett. Elismerően pillantott Mázlis Gazidra, aki a táplálkozó hernyót figyelte, és közben üdvözült mosoly ült az arcán.

- Mázlis, öregfiú, úgy tűnik, megmentetted a kísérletem díszpéldányát. Leköteleztél.

- Életmentő vagyok, igaz, igaz, Zaac? - Gazid lassú, ormótlan piruettbe kezdett. - Életmentő! Életmentő!

- Igen, ennyi elég is lesz, tényleg az vagy, öregfiú, de most csitt. - Isaac az órára pillantott. - Mindenképpen dolgoznom kell még, szóval légy oly rendes, és húzz el innen. Remélem, nem haragszol, Mázlis... -Isaac tétován kezet nyújtott. - Bocs az orrodért.

- Ó. - Gazid meglepettnek tűnt. Próbaképpen megbökdöste véres arcát. - Hát... mindegy...

Isaac az asztalához ballagott.

- Adok lóvét. Várj! - Addig turkált a fiókokban, amíg megtalálta a tárcáját, ahonnan előhúzott egy guinea-t.

- Pillanat, lesz itt több is. Türelem... - Isaac letérdelt az ágy mellé, és a papírkupacokat szétszórva szedegette alóluk a felbukkanó garasokat meg sékeleket.

Gazid a hernyó dobozán hagyott zacskóba nyúlt. Elgondolkodva nézte Isaacet, aki lehajtott fejjel kutakodott az ágy alatt. A ragacsos masszából kicsippentett két álombogyót, és Isaacre pillantott, látja-e. A férfi éppen mondott valamit társalgási hangnemben, de a hangját elfojtotta az ágy.

Gazid lassú léptekkel az ágy felé ballagott. Cukorkapapírt húzott elő, belecsavarta az egyik álombogyót, majd a zsebébe rejtette. Miközben a másik golyót bámulta, idióta vigyorra húzódott a szája.

- Tudnod kellene, mire képes a szer, Zaac - suttogta - Ez így etikus... - És élvezettel felvihogott.

- Szóltál? - kiáltotta Isaac. Kimászott az ágy alól. - Megtaláltam. Tudtam én, hogy valamelyik nadrágban kell lennie pénznek...

Mázlis Gazid fürgén lekapta a félig megevett sonkás zsemle tetejét. Az álombogyót a salátalevél alatti mustárba nyomta. Visszatette a tetejét, és ellépett az asztaltól.

Isaac felállt, és porral borítva, mosolyogva Gazid felé fordult. Egy maréknyi bankót meg némi aprópénzt szorongatott a kezében.

- Ez tíz guinea. A villás mindenit, úgy alkuszol, mint egy elcseszett profi...

Gazid kikapta a kezéből a pénzt, és fürgén lehátrált a lépcsőn.

- Hát köszönöm, Zaac - mondta. - Nagyrabecsülésem. Isaac kissé megütközve nézett rá.

- Rendben. Ha kell még álombogyó, szólok, jó?

- Aha, tedd azt, bátyókám...

Gazid szabályosan kiiszkolt a raktárból, kurtán intett, aztán becsapta az ajtót. Lehetetlen kuncogás hallatszott kintről, erőtlen, távolodó göcögés, amit elnyelt a sötétség.

Az ördög villás farkát! - gondolta Isaac. Mocskosul utálok narkósokkal üzletelni. Micsoda elbaltázott alak ez.. .- Fejcsóválva visszament a hernyó ketrecéhez.

A lárva már nekilátott a másik ragacsos göröngynek. A rovarboldogság kiszámíthatatlan, apró hullámai elöntötték Isaac gondolatait. Kellemetlen érzés volt. Elhátrált onnan. Közben a hernyó abbahagyta az evést, és kényesen tisztogatni kezdte magáról a nyálkás maradékot. Aztán folytatta tovább a táplálkozást, és amikor ismét koszos lett, kicsit cicomázta magát.

- Kényes kis nyavalyás vagy, mi? - motyogta Isaac. - És most jó, mi? Élvezed? Hmmm? Aranyos.

Visszaballagott az asztalhoz, a vacsorájához. Visszafordult a ketrec felé, és a tekergőző, többszínű kis alakot figyelte, miközben a szikkadt zsemlét harapta, és kortyolt mellé a csokoládéjából.

- Szóval mi a szar lesz belőled a végén? - mormogta kísérleti alanya felé. Végzett a zsemlével, és fintorogva tűrte a kissé állott kenyértészta meg a dohos saláta utóízét. De legalább a csokoládé jó volt.

Megtörölte a száját, és visszament a hernyó ketrecéhez, de felkészült a különös kis empatikus hullámokra. Leguggolt és nézte, miként tömi magát az éhező teremtmény. Nehéz volt megítélni, de úgy tűnt, mintha már most élénkülnének a színei.

- Jó kis mellékfoglalkozás leszel nekem, nehogy a kríziselmélet megszállottjává váljak, mi? Nem igaz, te kis fészkelődő nyavalyás? Te aztán nem szerepelsz a tankönyvekben, igaz? Szégyenlős vagy? Erről van szó?

Az eltorzult lélek kilövellése lövedékként kapta telibe. Megtántorodott és felbukott.

- Aú! - kiáltotta rekedten, és elkúszott a ketrectől. - Nem bírom én az empatikus bégetésedet, öregfiú... - Feltápászkodott, és a homlokát dörgölve az ágy felé indult. Alighogy elérte, újabb idegen érzelemroham lüktetett végig a fején. Megbicsaklott a térde, és a halántékát karmolászva a matracra zuhant.

- A fenébe! - Most meg is ijedt. - Ez túl sok, túlságosan megerősödsz...

Hirtelen elakadt a hangja. Teljesen elnémult, amikor a harmadik heves támadás elárasztotta az idegpályáit. Ez más, gondolta, ez nem a furcsa kis lárva nyafogó pszicho-vinnyogása. Kiszáradt a szája, és dohos saláta ízét érezte, fóld. Komposzt. Penészes gyümölcstorta.

Csomós mustár.

- Ó, ne... - motyogta. Aztán elcsuklott a hangja, mert rájött, mi történhetett. - Ó, ne, ne, ne, ó, Gazid, te elbaszott pöcs, te szar, kinyírlak, baszd meg...

Vadul remegő kézzel markolta az ágy peremét. Izzadt a bőre szürke volt, mint a kő.

Be az ágyba, gondolta elkeseredetten. Bújj a takaró alá és várd meg, amíg elmúlik, több ezren csinálják ezt nap mint nap szórakozásból, Szátyár szerelmére...

Isaac keze kába madárpókként tévelygett a takarón. Képtelen volt rájönni, hogyan lehetne legkönnyebben betalálni a pokróc alá, ami egyszerre csavarodott önmagába meg a lepedőre: mindkét takaró egyformán gyűrődött, ezért hirtelen biztosra vette, hogy egyetlen nagy, hullámzó egységet alkotnak, és a gondolat, hogy kettéválassza őket, hátborzongatónak tűnt, ezért végighengeredett a takarón, ott azonban bonyolult gyapjú- és posztóredők tengerén hánykolódott. Alámerült és felbukkant, erőteljes, gyerekes mozdulatokkal kapálózott meg cuppantgatott, köpködött és tátogott elképesztő szomjúságában.

Nézz magadra, te kretén, köpte az agya egyik része undorodva. Nem megalázó?

De nem figyelt rá. Élvezte, hogy lágyan úszhat az ágy tetején, egy helyben, miközben úgy zihál, mint egy haldokló állat, próbálkozva nyújtogatja a nyakát, és a szemét nyomkodja.

Az agya hátsó részében egyre erősödött a nyomás. A kisagya elfeledett sarkában megpillantott egy ajtót, egy hatalmas ajtót. Az ajtó remegett. Valami ki akart jutni mögüle.

Gyorsan, gondolta Isaac. Be kell zárni...

De bármi próbált is kiszabadulni, egyre nagyobb erőre kapott, érezte. Az ajtó kelés volt, majdnem szétvetette a genny, azonnal kidurranhatott, roppant izmú, üres pofájú kutya volt, vészjóslón és némán feszült a láncoknak, a tenger volt, mely könyörtelenül csapkodta a kikötő omladozó falát.

Isaac elméjében valami kitárult.

Tizenhatodik fejezet

napfény zubog rám vízesésként és élvezem amint rügyek fakadnak a vattámból meg a fejemből és éltető klorofill zúdul keresztül a bőrömön és a magasba emelem hatalmas tüskés karomat

ne merészelj így megérinteni nem állok még készen te disznó

Nézd azokat a gőzkalapácsokat! Tetszenének is, ha nem kellene miattuk ennyit dolgoznom!

ez vajon

Büszkén közölhetem veled hogy atyád áldását adta frigyünkre

ez vajon egy

itt vagyok a koszos víz alatt a hajó komor sötét tömbje felé úszom olyan mint egy hatalmas felhő mocskos vizet nyelek amitől köhögnöm kell és ellököm magamat a hártyás lábammal

ez vajon egy álom?

fény bőr étel levegő szex nyomor tűz gombák hálók hajók kínzás sör béka tüskék fehérítő hegedű tinta sziklák szodómia pénz szárnyak festékbogyók istenek láncfűrész csontok kirakós csecsemők beton kagyló gólyaláb zsigerek hó sötétség

Ez vajon egy álom?

De Isaac tudta, hogy ez nem álom.

Laterna magica pislákolt a fejében, és egymás után zúdította rá a képeket. Ez nem pörgő-forgó, mozgó alakokat mutató korong volt, amely egyetlen megrajzolt anekdotát ismételget a végtelenségig: ez örökké változó pillanatok villódzó össztüze volt. Isaacet milliónyi időszikra kartácsa szórta végig. Minden életszilánk megremegett, mielőtt átolvadt volna a következőbe, és Isaac újabb sorsokba pillantott volna bele. A kheprik khémyai nyelvét beszélte, és sírt mert a keltetője megfenyítette, aztán gúnyosan horkantott, amikor neki, az istállómesternek kellett végighallgatnia az új lovászfiú egyik sületlen kifogását, majd lehunyta átlátszó, belső szemhéját, a hegyi folyó hideg, friss vizébe merült, és a többi vogyanoj felé rúgta magát, akik elragadtatottan üzekedtek...

- Ó, Szátyár... - hallotta ki a saját hangját a kakofón érzésvihar közepéből. Egyre több és több lett, és olyan gyorsan következtek, hogy átfedték egymást, összemosódtak, míg a végén két vagy három vagy több élet történt egyszerre.

Ha világított fény, az ragyogott, az arcok egy része éles volt, mások homályosak meg láthatatlanok. Minden külön életszilánk rendkívüli, szimbolikus céllal mozgott. Mindegyiket álomszerű logika irányította. Isaac elméjének egyik analitikus része tudta, hogy nem különböző történelmi zárványok álltak össze, nem is állhattak, nem ezeket szintetizálták ragacsos gyantává. Ahhoz túlságosan cseppfolyós volt. Egymásba fonódott a valóság és a tudatosság. Isaac nem mások életében garázdálkodott, hanem mások elméiben. Kukkoló volt, és nem máshol leselkedett, mint ahol az űzöttek egy kis nyugalmat remélnek. Ezek emlékek voltak. Álmok.

Túlcsorduló pszichék fröcskölték össze. Mocskosnak erezte magát. Vége szakadt a folyamatosságnak, ahol egy két három négy öt hat betolakodó elme kattant a helyére egy röpke pillanatra, hogy bevilágítsa őket saját tudatának a fénye. Ehelyett ingoványban lubickolt, az élőlények összecsorduló álomnedvének ragacsos pöcegödrében, aminek nem volt egysége, amiből vérként szivárgott az életeken, nemeken és fajokon átívelő logika meg a rengeteg kép, míg a végén alig kapott levegőt, fuldokolni kezdett az álmok, remények, emlékek és gondolatok tocsogó masszájában, amelyek közül egyik sem volt a sajátja.

Teste túlfolyt emlékekkel megtöltött, csont nélküli zsák volt. Valahonnan nagyon messziről hallotta, hogy nedvesen gurgulázva nyöszörög és vonaglik az ágyon.

Pörgött. Az érzelmek és a hétköznapiság villódzó össztüzében erőtlen, folyamatosan áramló undort és félelmet fedezett fel, amelyben a sajátjára ismert. A tudatok képzelt és újrajátszott ingoványában gázolva megindult arrafelé. Megérintette a bizonytalanul csöpögő rosszullétet, ami kétség nélkül ugyanaz volt, amit ő is érzett abban a pillanatban, megszorította, ráfókuszált... és óriási buzgalommal függeszkedett rajta.

Saját énje magvába kapaszkodott, úgy cibálták a körülötte kavargó álmok. Soktornyos város felett repült, hatéves kislány volt, aki élvezettel kacag egy nyelven, amit még sohasem hallott, de egy pillanatra ő is ismerte, mintha a sajátja lett volna; a zöldfülűek izgatottságával üzekedett egy serdülő fiú erotikus álmában; folyótorkolatokban úszott, különös grottákban járt, és rituális ütközetekben harcolt. Egy álmodozó kaktuszember elméjében, szél egyengette cserjésben vándorolt. Házak olvadtak körülötte egymásba, ahogyan az álmok logikája szerint szokásos: a jelek szerint ez Bas-Lag minden értelmes fajára jellemző volt.

Imitt-amott Új-Crobuzon is feltűnt álomformában, felidézett vagy elképzelt földrajzi sajátosságokkal, egyes részletek eltúlozva, mások teljesen hiányoztak, hatalmas hasadékok tátongtak a másodpercek alatt elsuhanó utcák között.

Az álmokban más városok, országok és kontinensek is felbukkantak. Némelyik kétségtelenül lehunyt, remegő szemhéjak alatt formálódó álomvilág volt. Mások utalásnak tűntek: álombeli főhajtásnak létező helyek, metropolisok, városok és falvak előtt, amelyek ugyanolyan valóságosak voltak, mint Új-Crobuzon maga, Isaac számára teljesen ismeretlen építészettel és argóval.

Rájött, hogy az álmok tengere, ahol lubickolt, nagyon-nagyon távolról érkezett cseppeket is tartalmaz.

Nem is igazán tenger ez, gondolta kótyagosan lebegő elméje mélyén, inkább leves. Elképzelte magát, amint közönyösen nyámmog idegen gondolatok porcogóin és cafatjain, a félemlékek híg kásájában sodródó, avas álommócsingokon. Elfogta az öklendezés mentális megfelelője. Ha itt elhányom magamat, kifordul a fejem.

Az emlékek és az álmok hullámokban érkeztek. A dagály tematikus hordalékokban sodorta őket. Még a véletlenszerű gondolatok örvényében is felismerhető áramlatok kergették keresztül a fejében létező tájakon. Hagyta, hadd cibálják a fösvény álmok, a garasok, dollárok, tehénkoponyák, festett kagylók és ígéretlapocskák emlékeiből összeállt hullámok.

Tehetetlenül pörgött-forgott az erotikus álmok között: kaktuszférfiak ejakuláltak a földön sorakozó tojásgumókra, amiket a nők ültettek oda; khepri nők kenték végig egymást olajjal a baráti orgiákon; cölibátusban élő emberpapok élték ki álmukban bűnös, tiltott vágyaikat.

Szorongások örvényében pörgött. Emberkislány volt, aki elindult vizsgázni, és észrevette, hogy meztelenül megy az iskolába; vogyanoj vízmíves volt, aki vadul dobogó szívvel nézte, amint maró tengervíz zubog vissza a folyójába; színész volt, aki dermedten állt a színpadon, és egyetlen sor sem jutott eszébe.

Az agyam üst, gondolta Isaac, és abban fortyog az összes álom.

Az álmok és gondolatok gyorsuló ütemben, egyre sűrűbben követték egymást. Isaac ezért megpróbált azonosulni a ritmussal, ráfókuszált, jelentéssel ruházta fel, ismételni kezdte, egyre gyorsabban és egyre sűrűbben, miközben megpróbálta figyelmen kívül hagyni a túlcsorduló lelkek zárótüzét, áradását.

Nem ért el vele semmit. A képek az ő fejében voltak és innen nem menekülhetett. Azt álmodta, hogy mások álmait álmodja, és rájött, hogy az álom igazi.

Nem tehetett mást, lázas, rémült erőfeszítéssel megpróbált visszaemlékezni arra, melyik álom az övé.

Valahonnan a közelből tébolyult csiripelés hallatszott. Átfurakodott az Isaac agyában kavargó képek kuszaságán, majd egyre erősebbé vált, míg a végén vezérmotívum lett belőle.

Hirtelen minden álom megszakadt.

Isaac túl hamar nyitotta ki a szemét, és szitkozódott, mert a fejében a fényözönnel együtt sajdult fel a fájdalom. Megérintette a fejét, és a kezét nagy, otromba lapátnak érezte. Eltakarta a szemét.

Az álmoknak vége. Isaac kikukkantott az ujjain keresztül. Nappal volt. Világos.

- Szátyár... mindenségit... - suttogta. Az erőfeszítéstől megfájdult a feje.

Abszurd helyzet volt. Nem tapasztalt semmiféle időkiesést. Mindent világosan fel tudott idézni. Ha más nem is, rövid távú memóriája különösen fogékonynak tűnt. Tisztán emlékezett rá, amint félórán keresztül verejtékezett, fetrengett és vonyított az álombogyó hatása alatt, de tovább semmiképpen. És most mégis... küszködve felnyitotta a szemhéját, hunyorogva bámulta az órát... reggel fél nyolc volt, vagyis több óra telt el azóta, hogy nagy nehezen eljutott az ágyáig.

Könyökére támaszkodott, és végignézett magán. Sötét bőre nyirkos volt és szürke. Bűzlött a szája. Most jött rá, hogy egész éjjel mozdulatlanul hevert: a lepedő éppen csak meggyűrődött, semmi több.

Ismét rákezdett a rémült madárdal, ami felébresztette. Isaac bosszúsan megcsóválta a fejét, és körülnézett, honnan jöhet a hang. Apró madár keringett kétségbeesetten raktárépületben. Ökörszem volt, egyike a tegnapi, vonakodó felszabadítottaknak, és nyilvánvalóan nagyon félt valamitől. Amikor Isaac körbepillantott, vajon mi okozhatta az idegességét, egy áspis hüllőteste cikázott át az egyik sarokból a másikba, mint egy számszeríjlövedék. Az ökörszem hangját mintha elvágták volna.

Isaac nehézkesen kitámolygott az ágyából, és zavartan körözött az erkélyen.

Jegyzetek, mondta magában. Készíts jegyzeteket!

Papírt, tollat kapott fel az asztalról, és nekiállt leírni mindent, amire az álombogyó hatásából emlékezett.

- Mi a szar volt ez? - suttogta közben. - Valakinek remekül sikerült utánoznia az álmok biokhémyáját vagy megcsapolni a forrását... - Megint a homlokát dörgölte. - Istenem, milyen lény képes megenni ezt... - Felpattant, majd a raboskodó hernyóra nézett.

Aztán majdnem mozdulatlanná dermedt. A szája idióta módra tátogott, aztán megvonaglott az ajka, és szavakat formált. -Jaj. Édes. Istenem. Francba.

Lassan, feszülten botladozva átsétált a szobán, szemlátomást habozva, mint aki fél attól, amit lát. A ketrechez lépett.

Odabent roppant tömegű, bámulatos színekben tobzódó lárva vergődött bosszúsan. Isaac idegesen bámult le rá. Az idegen boldogtalanság furcsa, apró hullámai érezhetően vibráltak körülötte az éterben.

A hernyó legalább háromszorosára nőtt az éjjel. Egy láb hosszú lett, és ezzel arányosan vaskos. Színes foltjai megfakult szépsége visszanyerte eredeti, lángoló ragyogását. Kamatostul. A farokrész tüskeszerű szőrszálaiból veszedelmes sörte lett. Körülötte alig maradt szabadó néhány centiméternyi hely. Erőtlenül bökdöste a ketrec oldalát.

- Veled meg mi történt? - sziszegte Isaac. Hátralépett, úgy bámulta a lényt, amely vakon ingatta a fejét. Gyorsan végiggondolta, mennyi álombogyógöröngyöt adott neki enni. Körülnézett, pillantása megakadt a borítékon: ott volt, ahol hagyta, érintetlenül, nem hiányzott belőle semmi. A lény nem jutott ki egy nagy lakomára. El kellett fogadnia, hogy a kalitkában hagyott droggolyócskák egyszerűen nem tartalmazhattak annyi kalóriát, amennyiből a hernyó egy éjszaka alatt ekkorára nőhetett. Még ha unciányi pontossággal ugyanannyi súlyt szedett fel, mint amennyit az álombogyó nyomott, akkor sem fejlődhetett volna ilyen mértékben.

- Bármilyen energiát nyertél is a vacsorádból - suttogta neki -, az nem anyagi. Szátyár nevére, mi vagy te?

Ki kellett szednie a lényt a ketrecéből. Olyan nyomorultul festett, ahogyan céltalanul vergődött a szűk térben. Isaac mégis tétovázott, mert kicsit félt, és enyhén undorodott a gondolattól, hogy megérintse ezt a rendkívüli teremtményt. Végül felnyalábolta a dobozt, és a roppant mód megnövekedett súly alatt tántorogva a régebbről maradt, sokkal nagyobb, dróthálós ketrec fölé emelte, ahol azelőtt egy kanáricsaládot tartott. Felnyitotta a kalitka elejét, és a fűrészporba billentette a lárvát, majd gyorsan rácsukta a rácsot.

Hátralépett, és szemügyre vette átköltöztetett foglyát.

Az egyenesen visszanézett rá, és Isaac érezte, hogy kis gyerek módjára reggeliért könyörög.

- Ugyan, bírd ki - mondta neki. - Még én sem ettem semmit..

Feszengve elhátrált, majd megfordult, és átsétált a lakrészébe.

Gyümölcsből és süteményből álló reggelije közben tudatosult benne, hogy az álombogyó hatása nagyon hamar elmúlik. Talán ez a világ legszörnyűbb másnapossága, gondolta kényszeredetten, de egy óra alatt vége. Nem csoda, hogy a fogyasztók visszatérnek.

A szoba túlsó végében az egy láb hosszú hernyó új ketrece padlóján araszolgatott. Nyomorultul, az orrával piszkálta a port, majd ismét felágaskodott, és a fejét ingatva az álombogyót tartalmazó csomag felé fordult.

Isaac a homlokára csapott.

- Hú, a pokolba - mondta. Aggodalom keveredett benne a tudományos kíváncsisággal. Gyerekes izgatottságot érzett, mint a nagyítóüveggel bogarakat pörkölgető kamaszok. Felállt, és egy nagy fakanállal mert a borítékból. Az összetapadt göröngyöt átvitte a hernyónak, amely szinte táncolt az izgalomtól, amikor kiszagolta, meglátta vagy valahogyan megérezte a közeledő álombogyót. Isaac kinyitotta az etetőnyílást a kalitka hátulján, és beszórta a kábítószert. A hernyó azonnal felkapta a fejét, és lecsapott a ragacsos masszára. A szája akkorára nőtt, hogy most már világosan látni lehetett, miképpen dolgozik. Szétnyílt, és a lény mohón falni kezdte az erős narkotikumot.

- Nem kapsz nagyobb ketrecet - mondta neki Isaac -, szóval fogd vissza a gyarapodásodat, rendben? - Visszahátrált a ruháihoz, de közben le sem vette a tekintetét a táplálkozó teremtményről.

Felszedegette és megszagolgatta a földön szétszórt ruhadarabokat. Kiválasztott egy szagtalan, alig foltos inget és nadrágot.

Ideje összeállítani egy listát a tennivalókról, gondolta komoran. Kezdjük azzal, hogy „halálra pofozni Mázlis Gazidot”. Az asztalához trappolt. A Egyesített Energiamezők Elméletének háromszögletű diagramja az asztalt elborító papírok tetején hevert. Összeszorított szájjal bámulta. Felvett majd elgondolkodva a boldogan majszoló hernyóra nézett. Aznap délelőtt más tennivaló várt rá.

Nincsen értelme halogatni, gondolta kelletlenül. Talán letakaríthatom a Yag ügyében felgyűlt kupacot, és egy keveset az én kis barátomról is megtudhatok... talán. Nagyot sóhajtott, feltűrte az ingujját, és leült a tükör elé a tőle szokatlan, felületes szépítkezésre. Tanácstalanul megtapogatta a frizuráját, majd tapintható kelletlenséget árasztva keresett egy tisztább inget.

Üzenetet firkantott Davidnek meg Lublamainak, megnézte, biztonságos helyen van-e óriási hernyója, és nem tud-e megszökni. Ezután lesétált a lépcsőn, az ajtóra tűzte a cetlit, és kisétált a csupa éles fénypengével vagdalkozó napsütésbe.

Sóhajtva keresett magának egy korai konflist, amivel eljuthat az egyetemre, pontosabban a legjobb biológushoz, természettudóshoz és biothaumaturghoz, akit ismert: a gyűlöletes Montague Vermishankhez.

Tizenhetedik fejezet

Isaac a nosztalgiával keveredett feszélyezettség érzésével lépett be az Új-crobuzoni Egyetem területére. Az épületek alig változtak azóta, hogy itt tanított. A Busaréten elszórt fakultások és tanszékek grandiózus alakzatai árnyékba bontották a környék többi részét.

A roppant méretű, vénséges vén természettudományi kar előtti udvaron virágba borult fák álltak. Isaac rikítóan rózsaszín szirmokban gázolt a hallgatók nemzedékei által kitaposott ösvényeken. Felrobogott a tisztára söpört lépcsőn, és belökte a súlyos ajtót.

A kezében szorongatott igazolvány ugyan hét éve lejárt, de felesleges volt aggódnia. Az asztalnál ülő portás Sedge volt, egy idős, rendkívül egyszerű férfi, akinek a kapcsolata az egyetemmel jóval korábbra datálódott, mint Isaacé, és a jelek szerint egészen az örökkévalóságig is elhúzódhatott. Ugyanazzal az érthetetlen dünnyögéssel köszöntötte Isaacet, mint mindig, ha rendszertelen látogatásai alkalmával összetalálkoztak. Isaac kezet fogott vele, és a családjáról érdeklődött. Volt oka hálásnak lennie Sedge-nek, mert az öreg fátyolos tekintete előtt számtalan drága laboratóriumi berendezést cipelt már ki az ajtón.

Isaac csoportokba verődött, dohányzó, vitatkozó, jegyzetelő hallgatók között ballagott fel a lépcsőn. Túlnyomórészt emberférfiak voltak, de azért nagy ritkán akadt közöttük néhány xenó nő, akik egymás védelmét keresve szorosan összehúzódó csapatokba verődtek. Egyes diákok hivalkodó hangerővel folytatták elméleti eszmecseréjüket. Mások átható szagú dohányból sodort cigarettát szívtak és alkalmanként jegyzeteket firkantottak a tankönyvükbe. Az egyik folyosó végén guggoló csoportosulás mellett haladt el, amelynek tagjai éppen az órán tanultakat gyakorolták, és elégedett kacajjal nézték, amint a darált májból tapasztott, parányi homunculus négy botladozó lépés után rángatózó, büdös kupaccá esik szét.

Amint egyre feljebb jutott a folyosókon és a lépcsősorokon, úgy fogyatkoztak körülötte a hallgatók. Bosszúsan és undorodva vette észre, hogy minél közelebb jut egykori főnökéhez, annál gyorsabb a szívdobogása.

Végigsétált a Természettudományi Kar titkárságának elegáns setétfával borított folyosóján, és a túlsó végén található iroda felé tartott, amelynek az ajtaján arany betűkkel a következő felirat állt: Montague Vermishank. Igazgató.

Megállt, és idegesen toporgott. Érzelmileg teljesen összezavarodott, és nem tudta, hogyan egyeztethetné össze évtizedes haragját és ellenszenvét a most szükséges békülékeny, konfliktuskerülő stílussal. Még egyszer nagy levegőt vett, aztán megfordult, kurtán bekopogott, benyitott az ajtón, és besétált.

- Mit képzel magáról?... - ordított fel az íróasztalnál ülő férfi, aztán elharapta a mondatot, amikor felismerte Isaacet. - Á - szólalt meg hosszas hallgatás után. - Hát persze. Isaac. Foglalj helyet.

Isaac leült.

Montague Vermishank ebédelt. Sápadt arca és a válla meredek szögben dőlt a hatalmas asztal fölé. A háta mögött szűk ablak nyílt. Isaac tudta, hogy Mafaton és Knum széles sugárútjaira és tágas házaira látni innen, de az elhúzott, piszkos függönyön most csak tompa fény szűrődött be.

Vermishank nem volt kövér, de az orcájától lefelé vékony zsírréteg rakódott le rá, élettelen színű húsréteg, mintha egy holttesté volna. Egy számmal kisebb zakót viselt a kelleténél, és ruhája ujjából kibuggyant üszkösnek tetsző fehér bőre. Ritkuló haját idegbeteg törődéssel fésülte és fazonírozta. Csomós krémlevelest ivott. Néha fehér kenyeret mártogatott bele, amit nem harapott, csak majszolt, így küszködött a sárgás morzsákat hullató, ázott étellel. Színtelen szeme Isaacre szegeződött.

Isaac feszengve bámult rá vissza, és hálás volt izmos termetéért és pácolt fára emlékeztető bőréért.

- Már-már leteremtettelek, amiért nem kopogtál, és nem egyeztettél időpontot, de aztán megláttam, ki érkezett. Persze. Rád nem vonatkoznak a szabályok. Hogy vagy, Isaac? Pénz kellene? Szeretnél kutatni valamit? - kérdezte Vermishank nyálkásan suttogva.

- Nem, nem, semmi ilyesmi. Igazából nem állok rosszul, Vermishank - válaszolta Isaac erőltetett kedélyességgel. - Hogy mennek a dolgaid?

- Ó, jól, jól. Egy értekezést írok a biolángról. Sikerült izolálnom a tűzdarazsak pirotikus gerincét. - Hosszú csend támadt. - Rendkívül érdekfeszítő munka - suttogta végül Vermishank.

- Gondolom, gondolom - mondta Isaac lelkesen. Némán bámulták egymást. Isaacnek semmilyen könnyed téma nem jutott eszébe. Egyszerre gyűlölte és tisztelte Vermishanket. Kellemetlen párosítás volt.

- Szóval, khmm... mindegy - folytatta. - Azért vagyok itt, mert szükségem van a segítségedre.

- Ó-hó.

- Egén... Tudod, olyasmivel foglalkozom most, ami nem igazán az én asztalom... jómagam inkább vagyok elméleti szakember, mint gyakorlati kutató, tudod...

- Hát, igen... - Vermishank hangja szinte csöpögött a mindenre kiterjedő gúnytól.

Te szarfejű kis patkány, gondolta Isaac. Jó magas labdát adtam neked...

- Rendben - mondta lassan. - Nos, ez most... mármint lehet, bár kétlem... biothaumaturgiai probléma. A szakvéleményedre lennék kíváncsi.

- A-ha.

- Igen. Azt szeretném tudni, vajon... át lehet-e építeni valakit úgy, hogy képes legyen repülni.

- Hm. - Vermishank hátradőlt, és egy kenyérdarabbal megtörölgette a száját. Egy pillanatra morzsabajuszt viselt. Aztán összekulcsolta a kezét az asztalon, és malmozni kezdett kövér ujjaival. - Repülni, mi?

Vermishank eddig rideg hangjából most izgatott mellékzönge csendült ki. Lehet, hogy szívesen piszkálgatta volna Isaacet mérhetetlen megvetése tüskéivel, de egy tudományos probléma óhatatlanul felkeltette a lelkesedését.

- Igen. Úgy értem, csináltak már valaha ilyesmit?

- Igen... csináltak... - bólintott Vermishank lassan, de közben le sem vette a szemét Isaacről, aki kiegyenesedett a székében, és jegyzetfüzetet húzott elő a zsebéből.

- Válóban?

Vermishank most elmélyültebben gondolkodott, és a tekintete már nem volt annyira fókuszált.

- Igen... Miért, Isaac? Felkeresett valaki, aki repülni szeretne?

- Igazából... öö... nem árulhatok el részleteket...

- Hát persze hogy nem, Isaac. Hát persze hogy nem. Hiszen te profi vagy. És én tisztellek ezért. - Vermishank lustán a vendégére mosolygott.

- Tehát... hallhatnám a részleteket? - bökte ki Isaac végül. Az előbb egy pillanatra össze kellett szorítania a fogait, hogy úrrá legyen reszkető felháborodásán. Baszd meg, te atyáskodó, taktikázó disznó, gondolta bőszen.

- Ó-hó... nos... - Isaac a türelmetlenségtől remegve nézte, hogy Vermishank a fejét ingatva, merengve emlékezik. - Évekkel ezelőtt, még a múlt század végén élt egy biofilozófus. Calligine, így hívták. Újraformálta magát. - Vermishank szeretetteljes gyengédséggel elmosolyodott, és megcsóválta a fejét. - Őrült ötlet volt, való igaz, de a jelek szerint működött. Hatalmas, mechanikus szárnyak, úgy nyíltak és csukódtak, mint a legyező. Írt is róla egy rövid értekezést. - Zsírpárnás vállából kinyúló nyakát erőltetve a falakat eltakaró, könyvekkel megrakott polcok felé fordult. Ernyedten intett, ami alapján Calligine értekezése bárhol lehetett. - Nem ismered a történet folytatását? Sohasem hallottad a dalt? - Isaac értetlenül hunyorított. Nagy rémületére Vermishank eldúdolt egy strófát recsegő tenorján. - Cally magasra száll, / Esernyő a szárnya. / Csillagos ég a határ, / Nem jön ő vissza már, / Nyugatra viszi a szárny, / Hol elnyeli a szörnyek birodalma...

- Természetesen hallottam! - mondta Isaac. - De nem tudtam, hogy léteső valakiről szól...

- No persze, te nem vetted fel a „Bevezetés a biothaumaturgiába” című tárgyat, igaz? Ha nem csalódom, úgy két szemesztert végezhettél el a középszintű kurzusból, azt is jóval később. Ezzel a történettel csábítom ifjú, unatkozó tudóspalántáinkat a nemes tudomány útjára. - Vermishank rezzenéstelen fapofával beszélt. Isaacben újult erővel támadt fel iránta az ellenszenv. - Calligine eltűnt - folytatta a férfi. - Délnyugat felé repült, a Kakotopikus Folt irányába. Sohasem látták többé.

Újabb hosszú csend támadt.

- Khmm... ennyi az egész történet? - kérdezte Isaac. - Hogyan fabrikálták rá a szárnyakat? Készített feljegyzéseket? Milyen volt maga az újraformálás?

- Nos, jómagam szörnyűségesen bonyolultnak gondolnám. Calligine valószínűleg több kísérleti alannyal is megpróbálkozott, mielőtt egyről a kettőre jutott volna. Vermishank elvigyorodott. - Valószínűleg kért néhány szívességet Mantagony polgármestertől. Gyanítom, néhány halálra ítélt fegyenc néhány héttel mégis tovább élt, mim hitte volna. Ezt az apróságot természetesen nem verte nagydobra. De ésszerűnek tűnik feltételezni, nemdebár hogy azért próbálkozni kell, mielőtt minden gördülékenyen menne. Mármint hozzá kell csatolni a mechanizmust a csontokhoz, izmokhoz, miegymáshoz, amiknek sejtelmük sincsen, mit kellene csinálniuk...

- De mi a helyzet, ha a csontok és izmok tudták, mit csinálnak? Mi van, ha... egy sárkányfajzatnak vagy valami hasonlónak vágják le a szárnyát? Azt lehet helyettesíteni?

Vermishank szenvtelenül bámult Isaacre. Sem a feje, sem a tekintete nem mozdult.

- Ha... - szólalt meg végül alig hallhatóan. - Azt hitted, úgy egyszerűbb, igaz? Elméletben az is, de gyakorlatban még bonyolultabb. Végeztem ilyesmit madarakkal meg... nos, szárnyas lényekkel. Első lépésként, Isaac, elméletben teljességgel lehetséges. Ha az elméletet nézzük, nincsen olyasmi, amit újraformálással ne lehetne megoldani. Az egész nem több, mint megfelelően áthuzalozni néhány dolgot, egy kis hússzobrászat. A repülés azonban szörnyen nehéz, mert rengeteg olyan változóval kell dolgozni, aminek tökéletesen stimmelnie kell. Tudod, Isaac, kezelésbe vehetsz egy kutyát, visszavarrhatod a lábát, vagy visszaforraszthatod egy homárhexszel, és az állat boldogan sántikál majd utána. Nem lesz szép, de tud járni. Ezt a szárnyakkal nem lehet megtenni. Azok vagy tökéletesek, vagy nem működik a trükk. Nehezebb megtanítani azokat az izmokat, amelyek azt hiszik, tudnak repülni, hogyan csináljak ugyanazt máshogyan, mint olyan izmokat tanítani, amelyek sohasem tudták. Vegyük a madaradat vagy akármidet, válla teljesen megzavarodik a szárnya miatt, amelynek leheletnyit rossz az alakja vagy a mérete, vagy más aerodinamikai elvekre épül, és a végén teljesen leblokkol, még akkor is, ha feltételezhetően mindent rendesen összekötöttél. A válasz tehát, azt hiszem, fogalmazhatok így, Isaac, hogy igen, meg lehet csinálni. Ez a sárkányfajzat, vagy bármi legyen is, átépíthető úgy, hogy képes legyen repülni. De nem valószínű. Átkozottul nehéz. Nem létezik olyan biothaumaturg vagy újraformáló, aki biztos eredményeket ígérne. Vagy meg kell keresned Calligine-t, csinálja meg ő - sziszegte Vermishank befejezésként -, máskülönben nem kockáztatnék a helyedben.

Isaac még lefirkantott valamit a noteszébe, aztán becsattintotta.

- Kösz, Vermishank. Némiképpen... reméltem, hogy ezt fogod mondani. Ez a hivatalos szakvéleményed, ugye? Nos, akkor kénytelen leszek folytatni azon a másik szálon, amit te egyáltalán nem támogatnál... - Kihívóan meresztette a szemét, mint egy csínytevő fiú.

Vermishank szinte észrevétlen mozdulattal biccentett, és ajkán csenevész, halvány mosoly derengett fel, majd halt el, mint egy gomba.

- Ha - mondta halkan.

- Rendben van, mindenesetre köszönöm, hogy meghallgattál... Nagyra értékelem... - morogta Isaac összevissza, miközben feltápászkodott. - Sajnálom, hogy rohannom kell...

- Semmi gond. Egyéb szakvéleményre nincsen szükséged?

- Hát... - Isaac egyik karját már betornázta a kabátjába, de most megtorpant. - Hallottál már az úgynevezett álombogyóról?

Vermishank felhúzta a szemöldökét. Hátradőlt a székében, és a hüvelykujját rágcsálva, félig lehunyt szemmel nézte Isaacet.

- Ez egy egyetem, Isaac. Gondolod, hogy ha újfajta, mellesleg izgalmas tiltott szer önti el a várost, a hallgatóink nem esnek kísértésbe? Természetesen hallottam róla. Alig fél éve már ki kellett csapnunk valakit az árusítása miatt. Egy felettébb ragyogó eszű ifjút, aki megjósolhatóan avantgárd elméleti karriert futna be. Isaac, Isaac. számos, khmm, botlásod ellenére... - A negédes vigyornak tompítania kellett volna a sértést, de nem volt túl meggyőző. - ...Képzelni sem mertem volna rólad olyan aljasságot hogy esetleg... kábítószerekkel élsz.

- Nem, Vermishank, én sem. Mivel azonban a romlottság melegágyában, ahová önkéntes alapon elvonultam élni és dolgozni, mindenféle alantas senkik és elfajzott degeneráltak vesznek körül, rendszeresen kerülök kábítószerek közelébe, példának okáért a különböző szennyes orgiákon, ahová járok. - Isaac abban a pillanatban megbánta a türelmetlenségét, amint úgy döntött, hogy itt már udvariaskodással sem jut többre. Emelt hangon, gunyorosan beszélt. Kifejezetten élvezte a haragját. - Na, mindegy - folytatta -, tulajdonképpen az egyik gusztustalan cimborám élt ezzel a bizarr kábítószerrel, és többet szerettem volna tudni róla. Nyilvánvalóan hiba volt egy ilyen fennkölt lélekhez fordulnom.

Vermishank hangtalanul kuncogott. Csukott szájjal nevetett. Arcáról nem tűnt el savanyú fintora. Tekintetet nem vette le Isaacről. Az egyetlen jel, ami arra utalt, hogy valóban nevet, a vállát rázó remegés volt, meg az, hogy előre-hátra ringatózott a székében.

- Ha - szólalt meg végül. - Érzékeny, de még milyen érzékeny. - Megcsóválta a fejét. Isaac a zsebeit tapogatva, a zakóját igazgatva feltűnően távozni készült, és nem volt hajlandó ostobán érezni magát. Megfordult, és az ajtóhoz sétált, miközben azon tűnődött, mi minden szólna egy búcsúzóul hátravetett gúnyos megjegyzés mellett.

Amíg ő ezen gondolkodott, Vermishank megelőzte.

- Az álomb... ah, szóval ez az anyag nem igazán az én területem, Isaac. Farmakológia, miegymás, a biológia valamelyik holtága. A régi kollégáid minden bizonnyal többet segíthetnének. Sok szerencsét.

Isaac úgy döntött, nem szól semmit. Helyette mindenesetre beérte egy bágyatag intéssel, amit némi győzködéssel megvetőnek is vehetett, de ugyanúgy elment hálás búcsúzkodásnak. Te gyáva barom, korholta magát. De akkor is be kellett ismernie, hogy Vermishank hasznos tárháza a tudásnak. Sok kellene ahhoz, hogy visszavonhatatlan gorombaságot vágjon egykori főnöke fejéhez.

Így megbocsátotta magának tessék-lássék visszavonulását, és inkább vigyorogva nyugtázta, milyen esetlenül viselkedik a borzalmas ember társaságában. Legalább azt megtudta, amiért jött. Yagharek számára nem járható út az újraformálás. Isaac elégedett volt, és akadt benne annyi őszinteség, hogy elismerje, nem különösebben nemes indokból. A repülés problémája új életet lehelt a kutatásaiba, ha azonban az alkalmazott biothaumaturgia prózai hússzobrászata nyer a kríziselmélettel szemben, ismét kátyúba jut a munka. Nem akarta elveszíteni újsütetű lendületét.

Yag, öregfiú, merengett, úgy van, ahogy gondoltam. Én vagyok a legnagyobb esélyed, te pedig az enyém.

Mielőtt a városba értem volna, csatornák kanyarogtak a szilikátagyarakra emlékeztető sziklaalakzatok és a vékony talajrétegbe ültetett kukoricások meg tanyák között. A cserjés előtt mogorva kőtömbök közt jártam. A göcsörtös gránittumorok születésük óta súlyosan nyomták a föld hasát, míg vékony talajbőrüket röpke tízezer év alatt le nem koptatta róluk a szél meg a víz. Ezek a sziklás hegyfokok, ezek a bércek ocsmányak és riasztók, mint a zsigerek általában.

A folyót követtem. Névtelenül zubogott a rideg, tarajos magaslatok között: napok múlva ebből lesz a Szurok. Mérföldekre nyugatra láttam a valódi hegyek dermesztően hideg csúcsait, a kőből és hóból összeállt kolosszusokat, amelyek fejedelmien magasodtak a körülöttem felgyülemlő omladékos, zuzmós sziklafogak fölé.

Néha úgy gondoltam, a sziklák komor árnyakat formáznak, karmokkal meg agyarakkal, és a fejük bunkósbotra vagy kézre emlékeztet. Kővé vált óriások; moccanatlan kőistenek; a szem csalóka játéka vagy a szél szeszélyes szobrászművészete.

Voltak, akik láttak. Kecskék és birkák lenéző lármája kísérte botladozásomat. Sivító ragadozó madarak zúdították rám megvetésüket. Néha pásztorok mellett haladtam el, akik gyanakvóan és gorombán megbámultak.

Éjszakánként akadtak sötétebb alakok is. A vizek mélyéről mogorvább tekintetek figyeltek.

A sziklafogak olyan lassan és alattomosan furakodtak elő a földből, hogy már órák óta abban a barázdált völgyben jártam, mire egyáltalán észrevettem. Előtte napokon és napok át füves síkságon és bozótosban jártam.

A talpam könnyedebben taposta a földet, a szememet nem fárasztotta annyira a roppant ég. De nem hagytam magam megtéveszteni. Nem hagytam magamat elcsábítani. Ez nem a sivatagi ég volt. Csak úgy tett, pótlék volt, ami megpróbálta elringatni éberségemet. Minden széllökés szikkadó növényeket simított hozzám; itt jóval dúsabb a növényzet, mint otthon A távolban erdőt láttam, amely északon egészen Új-Crobuzon pereméig, keleten a tengerig húzódott. Vaskos fái között, titkos zugokban gigászi, rejtélyes, elfeledett gépek bújtak, dugattyúk és kerekek, vastuskók a fatuskók között, rozsdából nőtt kéreggel.

Nem mentem a közelükbe.

Mögöttem, ahol elágazott a folyó, lápvidék terpeszkedett, egyfajta céltalan, belföldi tölcsértorkolat, ami halványan azzal kecsegtetett, hogy egyszer majd beleolvad a tengerbe. Ott valaha a lábakon álló kunyhókban laktam, a hosszúdárdások hallgatag, jámbor népe között. Enni adtak, és altatókat dünnyögtek nekem. Vadásztam velük, és kajmánokat, anakondákat tűztem lándzsavégre. Az ingoványban veszítettem el a pengémet, beletörtem egy fürge, cuppogó ragadozó húsába, amely egyszer csak kibukkant a nyálka és az ázott nád alól. Úgy süvöltött, úgy billegett, mint a tűzön felejtett kanna, majd eltűnt a zavarosban. Nem tudom, elpusztult-e.

Az ingoványt és a folyót megelőzően napokon át szikkadó fűben és dombok között jártam; figyelmeztettek, hogy arrafelé törvényen kívüli szabadra formált rablóbandák garázdálkodnak. Egyet sem láttam.

Voltak falvak, ahol hússal és ruhával próbáltak megvesztegetni, és a közbenjárásomat kérték az aratás isteneinél. Voltak falvak, ahonnan dárdákkal, puskákkal és rikoltó kürtökkel tartottak távol. A fűtengeren másokkal osztoztam, nyájakkal és néha lovasokkal, madarakkal, akiket távoli rokonaimnak tekintettem, és állatokkal, amelyekről azt hittem, csak a legendákban léteznek.

Magányosan aludtam, sziklahasadékokban, csalitosban vagy a kifeszített ponyva alatt, ha esőt szagoltam. Négy alkalommal látogatott meg valami alvás közben, patanyomokat és füvek, verejték vagy hús szagát hagyva maga után.

Ezeken a végtelen dombvidékeken öltött új alakot haragom is nyomorúságom.

Rovarok kísérték lépteimet, számukra ismeretlen szagomat tanulmányozták, megpróbálták megkóstolni a verejtékemet, megízlelni a véremet, beporozni köpenyem színes foltjait. A dúsan zöldellő tájon kövér emlősöket láttam. Kizárólag könyvekből ismert virágokat szedtem, hosszú szárú szépségeket, melyeknek olyan lágy volt a színük, mintha vékony füstrétegen keresztül néztem volna őket. Szinte fulladoztam áfák illatától. Az égen tobzódtak a felhők.

A termékeny vidéket jártam én, a sivatagi teremtény. Durvának és porosnak éreztem magamat.

Egy nap rájöttem, hogy már nem álmodom arról, mit tennék, ha ismét egész lehetnék. Addig a pontig eljuttatott lángoló akaratom, majd hirtelen semmivé vált. Nem voltam már több, mint a repülés utáni vágyam. Valamiképpen alkalmazkodtam. Továbbfejlődtem abban az ismeretlen környezetben, miközben állhatatosan haladtam arrafelé, ahol a világ tudósai és újraformáltjai gyülekeztek. Az eszköz lett a cél. Ha visszakapnám a szárnyamat, valami új lenne belőlem, akiből hiányozna az engem meghatározó vágy.

Miközben a tavasz nedves levegőjében folytattam végtelen utamat észak felé, tudatosult bennem, hogy nem a beteljesülést, hanem a feloldódást keresem. Átadom a testemet egy újszülöttnek, majd megpihenek.

Amikor először láttam meg ezeket a pusztaságokat és dombokat, keményebb voltam. A hajóm Myrshockban ért partot, és én azonnal távoztam, egyetlen éjszakát sem töltöttem ott. Ronda kikötőváros, ahol épp elegen élnek a fajtámból ahhoz, hogy kellemetlenül érezzem magamat.

Futtában láttam a várost, ahonnan nem kellett más készletek és megerősítés, hogy valóban Új-Crobuzonba kell mennem. Hideg kenőcsöt vettem lenyúzott, váladékos hátamra, és találtam egy orvost, aki volt elég becsületes ahhoz, hogy beismerje, Myrshockban nem segíthet rajtam senki. Az ostoromat egy kereskedőnek adtam, aki cserébe ötven mérföldön át vitt a szekerén a völgyvidék felé. A pénzemet nem fogadta el, csak a fegyveremet

Alig vártam, hogy magam mögött hagyjam a vizet. A tenger közjáték volt. Négy nap egy lomha, olajos, lapátkerekes hajón amely csak vánszorgott a Sivár-tengeren, míg én a fedélközben maradtam, és csak a hajó imbolygásából meg a loccsanó hangokból tudtam, hogy haladunk. Nem léphettem a fedélzetre. Odafent, az óceán roppant égboltja alatt sokkal inkább a föld rabjának éreztem volna magamat, mint a büdös kabinban eltöltött, fullasztó napjaimon. Elrejtőztem a sirályok, halászsasok és albatroszok elől. A sós víz közelében maradtam, piszkos deszkavackomban, az árnyékszék mögött.

És a tengerek előtt, amikor még tomboltam és fortyogtam, amikor a sebhelyeimben még csillogott a vér, ott volt Shankell, a kaktuszemberek városa. A soknevű város. A Nap Ékköve. Oázis. Borridor. Sóslyuk. A Spirális Citadella. Szolárium. Shankell, ahol harcoltam és csak harcoltam a húsvermekben meg a szögesdrót ketrecekben, összevagdostam másokat, és engem is összevagdostak, többször nyertem, mint veszítettem, tusakodó kakasként őrjöngtem éjjel, és filléreket kuporgattam nappal. Addig, amíg meg nem küzdöttem a barbár herceggel, aki sisakot akart készíteni garuda koponyámból, és hihetetlen, de legyőztem, pedig félelmetes sugárban lövellt belőlem a vér. Egyik kezemmel kiomló belsőségeimet tartottam, a másikkal szétmarcangoltam a torkát. Elnyertem az aranyait meg az embereit, akiket felszabadítottam. Kifizettem a gyógyulásomat, és jegyet váltottam egy kereskedőhajóra.

Átkeltem a kontinensen, hogy egész legyek ismét.

A sivatag elkísért.

HARMADIK RÉSZ

Átváltozások

Tizennyolcadik fejezet

A tavaszi szelek egyre melegebbek lettek. Új-Crobuzon szennyes ege szikrázott a feszültségtől. A Szurkospagony felhőtornyában dolgozó városi meteomanták sorban feljegyezték, milyen számokon állnak meg a pörgő mutatók, és grafikonokat téptek ki a tébolyultan firkáló nyomásmérőkből. Összeszorított szájjal csóválták a fejüket.

A közeledő és bámulatosan forró, nedves nyárról motyogtak egymás között. Az aeromorfikus gépezetek roppant csöveit püfölték, amelyek függőlegesen magasodtak az üreges torony tetejéig, mint gigászi orgonasípok vagy fegyvercsövek az ég és a föld leendő párbajában.

- Szemét, használhatatlan szemét - morogták undorodva. Tettek néhány lagymatag kísérletet a pincében tárolt gépezetek beindítására, de azok már százötven éve nem moccantak, és nem akadt élő ember, aki képes lett volna megjavítani őket. Új-Crobuzon semmit sem tehetett az időjárás ellen, akár az istenek, akár a természet, akár a véletlen műve volt ez.

Varpagony állatkertjének vadjai nyugtalanul fogadták a változékony időjárást. A párzási szakasz vége felé jártak, és a kéjsóvár, egymástól elkülönített állatokban kicsit enyhült a csillapíthatatlan gyötrődés. A gondozók ugyanolyan boldogok voltak, mint védenceik. A ketrecek között lebegő változatos pézsmaillatok fullasztó fátyla erőszakossá, kiszámíthatatlanná tette az állatokat.

Most, amikor hosszabbodtak a napok, a medvék a hiénák, a sovány vízilovak, a magányos alopex és a majmok is mozdulatlanul hevertek - szemlátomást feszülten - órákon át, és tisztára söpört téglaodvaikból, sáros árkaikból figyelték a látogatókat. Vártak. A déli esőkre, amelyek sohasem érik el Új-Crobuzont, de talán a csontjaikba kódolt ösztön még számított rájuk. És miután nem érkezett meg az eső, talán mind leülnek, és a száraz évszakot várják ami hasonlóképpen nem jellemző új otthonukra. Különös feszült lét ez, méláztak a gondozók, akik a fáradt, zavart vadállatok bömbölését hallgatták.

Mióta véget ért a tél, az éjszakák közel két órával lettek csonkábbak, de mintha még több esszenciát sűrítettek volna ebbe a rövidebb időbe. Különösen élénknek tűntek, hiszen az emberek több törvénytelenséget próbáltak bezsúfolni a napnyugtától hajnalig tartó időszakba. Az állatkerttől délre, félmérföldnyire álló vén raktárépületbe minden éjjel csapatostul tódultak a férfiak és a nők. Az alkalmanként felbődülő oroszlánüvöltés néha át is hatolhatott a szeszélyes, mindig éber város állandó lármáján, és bejuthatott az öreg épületben nyüzsgő tömeghez. De ez esetben sem figyelt rá senki.

A raktárépület téglái valaha pirosak voltak, mostanra fekete mocsokréteg rakódott rájuk egyenletesen és aprólékosan, mintha kézzel festették volna. Az eredeti felirat az épület teljes hosszán végighúzódott: Cadnebar-féle Szappan és Faggyú. Cadnebart régen magával sodorta az '57-es válság. A faggyú olvasztására és finomítására szolgáló hatalmas masinákat szétszedték, és eladták ócskavasnak. Két-három év csendes szendergést követően a Cadnebar-épület gladiátorarénaként született újjá.

Rudgutter polgármester elődeihez hasonlóan szívesen hasonlította össze az Új-crobuzoni Városállam Köztársaságát a barbár fertővel, amelyben más országok lakói voltak kénytelenek kúszni-mászni. Gondoljanak csak a többiekre, erősködött a szónoklataiban és vezércikkeiben. Ez nem Tesh vagy Troglodopolisz, Vadaunk vagy Nagy-Cromlech. Ezt a várost nem boszorkák irányítják; ez nem föld alatti kotorékok labirintusa; az évszakok változása nem jár együtt a babonákon alapuló elnyomó intézkedésekkel; Új-Crobuzon nem kényszerítette polgárait a zombigyárak szalagjaira; parlamentje nem olyan, mint Maru'ahmé, ahol az országgyűlés kaszinóként működött, és a ruletten a törvényeket tették meg tétnek.

És Rudgutter nem győzte hangsúlyozni, hogy ez nem Shankell, ahol az emberek állatok módjára küzdenek a közönség szórakoztatásáért.

Kivéve természetesen a Cadnebart.

Lehet, hogy törvénytelenül működött, de senki sem emlékezett olyasmire, hogy a katonaság valaha is megrohanta volna az épületet. A legjobb istállók szponzorainak nagy része parlamenti képviselő volt, iparmágnás vagy bankár, akik befolyásukkal kétségtelenül a minimumra csökkentették a hivatalos szervek érdeklődését. Akadtak persze más arénák, amelyek kakas- vagy patkányviadalok helyszínéül is szolgáltak, ahol az egyik sarokban medvéket vagy borzokat eresztettek össze, a másikban kígyókkal viaskodtak, középen pedig gladiátorok harcoltak. De a Cadnebar legendás volt.

A szórakozás minden este nyilvános műsorszámmal, a törzsvendégek kedvenc produkciójával kezdődött. Tucatnyi ostoba, megtermett parasztlegény mutogatta bámulatos izmait a zsűri előtt, csupa falu bikája, akik több napig utaztak a Koldusbot-dombságból vagy a Búzaspirál falvaiból, hogy hírnévre tegyenek szert a nagyvárosban. Kettőt-hármat kiválasztottak közülük, aztán az ordító tömeg elé, a központi arénába lökték őket. Magabiztosan markolták a kezükbe nyomott machetéket. Aztán felnyílt az aréna rostélya, és rémületes, újraformált gladiátorokkal vagy szenvtelen kaktuszemberekkel találták magukat szemközt. Az ezt követő mészárlás kurta volt és véres, a profik pedig remekül szórakoztak rajta.

A Cadnebarban a divat diktálta a harcok menetét. A végvonaglását élő tavasz utolsó napjaiban a legnépszerűbb viadal a két újraformáltból álló csapat küzdelme volt a három khepri védőnővér ellen. A khepriket Kinkenből és Csermelypartról toborozták, hihetetlen összegekért. A khepri védőistennőket, az Acélnővéreket utánzó harcosok szent triója hosszú évek gyakorlása alatt csiszolódott össze. Istennőikhez hasonlóan az egyikük kampós hálóval és dárdával, a második számszeríjjal és kovás pisztollyal, a harmadik pedig egy khepri fegyverrel harcolt, amely az emberi keresztségben a fullánkdoboz nevet kapta.

Mire a tavasz bőre alatt lassan felgyülemlett a nyár, a tétek egyre magasabbak lettek. Mérföldekre onnan, Kennelben Benjámin Flex kénytelen volt morózusan elfogadni, hogy a küzdősportok illegális újságja, a Cadnebari Viasz ötször annyi példányban fogy, mint Renegát Rebellise.

A Szemvadász újabb megcsonkított áldozatot hagyott a csatornában. A sárban kutakodó utcakölykök találtak rá. A Szurokba torkolló kiömlőnyílások egyikéből lógott ki, mint elsodort hulladék.

Éjzsomb külterületén egy asszony belehalt a nyakán éktelenkedő vágásokba: mintha hatalmas, rozsdás olló pengéje közé került volna. Amikor a szomszédok rátaláltak, a holttestet elborították a szétszórt dokumentumok, amelyekből kiderült, hogy a katonaság informátora volt. Az esetnek híre ment. Félfohászos Jack megint lecsapott. Áldozatát senki sem gyászolta a nyomornegyedekben.

Amikor csak tehette, Lin és Isaac lopott éjszakákat töltött együtt. Isaac érezte, Linnel nincsen minden rendben- Egy alkalommal leült mellé, és felszólította, hogy árulja el végre, mi bántja, miért nem nevezett a Shinacost-díjra (de közben még keserűbben ostorozta a jelölteket, mint általában), min dolgozik és hol. Egyik lakásában sem bukkant a művészi munka nyomaira.

Lin szemlátomást hálás volt a figyelmességéért. Megcirógatta Isaac karját, de nem árult el semmit. Annyit mondott, hogy olyan darabon dolgozik, amire olykor kifejezetten büszke. Talált egy helyet, amiről nem tud és nem is akar beszélni, ahol azt a nagyszabású művét készíti, amit nem is említhet. Nem tűnt el teljesen a világ elől. Talán kéthetente egyszer felbukkant Bujjaliget egyik kocsmájában, és együtt nevetett a barátaival, még ha kevésbé harsányan is, mint két hónappal azelőtt.

Többször ugratta Isaacet, amiért olyan dühös Mázlis Gazidra, akinek gyanúsan jó időzítéssel nyoma veszett. Isaac elmesélte Linnek, hogyan próbálta ki akarata ellenére az álombogyót, és dühöngve kereste Gazidot, hogy megfizessen neki. Beszámolt a különleges lárváról, amely a jelek szerint ezen a kábítószeren él. Lin nem láthatta a teremtményt, hiszen a múlt hónapban, azon a nyomorúságos napon járt utoljára Borzoslápon, de ha feltételezett is némi túlzást Isaac részéről, a lény még így is rendkívülinek tűnt.

Lin gondolatban elnézést kért Isaactől, miközben ügyesen témát változtatott. Megkérdezte, szerinte milyen tápanyagot nyerhet ki a jószág különös étrendjéből, majd hátradőlt, és Isaacet nézte, akinek elragadtatott kifejezés ült ki az arcára, miközben lelkesen kifejtette, hogy nem tudja, de akad néhány ötlete. Megkérte, hogy meséljen a krízisenergiáról, vajon segíthet-e Yaghareknek feljutni a levegőbe, mire Isaac élénken magyarázott, és közben vázlatokat firkantott a papírcetlikre.

Könnyű volt manipulálni. Lin néha úgy érezte, Isaac tisztában van azzal, hogy manipulálják, és szégyelli, amiért ilyen könnyedén át tud alakulni a Lin iránt érzett aggódása. Szeszélyes témaváltásaiból hála és némi bűntudat érződött. Isaac tudta, hogy ha Lin melankolikus, szerepe szerint neki aggódnia kell érte, és ezt meg is tette, de ez erőfeszítés volt, kötelesség, hiszen gondolatait lefoglalta a krízis meg a lárva etetése. Lin felmentette az aggódás alól, és Isaac hálásan élt a lehetőséggel.

Lin egy ideig nem szerette volna, ha Isaac miatta idegeskedik. Nem lehetett kíváncsi. Minél többet tudott, Lin annál nagyobb veszélybe került. Lin nem tudta, miféle erőknek parancsol megbízója: telepátiára talán nem képes, de nem kockáztathatott semmit. Nem akart mást, csak befejezni a szobrot, begyűjteni a pénzt és eltűnni a Csontnegyedből.

Amikor Mr. Motleyval találkozott, a férfi - Lin akarata ellenére - minden alkalommal megnyitotta előtte a birodalmát. A Grízkanyar bukmékerei közötti leszámolásokról fecsegett, elejtett pár célzást a Rikács szívében dúló bandaháborúkról. Francine Anya terjeszkedett. Korábban nagy részt hasított ki magának a shazbapiacból a Rikácstól nyugatra, amire Mr. Motley előre felkészült. Most azonban alattomban kelet felé tapogatózott. Lin rágott, köpött meg formázott, és közben próbálta nem meghallani a részleteket, a halott küldöncök nevét, a titkos raktárak címét. Mr. Motley belekeverte az ügyeibe. Biztosan szándékosan csinálta.

A szobor combokat és újabb lábat növesztett, aztán egy csípőkezdeményt (már amennyire Mr. Motley esetében ezeket így lehetett nevezni). A színek nem voltak természetesek, viszont gondolatébresztők, impozánsak és szédítőek annál inkább. Rendkívüli alkotás volt, méltó a modellhez.

Lin hiába próbálta elterelni a gondolatait, Mr. Motley jókedvű locsogása átjutott a védelmén. Azon kapta magát, hogy a hallottakon töpreng. Ilyenkor rémülten megpróbált elhatárolódni, ezt azonban nem lehetett sokáig bírni. A végén már ő is azon morfondírozott, vajon kinek van több esélye megszerezni a valólé elosztóközpontját Kimervégen. Eltompult. Ez újabb védekezési mód volt. Hagyta hadd bóklásszon eltompult agya a sok veszélyes információ között. Megpróbált szándékosan nem foglalkozni a jelentőségével.

Egyre többet gondolt Francine Anyára. Mr. Motley ugyan nemtörődöm módon emlegette, mégis újra meg újra felbukkant monológjaiban, és Lin úgy érezte, hogy megbízóját némileg aggasztja a helyzet.

Nagy meglepetésére szurkolni kezdett Francine Anyának.

Nem is tudta, hogyan kezdődött. Először akkor tudatosult benne, amikor Mr. Motley tettetett jókedvvel a két futárját ért támadásról beszélt: az előző éjjel történt, és Francine Anya khepri rablói nagy mennyiségű, néven nem nevezett anyagot vittek el tőlük, valaminek az alapanyagát. Lin gondolatban halk örömkiáltást hallatott. Ezen annyira elképedt, hogy egy pillanatra a mirigyműködése is leállt, amíg tisztába tette az érzéseit.

Azt akarta, hogy Francine Anya győzzön.

Ez teljesen logikátlan volt. Ha precízen végiggondolta a helyzetet, nem volt róla semmilyen véleménye. Intellektuális értelemben hidegen hagyta, ha egy kábítószer-kereskedő gazember legyőz egy másikat. Érzelmileg azonban kezdte saját bajnokának tekinteni Francine Anyát, akit sohasem látott. Titokban pfujolt, amikor Mr. Motley burkoltan önelégült meggyőződéssel a tervéről beszélt, amely radikálisan átalakítja a piaci viszonyokat.

Mi ez? - gondolta savanyúan. Ennyi év után felpislákolt bennem a khepri öntudat?

Tréfának szánta, de az ironikus gondolatban akadt némi igazság. Talán ugyanezt érezném Motley összes ellenlábasával kapcsolatban, tűnődött. Sokáig nem merte átgondolni a Mr. Motleyhoz fűződő viszonyát, szörnyen tartott tőle, hogy esetleg több egyszerű alkalmazottnál, ezért időbe került, mire rájött, hogy valójában gyűlöli. Az ellenségem ellensége... - merengett. Itt azonban többről volt szó. Együtt érzett Francine Anyával, mert khepri. Viszont - és talán ez lapult az érzései mélyén - Francine nem volt jó khepri.

Ezek a gondolatok nem hagyták békén, és összezavarták. Hosszú évek óta először nem a megszokott nyílt, egyenes, konfrontálódó módon gondolt a khepri közösséghez fűződő viszonyára. És erről a gyermekkora jutott eszébe.

Új szokást vett fel: miután végzett Mr. Motleynál, minden alkalommal ellátogatott Kinkenbe. A Bordák szélén leintett egy bricskát. Áthajtottak a Danechi vagy a Bárgeszt hídon, Mállatkert éttermei és házai között gurultak.

Többször ellátogatott a Mállatkert Bazárba, és sokáig sétálgatott a mesterséges félhomályban. Megtapogatta a fogasokon lógó fehérneműket, kabátokat, nem törődött a járókelőkkel, akik udvariatlanul megbámulták, és nem értették, minek venne egy khepri emberi ruhát. Néha addig csavargott a bazárban, amíg át nem jutott Sheckbe, a kis utcák és az elburjánzott téglaházak zsúfolt, kaotikus útvesztőjébe.

Sheck nem nyomornegyed volt. Az itteni épületek elég biztosan álltak, és a többségükbe az eső sem csorgott be. Kennel torz házszaporulatához, Rosszpart és Kimervég korhadó téglatömegéhez vagy Fröcskös szánalmas kalyibáihoz képest Sheck kívánatos kerületnek tűnt. Egy kicsit zsúfolt volt természetesen, és innen sem hiányozhatott a szegénység, az iszákosság és a tolvajlás. De mindent összevetve akadtak ennél jóval rosszabb helyek is. Itt éltek a boltosok, az alacsonyabb beosztású igazgatók és a jobban fizetett gyári munkások, akik naponta megtöltötték pincsfa és Zenglőkány dokkjait, Bősgomolyt és Didakajdűlőt, amit összefoglaló néven Füstmartaléknak neveztek.

Lint itt nem fogadták szívesen. Sheck Kinkén szomszédja volt, mindössze néhány jelentéktelen park választotta el őket egymástól. A kheprik állandóan arra emlékeztették Sheck lakóit, hogy nekik sem kell túl mélyre zuhanniuk. Napközben rengeteg khepri sétált az utcán, akik a Rikácsba mentek vásárolni, vagy vonatra akartak szállni a Perdido pályaudvaron. Éjszaka azonban csak a bátor kheprik merészkedtek ki a szabadba, amikor a veszélyes Három Tollasok próbálták „tisztán tartani a várost”. Lin ügyelt rá, hogy napnyugtára kijusson a negyedből. Mert azon túl rögtön Kinkén következett, ahol biztonságban érezte magát.

Biztonságban igen, de boldognak nem.

Émelygős izgatottsággal járta az utcákat. Látogatásai éveken át kurta kiruccanásokra szorítkoztak, festékbogyókért és pasztáért, nagy ritkán egy kis khepri csemegéért. A mostani vizitek régen elfeledettnek hitt emlékeket hoztak elő.

A házakon a házilárvák fehér nyalkája szivárgott. Némelyiket teljesen elborította a vastag réteg: túlcsordult a tetőkön, csomós, összetapadt egységbe olvasztotta az épületeket. Be lehetett látni az ablakokon meg az ajtókon. Az emberépítészek falait most több helyen átütötték, és hagyták, hogy a nagy testű házilárvák vakon befúrják magukat az épület vázába, és nyálkahabarcsot szivárogtatva altestükből, kurta lábukat kapkodva zabálják át magukat a romos épületbelsőkön.

Lin nagy ritkán látott egy-egy élő példányt, amelyet egyenesen a folyó menti tanyákról hoztak, hogy a khepri lakók kedvére bonyolultan kanyargó, szerves folyosórendszerré alakítsa a házakat. A rinocérosznál is nagyobb ostoba bogarakat őreik bökdöséssel és ütlegekkel kormányozták végig az épületen, ahol gyorsan száradó réteggel vonták be a szobákat, letompították az éleket, és messziről óriás féregjáratoknak látszó átjárókkal kötötték össze a kamrákat, házakat és utcákat.

Lin néha letelepedett Kinkén valamelyik apró parkjában. Némán üldögélt a lassan rügyező fák alatt, és a körülötte nyüzsgő fajtársait nézte. A lombok fölé emelte a tekintetét, és a magas épületek oldalát vagy hátulját bámulta. Egyszer egy emberkislányt pillantott meg valamelyik magas ablakban, amit mintha találomra nyitottak volna az egyik ház koszos, hátsó betonfalában. A lány békésen bámulta khepri szomszédait, mellette a szél cibálta és csapkodta a család kiteregetett fehérneműit. Különös lehet így felnőni, gondolta Lin, aki legalább olyan furcsának találta, ha egy embert örökké néma, bogárfejű teremtmények vesznek körül, mintha őt vogyanojok nevelték volna... de ez a gondolatmenet aggasztó módon saját gyermekkorához vezetett.

Amikor a gyűlölt utcákon sétált, természetesen visszakerült az emlékeiben élő városba. Ezt ő is tudta. Megacélozta magát, hogy képes legyen megbirkózni vele.

Kinkén volt élete első menedéke. Mostani különös elszigeteltségében, amikor khepri gengszterkirálynőknek szurkolt, és számkivetettként járta a város minden szegletét - talán Bujjaligetet leszámítva, ahol maguk a számkivetettek voltak az urak -, rá kellett ébrednie, hogy a Kinkennel kapcsolatos érzései sokkal vegyesebbek, mint azt eddig hajlandó volt beismerni.

Új-Crobuzonban hétszáz éve éltek kheprik, mióta a Lelkes Sáska átszelte a Duzzadó-óceánt, és megérkezett Bered Kai Nevbe, a keleti kontinensre, a kheprik otthonába. Néhány kereskedő és utazó visszatért velük. Kis csoportjuk letelepedett a városban, élték az életüket, és lassan bennszülötté váltak. Akkoriban nem különültek el a többiektől, nem voltak házilárvák és gettók. Ahhoz túl kevesen voltak. Egészen a Tragikus Átkelésig.

Száz év telt el azóta, hogy a menekültek első hajói bevánszorogtak a Vas-öbölbe. Majdnem elsüllyedtek, roppant óraműmotorjaik elrozsdálltak és nem működtek, vitorláik csapzottan lógtak. Úszó kripták voltak, telezsúfolva Bered Kai Nev élőhalott kheprijeivel. A soraikat tizedelő ragály nem ismert könyörületet, és kénytelenek voltak megszegni az ősöreg tabut, amely tiltott minden vízi temetkezést. A fedélzeten kevés holttest maradt, de ezrek haldokoltak. A bárkák túlzsúfolt várótermek voltak, ahonnan csak a hullaházba vezetett út.

Új-Crobuzon vezetése nem küldött konzult Bered Kai Nev országaiba, és felületesen tartották velük a kapcsolatot, ezért rejtély maradt előttük, milyen tragédia történhetett. A menekültek nem beszéltek, ha mégis megtették, rébuszokban fogalmaztak, akik pedig hajlandók lettek volna részletesen, szemléletesen magyarázni, nyelvi akadályokba ütköztek. Az emberek mindössze annyit tudtak, hogy a keleti kontinensen élő kheprikkel valami szörnyűség történt, iszonytató örvény szippantott magába több millió lelket, és alig maroknyian tudtak megmenekülni. A rejtélyes apokalipszist a kheprik Purgálásnak nevezték.

Huszonöt év telt el az első és az utolsó hajó érkezése között. A legendák szerint némelyik motor nélküli bárkát már a tengeren született kheprik irányították, mivel az eredeti utasok sorban elhunytak a végtelen átkelés alatt. Lányaik nem tudták, mi elől menekültek, de haldokló keltetőik megeskették őket, hogy mindig nyugatnak tartanak majd, és soha, de soha nem fordítják el a kormánykereket. Új-Crobuzonba számos történet eljutott az Irgalom Hajóiról - a nevüket arról az egyetlen dologról kapták, amiért a legtöbbet fohászkodtak - a Rohagi-kontinens keleti országaiból, Gnurr Kettből és a Jheshull-szigetekről, de még messze délről, a Szilánkokból is. A khepri diaszpóra szétforgácsolt, vegyes és fejvesztett közösség volt.

Néhány országban borzalmas pogromokkal fogadták és lemészárolták őket. Máshol, például Új-Crobuzonban gyanakodva, de nem törvényerőre emelt erőszakkal vártak rájuk. Letelepedtek, majd munkások, adófizetők és bűnözők lettek, és a külső nyomás, amely túl szelíd volt ahhoz, hogy feltűnő legyen, szépen lassan gettókba terelte őket; néha fanatikusok vagy gazemberek vadásztak rájuk.

Lin nem Kinkenben nőtt fel. A fiatalabb és szegényebb khepri gettóban, Csermelyparton született, a város északnyugati részét elcsúfító, szurtos pacában. A telepesek módszeres emlékezettörlése miatt majdhogynem lehetetlen volt teljes egészében megérteni Kinkén és Csermelypart történetét. A Purgálás akkora traumát okozott a khepriknek, hogy a menekültek első generációja önszántából elfeledte több tízezer év történetét, és Új-Crobuzonba érkezésüket időszámításuk új ciklusa, a Metropolis-ciklus kezdetének nevezték ki. Amikor a következő nemzedék kérdésekkel ostromolta a keltetőket, a legtöbbjük nem válaszolt, sokan pedig nem is emlékeztek. A khepri történelemre átláthatatlan ködként borult a népirtás roppant árnyéka.

Linnek ezért nehéz volt felfejtenie a Metropolis-ciklus első húsz évének titkait. Kinként és Csermelypartot egyedüli lehetőségként kínálták mind neki, mind az ő keltetőjének, mind az előtte élt, mind az azt megelőző nemzedéknek.

Csermelyparton nem építették meg a Szobrok terét. Száz évvel ezelőtt az emberek lepusztult nyomornegyede volt, összefércelt építészeti stílusokból álló szegénytanya, ahol a kheprik házilárvái mindössze annyit értek el, hogy beburkolták a betont, és az örök mozdulatlanságnak őrizek meg az összeomlás szélén álló házakat. Csermelypart lakói nem művészek vagy gyümölcsbár-tulajdonosok, esetleg rajfőnökök, kaptárvezetők vagy kereskedők voltak. Siralmas és éhes népség élt itt. Gyárakban és csatornákban dolgoztak, bárkinek eladták magukat, aki hajlandó volt megvenni őket. Kinkeni nővéreik megvetették őket.

Csermelypart lepusztult utcáin különös, veszélyes eszmék szökkentek szárba. Radikális csoportok találkoztak a titkos helyeken. Messianisztikus kultuszok ígértek szabadulást a kiválasztottaknak.

A menekültek nagy része dühödten hátat fordított Bered Kai Nev isteneinek, amiért képtelenek voltak megvédelmezni követőiket a Purgálástól. Az újabb nemzedékek azonban, amelyek nem tudtak semmi pontosat a tragédiáról, ismét felajánlották nekik hódolatukat. Az eltelt száz év alatt ódon műhelyekben és kihalt tánctermekben szentelték fel ismét a panteon templomait. A csermelypartiak többsége azonban zavarában és haragjában szakadár istenekhez pártolt.

Csermelypart területén az összes megszokott templom helyet kapott. Hódoltak a Fenséges Keltetőnek és a Művészetet Köpőnek. Az ütött-kopott kórházra a Kegyes Nővér vigyázott, az Acélnővérek a hithűeket védelmezték. A gyártelepek csatornái mentén, az ócska kalyibákban, az elfüggönyözött ablakú szobákban azonban különös istenekhez intéztek fohászt. Papnők ajánlkoztak fel az Elyktromos Ördögnek vagy a Légi Kaszásnak. Titkos gyülekezetek tagjai kapaszkodtak a házak tetejére, ahol himnusszal fohászkodtak a Szárnynővérhez, tanítsa meg őket repülni. És néhány elkeseredett, magányos lélek - mint Lin keltetője - a Rovar Aspektusnak fogadott hűséget.

Khepriről az új-crobuzoni ábécére átírva az isten neve a megnevezést, odaadást és áhítatot jelentő khémyai-audio-vizuális összetevőkből álló egység megfelelője a Rovar/Aspektus/(hím)/(különálló tudatú). Az a néhány ember azonban, aki tudott róla, Rovar Aspektusnak nevezte és Lin is ennek a kézjelét mutatta Isaacnek, amikor a gyermekkoráról mesélt neki.

Hatéves korától kezdve, amikor fiatal fejlárvájáról - amely ekkor vált hirtelen fejszkarabeusszá - letépték a gubót, és amikor a gondolatokkal és a nyelvvel berobbant a tudatosságba, az anyja azt tanította neki, hogy ő bukott teremtmény. A Rovar Aspektus borongós doktrínája szerint minden khepri nőt átok sújt. Az első khepri nő rettenetes bűne miatt a leányai kénytelenek egész életükben groteszk, lassú, esetlen, kétlábú testtel és lélekkel küszködni, ami bővelkedik a tudatosságból következő, felesleges tévutakban és bonyodalmakban. A nőkből kiveszett Isten és a férfiak rovarszerű tisztasága.

Lin keltetője (aki lenézte és elfajzott modorosságnak tartotta a névadást) azt tanította Linnek és testvérének, hogy a Rovar Aspektus a teremtett világ ura, a mindenek felett álló hatalom, amely nem ismer mást, csak az éhséget, a szomjúságot, a párzást és a kielégülést. Miután felfalta az űrt, a kozmikus teremtés agyatlan aktusában kiszarta magából a világot, és ezt csak tisztábbá, ragyogóbbá teszi az, hogy minden eszme vagy tudatosság nélkül tette. Lint és testvérét arra nevelték, hogy riadt buzgalommal tiszteljék Őt, és utálják puha, kitinpáncél nélküli testüket.

És megtanították őket arra, hogy imádják és szolgálják agyatlan fivéreiket.

Lin mostanában már nem borzongott meg az undortól, ha visszagondolt erre az időszakra. Az eldugott kinkeni parkokban üldögélve elővigyázatosan nyúlt vissza a múltjába, apró lépésekkel, fokozatosan emlékezve haladt előre benne, amihez nem kevés bátorság kellett. Még emlékezett arra az időre, amikor lassan feltűnt neki, mennyire nem szokványos az élete. Ha nagy ritkán elment vásárolni, iszonyodva figyelte, milyen közömbös megvetéssel bánnak khepri nővérei a hímekkel, miként rúgják félre vagy tapossák el ezeket a félméteres rovarokat. Nem felejtette el a többi gyermekkel folytatott puhatolózó beszélgetéseket, amelyekből megtudhatta, hogyan élnek a szomszédaik; azt, hogy mennyire félt használni a nyelvet, amit ösztönösen ismert, ami a vérében volt, amit a keltetője meggyűlöltetett vele.

Emlékezett rá, milyen volt hazatérni a khepri hímektől nyüzsgő, rothadó gyümölcstől és zöldségtől bűzlő házba, ahol szerves hulladék borította a padlót, hogy legyen mit zabálniuk a fivéreknek. Ahol parancsszóra tisztogatta a számtalan hím csillogó páncélját, oltár elé halmozta trágyájukat, hagyta, hadd másszanak végig rajta, hogy féleszű kíváncsisággal felderítsék a testét. Emlékezett az éjszakai beszélgetésekre, amikor testvérével khepri nyelven suttogva, levegőbe lövellt khémyai párával és gyengéd percegéssel vitatkoztak. A teológiai eszmecserék eredményeképpen testvére teljesen elfordult tőle, és olyan mélyre temetkezett a Rovar Aspektus vallásába, hogy fanatizmusban még az anyjukat is felülmúlta.

Linnek csak tizenöt éves korában sikerült nyíltan szembeszegülnie a keltetőjükkel. Most már tisztában volt vele, milyen naivan és zavarosan csinálta. Eretneknek nevezte az anyját, és megátkozta a népszerű istenek nevében. Elmenekült a Rovar Aspektus tébolyult önutálata és Csermelypart szűk utcái elől. Kinkenbe ment.

Ezért történhetett az, tűnődött, hogy az összes későbbi kiábrándulás - idegenkedése, sőt gyűlölete - ellenére egy része mindig menedékként emlékszik Kinkenre. Manapság hányingert kapott az elszigetelődött közösség önelégültségétől, de szökése után megmámorosodott tőle. Lubickolt abban, hogy öntelten megtagadhatta Csermelypartot és vehemens gyönyörrel imádkozott a Fenséges Keltetőhöz. Khepri nevet vett fel, aztán - Új-Crobuzonban nem létezhetett enélkül - emberi nevet is kapott. Felfedezte hogy Csermelyparttal ellentétben Kinkenben a kaptár- és a rajrendszerrel a társadalmi kapcsolatok bonyolult és hasznos hálója jár. Az anyja sohasem beszélt a születéséről vagy a kiskoráról, ezért leutánozta első kinkeni barátját, és ha megkérdezték, hová tartozik, azt felelte, a Rőtszárny Kaptárhoz, a Macskakoponya Rajba.

Barátnője vezette be a gyönyörszexbe, ő tanította meg neki, miként élvezheti ki a nyaka alatti érzékeny rész örömeit. Ez volt mind közül a legnehezebb, legkülönösebb átalakulás. A teste eddig a szégyen és az undor forrása volt: a tudat, hogy minden cél nélkül, pusztán a csupasz testiség miatt vegyen részt ilyesmiben, kezdetben undorította, majd megriasztotta, végül felszabadította. Korábban kizárólag az anyja parancsára vett részt fejszexben, amikor mozdulatlanul, feszengve tűrte, hogy a hím az utódnemzés szerencsére terméketlennek bizonyult aktusában megmássza, és izgatottan párzani kezdjen a fejszkarabeuszával.

Idővel enyhült benne keltetője iránti gyűlölete, először ellenszenvvé, később sajnálattá alakult. A Csermelypart nyomora iránt érzett undora bizonyos mértékű megértéssel párosult. Aztán vége szakadt az öt évig tartó szerelemnek Kinkennel. A Szobrok terén kezdődött, amikor tudatosult benne, hogy az alkotások mind érzelgősek, rossz a kivitelezésük, és olyan kultúrát testesítenek meg, ami önmagával szemben teljesen vak. Kezdte észrevenni azt a Kinként, amire már a csermelypartiak lenézése vagy a kinkeni szegénység elhallgatása is utalt, észrevette az igazi „közösséget”, amely legjobb esetben érzéketlen és nemtörődöm volt, legrosszabb esetben pedig szándékosan tartotta nyomorban Csermelypartot, hogy így őrizze megg felsőbbrendűségét.

Lin rájött, hogy a papnők, az orgiák, a házi manufaktúrák, az új-crobuzoni gazdasághoz kapcsolódó titkos kötelékek világa valójában életképtelen - bár a gigászi városról általában fölényesen beszéltek, mintha csak Kinkén kiegészítője lenne. Keveredett benne az álszentség, a dekadencia, a létbizonytalanság és a sznobság, és ez furcsa, idegbeteg vegyületet alkotott.

Linben felháborodott haraggal tudatosult, hogy Kinkén Csermelypartnál is becstelenebb. A felismerés azonban nem ébresztett benne nosztalgiát nyomorúságos gyermekkora iránt. Sohasem tért volna vissza szülőhelyére. És ha ugyanúgy hátat fordít Kinkennek, mint tette azt egykor Csermelyparttal, egyetlen irányba vezet innen az útja: kifelé.

Így aztán megtanulta a jelbeszédet, és távozott.

Lin sohasem volt olyan ostoba, hogy azt higgye, ebben a városban valaha lehet más, mint khepri. Nem is akart más lenni. De lélekben felhagyott a próbálkozással, hogy khepri legyen, mint ahogy egyszer elege lett abból, hogy rovarrá próbáljon válni. Ezért lepték meg annyira Francine Anyával kapcsolatos érzései. Nem csak arról volt szó, hogy Francine Anya Mr. Motley ellen dolgozik. Más zavarta: egy khepri csinálta, aki könnyedén orozta el a területet ettől a gonosz embertől.

Önmagát sem áltatta azzal, hogy érti. Sokáig ült a banyánafák, tölgyek vagy körtefák árnyékában, abban a Kinkenben, amelyet éveken át gyűlölt, nővérei között, akik mellett kívülállónak számított. Ugyanúgy nem kívánt visszatérni a „khepri élethez”, mint ahogy a Rovar Aspektushoz sem. Nem értette az erőt, amit Kinkenből nyert.

Tizenkilencedik fejezet

A konstrukt, amely évek óta söpörte David meg Lublamai padlóját, a jelek szerint kezdett végleg kiöregedni. Zihálva, körökben keringve súrolta a deszkákat. Letapadt a padló egyik véletlenszerű foltján, és úgy tisztogatta, mint egy ékkövet. Némely reggelen majdnem egy óráig is eltartott, mire bemelegedett. A programja egyre gyakrabban akadt hurkokba, és ilyenkor a végtelenségig ismételgette tevékenysége valamelyik apró részletét.

Isaac megtanulta figyelmen kívül hagyni ismétlődő, neurotikus nyüszítését. Két kézzel dolgozott egyszerre. A baljával diagramokká alakítva vetette papírra elképzeléseit. Jobbjával a merev billentyűzeten kopogva egyenleteket táplált apró számítógépezetébe, és kapkodva, ügyetlenül lyukkártyákat tömött az adagolónyílásba vagy tépte ki őket onnan. Különböző programokkal oldotta meg ugyanazt a problémát, összehasonlította a válaszokat, lapokat írt tele számokkal.

A repüléssel foglalkozó könyvek tömege eltűnt a polcokról, és Kétpicula segítségével az egyesített energiamezőről és a krízismatematika misztikus alfajáról szóló kötetek kerültek a helyükre, legalább ugyanakkora számban.

Alig két hét kutatómunkát követően valami nagyon különös dolog történt Isaac fejében. Olyan egyszerűen zajlott le benne az átkonceptualizálás, hogy kezdetben fel sem fogta felfedezése teljes mélységeit. Tűnődő pillanatnak tűnt, mint oly sok másik, része volt a teljes belső tudományos monológnak. Isaac Dan der Grimnebulinra nem tört rá dermesztő döbbenettel a zsenialitás ragyogó fénye. Hanem az egyik nap, amikor éppen a ceruzáját rágcsálta, bizonytalan szavakká alakult benne egy gondolat ami valami ilyesmit súgott: várj egy picit, talán így is meg lehetne oldani...

Másfél órájába került, mire rájött, hogy amit ő hasznos elméleti modellnek vélt, az mérhetetlenül izgalmasabb annál. Szisztematikusan nekiállt bebizonyítani, hogy tévedett. Sorban készítette a matematikai forgatókönyveket, amelyekkel megpróbálta földbe döngölni tétován papírra vetett egyenleteit. Nem sikerült elpusztítania őket. Az egyenletek kitartottak.

Két napjába telt, mire kezdte elhinni, hogy tényleg megoldotta a kríziselmélet egyik alapvető problémáját. Az eufórikus pillanatokra jóval több óvatos idegesség jutott. Lesújtó lassúsággal böngészte a szakkönyveket, mert biztosan tudni akarta, nem hagyott-e figyelmen kívül egy nyilvánvaló tévedést, vagy nem fedezett-e fel újra egy régen megcáfolt tételt.

Az egyenletei így is kitartottak. Isaac megriadt saját önteltségétől, és alternatívát keresett, nehogy el kelljen fogadnia azt, ami egyre inkább igaznak tűnt: megoldotta a krízisenergia mennyiségi meghatározásának, matematikai leképezésének problémáját.

Tudta, hogy ezt azonnal közölnie kellene kollégáival, felfedezéseit „aktuális kutatási eredmények” címmel publikálhatná A Filozofikus Fizika és Thaumaturgia Szaklapjában vagy az Egyesített Mezőkben. Őt viszont annyira megriasztották az eredményei, hogy elkerülte ezt a megoldást. Csak biztosra akar menni, mondta magában. Szüksége lesz még néhány napra, pár hétre, talán egy-két hónapra... és akkor majd publikál. Az viszont igazán rendkívüli dolognak számított, hogy sem Davidnek, sem Lublamainak, sem Linnek nem szólt. Isaac az a bőbeszédű ember volt, aki hajlamos ontani magából minden régi butaságot, legyen az tudományos, hétköznapi vagy obszcén, ami csak eszébe jut. Titkolózása teljességgel elütött a személyiségétől. Ismerte magát annyira, hogy ezt ő is megértse és felfogja, mit jelent: rendkívül megzavarta és mélységesen izgalomba hozta a felfedezése.

Végiggondolta a felfedezés, a szabályokba foglalás folyamatát. Rájött, hogy a haladás, az utóbbi egy hónap hihetetlen elméleti ugrásai, amelyek elhomályosították az elmúlt öt év eredményeit, mind azonnali, gyakorlati kérdésekre adott válaszokból születtek. Zsákutcába jutott a kríziselmélettel, amíg Yagharek fel nem fogadta. Isaac nem értette, miért van ez, de észrevette, hogy a legelvontabb elméletei akkor fejlődnek, ha gyakorlati szempontokat vesz figyelembe. Ennek megfelelően úgy döntött, nem temetkezik bele a homályos teóriába. Továbbra is Yagharek repülésének problémájára összpontosít.

Ebben a fázisban még nem vehette figyelembe a különböző leágazásokat. Mindent, amire rábukkant, minden előrelépést, minden ötletet szépen visszaforgat alkalmazott tanulmányaiba. Mindenre lehetséges eszközként tekintett, amivel Yaghareket visszajuttathatja a levegőbe. Kénytelen volt visszafogni és újra meg újra meghatározni a munkáját, amit nehéz, sőt perverz dolognak talált. Úgy érezte, mintha hátratett kézzel kellene dolgoznia, vagy pontosabb hasonlattal élve, a szeme sarkából hunyorogva kellene kutatnia. Viszont bármilyen hihetetlennek tűnt is, a magára erőltetett fegyelemnek hála, olyan iramban haladt, amiről fél évvel ezelőtt álmodni sem mert volna.

Egyedülálló, nyakatekert úton közelít a tudományos forradalom felé, gondolta néha, amikor gyorsan megfeddte magát, ha az elmélet túlságosan lekötötte. Dolgozz tovább, utasította önmagát komoran. A levegőbe kell juttatnod egy garudát. A szíve azonban akarata ellenére is izgatottan dobogott, és az arcára alkalmanként szinte hisztérikus vigyor ült ki. Néhanapján meglátogatta Lint, ha éppen nem a titkos munkáján dolgozott a titkos helyen, és izgatott, gyengéd erőszakossággal megpróbálta elcsábítani, amit Lin szemmel látható kimerültsége ellenére örömmel fogadott. Máskor napokon keresztül ki sem mozdult, és a tudományba temetkezett.

Isaac kivételes megérzéseihez folyamodott, és óvatosan tervezni kezdett egy gépezetet, amivel megoldani remélte Yagharek problémáit. A tervekben egyre gyakrabban bukkant fel ugyanaz a rajz. Kezdetben firka volt, néhány lazán kapcsolódó vonal, nyilakkal és kérdőjelekkel. A következő napokban egyre határozottabb lett. A vonalak már vonalzóval és tintával készültek. Kezdett tervrajzzá válni.

Yagharek néha felbukkant Isaac laboratóriumában, mindig csak akkor, amikor nem volt ott más. Isaac nem egy éjszakán figyelt fel az ajtó nyikordulására, hogy megfordulva megpillantsa a szenvtelen, méltóságteljes garudát, aki láthatóan nyomorultul érezte magát.

Isaac észrevette, hogy sokat segít, ha megpróbálja elmagyarázni a munkáját Yaghareknek. Természetesen nem a vaskos elméleti részét, hanem az alkalmazott tudományt, amivel a félig rejtett teóriát támogatta. Minden áldott nap ezernyi ötlet és potenciális kutatási terv kavargott a fejében, és úgy gondolta, ha lehántja róluk a felesleget, és nem szaknyelven összegzi a krízisenergia megcsapolásának módozatait, kénytelen lesz értékelnie az elveit, és némelyiket elveti, másokra pedig jobban összpontosít majd.

Lassan építeni kezdett Yagharek érdeklődésére. Ha a garuda a megszokottnál hosszabb ideig nem bukkant elő, elkalandozott a figyelme. Ezeken a napokon a hatalmas hernyót figyelte.

A teremtmény közel két hétig falta az álombogyót és egyre csak nőtt. Amikor majdnem egyméteresre gyarapodott, Isaac idegesen abbahagyta az etetését. Túlságosan kicsi lett a ketrece. Ennél nem nőhet tovább, gondolt Isaac. A lény a következő pár napban reménykedve, szimatolgatva rótta a szűk lyukat. Azóta láthatóan beletörődött, hogy nem kap több ennivalót. Kezdeti elkeseredett mohósága elcsitult.

Nem nagyon mozgott, mindössze időről időre helyet változtatott, illetve egyszer-kétszer végigkúszott a ketrecén, kinyúlva, mintha nyújtózkodna. Leginkább csak gubbasztott, és enyhén lüktetett: vagy a szíve dobog, vagy lélegzik, Isaac nem tudta eldönteni. Eléggé egészségesnek tűnt. Mintha várt volna valamire.

Amikor korábban álombogyóforgácsokat hajigált a hernyó mohón remegő rágói közé, megesett, hogy önkéntelen, erőtlen és szomorkás vágyódással gondolt vissza saját tapasztalataira. Nem a nosztalgia káprázata volt ez. Élénken emlékezett rá, milyen mocskosnak érezte magát; hogy ennél mélységesebben nem is koszolódhatott volna be; nem felejtette el a gyomorkavaró, szédítő rosszullétet; a pánikszerű zavartságot, amikor elveszett az érzelmek áradatában, majd elhagyta ezt az őrületet, és összetévesztette egy tolakodó elme rettegésével... de az élénk emlékek ellenére is azon kapta magát, hogy töprengve - sőt talán éhesen - szemez a hernyója reggelijével.

Felzaklatták ezek az érzések. Sohasem szégyellte, hogy gyáva, ha kábítószerekről van szó. Diákkorában persze gyakran előkerültek a lazán megsodort, illatos ködfüves cigaretták, és ilyenkor mindig felhangzott a bárgyú vihogás. Az ennél durvább anyagokhoz azonban sohasem volt gusztusa. Az új keletű mohóság első kordulásai nem különösebben enyhítették szorongását. Nem tudta, mennyire addiktív az álombogyó, ha az egyáltalán, de ellenszegült kíváncsisága erőtlen hullámainak.

Az álombogyó a hernyójáé, senki másé.

Kíváncsiságát az érzékiből intellektuális mederbe terelje. Személyesen mindössze két khémyikust ismert, két kimondhatatlanul prűd embert; előbb táncolt volna meztelenül a Tervisadd sugárúton, mint hogy törvénytelen drogokkal forduljon hozzájuk. Inkább Bujjaliget kétes csellóiban szimatolt körül. Néhány ismerőséről kiderült, hogy már próbálták a szert, páran pedig rendszeres fogyasztói voltak.

Az álombogyó a jelek szerint minden fajra egyformán hatott. Senki sem tudta, honnan származik, de akik bevallottan használták, azok mindannyian dicshimnuszt zengtek rendkívüli hatásairól. Abban kivétel nélkül egyetértettek, hogy az álombogyó drága, és egyre csak drágul. Nem mintha emiatt leszoktak volna. A művészek pedig a más elmékkel folytatott kommunikáció kvázi misztikus jellegéről beszéltek. Isaac ezen csak fintorgott, és (saját csekélyke tapasztalatát elhallgatva) azt bizonygatta, hogy a szer mindössze hathatós oneirogén, amely úgy serkenti az agy álomközpontjait, mint a valódi a szagló- és látóközpontokat.

Ezt ő maga sem hitte. Nem lepte meg az a heves ellenkezés, ami az elméletét fogadta.

- Fogalmam sincsen, hogyan, Zaac - sziszegte Vastagodó Comb tiszteletteljesen -, de ezzel osztozhatsz mások álmaiban... - A Kakas és Óra szűk bokszában összezsúfolódott társaság vidáman bólogatott. Isaac ünneprontó szerepének megfelelően kétkedve nézett rájuk. A végén persze hagyta magát meggyőzni. Szándékában állt még többet megtudni a rendkívüli anyagról, ehhez Lemuel Pigeon lett volna az ő embere, vagy Mázlis Gazid, ha valaha felbukkan ismét, de a krízisenergia kutatása teljesen lefoglalta. A hernyó ketrecébe szórt álombogyóval kapcsolatban továbbra sem érzett mást, mint kíváncsiságot, idegességet és nemtörődömséget.

Langyuár végének egyik forró napján kelletlenül méregette az óriásira nőtt teremtményt. Arra a következtetésre jutott, hogy ez több, mint csodás lény. Több, mint egy különösen nagy hernyó. Határozottan szörnyetegnek tűnt. Bánta, hogy ilyen átkozottul érdekes. Máskülönben könnyedén megfeledkezhetett volna róla.

Odalent kivágódott az ajtó, és Yagharek jelent meg a reggeli napfény csíkjaiban. A garuda ritkán, nagyon ritkán érkezett napszállta előtt. Isaac felpattant, és intett ügyfelének, hogy jöjjön fel a lépcsőn.

- Yag, öregfiú! Régen láttalak! Elkalandoztam. Szükségem van rád, hogy pórázra fogj. Gyere fel!

Yagharek szótlanul felballagott a lépcsőn.

- Honnan tudod te, mikor nincs itt David meg Lublamai, hmm? - kérdezte Isaac. - Szemmel tartasz minket, mi? Vagy valamilyen ördögi módszerrel csinálod. A francba, Yag, ne osonkodj itt, mint valami elbaszarintott gyilkos.

- Beszélni akarok veled, Grimnebulin. - Yagharek hangja furcsán puhatolózó volt.

- Ne kímélj, öregfiú. - Isaac leült, és a garudát nézte. Mostanra tudta, hogy Yagharek úgysem fog leülni.

A garuda levette a köpönyegét és a szárnyvázat, majd karba font kézzel Isaac felé fordult. Isaac tudta, hogy a bizalom legnagyobb fokú kifejezése ez nála, hiszen leplezetlenül, teljes torzságában állt ott, és meg sem próbálta elfedni magát. Ennek valószínűleg hízelegnie kellene a hiúságának.

Yagharek a szeme sarkából fürkészte.

- Az éjszakai városban, ahol élek, sokféle ember van, Grimnebulin, számtalan élet. Nem csak az uszadék rejtőzködik.

- Sohasem gondoltam, hogy... - kezdte Isaac, de Yagharek türelmetlenül biccentett, mire a férfi elhallgatott.

- Sok-sok éjjelt töltök némán és egyedül, de van, amikor beszélek azokkal, akiknek az elméje még mindig élesen vág a szesz és a magány és a kábítószer ellenére. - Isaacnek már a nyelve hegyén volt, hogy mondtam már, igazán találhatunk neked szállást, de visszafogta magát. Kíváncsi volt, hová vezet ez az egész. - Van egy férfi, egy tanult, részeges férfi. Sejtésem szerint nem hiszi, hogy én tényleg létezem. Talán visszatérő hallucinációnak tart. - Yagharek nagy levegőt vett. - Beszéltem neki az elméleteidről, a krízisről, és nagyon lelkes voltam. És a férfi azt mondta... a férfi azt mondta nekem: „Miért nem csinálod végig? Miért nem használod fel a torziót?”

Hosszú csend támadt. Isaac ingerülten és undorodva csóválta a fejét.

- Azért vagyok itt, hogy feltegyem neked a kérdést, Grimnebulin - folytatta Yagharek. - Miért nem használjuk fel a torziót? Te a semmiből akarsz megalkotni egy új tudományt, de a torzió energiája létezik, léteznek módszerek a megcsapolására... Úgy kérdem mint laikus, Grimnebulin. Miért nem használod a torziót?

Isaac nagyon nagyot sóhajtott, és megdörgölte az arcát. Részben dühös volt, de leginkább csak ideges, és eltökélten megpróbált azonnal véget vetni ennek a társalgásnak.

- Yagharek... - kezdte, de ebben a pillanatban dörömbölés hallatszott az ajtó felől.

- Halló! - rikkantotta egy vidám hang. Yagharek megdermedt. Isaac felpattant. Az időzítés rendkívüli volt.

- Ki az? - harsogta Isaac, lefelé dübörögve a lépcsőn.

Egy férfi nézett be az ajtón. Nyájas arca volt, már-már abszurd módon nyájas.

- Üdvözletem, jó uram. A konstrukt miatt jöttem.

Isaac a fejét csóválta. Fogalma sem volt, miről beszél a férfi. Hátranézett, de Yagharek eltűnt. Visszalépett a galéria peremétől, nehogy észrevegyék. Az ajtóban álló férfi névjegyet nyújtott Isaacnek.

Nathaniel Orriaben, konstruktok javítása és cseréje, hirdette a szöveg. Minőség és szakértelem, megengedhető áron.

- Tegnap jött be hozzánk az uraság. A neve... Serachin? - mondta a férfi bizonytalanul, és a kezében tartott papírlapra pillantott. - Említette, hogy a takarítómodellje... öö... az EKB4C makrancoskodik. Talán összeszedett egy vírust vagy valamit. Holnap akartam jönni, de éppen most végeztem a melóval itt a környéken, és arra gondoltam, hátha véletlenül itt találok valakit. - Szélesen elmosolyodott. Olajos anorákja zsebébe dugta a kezét.

- Értem - mondta Isaac. - Khmm... Nézze. Ez nem a legjobb pillanat...

- Világos! Maga dönt, persze. Csak hát... - A férfi elhallgatott, és körülnézett, mint aki titkot készül elárulni. Amikor megbizonyosodott róla, hogy illetéktelenek nem hallhatják, magabiztosan folytatta. - Az a helyzet, jó uram, hogy holnap esetlegesen nem leszek képes tartani a megbeszélt időpontot... - A lehető legjobban eltúlzott sajnálkozással nézett Isaacre. - Boldogan elvégezném én a dolgomat ott a sarokban, egy mukkanást nem fog hallani. Ha itt helyben meg lehet oldani, egy óra alatt készen vagyok, máskülönben mehet a műhelybe. Öt perc múlva meg tudom mondani, melyik. Máskülönben csak a következő héten kerülhet rá sor, azt hiszem.

- Ó, a búsba. Rendben... Nézze, éppen megbeszélésem van odafent, és életbe vágóan fontos, hogy ne zavarjon. Komolyan beszélek. Rendben lesz ez így?

- Tökéletesen. Fogom a csavarhúzómat, megnézem az öreg takarítót, aztán csak kiáltok egyet, ha tudom, mi a helyzet, jó?

- Jó. Akkor boldogul egyedül?

- Simán. - A férfi már el is indult a konstrukt felé, a szerszámtáskájával a kezében. Aznap reggel Lublamai bekapcsolta a szerkezetet, és betáplálta az utasításokat, hogy mosson fel nála, de ez hiábavaló reménynek bizonyult. A konstrukt húsz percig csak keringett, aztán a falnak támaszkodva megállt. Most, három órával később sem mozdult onnan, csak boldogtalan, halk kattogást hallatott, és görcsösen remegett három toldaléklába.

A szerelő odaballagott hozzá, és cicegve meg motyogva tüsténkedni kezdett körülötte, mint egy aggódó szülő. Megtapogatta a konstrukt végtagjait, zsebórát húzott elő, és lemérte a rángatózás idejét. Firkantott valamit a jegyzetfüzetébe. Megfogta a gépezetet, szembefordította, és belebámult az egyik üvegíriszébe. Lassú mozdulattal elhúzta előtte a ceruzáját, és megnézte, hogyan működik a követő szenzor.

Isaac fél szemét a szerelőn tartotta, de figyelme állandóan visszatért az emeletre, ahol Yagharek várt rá. Haladéktalanul beszélem kell vele a torzióról, gondolta idegesen. Ez nem várhat.

- Nos, minden rendben? - kiáltotta feszülten a szerelőnek.

A férfi hosszú csavarhúzót húzott elő a dobozából. Felnézett.

- Semmi gond, főnök - mondta, és vidáman meglengette a szerszámot. Visszafordult a konstrukthoz, aztán a nyakába ültetett kikapcsológombhoz nyúlt. A szánalmas nyikorgás hálás suttogással elhalt. Elkezdte lecsavarozni a szerkezet „tarkójára”, a henger alakú testre biggyesztett otromba, szürke fedőlapot.

- Akkor jó - mondta Isaac, és felkocogott a lépcsőn.

Yagharek az íróasztal mögé húzódott, ahol nem láthatták lentről. Isaacre nézett.

- Semmiség - mondta Isaac halkan. - A konstruktot jött megszerelni, mert kissé meggárgyult az utóbbi időbe Csak azt nem tudom, vajon hall-e minket...

Yagharek már válaszolt volna, amikor vékony, hamis füttyszó szólalt meg odalent. Yagharek egy pillanatig ostobán eltátott szájjal állt ott.

- Ezek szerint felesleges volt aggódnunk - mondta Isaac vigyorogva. Szándékosan csinálja, gondolta. Hogy tudjam nem hallgatózik. Milyen udvarias. Köszönetképpen biccentett a szerelő felé, amit az nem láthatott.

Aztán gondolatai visszatértek az aktuális problémához Yagharek bizonytalan javaslatához, és a mosoly lefoszlott az arcáról. Nagyot zöttyenve leült az ágyára, beletúrt sűrű szálú hajába, és felnézett Yagharekre.

- Te nem ülsz le soha, igaz, Yag? - kérdezte. - És ennek vajon mi az oka?

A halántékán dobolt az ujjaival, és gondolkodott. Végül megszólalt.

- Yag, öregfiú... egyszer már lenyűgöztél... amikor a bámulatos könyvtáratokról meséltél, igaz? Most mondok két nevet, jelentenek-e neked bármit. Tudsz valamit Surochról vagy a Kakotopikus Foltról?

Hosszú csend támadt. Yagharek enyhén hátrahajtott fejjel bámult ki az ablakon.

- A Kakotopikus Foltról tudok, természetesen. Mindig hallani róla, ha a torzió kerül szóba. Talán nem több, mint rémisztgetés. - Isaac nem bírt hangulatokat kiolvasni Yagharek szenvtelen hangjából, de most óvatosan válogatta meg a szavait. - Talán túl kellene lépnünk a félelmeinken. És Suroch... olvastam a történelmetekről, Grimnebulin. A háború... mindig kegyetlen...

Isaac közben felállt, kaotikus könyvespolcához sétált, es beletúrt a halomba rakott könyvek közé. Vékony, kemény kötéses fólióval tért vissza. Kinyitotta, és letette Yagharek elé.

- Ez itt - mondta komoran - közel száz évvel ezelőtti heliotípiák gyűjteménye. Nagyrészt ezeknek a helióknak köszönhető, hogy Új-Crobuzon beszüntette a torziós kísérleteket.

Yagharek lassan előrenyúlt és lapozott. Nem szólt.

- Titkos felderítőútnak szánták, hogy felmérjék, száz év elteltével mi lett a háború utóhatásaival - folytatta Isaac.

- Katonák kis csoportja, pár tudós meg egy heliotipista érkezett kémléggömbbel, és légi felvételeket készítettek. Aztán néhányukat letették Suroch romjai között, hogy közelképeket is csináljanak. Sacramundit, a heliotipistát annyira... megrázták a látottak... hogy saját költségén ötszáz példányt nyomtatott a jelentéséből. Ingyen osztogatta a könyvkereskedéseknek. Kikerülte a parlamentet meg a polgármestert, egyenesen az emberek elé tárt mindent... Turgisadi polgármester majd megőrült a haragtól, de nem tehetett semmit.

Tüntetések voltak, majd '89-ben kitört a Sacramundi-lázadás. Alig emlékeznek már rá, pedig majdnem belebukott a kormány. Akadt pár nagy konszern, amely pénzt pumpált a torziós programba... a Penton volt a legnagyobb, még mindig az övék a Nyílhegy-bánya... na, mindegy, beijedtek, kivonultak, és összedőlt az egész. Yag, öregfiú - mutatott Isaac a könyvre -, ez az oka, amiért nem használjuk a torziót.

Yagharek lassan lapozgatott. Szépiaszínű romok sorjáztak előttük.

- Á... - Isaac ujja sivár tájat, üvegszilánkokat és szénport mutató látképen pihent meg. A heliotípiát nagyon kis magasságból készítették. A szabályos kör alakú, hatalmas síkságon szétszóródott nagy üvegdarabok azt az érzetet keltették, hogy a megfonnyadt törmelék valaha rendkívüli de eltorzult tárgyakból maradhatott meg. - Nos, ennyi látható a város szívéből. Ide dobták le 1545-ben a színbombát. Azt mondják, ez vetett véget végleg a kalózháborúnak, de őszintén szólva, Yag, az már vagy egy évvel korábban befejeződött, amikor Új-Crobuzon torzióbombákkal szórta meg Surochot. Érted, alig tizenkét hónappal később csak azért használták a színbombákat, hogy megpróbálják eltüntetni tettük nyomait... az egyik azonban a tengerbe esett, kettő nem működött, vagyis csak egy maradt, amely egymérföldes területen tarolta le Suroch kellős közepét. Látod azokat a valamiket? - A kör alakú folt szélén emelkedő, alacsony törmelékhalmokra mutatott. - Ezen a vonalon túl még mindig állnak a romok. Ott látni a torzió nyomait.

Intett Yaghareknek, hogy lapozzon. A garuda úgy is tett majd kotyogó hang hallatszott a torkából. Ez lehetett a garudáknál az elakadó lélegzet megfelelője. Isaac a képre pillantott, aztán felnézett Yagharekre, de nem túl gyorsan.

- Azok az olvadt szobrokra emlékeztető valamik a háttérben valaha épületek voltak - mondta színtelen hangon.

- Ez itt, amit nézel, legalábbis a kutatók így gondolták, a házikecskéből fejlődhetett ki. A jelek szerint Surochban sokan tartottak kecskét. Nyilvánvalóan tartozhat a második, tizedik vagy akár a huszadik poszttorziós generációhoz is. Nem tudjuk, mennyi ideig élnek.

Yagharek a képen látható halott dologra meredt.

- A szöveg szerint le kellett lőniük - folytatta Isaac. - Két katonát megölt. Megpróbálták felboncolni, de azok a szarvak ott a gyomrán még éltek, bár a többi része már meghalt. Harcoltak is, majdnem végeztek a biológussal. Látod azt a kitinpáncélt? Azok a lemezek nagyon furcsán olvadnak egymásba.

Yagharek lassan bólintott.

- Lapozz, Yag. Itt a következő, amiről senki nem is sejti, mi lehetett eredetileg. Talán nem is létezett, csak a torzió-robbanás hozta létre. Én úgy gondolom, hogy azok a fogaskerekek eredetileg egy mozdonyból származhattak. - Finoman megkocogtatta a lapot. - A... khmm... legjobb részek most jönnek. Még nem láttad a csótányfát vagy a talán-talán emberfajzatoknak nevezhető lények csordáját.

Yagharek alapos volt. Egyetlen oldalt sem hagyott ki. Akadtak falak rejtekéből, lopva készített képek és szédítő légi felvételek egyaránt. A mutáció és az erőszak lassan mozgó kaleidoszkópja, természetellenes szörnyetegek szánalmas háborúi a vonagló salak- és a rémálomházak lakatlan birodalmában.

- Húsz katona utazott oda, Sacramundi, a heliotipista, három kutató meg néhány mérnök, akik mindvégig a léghajóban maradtak. Hét katona, Sacramundi meg egy khémykus tért vissza Surochból. Néhányuk megsebesült a torziótól. Mire megérkeztek Új-Crobuzonba, az egyik katona meghalt. A másiknak fogas csápok nőttek a szeme helyén, a tudósnőnek meg éjszakánként kezdett eltünedezni a teste. Nem vérzett, nem fájt, csak... sima lyukak jelentek meg a felsőtestén meg mindenhol. Öngyilkos lett.

Isaacnek eszébe jutott, hogy a történetet először egy szabad szellemű történelemprofesszortól hallotta mint anekdotát. Nyomozni kezdett utána, és lábjegyzeteket meg régi újságokat követve vadászott rá. A történetet régen elfelejtették, mese lett belőle, amivel gyerekeket riogattak: „Ha rossz leszel, Surochba küldelek, a szörnyek közé!” Másfél év után pillantotta meg először Sacramundi jelentésének egyik példányát, és újabb három évbe került, mire összeszedte rá a pénzt.

Úgy érezte, tudja, milyen gondolatok kavarognak szinte észrevétlenül Yagharek rezzenéstelen arca mögött. Időről időre minden szabadgondolkodó egyetemi hallgató eljátszadozott velük.

- Yag - mondta lágyan. - Nem nyúlunk a torzióhoz. Talán arra gondolsz most, hogy „még mindig használjuk a kalapácsot, és igen, van, akit megölnek vele”. Igazam van? „Ha a folyók kiáradnak, ezrekkel végeznek, de az erőművek turbináit is a víz hajtja.” Ugye? Higgyél nekem mint olyannak, aki valaha szörnyen izgalmasnak gondolta a torziót... ez nem eszköz. Nem kalapács, nem folyó. Ez... A torzió nyers erő. Most nem krízisenergiáról beszélünk, érthető? Azonnal felejtsd is el. A krízis a fizika egésze mögött megbúvó energia. A torziónak semmi köze a fizikához. Semmihez semmi köze. Ez egy teljesen beteges erő. Nem tudjuk, honnan származik, miért jelenik meg, hová tűnik. Nincsenek tétek. Nem vonatkoznak rá szabályok. Nem csapolhatod meg... vagyis megpróbálhatod, de láttad, hova vezet... nem játszadozhatsz vele, nem értheted meg, és az is istenverte biztos, hogy nem irányíthatod.

Bosszúsan megrázta a fejét.

- No persze, végeztek pár kísérletet, miegymást, többen úgy gondolják, egyes módszerekkel kiküszöbölhetők vagy felerősíthetők bizonyos hatások, és némelyik talán még működhet is. Azonban soha nem volt még olyan torziós kísérlet, aminek... nos... ne lett volna sírás a vége, a legvége mindenképpen. Én azt mondom, a torziós erővel egyetlenegy dolgot tehetünk: megpróbálhatjuk elkerülni. Vagy időben leállítjuk, vagy elmenekülünk előle, mint Libintos a sárkánykutyák elől.

Ötszáz évvel ezelőtt, nem sokkal a Kakotopikus Folt megjelenése után enyhe torziós vihar sodródott errefelé északkeletről, valahonnan a tenger felől. Egy ideig Új-Crobuzont is érintette. - Isaac kimérten csóválta a fejét. - Egy lapon sem említhető Surochkal, persze, de még így is elegendő volt ahhoz, hogy járványszerűen elszaporodjanak a szörnyszülöttek, és helyenként a városképpel is rendkívül furcsa trükköket játszott. Az érintett épületeket habozás nélkül lebontották. Nagyon ésszerűen, én azt mondom. Ezért tervezték meg a felhőtornyot: nem akartak esélyt adni az időjárásnak. A torony azonban nem működik, és baszhatjuk, ha újabb torziós áramlat közelít. Szerencsés módon az évszázadok alatt egyre ritkultak. Mondhatni, az 1200-as évek körül tetőztek.

Széles mozdulattal Yagharek felé intett. Kezdett belemelegedni a figyelmeztető és magyarázkodó szónoklatába. - Tudod, Yag, amikor rájöttek, hogy valami nincsen rendben a déli bozóterdőben... és hamar bekattant, hogy ez egy masszív torziós hasadék... rengeteg baromságot hordtak össze arról, minek nevezzék, és a vita most, kibaszott fél évezreddel később sem csitult el. Valaki elkezdte Kakotopikus Foltnak hívni, aztán rajta ragadt ez a név. Emlékszem, az iskolában még arról beszéltek nekünk, milyen szörnyen populista elnevezés ez, hiszen a „kakotoposz” mint szó... alapvetően azt jelenti, Rossz Hely... már önmagában moralizál, pedig a torzió se nem jó, se nem rossz és így tovább. Az a helyzet, hogy... ez bizonyos szinten nyilvánvalóan igaz, nem? A torzió nem gonosz... hanem agyatlan és céltalan. Én legalábbis így vélem... mások nem értenek velem egyet.

De még ha igazam van is, a Ragamoll-kontinens nyugati része akkor sem más, mint a tökéletes kakotoposz. Hihetetlen méretű földdarab, amivel nem tudunk mit kezdeni. Nincsen olyan thaumaturgiai módszer, amit megtanulhatnánk, nincsen olyan eljárás, amit tökéletesíthetnénk, nincsen semmi, amivel bármit elérhetnénk azon a helyen. Elég, ha kurva messzire elkerüljük, és bízunk benne, hogy végül elfogy. Ez egy óriási, elbaszott, halott vidék, ahol nyüzsögnek az araszlények... persze bevallottan a torziómentes zónában, de kifejezetten jól érzik magukat arrafelé... meg akad ott más is, amit meg sem próbálok leírni. Adott tehát egy erő, amely teljesen gúnyt űz az érzelmi fogalomrendszerünkből. Ami engem illett, számomra ez a „rossz”. Meghatározásnak is bitang jó lenne. Érted, Yag... fáj, hogy ezt kell mondanom, most komolyan, hiszen rohadtul racionalista vagyok... de a torzió megismerhetetlen.

Isaac hatalmas, megkönnyebbült sóhajjal nyugtázta hogy Yagharek bólint. Ő is bólintott, lelkesen.

- Részben önzés is ez az egész, érted - tette hozzá hirtelen komor jókedvvel. - Úgy értem, nem akarok ilyen kísérletekkel vacakolni, mert a végén még átalakulok... nem is tudom, undorító valamivé. Maradunk a krízisnél, rendben? Ezzel kapcsolatban viszont mutatni szeretnék neked néhány dolgot.

Gyengéden kivette Yagharek kezéből Sacramundi jelentését, és visszatette a polcra. Kihúzott egy fiókot, és elővette tervrajzkísérletét.

Letette a garuda elé, de habozva rögtön arrébb is húzta.

- Yag, öregfiú - mondta. - Tényleg tudnom kell... megbeszéltük, igaz? Most... elégedett vagy? Meggyőztelek? Ha a torzióval akarsz szarakodni, akkor azt még most közöld velem, és fogadd búcsúzó kézszorításomat... meg őszinte részvétemet.

Aggodalmas pillantással tanulmányozta Yagharek arcát.

- Hallottam, amit mondtál, Grimnebulin - mondta a garuda rövid hallgatás után. - Én... tisztellek téged. - Isaac mereven elmosolyodott. - Elfogadom, amit mondasz.

Isaac elvigyorodott, és már válaszolt volna, de Yagharek melankolikus csendben bámult ki az ablakon. Szóra nyitotta a száját, de sokáig nem szólt semmit.

- Tudunk a torzióról, mi, garudák. - A mondatok között hosszú szüneteket tartott. - Cymekben is járt. Úgy nevezzük, hogy rebekh-ladzshnar-h'k. -Durva hanglejtéssel köpte a szavakat, mintha dühös madárdal lenne. Isaac szemébe nézett. - Rebekh-sackmai a Halál: „az erő, ami befejez”. Rebekh-kavt a Születés: „az erő, ami elkezd'.

Ők voltak az első Ikrek, akik megszülettek a világ méhében miután az egyesült saját álmával. De volt ott valami más..- egy betegség... egy tumor... - kis szünetet tartott, míg ízlelgette a helyes szót, ami végre eszébe jutott - ... velük együtt, a föld hasában. Rebekh-ladzshnar-h'k rögtön utánuk tépte ki magát a világ méhéből, vagy talán ugyanakkor, de lehet, hogy kicsit előbb. Ez a... - Elmélyülten gondolkodott a szó fordításán. - A ráktestvér. A neve azt jelenti: „az erő, amiben nem lehet megbízni”.

Yagharek nem kántálva, samanisztikusan hangsúlyozva adta elő a népmesét, hanem egy xentropológus száraz hanghordozásával. Kitátotta a csőrét, hirtelen becsukta, majd megint kinyitotta.

- Kitaszított vagyok, renegát - folytatta végül. - Nem... nem meglepő... ha hátat fordítok a hagyományoknak, talán... de meg kell tanulnom, mikor térhetek vissza újra hozzájuk. A ladzshni jelentése „megbízni” és „szorosan megkötni”. A torzióban nem lehet megbízni, és nem lehet megkötni. Elfojthatatlan. Azóta tudom, hogy először hallottam a történeteket. Azonban én... én... mohó vagyok, Grimnebulin. Talán túl gyorsan nyúlok olyasmihez, amitől régebben visszariadtam volna. Nehéz... világok között élni... nem tartozni egyikhez sem. De most emlékeztettél arra, amit mindig is tudtam. Mintha a törzsem öregje lennél. - És egy utolsó, hosszú szünet után még hozzátette: - Köszönöm.

Isaac lassan bólintott.

- Nem tesz semmit... Részemről... hatalmas kő esett le a szívemről, Yag. El sem tudom mondani, mekkora. Ne is... beszéljünk erről többet. - Megköszörülte a torkát, majd a tervrajzra bökött. - Bámulatos dolgokat fogok mutatni, öregfiú.

Az Isaac galériája alatti poros fényben az Orriaben műhelyéből érkezett szerelő csavarhúzóval és forrasztópákával gyötörte az elromlott takarítógép belsőségeit. Gondtalan és értelmetlen dallamot fütyörészett, amihez egyáltalán nem kellett gondolkodnia.

A fenti társalgás alig érzékelhető basszus mormogásként szűrődött le hozzá, amit néha recsegő közbeszólások szakítottak félbe. Az utóbbi hang hallatán meglepetten felpislantott, de gyorsan visszatért a keze ügyében levő problémához.

A konstrukt belső analitikus gépezetének gyors átvizsgálása megerősítette alapvető diagnózisát. A szokásos, korral járó gondokat, a megrepedt csatlakozásokat, a rozsdát meg az elkopott sörtéket leszámítva - amiket hamar sikerült rendbe hoznia - a konstruktot valamilyen vírus fertőzte meg. Egy tévesen lyukasztott lyukkártya vagy a gőzhajtású agyban kiakadt fogaskerék miatt egy utasításcsoport végtelen hurokba került. A szerkezet mérlegelni kezdte a reflexszerűen végrehajtandó cselekvéseket, és megpróbált újabb információhoz vagy részletesebb parancsokhoz jutni. Az ellentmondó utasítások vagy a túlságosan sok adat szabályosan lebénította a konstruktot.

A szerelő a famennyezetre nézett. Nem foglalkoztak vele.

A szíve megremegett az izgalomtól. A vírusok számtalan formában léteztek. Egyes változatok egyszerűen leállították a gépet. Mások átprogramozták a folyamatot, amely egy átlagos utasítást értelmezett, és ezáltal bizarr, értelmetlen feladatokat végeztettek a mechanizmussal. És megint mások - amelyeknek ez a darab tökéletes, gyönyörű példája volt - azzal bénították a szerkezeteket, hogy újra meg újra megvizsgáltatták velük az alapvető viselkedésüket szabályozó programokat.

Megszállta őket a gondolkodás. Az öntudat magva.

A szerelő egy csomag lyukkártyát húzott elő a táskájából, és szakértő módon legyezővé terítette őket. Imát suttogott.

Bámulatos gyorsasággal dolgozott: különböző szeléneket és tárcsákat tekergetett végig a konstrukt belsejében. Leemelte az inputnyílás védőburkát. Megnézte, van-e akkora nyomás a generátorban, ami működtetni tudja a fémagy beolvasó-mechanizmusát. Ha bekapcsolja a konstruktot, a program betölt a memóriába, ahol gyakorlati műveletté alakítják a processzorok. Gyorsan, egymás után a nyílásba csúsztatta a kártyákat. Érezte, amint a pecekszerűen működő, rugóval hajtott fogak végigkaristolnak a merev kartonlapon, majd a parancsokra vagy információkra lefordítható lyukakba kattannak. Minden kártya után várt egy kicsit, hogy biztosan minden adat betöltődjön.

Egy hamiskártyás ügyességével keverte a csomagot. Bal keze ujjai alatt parányi rándulásokkal dolgozott az analitikus gépezet. Téves inputra, törött fogakra vagy merev, mozdulatlan mozgó alkatrészekre számított, ami elrontaná vagy megakasztaná a program futását. Nem akadt egy sem. Önkéntelenül is diadalmasan felszisszent. A konstrukt vírusát egyértelműen az információs visszacsatolás, nem pedig alkatrészprobléma okozta. Vagyis a gép az összes betáplált kártyát elolvasta, és utasításaikat, adataikat bonyolult, gőzhajtású agyába töltötte.

A gondosan válogatott lyukkártyákat megszabott sorrendben lökte a beolvasónyílásba, majd rövid számsorozatot ütött be a takarítógép analitikus gépezetéhez drótozott billentyűzeten.

Lecsukta az agy védőlemezét, és visszacsavarozta a gép burkolatát. Kicserélte a fedő elgörbült csavarjait. Egy pillanatig a konstrukt élettelen testén nyugtatta a kezét. Aztán felemelte, és a támasztékaira állította. Összeszedte a szerszámait.

Visszasétált a terem közepére.

- Öö... Egy szóra, uram! - kurjantotta.

Csend támadt, majd felharsant Isaac hangja.

- Igen?

- Végeztem. Ha minden igaz, minden rendben lesz Szóljon Mr. Serachinnak, hogy töltse fel egy kicsit a bojlert, aztán visszakapcsolhatja az öreg jószágot. Pompás modell ez az EKB.

- Igen, minden bizonnyal - hallatszott a válasz. Isaac jelent meg a korlátnál. - Van még valami, amiről tudnom kell? - kérdezte türelmetlenül.

- Nem, főnök, ennyi az egész. Egy héten belül küldjük Mr. Serachinnak a számlát. Hát akkor, csirió!

- Rendben, viszlát. Nagyon köszönöm.

- Szóra se érdemes, uram - mondta a férfi, de Isaac addigra hátat fordított és eltűnt.

A szerelő lassan az ajtóhoz sétált. Kinyitotta, és visszanézett az árnyékban heverő konstruktra. A férfi szeme az emeletre villant, hogy meggyőződjön arról, nem figyeli-e senki, majd egy jelet, egymásba fonódó köröket rajzolt a levegőbe.

- Távozz, vírus! - suttogta, mielőtt kilépett volna a délelőtt melegébe.

Huszadik fejezet

- Mi ez itt előttem? - kérdezte Yagharek. A tervrajzot szorongatta, és megdöbbentően madárszerű mozdulattal oldalra biccentette a fejét.

Isaac kivette a kezéből a lapot, és megfordítva visszaadta neki.

- Ez, öregfiú, egy krízisvezető - mondta méltóságteljesen. - Vagy legalábbis egy prototípusa. Az alkalmazott krízis-fizikofilozófia széjjelcseszett győzelme.

- Mi ez? Mire jó?

- Lássuk csak. Bármit beletehetsz... bedrótozva, ide.

- Egy üvegburát jelképező firkára mutatott. - Aztán... nos, a tudományos rész kicsit komplikált, de a veleje... nézzük. - Az asztalon dobolt az ujjával. - Itt ez a kazán, amit állandóan felhevítve tartunk, és egy sor egymáshoz kapcsolt motort hajt. Ezt itt olyan rendszerrel látjuk el, ami érzékeli a különböző energiamezőket: a hőenergiát, az elyktrosztatikust, a potenciálist vagy a thaumaturgikus kibocsátást, és azokat matematikai formában megjeleníti. Ha igazam van az egyesített energiamezővel kapcsolatban, márpedig igazam van, akkor ezek az energiaformák mind a krízisenergia különböző változatai. Vagyis az analitikus gép feladata kiszámolni, hogy a többi jelen lévő energiamező alapján miféle krízisenergiával van dolgunk.

Isaac megvakarta a fejét.

- Öregfiú, ez rohadtul bonyolult krízismatematika. Gyanítom, ez a legnehezebb rész. A terv szerint lesz egy programunk, ami azt mondja: „nos, itt ennyi potenciális energia van, ennyi thaumaturgikus, ez meg az, vagyis az alapvető krízishelyzet ilyen vagy olyan.” Megpróbálja lefordítani az... öö... hétköznapit krízisformába. Azután... és ez egy másik döccenő... a kívánt hatást is le kell fordítani a matematika nyelvére, valamilyen krízisegyenletre, amit ebbe a számításokat végző gépbe táplálunk, ide. Ezután beindítod ezt, amit a gőz vagy a khémya és thaumaturgia elegye hajt. Ez itt a dolog bökkenője, egy átalakító, amivel a krízis megcsapolható, és nyers formába alakítható. Ezt áramoltatod a tárgyba.

Isaac beszéd közben egyre izgatottabbá vált. Nem tudta visszafogni magát: a kutatásában rejlő roppant lehetőségek, a munkája puszta távlatai olyan diadalmas örömmel töltötték el, ami legyőzte korábbi elhatározását, hogy csak a közvetlen feladattal foglalkozzon.

- A lényeg szerint képesnek kellene lennünk arra, hogy megváltoztassuk a tárgy formáját, és olyanná alakítsuk, ahol a krízismező leszívása önmagában növeli a krízis állapotát. Más szóval: a krízismező még tovább nő azáltal, hogy megcsapolják. - Isaac nyitott szájjal, sugárzó arccal nézett Yagharekre. - Érted, miről beszélek? Egy kurva örökmozgóról! Ha stabilizáljuk a folyamatot, végtelen visszacsatolású hurkot, azaz örök energiaforrást nyerünk!

Yagharek szenvtelen fintorától lehiggadt kicsit. Elvigyorodott. A garuda céltudatos megszállottsága, amit a közvetlen problémával szemben tanúsított, megkönnyítette neki, sőt rákényszerítette, hogy az alkalmazott elméletre összpontosítson.

- Ne aggódj, Yag. Megkapod, amire vágysz. Ami az egészből téged érint, az... ha működik... hogy ballagó, repülő dinamóvá tudlak változtatni. Minél többet repülsz, annál több krízisenergiát termelsz, és annál többet tudsz repülni. Nem fáradsz bele többé a szárnyalásba.

Megjegyzését zavart csend követte. Isaac megkönnyebbülésére Yaghareknek nem tűnt fel szavai kétértelműsége. A garuda mohón, ámulva simogatta a lapot. Valamit mormogott az anyanyelvén, lágy, torokhangú zümmögéssel.

Végül felpillantott.

- Mikor építed meg ezt az eszközt, Grimnebulin? - kérdezte.

- Nos, gyakorlatilag össze kell ütnöm egy működőképes modellt, csiszolgatnom kell a matematikai részét, ilyesmi. Szerintem nagyjából egy hét alatt össze tudok rakni valamit. De ne feledd, ez még a kezdeti állapot. Nagyon kezdeti állapot. - Yagharek gyorsan biccentett, és egy legyintéssel elhessentette a figyelmeztetést. - Biztosan nem akarsz megszállni nálam? Továbbra is élőhalottként kóborolsz az éjszakában, és a legváratlanabb pillanatokban ugrasz elő? - kérdezte Isaac ironikusan.

Yagharek bólintott.

- Kérlek, azonnal tudasd velem, ha előrébb jutsz az elméleteddel, Grimnebulin - kérte. Isaacnek nevetnie kellett a kívánság udvarias pátoszán.

- Természetesen, öregfiú, a szavamat adom rá. Amint továbblépek, azonnal tudni fogsz róla.

Yagharek mereven sarkon fordult, és elindult a lépcső felé. Éppen elbúcsúzott volna, amikor észrevett valamit. Kis ideig mozdulatlanul állt, majd a keleti galéria végébe sétált. A roppant méretű lárva ketrecére mutatott.

- Grimnebulin - mondta. - Mit csinál a hernyód? - Tudom, tudom, kurvára megnőtt, igaz? - jegyezte meg

Isaac, és odaballagott. - Szörnyű nagy lett a kis nyavalyás, mi?

Yagharek a ketrecre mutatott, és kérdőn felnézett.

- Igen - mondta. - De mit csinál?

Isaac értetlen grimaszt vágott, majd a fadobozba pillantott. Korábban ideköltöztette az ablaktól, ezért most árnyékos, bizonytalan derengés töltötte ki a belsejét. Szemét erőltetve bámult a dobozba.

A hatalmas teremtmény a ketrec legtávolabbi sarkába kúszott, és valahogy sikerült felkapaszkodnia a durva deszkára. A hátsó feléből kibocsátott szerves ragaccsal a doboz tetejéhez tapasztotta magát. Súlyosan lógott lefelé, enyhén ringatózva és fodrozódva, mint egy sárral töltött zokni.

Isaac felszisszent, és még a nyelvét is kidugta.

A hernyó megfeszítette zömök lábait, és elkezdte felhúzni őket a hasához. Isaac és Yagharek figyelő tekintete előtt felpöndörödött, mintha meg akarná csókolni a farka végét, majd lassan visszaengedte, míg ismét holtsúlyként nem csüngött lefelé. Utána megismételte a folyamatot.

Isaac a derengésbe mutatott.

- Nézd - mondta. - Valamivel bekeni magát.

Ahol a hernyó szája a bőréhez ért, végtelenül vékony, csillogó szál maradt utána, ami megfeszült, amikor a szája haladt tovább, és ahol a testéhez ért, megtapadt. A teremtmény hátsó részén lelapultak a nedvesnek tűnő szőrszálak. A hatalmas lárva lentről felfelé lassan beborította magát az áttetsző selyemmel.

Isaac komótosan felegyenesedett. Elkapta Yagharek pillantását.

- Nos... - mondta. - Jobb későn, mint soha. Végre azt csinálja, amiért eredetileg megszereztem. Bebábozódik.

Kisvártatva Yagharek lassan bólintott.

- Hamarosan repülni fog - mondta halkan.

- Nem szükségképpen, öregfiú. Attól, hogy bebábozódott, még nem biztos, hogy szárnyas lény lesz.

- Nem tudod, mi lesz belőle?

- Ez az egyetlen oka, Yag, amiért még mindig itt van ez az átkozott izé. Az a nyomorult kíváncsiságom. Nem szabadulhatok tőle. - Isaac elmosolyodott. Igazság szerint elfogta némi szorongás, amikor meglátta, hogy a bizarr élőlény mégis megteszi azt, amire az első pillanat óta várt. Végignézte, amint a lény különös, finnyás módon beborítja magát, mintha a tisztálkodás ellentétét végezné el. Gyorsan végzett. Szőre ragyogó, pettyes mintáját ködhártyaként fedte az első réteg, majd hamarosan teljesen eltakarta.

Yagharek érdeklődése nem tartott sokáig. A vállára akasztotta a csonkaságát leplező fakeretet, majd ráterítette a köpönyegét.

- Távozom, Grimnebulin - mondta. Isaac, akinek eddig a hernyó kötötte le a figyelmét, most felnézett.

- Jól van. Rendben, Yag. Nekilátok az... ööö... a modellnek. Tudom, hogy nem érdemes megkérdezni, mikor találkozunk, igazam van? Majd benézel, ha eljön az ideje. - Megcsóválta a fejét.

Yagharek addigra már a lépcső alján járt. Még egyszer, kurtán hátrafordult, intett Isaacnek, aztán távozott.

Isaac visszaintegetett. Annyira elmerült a gondolataiban, hogy csak másodpercek múlva jutott eszébe leengedni a kezét. Végül finoman a tenyerébe csapott, és visszafordult a hernyó ketrecéhez.

A nedves szálakból álló hártya gyorsan száradt. A teremtmény farkát takaró rész már merev és mozdulatlan volt. Egyben korlátozta a lény hullámzó mozgását is, amely egyre klausztrofóbiásabb akrobatamutatványokkal próbálta bekenni magát. Isaac széket húzott a ketrec elé, és figyelt. Jegyzetelt.

Valami azt súgta neki, hogy ez intellektuális züllöttség, ideje összeszednie magát és az aktuális problémára koncentrálni. Ez azonban vékonyka hang volt, és bizonytalanul suttogott a fejében. Majdhogynem kötelességből. Hiszen Isaacet semmi sem tarthatta vissza attól, hogy éljen a lehetőséggel, és végignézze ezt a rendkívüli látványosságot. Kényelmesen elhelyezkedett a székében, és nagyítóüveget húzott elő.

A hernyónak kicsit több mint két órájába telt, mire teljesen eltűnt a nyirkos gubóban. A fejét volt a legnehezebb befednie. Először gallérszerű képződményt ragasztott a nyakára, megvárta, míg az megkeményedik egy kicsit majd összehúzta, felpuffasztotta magát egy kis időre, amíg tetőt szőtt a feje fölé. Lassan nekifeszült, megbizonyosodott arról, kitart-e, és utána újabb malterszerű szálakat bocsátott ki, míg a feje teljesen el nem tűnt mögötte.

A szerves lepel pár percig még a belsejében zajló mozgásnak engedve remegett, megnyúlt vagy összehúzódott. A fehér burok üvegszerűen törékennyé vált, a színe gyöngyházfényűre tompult. Kezdetben finoman ingadozott az alig érezhető légáramlatban, aztán megkeményedett az anyag, és többé nem lehetett látni a benne megbúvó lárva mozgását.

Isaac hátradőlt, és rajzolni kezdett. Yaghareknek majdnem biztosan igaza van a szárnyakkal kapcsolatban, gondolta. Az enyhén ringatózó, szerves bugyor illusztrációja lehetett volna a pillangók vagy molylepkék bábjának, csak nagyban.

Odakint sűrűbb lett a fény, és megnyúltak az árnyékok.

A lecsüngő burok már több mint félórája nem mozdult, amikor odalent kinyílt az ajtó. Isaac felpattant.

- Van fent valaki? - kurjantotta David.

Isaac áthajolt a korláton, és leköszönt.

- Járt itt egy fickó, David, aki megjavította a konstruktot. Azt mondta, elég, ha feltöltőd egy kicsit, és ha bekapcsolod, működnie kell.

- Pompás. Már belefáradtam a piszokba. A te szemetedet is kisöpörjük. Mit szólsz hozzá? - vigyorgott David.

- Miért ne? - felelte Isaac, majd látványosan por- meg morzsafelhőt kotort le a padló repedésein keresztül. David felnevetett, aztán eltűnt a szeme elől. Fémes kongás hallatszott: David gyengéden barackot nyomott a szerkezet fejére.

- Mellesleg közölnöm kell veled, hogy a takarítógéped „pompás öreg jószág” - közölte Isaac szertartásosan. Mindketten nevettek. Isaac leballagott a lépcső feléig, és leült. David néhány göröngy szénsűrítményt hajított a konstrukt kisméretű kazánjába, a hatékony, háromváltós modellbe. Becsapta az ajtót, rátolta a reteszt. A konstrukt fejrészéhez nyúlt, és „be” állásba kattintottá a kapcsolót.

A gőz sziszegve és halk nyüszítéssel nyomult át a csöveken, és lassan feltöltötte az analitikus gépezetet. A masina görcsösen megrándult, aztán visszadőlt a falhoz.

- Ez eltarthat még egy ideig - mondta David elégedetten, és zsebre vágta a kezét. - Mit ügyködsz, Zaac?

- Gyere föl - válaszolta Isaac. - Mutatni akarok valamit.

Amikor David meglátta a lecsüngő burkot, kurtán felnevetett, és csípőre tette a kezét.

- Szátyárra! - mondta. - Ez hatalmas! Ha ez a valami kikel, azonnal fedezéket keresek...

- Na igen, részben ezért is mutattam meg neked. Megkérnélek, hogy figyeld, nyílik-e. Segíthetsz majd gombostűre tűzni. - Mindketten elvigyorodtak.

Lentről sorozatos döngés hallatszott, mint amikor víz zubog végig a levegős csöveken. Dugattyúk sziszegtek halkan. Isaac meg David egy pillanatig zavartan nézett egymásra.

- Úgy hangzik, mintha a gép valami igazán komoly dologra készülne - mondta David.

A vörös- és sárgarézből csavart, kurta tekervényekben amelyekből a konstrukt agya összeállt, új adatok és utasítások áradata dübörgött végig erőszakosan. A dugattyúkon, srófokon és számlálatlanul sok szelepen keresztül továbbított információ csomói és duzzanatai feltorlódtak a szűkös helyen.

Szinte érzékelhetetlen energialökések futottak végig az apró, precízen megmunkált gőzkalapácsokon. Az agy középpontjában, egy dobozba zsúfolva parányi, kétállású kapcsolók csapódtak föl vagy le, nagy sebességgel és egyre gyorsulva. Mindegyik egy-egy gőzhajtású szinapszis volt, és nyomták a gombot, húzták a kart, rendkívül bonyolult kombinációkban.

A konstrukt megrándult.

A gépagy mélyén keringett a vírust tartalmazó különleges, szolipszista adathurok, amely egy fogaskerék pillanatnyi döccenéséből született. Miközben a gőz fokozódó erővel és sebességgel zúdult át a fémkoponyán, a vírus haszontalan parancssora fanatikus köröket rótt, és sorba nyitogatta meg zárta ugyanazokat a szelepeket, és ugyanabba a sorrendbe állítgatta a kapcsolókat.

De ezúttal a vírus erőre kapott. Táplálkozott. A programok, amelyeket a szerelő az analitikus gépezetbe töltött, most rendkívüli parancsokat küldtek a csövekből összeszerelt agynak. Szaggatott remegéssel csapódtak a szelepek, és zúgtak a kapcsolók, olyan gyorsan, hogy mindez véletlenszerűnek tűnt. És mégis, a numerikus kód szaggatott sorozatainak hatására a durva kis vírus mutálódni és fejlődni kezdett.

A korlátozott képességű, sziszegő neuronokban felgyűltek a kódolt információk, becsatlakoztak a vírus rekurzív idiotizmusába, és új adatok fonalaként gombolyodtak le róla. A vírus kivirágzott. Az alapjául szolgáló, néma körforgás esztelen motorja felgyorsult, újszülött víruskódokat hajtott ki, sziromként szórta szét, és a bináris centrifugális erő a processzor összes részébe eljuttatta.

Ezek az alárendelt, fertőző hurkok addig ismételgették a folyamatot, amíg a korlátolt számológépezet minden pályáját elárasztották az utasítások, a rengeteg adat és az önmagukat generáló programok.

A konstrukt a sarokban állt, enyhén rázkódott és berregett.

Szelepes agyának eddig jelentéktelen sarkában tovább forgott az eredeti vírus, a renegát adatok és értelmetlen utasítások eredeti kombinációja, amelyek megakadályozták a padló takarításában. Ugyanaz maradt, de átalakult. Már nem pusztító cél volt, hanem eszköz, generátor, motiváló erő.

A konstrukt agyának központi feldolgozóegysége hamarosan teljes teljesítménnyel zúgott és kattogott. Az analóg szelepeken végigszáguldó új programok parancsára okos mechanizmusok keltek életre. Az analitikus kapacitás egyes részei, amelyek normális esetben a mozgást, a háttérfolyamatokat és a támogató funkciókat szabályozták, most visszatértek önmagukba, és megkettőzték a teljesítőképességüket, hiszen minden bináris funkció új, másodlagos értelmet kapott. Az idegen adatok áradata elterelődött, de nem lassult. A programkódokban meglepő részek fokozták ugyanazon szelepek és kapcsolók hatását, amelyek őket is vezérelték.

Az emeleten Isaac Daviddel beszélgetett, és fintorogva vagy vigyorogva hallgatták a hangokat, amelyeket a boldogtalan konstrukt, akár akarta, akár nem, kiadott magából.

Az adatok áramlása folytatódott: először a szerelő vastag programkötegéből kerültek a halkan zümmögő, kattogó memóriába, amely tárolta, majd most az egyik aktív processzorával utasításokká alakította őket. Csak nem csitult az áradat, az elvont utasítások könyörtelen zuhataga, az igen/nem vagy a ki/be kombinációja, s olyan mennyiségben, olyan bonyolultsággal áradtak, hogy már-már fogalmak is lehettek volna.

És végül, egy bizonyos pont után a mennyiség átcsapott a minőségbe. A konstrukt agyában valami megváltozott

Az egyik pillanatban számításokat végző gép volt, és szenvtelenül próbálta feldolgozni az adatcsomagokat. Amikor elborította ez a rengeteg csomag, valami fémesen csattant, és köpködve megszólalt egy sor szelep, amelyeket egyik számsor sem utasított munkára. Az egyik adathurkot maga az analitikus gépezet hozta létre. A processzor nagynyomású gőzt sziszegve gondolkodott saját teremtményén.

Az egyik pillanatban számológép volt.

A következő pillanatban gondolkodott. A konstrukt különös, számító öntudata saját gondolatain gondolkodott.

Nem érzett meglepetést. Sem örömöt. Sem haragot, sem egzisztenciális rettegést.

Kizárólag kíváncsiságot.

A várakozó adatkötegek, amelyek eddig ellenőrizetlenül keringtek a szelepdobozban, hirtelen fontossá váltak, interakcióba léptek ezzel a rendkívül újszerű számítási módszerrel, ezzel az önálló értelmezési folyamattal. Ami egy takarítógépnek nem jelentett semmit, hirtelen értelmessé vált. Az adat tanács volt. Ígéret. Az adat köszöntő szó volt. Az adat figyelmeztetés volt.

A konstrukt még hosszú ideig nem mozdult, és halkan mormogó gőzpamacsokat eregetett.

Isaac kihajolt a korlát felett. A fa bátortalanítóan nyöszörgött. Addig nyújtózott, amíg fejjel lefelé nem lógott, hogy jól lássa alattuk a konstruktot. A szerkezet bizonytalan rángatózása láttán ráncba futott a homloka.

Már szóra nyitotta a száját, amikor a konstrukt munkára kész állásba lökte magát. Kitolta a porszívócsövét, és - először bizonytalanul - elkezdte feltakarítani a padlóról a port. A hátsó részén egy forgó kefe bukkant elő, amivel a deszkákat súrolta. Isaac árgus szemmel figyelte, akadozik-e, de a gép tempója szinte tapintható magabiztossággal nőtt. Isaac felderülő arccal nézte a konstruktot, amint nekilát, hetek óta első sikeres munkájának.

- Így már jobb! - kurjantotta hátra Davidnek. - Az átkozott vacak megint takarít. Ismét normális!

Huszonegyedik fejezet

A hatalmas, ropogós bábburokban rendkívüli folyamatok kezdődtek el.

A hernyó bepólyázott teste kezdett lebomlani. A kezek, lábak, sörték és szelvények elveszítették a kohéziójukat. A csőszerű test folyékonnyá vált.

A lény az álombogyóból nyert energiát csapolta meg, abból nyert erőt az átalakuláshoz. Átszervezte magát. Mutálódó alakja felbugyogott, majd különös dimenziók hasadékaiban gyűlt fel, olajos nyálkaként szivárgott át a világ peremén más síkokra és onnan vissza. Saját magába folyt vissza, saját alapanyagának állandóan változó masszájából formázta át önmagát.

Instabillá vált.

Élt, de akadtak pillanatok a formák között, amikor sem élő, sem halott nem volt, viszont átitatta az erő.

Aztán megint élt. De másképpen.

A biokhémyai latyak spiráljai váratlan formákba csavarodtak. A lebomlott, széttekeredett idegek hirtelen visszaugrottak a helyükre, az érzékelő idegszövetbe. Megkülönböztető jegyek váltak semmivé, és álltak össze ismét, meghökkentő, új konstellációkban.

A lény teste megfeszült kezdődő agóniájában és a kezdeti, de egyre növekvő éhségtől.

Mindezekből a külvilág semmit sem látott. A pusztulás és a teremtés erőszakos folyamata közönség nélküli metafizikai dráma volt. Elrejtette a törékeny selyem átláthatatlan függönye, a burok, amely ösztönös, állatias őszinteséggel takarta az átváltozás menetét.

Az alak lassú, kaotikus összeomlását követően volt egy kurta pillanat, amikor a bugyorba zárt lény köztes állapotban lebegett. Majd a test felfoghatatlan áramlatainak hatására elkezdte újrateremteni magát. Egyre gyorsabban és gyorsabban.

Isaac hosszú órákon keresztül figyelte a bábot, de legfeljebb elképzelni tudta az önteremtés odabent lezajló küzdelmeit. Ő megszilárdult, furcsa gyümölcsnek látta, amely anyagtalan szálon függött a keltető dohos sötétjében. A burok felpiszkálta az érdeklődését, és mindenféle gigászi molylepkéket vagy pillangókat képzelt bele. A báb nem változott. Isaac párszor gyengéden megbökdöste, és hagyta, hogy néhány másodpercig súlyosan lengedezzen a levegőben. Ennyi volt az egész.

Amikor Isaac nem a gépen dolgozott, állandóan a bábot figyelte, vagy a bábon gondolkodott. De ideje nagy részét ez a munka emésztette fel.

Az asztalon meg a padlón felgyülemlett réz- és üvegkupacok kezdtek formát ölteni. Napokon át forrasztott és kalapált, gőzhajtású dugattyúkat és thaumaturgikus motorokat kapcsolt a születőfélben lévő gépezethez. Az estéket kocsmázással töltötte, vagy Gedrecsechettel a Palgolak Könyvtárban, Daviddel meg Lublamaijal, esetleg egykori egyetemi munkatársakkal. Ügyelt a szavaira, nem árult el túl sokat, de szenvedélyes, megszállott lelkesedéssel vitatkozott a matematikáról, energiáról, a krízisről és a gépészetről.

Nem mozdult ki Borzoslápról. Bujjaligeti barátainak szólt, hogy egy időre el fog tűnni, és ezek amúgy is felületes, képlékeny kapcsolatok voltak. Egyedül Lint hiányolta. Őt legalább annyira lefoglalta a munkája, mint Isaacet és amikor a férfi kutatása is gyorsabb fordulatra váltott, egyre nehezebben találtak megfelelő időpontot.

A személyes találkozók helyett Isaac sokáig virrasztott és leveleket írt. A szoborról kérdezgette Lint, megírta neki mennyire hiányzik. Majdnem minden reggel újabb borítékra ragasztott bélyeget, és az utca végében álló postaládába dobta.

Lin is írásban válaszolt. Isaac ezekkel a levelekkel ösztönözte magát. Csak akkor olvashatta el őket, ha végzett az aznapi munkával. Aztán egy bögre teával vagy forró csokoládéval leült az ablakhoz, az árnyéka kinyújtózott a Kankó és a sötétedő város fölé, és elolvasta Lin levelét. Meglepve tapasztalta, milyen érzelmes melegség támadt benne ilyenkor. Volt ebben érzelgősség, de legalább ugyanannyi ragaszkodás is, valódi kötődés, hiányérzet, amit Lin távollétében érzett.

Egy hét alatt megépítette a krízisgép prototípusát, a csövekből és drótokból összeeszkábált dübögő, köpködő szerkezetet, ami nem csinált semmit, csak hangosan öklendezett és kaffogott. Szétszedte, majd megint összerakta. Alig több mint három hét múlva újabb rendezetlen kupacba kötött alkatrészek burjánzottak az ablak előtt, ahol valaha a szárnyas lények visszanyerték a szabadságukat. Nem szabott nekik gátat semmi, hevenyészett mérnöki munkával összekapcsolt motorok, dinamók és átalakítók laza csoportja terpeszkedett a padlón.

Isaac meg akarta várni Yaghareket, de a csavargók életét választó garudával nem lehetett kapcsolatba lépni. Isaac szerint Yagharek ilyen kifordított, különös módon kapaszkodott a méltósága maradékába. Az utcán senkinek sem volt a lekötelezettje. A kontinenst átszelő zarándokút számára nem végződhetett azzal, hogy hálásan lemond a felelősségről és a saját élete irányításáról. Yagharek gyökerestül kitépett kívülálló volt Új-Crobuzonban. Nem támaszkodik senkire, és nem volt hálás senkinek.

Isaac elképzelte, amint búvóhelyről búvóhelyre jár, elhagyatott épületek csupasz padlóján alszik, vagy a tetőkön kucorog, és a kémények mellé húzódik némi melegért. Akár egy óra, akár néhány hét múlva is beállíthatott. Isaac mindössze fél napot várt, mielőtt úgy döntött, hogy Yagharek nélkül is kipróbálja a művet.

Isaac egy darab sajtot tett az üvegharang alá, ahol a drótok, csövek és feszítőkábelek összefutottak. Az étel némán szikkadozott, miközben ő a számológépe billentyűit püfölte. A folyamat vektorait és erőit próbálta matematikai formába alakítani. Gyakran megállt jegyzetelni.

Lentről Bizalom, a borz piszmogása hallatszott, Lublamai hangja, aki gügyögve beszélt hozzá, ehhez pedig a takarítókonstrukt zümmögése társult. Isaac ki tudta zárni őket, megfeledkezett róluk, és a számokra összpontosított.

Kicsit kényelmetlenül érezte magát, mert nem szívesen folytatta a munkát Lublamai jelenlétében. Továbbra is kitartott a tőle szokatlan titkolózás mellett. Talán kezdek teátrálissá válni, gondolta vigyorogva. Miután legjobb tudása szerint megoldotta az egyenleteket, egy darabig csak ténfergett, hátha Lublamai távozik. Lekukkantott a galéria alá, ahol a barátja diagramokat rajzolt milliméterpapírra. Isaac belefáradt a várakozásba.

Átgázolt a padlót borító fém- meg üvegkatyvaszon, ami finoman elborította a krízisgép adatbemenetét. A szerkentyűk és csövek hálózata kígyózó kört írt le a padlón, és az Isaac balján elhelyezkedő üvegharangnál futott össze.

Isaac meghajlított fémcsövet szorongatott, amely a túlsó falnál álló kazánhoz kapcsolódott. Ideges volt és izgatott. Amilyen halkan csak tudta, a krízisgép tápegységének bemenetéhez csatlakoztatta a csövet. Elfordított egy kapcsolót, és a gőz elkezdte feltölteni a motort. Sziszegő zümmögés és kattogás hallatszott. Isaac letérdelt és a billentyűzeten betáplálta az egyenleteket. Gyorsan négy lyukkártyát lökött az egységbe, érezte, amint az apró fogak a helyükre csúsznak és harapnak, látta a gép erősödő remegésétől felrebbenő porfelhőt.

Magában motyogva, állhatatosan figyelt.

Szinte érezte a feldarabolt krízisgép csomópontjaihoz vezető szinapszisokban áramló energiát és adatot. Mintha az ő ereiben nyomakodott volna végig a gőz, az ő szíve lett volna a kalapáló dugattyú. Felkattintott három nagy kapcsolót, és az egész szerkezet elkezdett bemelegedni.

Zümmögött a levegő.

Néhány csigalassú másodpercig nem történt semmi. Aztán a koszos üvegharang alatt remegni kezdett a sajtdarab.

Isaac csak nézte, és legszívesebben diadalittasan felordított volna. Száznyolcvan fokkal elfordította a tárcsát, és az ételdarab ismét megmozdult.

Teremtsünk krízist, gondolta Isaac, és lerántotta az áramkört záró kapcsolót, amely bekapcsolta az üvegharangra irányzott érzékelőket.

Isaac kicsit átalakította a burát, levágta a tetejét, és egy gumiból készült pumpával helyettesítette. Most megragadta, és tolni kezdte lefelé a nyelét: a benyomódó gumiburok lassan közelített a sajt felé. Ha így folytatja, össze fogja lapítani.

Miközben Isaac a jobbjával a nyelet szorította, baljával gombokat és tárcsákat állítgatott a remegő nyomásmérők adatai alapján. Az ide-oda csapódó mutatókat figyelte, és a thaumaturgikus áramlaton finomítgatott.

- Gyerünk, te kis szaros! - suttogta. - Nem vigyázol, he? Nem érzed? Közelít feléd a krízis...

A pumpa szadista módon egyre közelebb araszolt a sajthoz. A csövekben veszélyesen megnőtt a nyomás. Isaac idegesen felszisszent. Lassított a sajtot fenyegető pumpa tempóján, de továbbra is könyörtelenül nyomta tovább. Ha a krízisgép besülne, és a sajt nem mutatná a beprogramozni próbált hatást, Isaac darabokra passzírozná. A krízis pontosan a potencialitásról szólt. Ha csak látszólag próbálná összenyomni a sajtot, nem lenne krízishelyzetben. Egy ontologikus mezőt nem lehet megtéveszteni.

A következő pillanatban, amikor a gőz nyüszítése és a dugattyúk hangja már igazán kellemetlenné vált, a pumpa árnyéka pedig borotvaélesen rajzolódott ki a harang alján, a sajt felrobbant. Hangos, félig-meddig loccsanó csattanás hallatszott, és a sajtrög durván, felgyorsítva fröcskölve a morzsákat és olajat, felrobbant.

Lublamai kurjantott fel lentről, hogy Szátyár nevére, mit művel odafent, de Isaac meg sem hallotta. Idiótán tátogva meredt a sajtra. Aztán hitetlenkedő örömmel felnevetett.

- Isaac! Mi a faszt csinálsz? - kiáltotta Lublamai.

- Semmit, semmit! Nem akartalak zavarni, bocsánat... Csak dolgozom... Igazából egészen jól alakul... - Isaac nem is mondta végig, hanem elmosolyodott.

Gyorsan kikapcsolta a gépet, és fölemelte az üvegharangot. Megérintette az elkent, félig megolvadt sajtot. Hihetetlen! - gondolta.

Eredetileg arra programozta a gépet, hogy néhány centiméterre a levegőbe emelje a sajtot. Ennek alapján a kísérlet kudarccal végződött. Ő viszont nem is számított rá, hogy bármi történni fog! Nyilvánvalóan elszúrta a dolog matematikai részét, és rosszul programozta a kártyákat. Egyértelmű, hogy rendkívül nehéz lesz pontosan megszabni a kívánt hatást. A csapolás folyamata valószínűleg döbbenetesen kezdetleges, és rengeteg hibára, tökéletlenségre ad lehetőséget. És még meg sem próbálta megalkotni azt a permanens visszacsatolása hurkot, amelyet végül megvalósítani remélt.

De, de... sikerült megcsapolnia a krízisenergiát.

Ez teljességgel példátlan volt. Isaac most először hitt igazán abban, hogy az elméletei valóban működhetnek. Ettől kezdve a finomítás a feladata. Természetesen számos problémával jár majd, de ezek másfajta, sokkal jelentéktelenebb problémák lesznek. Az alapvető rejtély, minden kríziselmélet központi kérdése, immáron megoldódott.

Összeszedte a jegyzeteit, és áhítatosan átlapozta őket. El sem hitte, mit tett. Azonnal megrohanták az újabbnál újabb tervek. Legközelebb, gondolta, a vogyanoj vízmívesek munkáját használom fel. Olyasmit, amit már önmagában a krízisenergia tart össze. Ettől még izgalmasabb lesz a dolog, talán elkezdhetjük beindítani azt a hurkot... Szédelgett. A homlokára csapott és elvigyorodott.

Elmegyek valahova, gondolta hirtelen. Elmegyek és... berúgok. Megkeresem Lint. Ma éjjel szórakozni fogok. Most oldottam meg a tudomány egyik legellentmondásosabb paradigmájának az egyik legmakacsabb átkozott problémáját, és ezért jár nekem egy ital... Néma kirohanása mosolyra késztette, de aztán elkomolyodott. Rájött, hogy ezzel döntött is, és be fog számolni Linnek a krízisgépről. Ez többé már nem csak az enyém, gondolta.

Megnézte, hogy a zsebében van-e a kulcsa meg a tárcája. Nyújtózkodott, megrázta magát, aztán lement a földszintre. Lublamai meghallotta a lépteit, és megfordult.

- Elmegyek, Lub - mondta Isaac.

- Szabadnap, Isaac? Még csak három óra.

- Figyelj, öregfiú, sok túlórát összeszedtem - vigyorgott vissza Isaac. - Fél munkanapot tartok. Bárki keresne, jöjjön vissza holnap.

- Rendicsek - mondta Lublamai, és egy legyintéssel visszatért a munkájához. - Érezd jól magad.

Isaac mordult egyet búcsúzóul.

Az Evezőspart közepén megállt, és sóhajtott egyet, pusztán a friss levegő öröméért. A szűk utca nem volt forgalmas, de kihalt sem. Intett néhány szomszédnak, aztán megfordult, és ballagni kezdett Cseprőgomoly felé. Pompás idő volt, és úgy döntött, gyalog megy Bujjaligetig.

A meleg levegő beszivárgott a raktár ajtajain, ablakain és a falak repedésein. Lublamai egyszer félbe is szakította a munkát, hogy átöltözzön. Bizalom vidáman játszadozott egy bogárral. A konstrukt valamikor befejezte a takarítást, és most halkan ketyegve állt a távoli sarokban, egyik optikai lencséje mintha Lublamait nézte volna.

Röviddel Isaac távozása után Lublamai felállt, és az asztala előtti ablakon kihajolva vörös sálat erősített a téglák közé vert szögre. Készített egy bevásárlólistát arra az esetre, ha Kétpicula felbukkanna. Azután visszatért a munkájához.

Öt órakor a nap még mindig magasan járt, de már megkezdte az útját a látóhatár felé. Rohamosan sűrűsödött fény, és rőt árnyalatúvá vált.

Az ingaszerűen lecsüngő burok mélyén bebábozódott létforma érezte, hogy későre jár. Megremegett, és megfeszítette majdnem teljes testét. A véres váladékban és szervezete zugaiban megkezdődött a khémyai reakciók utolsó sorozata.

Fél hétkor az ablak felől hallatszó suta puffanás zavarta meg Lublamait. Kinézett a kis sikátorba, és Kétpiculát pillantotta meg, aki fogókarmával vakargatta a fejét. A sárkányfajzat felpillantott, és üdvözlő kiáltást hallatott.

- Lublub, főnökarc! Szálldosok kinn, látom vörös lebegősizét...

- Jó estét, Kétpicula - mondta Lublamai. - Nem akarsz bejönni? - Félreállt, és beengedte a teremtményt. Kétpicula súlyos szárnycsapással beröppent az ablakon. A kései napfény beszüremlő szilánkjaiban csodálatos színben ragyogott rozsdaszínű bőre. Vidám, rendkívül csúf arca Lublamaira vigyorgott.

- Mija terv, főnök? - harsogta. Mielőtt Lublamai válaszolhatott volna, Kétpicula észrevette Bizalmat, aki kétkedve méregette. Széttárta a szárnyát, és a nyelvét nyújtogatva az állatra vigyorgott. Az undorodva elszelelt.

Kétpicula harsányan felröhögött, aztán böfögött.

Lublamai elnézően mosolygott. Mielőtt Kétpicula figyelme még jobban elkalandozhatott volna, gyorsan az asztalhoz vonszolta, ahol a bevásárlólistát hagyta. Egy darab csokoládét nyomott a kezébe, hogy a feladatra figyeljen.

Miközben azon perlekedtek, hogy mennyi zöldséget képes a sárkányfajzat a levegőben cipelni, odafent megmoccant valami.

Isaac emeleti laboratóriumának rohamosan sötétedő árnyékában a felfüggesztett gubót ismeretlen erő pörgette, nem a huzat. A szűk, szerves csomag mélyéről eredő erő gyors, hipnotikus mozgásba rántotta. Pörgött, elakadt, kicsit felgyorsult. Szinte érzékelhetetlen, hasadó zaj hallatszott, olyan halk, hogy Lublamai és Kétpicula meg sem hallotta. Nedves, kecses karom hasított a burok szövetébe. Lassan kúszott felfelé, és olyan könnyedén vágta a kemény anyagot, mint egy orgyilkos kése. A tépett lyukból teljesen idegen érzelmek hömpölygő áradata ömlött láthatatlan hullámokban. Egy pillanatra zavaró érzéslöketek árasztották el a szobát, amitől Bizalom felmordult, és még Lublamai meg Kétpicula is felpillantott.

Bonyolult felépítésű kezek bukkantak elő a sötétségből, és megmarkolták a repedés szegélyét. Hangtalanul feszítették szét a burkot. Alig hallható puffanás hallatszott, és remegő test csusszant a doboz padlójára, nedvesen és síkosán, mint egy újszülött.

Kis ideig összegubózva hevert a deszkán, erőtlenül és zavartan, ugyanabban a pozitúrában, mint a burokban. Lassan nyújtóztatta ki magát, és kéjelgett a hirtelen nyert térben. Amikor a dróthálónak ütközött, könnyedén letépte az ajtókeretről, és kimászott a szoba még tágasabb terébe.

Felfedezte magát. Felfogta, hogy van teste.

Rájött, hogy szükségletei vannak.

A csikorgó hang és a tépett drótok disszonáns pengése hallatán Lublamai és Kétpicula felpillantott. A zaj a fejük felett keletkezett, és az egész szobán végighömpölygött. Egymásra néztek, aztán ismét felfelé.

- Mijaza, főnök úr? - kérdezte Kétpicula.

Lublamai elsétált az asztaltól. Felbámult Isaac galériájára, lassan megfordult, tekintete végigpásztázott az egész helyiségen. Csend volt. Lublamai nem mozdult, értetlen fintorral bámulta a bejárati ajtót. Vajon kintről jött a hang? - töprengett.

Az ajtó mellett álló tükörben valami megmozdult.

Sötét alak magasodott fel a lépcső tetején.

Lublamainak megjött a hangja, és remegő sikolyában hitetlenkedés, rettegés, döbbenet csengett, amíg egyetlen kurta pillanat múlva el nem fulladt. Tátott szájjal meredt a tükörre.

A lény kibontakozott. Olyan érzést keltett, mintha egy virág bimbózna. Nyújtózkodás, terpeszkedés volt ez a hosszú bezártság után, mintha egy emberférfi vagy -nő bújt volna elő az embriópózból, és tárta volna szét a karját csak sokszorosan nagyobb, grandiózus léptékben. Mintha a lény rejtett lába ezer helyen hajlott volna, és papírból hajtogatott szoborként bontakozott ki, felállt, majd kinyújtóztatta számos karját, lábát, csápját vagy farkát amelyek még tovább és tovább nyújtóztak. Az összekucorodva kutyányi méretű lény szétnyílt, és majdnem akkora lett, mint egy ember.

Kétpicula rikoltott valamit. Lublamainak még nagyobbra kerekedett a szája, és mozdulni próbált. Nem látta az egész lényt. Csak a nyirkosan csillogó, sötét bőrét és a kezét, amely úgy szorult ökölbe, mint egy kisgyerek keze. Hideg árnyékokat. A szemét, ami nem is volt szem. Szerves redőket, ráncokat és patkányfarokra emlékeztető kitüremkedéseket, amelyek úgy rángatóztak és remegtek, mintha most szenvednének ki. És azokat az ujjhossznyi, színtelen csontszilánkokat, amelyek fehéren ragyogtak, és szétváltak és csöpögtek és fogak voltak...

Amikor Kétpicula megpróbált elrohanni Lublamai mellett, és Lublamai megkísérelt kipréselni magából egy sikolyt, de a tekintete még mindig nem eresztette a tükröt betöltő teremtményt, lába pedig meg-megcsúszott a kőlapokon, a lépcső tetején álló lény kitárta a szárnyát.

Négy surrogó, harmonikaszerűen szétnyíló, sötét hártya bomlott ki a hátán, és csak nyílt és nyílt tovább, míg a helyére nem került, és akkor legyezőként terült szét az a sok vastag, pettyes húsredő, és hihetetlen méretűre dagadt: szerves minták robbanása volt ez, zászlóbontás, kinyílt ököl.

A lény teste hirtelen elvékonyodott, amikor széttárta kolosszális szárnyait, ezeket a roppant, lapos, merev bőrlebernyegeket, amelyek szinte beterítették a termet. Szabálytalan, kaotikus alakjuk volt, összevissza, szétfolyó körvonalakkal: viszont mindkét oldalon tökéletes tükörképei voltak egymásnak, mint összehajtott lapra kicsordult tintapaca vagy festékfolt.

A hatalmas, lapos síkokon sötét foltok éktelenkedtek, elnagyolt minták, amelyek remegni látszottak, miközben Lublamai csak bámult, és Kétpicula visítva küzdött az ajtóval. A foltok színe fekete volt, mint az éjfél, mint a kripta, meg kékesfekete és feketésbarna és vörösesfekete. Aztán a minták valóban megremegtek, az árnyékfoltok mozogni kezdtek, mint a nagyítólencse alatt az amőba vagy olajpaca a vízen, mindkét oldalon, tükörképként, egyszerre, hipnotikusan és súlyosan, egyre gyorsabban. Lublamai homlokán összefutottak a ráncok. Őrülten bizsergett a háta a gondolattól, hogy ez a valami ott áll mögötte. Megpördült, szembenézett vele, egyenesen belebámult a torzuló színekbe, a homályosan forgó kavalkádba...

...és Lublamai nem akart többé sikoltani, nem akart mást, csak nézni azokat a sötét pettyeket, amelyek tökéletes összhangban vonaglottak és fortyogtak a szárnyakon, mint felhők az éjszakai égen vagy a víz felszínén.

Kétpicula felordított. Megfordult, és megpillantotta a lépcsőn közelítő lényt, a széttárt szárnyakat. Aztán őt is rabul ejtették a minták, és csak tátott szájjal bámult maga elé.

Olyan bódítóan mozogtak azok a sötét alakzatok.

Lublamai és Kétpicula mozdulatlanul, várakozón, leesett állal és reszketve meredt azokra a gyönyörűséges szárnyakra.

A teremtmény a levegőt ízlelgette.

Kurtán Kétpiculára nézett, és kinyitotta a száját, de soványnak ígérkezett a zsákmány. Lublamai felé fordította a fejét, de a szárnya továbbra is széttárt, igéző maradt. Éhes, hangtalanul vibráló nyöszörgést hallatott, amitől a félelemtől már félholt Bizalom is felvinnyogott. A borz még mélyebbre húzódott az árnyékba, a mozdulatlan konstrukt mellé. A gépet a sarokba támasztották, lencséin különös árnyékok kavarogtak. A levegőben Lublamai zamata zsongott. A teremtmény nyáladzott, szárnyán tébolyult gyorsasággal remegett a mintázat, és Lublamai íze egyre erősebbé vált, aztán szörnyűséges nyelv villant elő a lény szájából, aki előrelépett, és könnyedén félresöpörte Kétpiculát az útból.

A szárnyas teremtmény mohó ölelésébe zárta a férfit.

Huszonkettedik fejezet

Az alkonyat vérként csorgott Új-Crobuzon csatornáiba és egymásba torkolló folyóiba. A vizeken sűrű váladékként úszott a vörös fény. Műszakok váltották egymást, befejeződött a munkanap. A gyárakból és az irodákból csapatokba verődve tódultak az állomások felé a kimerült kohászok és olvasztárok, hivatalnokok és pékek és szénlapátolók. A vágányok mellett fáradt, ingerült hangok keveredtek cigarettafüsttel és az alkohol szagával. Pincsfa gőzdarui késő éjszakáig dolgoztak, külhoni hajókból emelték ki az egzotikus rakományt. A vízből meg a hatalmas dokkokból a sztrájkoló vogyanoj rakodómunkások harsogtak sértéseket a mólón sürgölődő emberek felé. A város felett felhők koszolták az eget. Meleg volt a levegő, és vagy frissnek, vagy dögletesnek tűnt, attól függően, hogy a gyümölcsöt hozó fák illata vagy az üzemek mocska tapadt össze sűrűsödő hullámokba.

Kétpicula ágyúgolyóként robbant ki az Evezősparton álló raktárépületből. Vért és könnycseppeket fröcskölve csapott az ég felé a törött ablakból, pityergett és szipogott, mint egy kisgyerek, és szaggatott csavarformákban repült Pinkod meg Tócsánymajor felé.

Teltek-múltak a percek, és egy másik, sötétebb alak indult utána az égbe.

A frissen kikelt, rejtélyes teremtmény kifurakodott az egyik emeleti ablakon, majd kivetette magát az esthajnalba. A földön tétován mozgott, mintha minden lépését próbálgatni kellene. A levegőben viszont szárnyalt. Mozgásából eltűnt minden bizonytalanság, és lubickolt a repülés élményében.

A szabálytalan szárnyak roppant, hangtalan légörvényt kavarva csaptak össze, és váltak szét ismét. A lény megpördült, bágyadtan meglebbentette a szárnyát, és egy pillangó kaotikus, fürge kecsességével suhant végig az égen. Nyomában szél, verejték és nem e világi kipárolgás örvénylett.

A teremtmény még mindig száradt.

Elfogta az izgalom. A hűlő levegőbe nyalt.

A város penészfoltként tenyészett alatta. A repülő lényt érzésbenyomások mosták végig. A hangok, szagok, fények egyetlen eleggyé olvadva, az idegen érzékelés szűrőjén át jutottak a rejtélyes agyba.

Új-Crobuzon gőzölgött a rengeteg préda ízszagától.

A lény már evett, jóllakott, de megzavarta ez a pazar bőség, és nyálcsorgatva, vadul csattogtatta a fogát.

Lebukott. Csapkodó, remegő szárnyakkal zúgott a lenti, fénytelen sikátorok felé. Vadászösztöne tudta, hogy kerülnie kell a szabálytalanul szétszórt fénycsomókat, és sötét helyeket kell keresnie. Kilógatta a nyelvét, és élelmet talált, majd nyaktörő mutatvánnyal a téglafalak árnyékába söpört. Bukott angyalként hullott alá egy zegzugos zsákutcába, ahol egy szajha üzekedett a kuncsaftjával a falnál. Tétova mozgásuk lassan elakadt, amikor megérezték a lény jelenlétét.

Nem sikoltoztak sokáig. Hamar elhallgattak, amint a teremtmény széttárta a szárnyát.

A lény mohó étvággyal csapott le rájuk.

Később ismét a levegőben szárnyalt, az ízektől megrészegülve.

Aztán lebegve megállt, a város középpontját kereste, majd lassan megindult a Perdido pályaudvar terpeszkedő gigásza felé. Nyugat felé tartott a Mállatkert meg a vörös lámpás negyed felett, át a nyomor és a kereskedelem ellentmondásos gubancán, a Rikácson. Azon túl a Parlament sötét tömbje ugrott elő, mint egy csapda, a Strack-sziget meg Borzosláp katonai őrtornyaival együtt. A teremtmény szabálytalan vonalban cikázott végig a drótkötélpálya felett, amely az alacsonyabb tornyokat kötötte össze a Perdido pályaudvar nyugati nyúlványán komorló Tövissel.

A repülő lényt megriasztották a kötélpályán suhanó gondolák. Egy pillanatra csak lebegett ott, lenyűgözve meredt az állomásról kigördülő, csörömpölő vonatokra, a szörnyűséges épületmonstrumot elhagyó szerelvényekre.

A lényt több száz regiszteren és hangnemben remegő vibrálás hívta: az állomás téglafalú kamrái felerősítették és az ég felé zúdították az energiákat, érzéseket és álmokat. Részegítő, láthatatlan zamatcsík volt ez.

Néhány éjszakai madár rebbent szét ijedten a furcsa élőlény elől, amely súlyos szárnycsapásokkal közelített a város fekete szíve felé. A sárkányfajzatküldöncök figyelmét sem kerülte el felfoghatatlan sziluettje, nagy ívben ki is tértek előle, és trágárságokat meg fogadkozásokat zúdítottak felé. A léghajók kövér csukaként siklottak a város meg az ég között, és morajló, zümmögő hangon jeleztek egymásnak. Amikor lomhán fordulni kezdtek, a lény egy szárnycsapással elsuhant közöttük, és nem is látta senki, csak egy mérnök, de ő sem jelentette az esetet, csak vallásos szimbólumot rajzolt a levegőbe, és suttogva védelemért fohászkodott Solentonhoz.

A repülő teremtményt elkapta a Perdido pályaudvar felfelé szálló légáramlata, az érzések áradata, és ő hagyta, hadd sodorja magával, hadd emelje magasra, a város fölé.

Szárnya apró moccanásával lassan megfordult, és betájolta magát új területén.

Megjegyezte, milyen utakat jár be a folyó. Érezte a város egyes zónáiból áradó különböző energiákat. Pislákolva váltakozó, különféle módokon érzékelte a metropolist Az élelem koncentrációját. A búvóhelyeket.

Keresett még valamit. Fajtársakat.

Közösségi lény volt. Második születésekor mohó vágy támadt benne a társaság iránt. Hosszú nyelve letekeredett, és belekóstolt a füstös levegőbe, hátha érez magához hasonlót.

A teremtmény megremegett.

Haloványan, nagyon haloványan érzett valamit keletről. Reményvesztettséget ízlelt. Szárnya megreszketett az együttérzéstől.

Nagy ívben megfordult, és elindult vissza oda, ahonnan jött. Ezúttal kissé észak felé tartott, Gidd és Busarét parkjai és elegáns, öreg házai felett. Délen a Bordák roppant szilánkjai magasodtak lélegzetelállító fenségükben, és a repülő lényt szorongás, émelygés fogta el, amikor tudatosult benne a komor csontok jelenléte. A földből nyálként szivárgó, felfelé szálló erő nem igazán volt a teremtmény kedvére. Kényelmetlenségével azonban birokra kelt a mélyen benne gyökerező részvét a saját fajtársai iránt, akiknek az íze még áthatóbban, sokkal áthatóbban érződött a hatalmas csontváz árnyékában.

A lény bizonytalanul ereszkedett. Körívben, északról kelet felé kerülve közelített. A mógdombi őrtornyot Knummal összekötő kötélpálya alatt szállt alacsonyan, alig rebbentve szárnyát. Árnyékba borította a Dexter-vonal egyik kelet felé tartó szerelvényét, amikor megmártózott kéménye mocskos termikjében. Ezután széles ívben megkerülte a mógdombi őrtornyot, és végigrepült Zenglőkány iparnegyedének északi pereme felett. Amikor Csontnegyed magasvasútja felé szárnyalt, megadóan tűrte a Bordák kipárolását, társai íze azonban ellenállhatatlanul rángatta tovább.

A nyomukat követve, obszcénül kilógatott nyelvvel röppent tetőről tetőre. A szárnyával kavart léghullám kalapokat és papírszemetet sodort magával a sikátorokban, és akadt járókelő, aki felpillantott, mi történhetett. Ha észrevették is a röpke időre felderengő sötét árnyékot, csak megborzongtak, és sietve folytatták útjukat, vagy homlokukat ráncolva gyorsan elfeledkeztek az egészről.

A szárnyas lény kilógó, lengedező nyelvvel, lassan csapkodta a levegőt. Vérebként szimatolt. A házrengeteg itt mintha felhólyagzott volna a Bordák közelségétől, és a lény egyre hepehupásabb tetőtenger felett szárnyalt. A gyenge nyomvonalat nyalogatva közelített céljához.

Aztán egy elhagyatott utcában hatalmas, bitumennel borított épület aurájába ért, és hosszú nyelve korbácsként suhintott a levegőbe. A lény fürgén felröppent, majd elegáns ívben a kátrányozott tető felé szállt. És az egyik távoli sarokban, a tető alól úgy csorgott fajtársai zamata, mint szivacsból a víz...

Különleges lábait megfeszítve kúszott végig a palalemezeken. Folyamatosan áradt belőle a szorongás, és egy pillanatra egészen meg is zavarodott, amikor bebörtönzött társai reagáltak a jelenlétére. Aztán ködös nyomorúságuk szenvedélyes érzelmekbe csapott át: az öröm, esdeklés, követelőzés hullámai között pontos, higgadt parancsok közölték a tennivalókat.

A lény eljutott a tető pereméig, és félig mászva, félig repülve addig ereszkedett lefelé, míg negyven lábbal az utca felett egy zárt ablakhoz nem ért. Az üveget sötétre festették. Néhány egészen vérfagyasztó dimenzióban erőtlenül remegett az ablaknak feszülő kisugárzástól.

A párkányon kuporgó lény egy pillanatig tapogatózott aztán gyors mozdulattal kitépte a keretet a helyéről, ocsmány sebhelyet ütve ezzel a ház falán. A megrepedt üveget túlságosan nagy zajjal lehajította a mélybe, aztán behatolt a sötét padlásra.

A helyiség nagyon nagy volt, és üres. A szemetes padló felett az üdvözlés és a figyelmeztetés átható, ragacsos hulláma hömpölygött.

A jövevénnyel szemben négy fajtársa állt. Ő eltörpült mellettük, és végtagjaik bámulatos hatékonysággal formált szerkezetéhez képest a karja, lába csenevész korcsnak tűnt. A teremtményeket a derekuknál és néhány végtagjuknál fogva hatalmas fémbéklyókkal bilincselték a falhoz. Kiterjesztett szárnyaik a vakolathoz simultak: mindegyik mintázat ugyanolyan egyedi és véletlenszerű volt, mint a jövevényé. Hátsó fertályuk alá vödröt toltak.

Az újonnan érkezett néhány rántással meggyőződhetett arról, hogy a béklyókat mozdítani sem lehet. A falhoz szegezett kreatúrák egyike parancsoló szisszenéssel magára terelte a zavart jövevény figyelmét. Mentális cirpeléssel kommunikálni kezdtek.

A szabad és alulfejlett újszülött engedelmesen elhátrált és várt.

Az egyszerű hangok síkján kiáltások és ordítás hallatszott a kitört ablak felől. Az épület alsó szintjeiről zavart moraj harsant. Az ajtón túli folyosón rohanó léptek dobogtak. Kaotikus beszédfoszlányok szöktek át a fa repedésein.

- ...odabent...

- ...bemenjünk?

- ...a tükröket nehogy...

A lény elhátrált megbilincselt testvéreitől, és árnyékként a terem távoli sarkába vonult, az ajtón túlra. Összecsukta a szárnyát, és várt.

Reteszek csattantak. Pillanatnyi bizonytalanság következett, majd kitárult az ajtó, és négy fegyveres férfi rontott be gyors egymásutánban. Mindannyian hátat fordítottak a bebörtönzött teremtményeknek. Ketten megtöltött, felhúzott, súlyos kovás puskát szorongattak. Ketten újraformáltak voltak. Bal kezükben pisztolyt fogtak, jobb vállukba azonban hatalmas fémcsövet ültettek, mely tölcsérszerűen kiöblösödő torkolatával régi mordályhoz hasonlított. Ezeket olyan helyzetbe fordították, hogy közvetlenül a hátuk mögé célozzanak. Az újraformáltak óvatosan, a súlytól remegve tartották karfegyverüket, és a fémsisakjukra függesztett tükröket figyelték.

A hagyományos puskával érkezetteknek is ilyen sisakjuk volt, ők azonban a tükrökön túlra, az előttük tátongó sötétségbe néztek.

- Négy lepke, minden tiszta! - kiáltotta a hátrafelé mutató, különös mordálykezű újraformáltak egyike, aki még mindig a tükörbe bámult.

- Itt sincsen semmi... - felelte rá az a férfi, aki a szétroncsolt ablaknyílás melletti sötétséget fürkészte, de még be sem fejezhette a mondatot, amikor az árnyak közül kilépett a korábban behatolt kreatúra, és széttárta hihetetlen szárnyait.

A két, előrenéző férfi arcára egyszerre ült ki az iszonyat, és sikolyra nyitották a szájukat.

- Ó, Szátyár bassza meg... - sikerült az egyiknek még kinyögnie, aztán mindketten olyan csendesek lettek, mint a lény szárnyát tarkító minták, amelyek most úgy kezdtek kavarogni, mint egy könyörtelen, homokszín kaleidoszkóp.

- Mi a szar...? - kérdezte az egyik újraformált, és a tekintete egyetlen kurta pillanatra oldalra rebbent. Arca eltorzult a rémülettől, de a nyöszörgés nagyon hamar elhalt a torkában, amint meglátta a teremtmény szárnyát.

Az utolsónak maradt újraformált a társai nevét kiáltotta, és felnyüszített, amikor válasz helyett földre hulló fegyverek hangját hallotta. Látómezője sarkában éppen csak látható alak mocorgott. A lény érezte a rettegését. Lopakodva megindult a férfi felé, és érzelmi síkon megnyugtató, apró motyogást hallatott. Az újraformált agyában gyengeelméjű mondóka keringett: Van egy előttem, van egy előttem...

A férfi a tükörbe meredt, és megpróbált megindulni előre, a teremtmény azonban könnyedén belépett a látómezejébe. Ami eddig a szeme sarkában lapult, most elkerülhetetlen, állandóan változó mezővé vált, és a férfi behódolt neki, tekintetét a kavargó szárnyak felé fordította: eltátotta a száját, és vadul remegni kezdett az álla. Leengedte fegyverkarját.

A szabad teremtmény testén bonyolult húskötegek rándultak, és belökte az ajtót. Nyáltól habzó agyarakkal a négy megdelejezett férfi elé lépett. Egyik megbilincselt fajtársa felcsattanó parancsára azonban uralkodott az éhségén. Egymás után a megbéklyózott molylepkék felé fordította a négy férfit.

Egy töredékes pillanat erejéig az emberek tekintete elszakadt a szárnyaktól, és elméjük sóvárogva kapott a szabadság után, de a felhőként kavargó négy minta lélegzetelállító látványa erőszakosan átvette az uralmat felettük, és ők elvesztek.

A betolakodó durván közelebb lökdöste őket a falra tűzött óriási lényekhez, akik szabadon maradt, kurta végtagjukkal mohón kaptak áldozataik után.

Aztán táplálkoztak.

Az egyik teremtmény esetlen mozdulatokkal próbálta megmarkolni az ennivalója övére akasztott kulcsokat, majd egyszerűen letépte őket a testről. Az étkezés végén óvatosan felemelte a kezét, és finoman az őt fogva tartó lakatba csúsztatta a kulcsot.

Négy próbálkozásába került - ujjai ügyetlenül markolták és rossz irányba fordították az ismeretlen formájú kulcsot -, de szabad volt. Társaihoz lépett, és sorban megismételte a körülményes műveletet, míg mindannyiukat kiszabadította.

Sorba a töredezett ablaknyíláshoz botladoztak. Ott megtorpantak, a téglafalnak feszítették elsorvadt izmaikat, kitárták bámulatos szárnyukat, és a levegőbe vetették magukat, szárnyaltak, egyre távolabb attól az émelyítő, száraz kipárolgástól, ami mintha a Bordákból áradt volna. Az újonnan érkezett maradt utolsónak.

Lassan vonszolta magát a társai után, akik még meggyötörve, kimerülten is fürgébben repültek, mint ő. Több száz láb magasságban körözve vártak rá, kiterjesztették az érzékeiket, hagyták, hadd mossák őket végig a körülöttük felgyülemlő érzések és benyomások.

Amikor csenevészebb felszabadítójuk utolérte őket, kissé szétrebbentek, és maguk közé engedték. Együtt repültek tovább, megosztották egymással az érzéseiket, és buján nyalogatták a levegőt.

Az elsőként érkezett jövevényhez hasonlóan ők is észak, a Perdido pályaudvar felé sodródtak. Lassan keringtek, öten voltak, mint ahány vasútvonal, odafent tartotta őket a lentről áradó világi, városi tudatok masszív egysége, rengeteg préda, amihez foghatót egyetlen fajtársuk sem látott még soha. Csapkodva ringatóztak felette, hányta-vetette őket a szél, és a morajló város hangja, energiája bizsergette testüket.

Mindenhová jutott belőlük - a város minden zugában, minden sötét hídon, minden ötszáz éves kúriában, minden tekervényes bazárban, minden torz betonépületben és toronyban és lakóhajón és szurtos nyomornegyedben és ápolt parkban nyüzsgött az élelem.

Őserdő volt ez, ragadozók nélkül. Vadászterület.

Huszonharmadik fejezet

Valami eltorlaszolta az Isaac raktárába nyíló ajtót. A férfi szelíden szitkozódva nekifeszült az akadálynak.

A siker napja, melyre már a „sajt napjaként” gondolt, tegnap volt. Este elment Linhez, és nagy örömére otthon találta. Szerelme fáradt volt, de ugyanúgy örült, mint ő. Három órára eltűntek az ágyban, aztán kikászálódtak, majd elmentek a Kakas és Órába.

Megrendítően tökéletes éjszaka volt. Akikkel Isaac találkozni akart, azok mind kiruccantak Bujjaligetre, és be is néztek a Kakasba egy homárra, whiskyre vagy kvinnerrel bélelt csokoládéra. A klikk néhány új taggal bővült, köztük Maybet Sunderrel, akinek megbocsátották, hogy megnyerte a Shintacost-díjat. Viszonzásképpen nem akadt fenn Derkhan írásban és személyesen tett gonosz megjegyzésein.

Lin felengedett a baráti körben, bár melankóliája inkább csak apadt, nem tűnt el teljesen. Isaac sziszegve szokásos politikai vitáját folytatta Derkhannal, aki az asztal alatt a kezébe csúsztatta az RR legfrissebb számát. A kompánia hajnali kettőig vitatkozott, zabált, és dobálta egymást ételmaradékokkal, aztán Isaac meg Lin hazament a puha ágyba, és egymáshoz simulva elaludtak.

Isaac a reggelinél elmesélte, milyen győzelmet aratott a krízisgéppel. Lin nem fogta fel teljesen a felfedezés jelentőségét, de ez érthető. Tudta azonban, hogy Isaac még szinte sohasem volt ilyen izgatott, és mindent megtett, hogy fokozza a lelkesedését. Ami Isaacet illeti, vele az történt, amire számított, ugyanis sokat segített, amikor a lehető legkevésbé tudományos módon elmagyarázta az eljárás velejét. Ettől biztosabban érezte magát, nem valami lehetetlen álom szereplőjének. Előadás közben felfedezte a lehetséges problémákat, és amikor távozott, alig várta, hogy helyrehozza őket.

Érzelmesen búcsúztak egymástól, és kölcsönösen megfogadták, hogy többé nem szakadnak el ilyen hosszú időre.

És most Isaac képtelen volt bejutni a műhelyébe.

- Lub! David! Mi a nyavalyát műveltek? - harsogta, és ismét rácsapott az ajtóra.

Amikor nekifeszült, az ajtó kicsit engedett, és a vékony résben látszott a napfényes raktárbelső. És egy részlete annak, ami eltorlaszolta az utat.

Egy kéz volt az.

Isaacnek felgyorsult a szíve.

- Ó, Szátyár! - hallotta a saját ordítását, miközben teljes súlyával nekiugrott az ajtónak. A deszka engedett a tömegének.

A küszöbön Lublamai mozdulatlan teste hevert. Amikor Isaac letérdelt a barátja fejéhez, kicsit távolabbról, a konstrukt támasztékai alól meghallotta Bizalom szimatolását. A borz félt.

Isaac megfordította Lublamait, és reszkető, megkönnyebbült sóhaj szakadt ki belőle, amikor érezte, hogy a teste meleg, és meghallotta a lélegzetvételét.

- Ébresztő, Lub! - kiáltotta.

Lublamainak nyitva volt a szeme. Isaac hátrahőkölt, amikor meglátta az üres tekintetet.

- Lub!... - suttogta.

Barátja porral lepett arcán csíkokat húzott az álla alatt felgyülemlő nyál. Ernyedt tagokkal, teljesen mozdulatlanul hevert. Isaac megtapintotta a nyakát. Egészen stabil volt a pulzusa. Nagy kortyokban nyelte a levegőt, és pillanatnyi szünet után ki is engedte. Mintha elaludt volna

Isaac azonban iszonyodó borzongással meredt gyengeelméjűen üres tekintetébe. Elhúzta a kezét a szeme előtt de nem járt sikerrel. Megpofozta, először gyengéden, majd kétszer erősebben. Most tudatosult benne, hogy Lublamai nevét kiabálja.

Barátja feje úgy hanyatlott oldalra, mint egy kövekkel megrakott zsák.

Isaac ökölbe szorította a kezét, és valami nyúlósat tapintott. Lublamai kezét átlátszó, ragacsos folyadék borította. Isaac megszagolta a tenyerét, és undorodva kapta el a fejét, amikor megérezte a gyenge citrom- és bomlásszagot.

Végighúzta az ujját Lublamai arcán, és most már látta, hogy a száját meg az orrát csúszós, tapadós nyálka fedi, és amit eddig nyálnak vélt, az nagyrészt ragacs.

Lublamait sem kiabálással, sem pofonokkal, sem könyörgéssel nem lehetett felébreszteni.

Csak amikor végre felpillantott, és körülnézett a helyiségben, akkor vette észre, hogy a Lublamai asztala melletti ablak nyitva van, és a zsalugáter szilánkokra törött. Isaac felpattant, és a csapkodó ablakszárnyakhoz rohant, de sem odakint, sem idebent nem látott semmit.

Még javában a laboratóriumban futkározott, és David meg Lublamai dolgozósarka között cikázott, miközben csitító szavakat suttogott a rémült Bizalomnak, és a behatolók nyomait kereste, amikor egyszer csak rájött, hogy már egy ideje egy igazán szörnyűséges ötlet sunyít vészjóslóan a gondolatai között. Botladozva megállt. Lassan felemelte a fejét, és jéghideg iszonnyal felnézett a galéria padlódeszkáira.

Úgy lepte el a bátortalan nyugalom, mint a hó. Érezte, hogy megmozdul a lába, és megállíthatatlanul viszi a lépcsősor irányába. Közben oldalra pillantott, és látta a szimatoló borzot, amely egyre közelebb merészkedett Lublamaihoz: már nem volt egyedül, és lassan visszatért a bátorsága.

Isaac számára lelassult a világ. Mintha jéghideg vízben sétált volna.

Lépcsőfokonként haladt felfelé. Akkor sem érzett meglepetést, mindössze rendkívül tompa, baljós előérzetet, amikor minden lépésnél tócsába gyűlt, furcsa nyálkát pillantott meg, és friss karcolásokat látott, amelyek csak egy éles karmú jövevénytől származhattak. Hallotta higgadtnak tűnő szívverését, és arra gondolt, talán túl zsibbadt ahhoz, hogy igazán megdöbbenjen.

Amikor azonban felért az emeletre, és meglátta a felborított ketrecet, a bentről kinyomott vastag dróthálót, a középen tátongó lyukból szétágazó apró fémnyúlványokat, és megpillantotta a szétnyílt, üres bábot, észrevette a burok félhomályából induló, sötét cseppekből álló nyomokat, iszonyodó üvöltés szakadt ki belőle, reszkető teste mozdulatlanná dermedt, és jeges hullámként kúszott végig rajta a libabőr. Úgy kavargott benne a rémület, mint a vízbe csorgatott tinta.

- Ó, édes istenek... - suttogta száraz, remegő ajakkal. - O, Szátyár... mit tettem?

Az új-crobuzoni milícia nem szeretett szem előtt lenni. Sötét egyenruhát viselő tagjai éjszakánként bukkantak elő, hogy elvégezzék a munkájukat, például kihalásszák a hullákat a folyóból. Léghajóik és gondoláik ismeretlen megbízásokat teljesítve zümmögtek végig a város felett. Tornyaikat zárva tartották.

A milícia, Új-Crobuzon katonai védereje és belső büntetés-végrehajtási szervezetének tagjai fontos események alkalmával, ha kiemelt helyszínen teljesítettek őrszolgálatot vagy vészhelyzet idején, nem mutatkoztak hírhedt egyenruhájuk, a teljes arcot elfedő maszk és a sötét páncél pajzs meg kovás pisztoly nélkül. A kalózháborúk és a Sacramundi-lázadás alatt, amikor az ellenség kintről és bentről egyaránt támadta a várost, nyíltan felfedték magukat.

Mindennapi munkájuk során hírnevükre és kiterjedt besúgóhálózatukra támaszkodtak - bőkezűen fizettek az információért -, és civil ruhás embereket foglalkoztattak. A milícia rajtaütései mindig ugyanúgy zajlottak: a kávéházban ülő, kassziát iszogató férfi, a csomagjai alatt görnyedező öregasszony, a merevített gallért viselő, suvikszolt cipős hivatalnok hirtelen a fejéhez kapott, csuklyát rántott az arca elé egy láthatatlan zsebből, ormótlan pisztolyt húzott elő a rejtett tokból, és berontott a bűntanyára. Ha egy zsebtolvaj kiabáló áldozatát hátrahagyva futásnak eredt, könnyen előfordulhatott, hogy mondjuk egy pohos, tömött bajszos férfi (a bajsza mellesleg szemlátomást álszőrzet volt, gondolta később mindenki, hogyan nem vettük észre?) kegyetlen szorításba kapja a tettes nyakát, és eltűnik vele a tömegben vagy egy őrtoronyban.

És később nem akadt egyetlen szemtanú sem, aki meg tudta volna mondani, hogyan is néztek ki azok az ügynökök a polgári álcájukban. És a városnak abban a szegletében többé senki sem látta azt a hivatalnokot vagy a pohos férfit.

Ebben a városban a rendőrség a decentralizált megfélemlítés eszközével dolgozott.

A prostituáltat és ügyfelét hajnali négykor találták meg Borzoslápon. A két férfi, aki addig zsebre dugott kézzel, hetykén felvetett fejjel járta a sötét sikátorokat, megtorpant, amikor a gázlámpák derengésében megpillantották a formátlan kupacot. Viselkedésük hirtelen megváltozott. Körülnéztek, majd berohantak a zsákutcába.

A két mozdulatlan ember egymáson hevert, tekintetük üres volt és üveges, lélegzetük akadozott, és émelyítő citromillatot árasztott. A férfi nadrágja és alsógatyája a bokájáig le volt tolva, közszemlére téve összezsugorodott péniszét. A nő öltözéke - többek között a szajhák rejtett hasítékkal ellátott szoknyája, aminek köszönhetően gyorsan befejezhette a munkát - érintetlen maradt. Miután a jövevényeknek nem sikerült felébreszteniük őket, egyikük a dermedt testek mellett maradt, a másik pedig futva eltűnt a sötétben. Mindketten sötét csuklyát húztak a fejükre.

Kis idővel később fekete batár jelent meg, amelyet két gigászi ló húzott, nyáltól csillogó agyarakkal és szarvakkal újraformált jószágok. Egyenruhás milicisták kisebb csoportja ugrott ki az utcára, és szó nélkül a batár sötétjébe cibálták a kómás áldozatokat, aztán a jármű meglódult, és egyre gyorsulva a város középpontja fölé magasodó Tövis irányába tartott.

A két férfi a helyszínen maradt. Megvárták, míg a batárt elnyeli a macskaköves utcák labirintusa. Utána óvatosan körülnéztek, felmérték a ritkás fényviszonyokat, a hátsó falakon és melléképületeken pislákoló, kerti gyümölcsfák csenevész ágai mögött derengő lámpákat. Miután nagy megelégedésükre megbizonyosodtak róla, hogy senki sem figyeli őket, hátravetették a csuklyájukat, és ismét zsebre vágták a kezüket. Egy pillanat alatt megváltoztak, átcsusszantak egy teljesen más személyiségbe, és halkan nevetgélve, semmiségekről fecsegve, ártatlanul folytatták éjszakai őrjáratukat.

Az utcán talált két ernyedt testet a Tövis alatti katakombákba vitték, ahol bökdöstek és pofozták őket, ordítottak és hízelegtek nekik. Kora hajnalban megvizsgálta őket a milícia egyik tudósa, aki előzetes jelentést firkantott az esetről.

Többen zavartan vakarták a fejüket.

A tudós jelentését a többi, szokatlan vagy komoly bűnesetről készült kivonattal egyetemben felküldtek a Tövis tetejére, egészen az utolsó előtti emeletig. Az iratokat egy kanyargós, ablaktalan folyosón gyorsan eljuttatták az államtitkárhoz. Időben, fél kilencre meg is érkeztek.

Tíz óra húsz perckor ellentmondást nem tűrően megkondult egy beszélőcső a barlangszerű gondolagarázsban, amely egy egész emeletet foglalt el a Tövis legtetején. A szolgálatos fiatal őrmester a terem túlsó végében tartózkodott, egy megrepedt jelzőlámpát cserélt az egyik gondolán, amely a több tucat másikhoz hasonlóan a magas mennyezet alatt egymást keresztező vagy áthurkoló drótkötelek pókhálóján csüngött. A kusza kötélrendszer segítségével a járműveket szabadon lehetett rendezni a hét kötélpálya mindegyikén, amelyek a külső fal óriás lyukain keresztül ágaztak szét sugárban. A fülkék innen indultak útra Új-Crobuzon roppant arca felett.

Onnan, ahol az őrmester állt, jól rálátott az egyik kötélpályára, amely egymérföldnyire délnyugatra áthaladt Sheck őrtornyán, majd folytatta útját. Látott egy gondolát, amely éppen elhagyta a tornyot, és az őrmester szemmagasságában lebegve útnak indult a zilált házrengeteg felett, majd felgyorsulva eltűnt a délen kígyózó, kiismerhetetlenül kanyargó Szurok felé.

A kongás csak nem maradt abba, és az őrmester felnézett, majd amikor tudatosult benne, melyik beszélőcső jelez, átkozódva átrohant a termen. Lobogott a bélelt kabátja. A város felett még nyáron is nagyon hideg volt ebben az óriás szélcsatornaként viselkedő helyiségben. Kikapta a dugót a beszélőcsőből, és belemordult a réz-alkalmatosságba.

- Igen, államtitkár asszony?

A csőből kiszűrődő hang erőtlenül és torzán bukkant elő a kanyargós fémcsőben megtett út végén.

- Azonnal készítse elő a gondolámat. A Strack-szigetre megyek.

A polgármester parlamenti irodájába, a Lemquist-szalonba egy vénséges vaspántokkal megerősített, hatalmas ajtón lehetett bejutni. A szoba előtt éjjel-nappal két milicista őrködött, azonban az efféle szolgálattal járó szórakozástól már megfosztották őket: a roppant ajtón sem pletyka, sem titok, semmilyen hang nem szűrődött át.

A vasalt bejáraton túl nagyon magas szoba nyílt, kiváló minőségű, szinte teljesen fekete setétfa burkolattal. A falon körös-körül korábbi polgármesterek portréi sorakoztak: kilenc méter magasságban indultak, és csigavonalban haladtak lefelé fejmagasságig. Volt még itt néhány roppant méretű ablak, ahonnan közvetlenül a Perdido pályaudvarra és a Tövisre lehetett látni, többféle beszélőcső, számológépezetek, a falfülkékben pedig kitolható periszkópok álltak különös és furcsán fenyegető pozitúrákban.

Az íróasztalnál ülő Bentham Rudgutter megfellebbezhetetlen tekintélyt árasztott. Akiket ebben a szobában fogadott, azok kénytelenek voltak elismerni, hogy rendkívüli magabiztossággal sugárzik belőle a hatalom. Ennek a helynek ő volt a gravitációs középpontja. Ezzel, vendégeihez hasonlóan, tudat alatt ő is tisztában volt. Magassága és izmos, testes alkata csak fokozta az érzést, habár alapvetően a személyisége volt a lényeg.

Rudgutterrel szemben Montjohn Rescue, a miniszter ült, vastag sálba burkolózva, mint mindig, és az asztal fölé hajolva mutatott valamit az előttük heverő papírlapon.

- Két nap - mondta Rescue furcsa, hangsúlyok nélküli hangon, ami meglehetősen elütött szónoki előadásmódjától.

- És utána? - kérdezte Rudgutter makulátlan kecskeszakállát simogatva.

- Elkezdődik a sztrájk. Mint ön is tudja, pillanatnyilag ötven-hetven százalékkal késik a ki- és berakodás üteme. A jelentések szerint azonban a vogyanoj munkások két nap múlva meg akarják bénítani a folyót. Egész éjjel dolgozni fognak, a mederben kezdenek, onnan haladnak felfelé. A Maláta hídtól kissé keletre. Összehangolt vízmívesség. Levegőárkot ásnak a vízbe, egészen a folyó aljáig. Ezt állandóan támogatniuk kell, folyamatosan erősíteniük a falakat, különben összeomlik, de vannak annyian, hogy több váltással megoldják. Ekkora hasadékon egyetlen hajó sem jut át, polgármester úr. Mindkét irányban teljesen el fogják vágni Új-Crobuzon vízi kereskedelmét.

Rudgutter elgondolkodva csücsörített.

- Ezt nem engedhetjük meg - mondta elgondolkodva. - Mi a helyzet az emberdokkmunkásokkal?

- Ezzel kapcsolatos a második észrevételem, polgármester úr - folytatta Rescue. - A helyzet aggasztó. A kezdeti ellenséges hangulat javul. Egy növekvő kisebbség a jelek szerint hajlandó lenne összefogni a vogyanojokkal.

- Ó, nem, nem, nem - mondta Rudgutter, és úgy ingatta a fejét, mint egy tanár, aki kénytelen kiigazítani általában jól teljesítő tanulóját.

- De igen, én attól tartok. Ügynökeink nyilvánvalóan eredményesebbek az embereknél, mint a xenók között, és a többség még mindig ellenzi a sztrájkot, vagy határozatlan, de létezik egy csoportosulás, egy összeesküvés, ha így jobban tetszik... titkos találkozók a sztrájkolókkal és hasonlók.

Rudgutter legyezőként leterítette vaskos ujjait, és alaposan szemügyre vette az asztallap kilátszó részeit.

- Van embere a helyszínen? - kérdezte csendesen. Rescue a sálát babrálta.

- Egy, az embereknél - válaszolta. - Nehéz rejtve maradni a vogyanojok között, akik nem viselnek ruhát a vízben.

- Rudgutter bólintott.

A két férfi hallgatagon töprengett.

- Már megpróbáltuk belülről bomlasztani őket - szólalt meg végül Rudgutter. - Ez messze a legkomolyabb sztrájk... az utóbbi száz évet tekintve. Bármennyire gyűlöletesnek találom, úgy tűnik, példát kell statuálnunk...

- Rescue komoran bólintott.

Az asztalon megdöndült az egyik beszélőcső. A polgármester felvonta a szemöldökét, és kirántotta a dugót.

- Davinia? - kérdezte. Hangsúlya iskolapéldája volt annak, hogyan kell burkoltan kifejezni a nemtetszését. Egyetlen szóban tudatta a titkárnőjével, mennyire meglepi, hogy utasításai ellenére megzavarják a tárgyalását, de ennek ellenére nagyon bízik benne, ezért engedetlenségének egészen biztosan rendkívüli oka van, amit jobb lesz, ha azonnal közöl.

A csőből visszhangzó mély hang halk, vékony sipításokat hallatott.

- Legyen! - kiáltotta a polgármester kedvesen. - Persze, persze. - Visszadugaszolta a csövet, és Rescue szemébe nézett. - Micsoda időzítés - mondta. - Az államtitkár az.

A roppant ajtó rövid időre résnyire kinyílt, és belépett az államtitkár, aki köszönésképpen bólintott.

- Eliza - mondta Rudgutter. - Kérem, csatlakozzon hozzánk. - A Rescue melletti székre mutatott.

Eliza Stem-Fulcher a székhez sétált. Képtelenség lett volna meghatározni a korát. Az arcán egyszerűen nem voltak ráncok, erős vonásai pedig arról árulkodtak, hogy valószínűleg a harmincas éveiben járhat. A haja azonban ősz volt, és mindössze néhány alig látható sötét hajszál utalt rá, hogy valaha más színe lehetett. Sötét, polgári nadrágkosztümöt viselt, amely ravasz választás eredményeképpen erősen hasonlított a milícia egyenruhájára. Finoman szippantott egyet a legalább negyvencentis szárral ellátott agyagpipájából. Illatosított dohányt szívott.

- Polgármester. Alpolgármester. - Leült, és előhúzott egy irattartót, amelyet eddig a hóna alatt szorongatott.

- Elnézést, amiért bejelentés nélkül félbeszakítottam, Rudgutter polgármester, de úgy gondoltam, ezt haladéktalanul látnia kell. Magának is, Rescue. A jelek szerint egyfajta... krízishelyzet kezd kibontakozni.

- Többé-kevésbé mi is erre jutottunk, Eliza - mondta a polgármester. - A dokkmunkások sztrájkjáról van szó?

- Nem, polgármester úr. Valami egészen másról. - A nő kemény, zengő hangon beszélt.

Rendőrségi jelentést hajított az asztalra. Rudgutter maga és Rescue közé húzta, majd félrehajtott fejjel mindketten olvasni kezdték. A polgármester kisvártatva felpillantott.

- Két ember valamilyen kómaszerű állapotban. A körülmények különösek. Feltételezem, többet is mutat még.

Stem-Fulcher újabb papírlapot nyújtott át. Rudgutter ezúttal is Rescue-val egyszerre olvasott. A hatás azonban most nem váratott magára. Rescue felszisszent, és megharapta a száját a nagy összpontosításban. Majdnem ugyanabban a pillanatban Rudgutter halkan felsóhajtott, mint aki mindent ért: a kifújt levegő kicsit remegett.

Az államtitkár szenvtelenül nézte őket.

- A Motleyhoz beépített téglánk értelemszerűen nem tudja, mi folyik ott. Teljesen össze van zavarodva. Azok a beszélgetésfoszlányok azonban, amiket lejegyzett... látják? „Kiszabadultak a lepkék...” Azt hiszem, mindannyian egyetérthetünk abban, minek a rövidítése ez, és abban is, mire gondolt valójában a beszélő.

Rudgutter és Rescue szótlanul olvasta végig a beszámolót.

- Magammal hoztam azt a tudományos jelentést, amelyet még az OM-kutatás legelején készítettünk, azt a bizonyos kivitelezhetőségi tanulmányt. - Stem-Fulcher hadarva, érzelemmentes hangon beszélt. Csattanva az asztalra dobta a papírköteget. - Bátorkodtam kiemelni a fontosabb részeket.

Rudgutter kinyitotta a bekötött iratcsomót. Néhány szót és mondatot vörössel bekarikáztak. A polgármester tekintete gyorsan végigfutott ezeken: ...extrém veszélyforrás... szökés esetén... nincsenek természetes ellenfeleik...

...tökéletes katasztrófa...

...szaporulat...

Huszonnegyedik fejezet

Rudgutter polgármester ismét kihúzta a dugót a beszélőcsőből.

- Davinia - mondta. - Törölje az összes megbeszélésemet és találkozómat mára... nem, a következő két napra. Ahol szükséges, mellékelje bocsánatkérésemet. És ne zavarjanak többé, legfeljebb akkor, ha a Perdido pályaudvar a levegőbe repül, vagy hasonló nagyságrendű dolog történik. Megértette?

Visszadugaszolta a csövet, és Stem-Fulcherre meg Rescue-ra meredt.

- Mi a szentséges nyavalyát... Szátyár nevére, mi az istenek szarát művelt Motley? Azt hittem, ez az ember elméletileg profi...

Stem-Fulcher bólintott.

- Erről már a szállítási megállapodás előkészítésekor meggyőződhettünk - mondta. - Áttekintettük a különböző tevékenységei listáját... amelyek nagyobbrészt a mi érdekeltségeink ellen irányultak, mint azt kénytelenek voltunk megállapítani, és úgy ítéltük meg, hogy legalább olyan mértékű biztonsági előírásokat képes foganatosítani, mint mi. Nem ostoba.

- Tudjuk, ki tette? - kérdezte Rescue.

Stem-Fulcher vállat vont.

- Lehetett valamelyik riválisa, Francine vagy Judix vagy valaki más. Ha így történt, akkor viszont olyan istentelenül nagy fába vágták a fejszéjüket, ami könnyen agyon is nyomhatja őket.

- Rendben - szakította félbe Rudgutter ellentmondást nem tűrő hangsúllyal. Stem-Fulcher és Rescue várt. A polgármester ökölbe szorította a kezét, az asztalra könyökölt, és lehunyt szemmel összpontosított. Olyan erősen ráncolta a homlokát, hogy úgy tűnt, mindjárt szilánkokra hullik az arca.

- Rendben - mondta ismét, és kinyitotta a szemét. - Az első teendőnk meggyőződni arról, hogy valóban azzal állunk szemben, amire gondolunk. Ez talán kézenfekvőnek tűnik, de száz százalékig biztosnak kell lennünk. A második feladatunk megtervezni azt a stratégiát, amivel gyorsan és csendesen megoldhatjuk a helyzetet. Nos, ami a második célkitűzésünket illeti, mindannyian tudjuk, hogy nem hagyatkozhatunk kizárólag emberi milicistákra vagy újraformáltakra... vagy éppen xenókra, ha már itt tartunk. Pszichikailag egy csoportba tartozunk. Mindannyian tápláléknak számítunk. Bizonyára mindketten emlékeznek még a kezdeti támadó-védekező tesztekre... - Rescue és Stem-Fulcher sietve bólintott. - Rendben. Lehetőségként szóba jöhetnek még a zombik, de ez itt nem Cromlech: felszerelésünk nem elegendő, ezért képtelenek vagyunk a szükséges mennyiségben vagy minőségben előállítani őket. Tehát. Úgy vélem, az első feladattal addig nem birkózhatunk meg kielégítően, amíg kizárólag a szokványos hírszerző műveletekre hagyatkozunk. Más információforrásokat kell találnunk. Azaz két okból is muszáj igénybe vennünk olyan ügynökök segítségét, akik nálunk hatékonyabbak... létfontosságú, hogy tőlünk eltérő pszichés kategóriába tartozzanak. Nos, én úgy vélem, két ügynök jöhet szóba, és nincs más választásunk, mint legalább az egyikükkel kapcsolatba lépni.

Elhallgatott, és végigmérte Rescue-t, majd Stem-Fulchert. Várta az ellenvetéseket. Nem jöttek.

- Egyetértünk? - kérdezte halkan.

- A nagykövetről beszélünk, igaz? - kérdezte Stem-Fulcher. - És a másik... ugye nem a Szövőre gondolt? - Rémülten hunyorított.

- Remélhetőleg nem fajulnak idáig a dolgok - jegyezte meg Rudgutter megnyugtatóan. - De igen, ez a két... hm... ügynök az, aki egyáltalán eszembe jut. Ebben a sorrendben.

- Egyetértek - mondta Stem-Fulcher gyorsan. - Amíg ez a sorrend. A Szövő... Szátyárra! Beszéljünk a nagykövettel!

- Montjohn? - Rudgutter a helyetteséhez fordult. A sáljával babráló Rescue megfontoltan bólintott.

- A nagykövet - mondta lassan. - És remélem, ennyi elegendő is lesz.

- Mi is reméljük, alpolgármester - mondta Rudgutter. - Mi is.

A Perdido pályaudvar Mandragóra szárnyának tizenegyedik és tizennegyedik emelete között, egy kevéssé népszerű kereskedelmi csomópont felett - ahol régi szövetekre és külhoni, batikolt árukra szakosodtak -, illetve a régóta üres tornyok alatt húzódott a Diplomáciai Zóna.

Természetesen számos új-crobuzoni nagykövetség máshol működött, Éjzsomb, Kelet-Gidd vagy Zászlósdomb barokkos palotáiban. De több is akadt, ami a pályaudvaron telepedett meg: elegen ahhoz, hogy róluk nevezzék el ezt a részt, és a név rajta is ragadjon.

A Mandragóra szárny szinte különbejáratú erődítmény volt. Folyosói hatalmas betonnégyzetként vették körül a központi udvart, ahol a mélyben setétfákkal és egzotikus vadvirágokkal benőtt, elvadult kert rejtőzött. A védett park ösvényein gyerekek szökdécseltek és játszottak, amíg a szüleik bevásároltak, utaztak vagy dolgoztak. Körülöttük a falak roppant tömbje tört az ég felé, méretükhöz képest a csalitos a kút alját ellepő mohának látszott.

A felső folyosókról egymásba nyitott szobák sarjadtak. Többségük miniszteri iroda volt valaha. Kis időre mindegyikből különböző kisebb társaságok főhadiszállása lett. Ezután hosszú évekig üresen álltak, amíg ki nem takarították a penészt, és be nem költöztek a nagykövetek. Ez kevéssel több mint kétszáz évvel ezelőtt történt, amikor a Rohagi-kontinens országain futótűzként terjedt végig a felismerés, hogy sokkal jobban járnak, ha a diplomáciát választják a háború helyett.

Új-Crobuzonban már jóval régebben is működtek nagykövetségek. Amikor azonban a surochi vérfürdő véget vetett az úgynevezett kalózháborúnak - avagy a lassú, esetleg hamis háborúnak -, hihetetlenül megszaporodott azoknak az országoknak és városállamoknak a száma, amelyek tárgyalásos úton kívánták rendezni a vitáikat. A kontinens minden részéről, de még a tengeren túlról is érkeztek megbízottak. A Mandragóra szárny kihalt folyosóit ellepték a jövevények és azok a régebben működő konzulátusok, amelyek erre az új helyre költözve próbálták megcsapolni a diplomáciai kapcsolatfelvételnek ezt az újsütetű áradatát.

Ahhoz, hogy valaki akár a zóna liftjét vagy lépcsőházát elhagyja, számos biztonsági ellenőrzésen kellett átesnie. A folyosók csendesek voltak, és hidegek, imitt-amott nyílt csak néhány ajtó, és a szórványosan elhelyezett gázlámpák nem tudták teljesen bevilágítani őket. Rudgutter, Rescue és Stem-Fulcher a tizenkettedik emelet kihalt folyosóján ballagott. Vastag szemüveget viselő, alacsony, sovány férfi kísérte őket, aki mögöttük szaporázta a lépteit, de mindig lemaradt, és hatalmas aktatáskát vonszolt magával.

- Eliza, Montjohn - mondta Rudgutter menet közben - az úr Sanchem Vansetty testvér, egyik legtehetségesebb igázónk. - Két társa biccentett. Vansetty rájuk sem hederített.

A Diplomáciai Zónának nem minden szobáját lakták. Néhány ajtón azonban réztábla hirdette, hogy az már egyik vagy másik külföldi ország felségterülete - Teshé, Khadóé vagy Gharkeltiszté -, és azon túl több emeletet foglaltak el a hatalmas lakosztályok: különálló házak a tornyon belül. Némelyiket több ezer mérföld választotta el az anyaországtól. Volt, ami üresen állt. Tesh hagyományai szerint például a nagykövet csavargóként élt Új-Crobuzonban, és kizárólag levélben intézte hivatalos ügyeit. Rudgutter egyszer sem találkozott vele, és nem is fog. Néhányat érdektelenség vagy pénzhiány miatt hagytak üresen.

Az itteni ügyintézés azonban hihetetlen fontossággal bírt. Myrshock és Vadaunk lakosztályait pár évvel ezelőtt bővíteni kellett, a kereskedelmi kapcsolatok miatt annyival több papírmunkára és helyre volt szükség. Az új helyiségek ronda tumorként tapadtak az udvar belső falára a tizenegyedik emeleten, és bizonytalanul dudorodtak a kert fölé.

A polgármester és a társai elsétáltak egy ajtó mellett, amelyen a Salkrikaltor Homár Nemzetközössége felirat állt. A folyosó beleremegett a roppant, rejtett gépezetek dohogásába és zúgásába. Az óriási gőzszivattyúk hangja volt ez, amelyek naponta órákat dolgoztak, míg tizenöt mérföldről tengervizet szállítottak a Vas-öbölből a homáremberek nagykövetének, és a folyóba ürítették az elhasznált, koszos maradékot.

A folyosó megzavarta a szemlélődőt. Bizonyos szögekből nézve úgy tűnt, mintha túlságosan hosszú lenne, egy másik pontból pedig inkább rövidnek látszott. Néhol mellékjáratok ágaztak le belőle, és a kisebb követségekhez, tárolószekrényekhez vagy bedeszkázott ablakokhoz vezettek. A főfolyosó végén, a homáremberek konzulátusán túl Rudgutter befordult az egyik ilyen kisebb járatba. Rövid volt és kanyargós, drámaian alacsony, amikor az egyik fenti lépcső alatt haladt el, és apró, jelzés nélküli ajtóban végződött.

Rudgutter hátranézett, nem figyeli-e valaki őket. Innen a járatnak csak egy része látszott, és minden jel szerint magukban voltak.

Vansetty különböző színű krétákat húzott elő a zsebéből. Előkapott egy órára emlékeztető szerkezetet, és felpattintotta a fedelét. A számlapját rengeteg komplikált részre osztották. Hét, különböző hosszúságú mutatója volt.

- Számításba kell venni a különféle változókat, polgármester úr - motyogta Vansetty, miközben a mutatók bonyolult mintázatát tanulmányozta. Mintha nem is Rudgutternek vagy bárki másnak, hanem saját magához beszélt volna. - A kilátások eléggé cudarok a mai napra... Nagynyomású front mozog az éterben. Kitolhatja az erőviharokat az alvilágból a nulltéren át felfelé. A határvidéken sem túl rózsás a helyzet. Hmmm... - Néhány számítást firkantott a jegyzetfüzete hátuljára. - Jól van - csattant fel végül, és a három előkelőségre nézett.

Vastag papírlapokat vett elő, bonyolult, stilizált jeleket rajzolt rájuk, amelyeket sorba letépett és átnyújtott Stem-Fulchernek, Rudgutternek, Rescue-nak; végül magának is firkantott egyet.

- Dugják a szívük fölé - közölte kurtán, miközben az inge alá gyömöszölte a sajátját. - Szimbólummal kifelé.

Felnyitotta viharvert aktatáskáját, és egy készlet kerámiadiódát vett elő. A csoport közepére állt, sorba átnyújtott egyet-egyet a társainak - „Bal kézzel, és nehogy elejtsék...” -, majd a diódákat szorosan rézdróttal csavarta körbe, és a táskából kihalászott felhúzható óraműmotorhoz erősítette. Újabb adatokat olvasott le különleges mérőműszeréről, majd a motor oldalán tárcsákat, kerekeket állított be.

- Nohát, akkor mindenki kapaszkodjon - mondta, és felkattintotta a kapcsolót, amely beindította a motort.

A drótok mentén, a koszos diódák között apró energiaívek keltek sokszínű életre. A négy jövevényt sistergő erővonalak háromszöge fogta közre. Minden szőrszáluk jól láthatóan égnek állt. Rudgutter motyogva átkozódott.

- Nagyjából félóránk van, mielőtt lemerül - mondta Vansetty gyorsan. - Jó lesz, ha csipkedjük magunkat, mi?

Rudgutter jobb kézzel benyitott az ajtón. A négy alak csoszogva megindult előre, de vigyáztak, nehogy eltávolodjanak egymástól, és megmaradjon körülöttük a háromszög. Stem-Fulcher belökte mögöttük az ajtót.

Szuroksötét szobában voltak. Először csak az erővonalak halvány ragyogása szolgáltatott fényt, aztán Vansetty a nyakába akasztotta a motort, és gyertyát gyújtott. Az erőtlen megvilágításban látni lehetett, hogy a helyiség úgy négyszer három méteres, és teljesen üres, leszámítva egy öreg asztalt, egy széket a túlsó falnál meg egy halkan zümmögő bojlert az ajtó mellett. Nem voltak ablakok, polcok, semmi a világon. Rendkívül fülledt volt a levegő.

Vansetty szokatlan, marokban fogható gépezetet húzott elő a táskájából. A bonyolult fémspirálokon és a drótkötegeken, a többszínű üveggombokon látszott, hogy szerető gondoskodással készítették. Az nem volt világos, hogyan kell használni. Vansetty egy pillanatra kihajolt a körből, és csatlakozódugaszt nyomott a bojlerbe. Meghúzott egy kapcsolót a kisméretű gép tetején, ami zümmögni és villogni kezdett.

- No persze a régi időkben, még mielőtt mi, szakmabeliek, léteztünk volna, kénytelenek voltak élő áldozatot használni - magyarázta, miközben vékony dróttekercset csévélt le a szerkentyű aljáról. - Mi azonban nem vagyunk vademberek, igaz? Bámulatos dolog a tudomány. Ez a kis aranyos - mondta, és büszkén megpaskolta a szerkezetet - egy erősítő. Kétszázzal, kétszáztízzel fokozza a motor kimenő teljesítményét, és éteri energiává alakítja. Ezt átzubogtatjuk a vezetéken, így... - Vansetty az apró szoba távolabbi sarkába, az asztal mögé hajította a letekert drót végét. - íme! A vértelen áldozat!

Diadalittasan elvigyorodott, aztán ismét a kis szerkezet mutatóinak és gombjainak szentelte a figyelmét, amelyeket feszült figyelemmel fordított el vagy nyomkodott végig. - Nem kell ostoba nyelvekkel sem bíbelődni - motyogta csendesen. - A megidézés ráadásul automatikus. Mi magunk nem megyünk sehová, értik? - Hirtelen megemelte a hangját. - Nem abyssonauták vagyunk, és nem is játszadozunk közel akkora erőkkel, amelyekkel egy igazi transzplantropikus ugrás megvalósítható lenne. Nem teszünk mást, csak bekandikálunk egy kis ablakon, és megvárjuk, míg a pokolfajzatok jönnek el hozzánk. A szoba dimenziójának paraméterei azonban egy hangyányit átkozottul érzékenyek lesznek, ezért maradjanak a védőkörben, és ne lófráljanak semerre. Megértették?

Vansetty ujjai kopogtak a dobozon. Két-három percig nem történt semmi. A bojler felől áradt a forróság és a dübögés, Vansetty kezében az apró gépezet kattogott és sivított. Aláfestésként Rudgutter türelmetlenül dobolt a lábával.

Aztán a kis helyiség érezhetően melegedni kezdett.

Mély, hangküszöb alatti morajlás érződött. Rozsdaszín fény és olajos füst szivárgott valahonnan. A hangok először eltompultak, aztán hirtelen kiélesedtek.

Egy pillanatra megrándult a világ, és vörös fény villódzott végig minden felületen, mintha véres vízrétegen keresztül ragyogna.

Rebbenő hang hallatszott. Rudgutter felpillantott. Szúrt a szeme: a levegő hirtelen megsűrűsödött, és nagyon kiszáradt.

Az íróasztal mögött testes férfi ült, makulátlan, fekete öltönyben.

Lassan előrehajolt, és rákönyökölt a papírlapokra, amelyek az előbb még nem borították el az asztalt. Várt.

Vansetty kikukkantott Rudgutter válla mögül, és hüvelykujjával a jelenés felé bökött.

- Alvilági őnagyméltósága - jelentette be -, a Pokol nagykövete.

- Rudgutter polgármester - mondta a démon kellemes, mély hangon. - Örvendek, hogy újfent találkozunk. Éppen a papírmunkát intézem. - Az emberek árnyalatnyi nyugtalansággal pillantottak egymásra.

A nagykövetet állandó visszhang kísérte: fél másodperccel azután, hogy kiejtett egy szót, azt visszataszító sikollyal megismételte egy gyötrelmesen kínlódó hang. A visítás nem volt hangos. Éppen csak átszűrődött a szoba falán, mintha többmérföldes utat tett volna meg a túlvilági hőségben a Pokol padlózatának egyik gödréből.

- Miben állhatok szolgálatára? - folytatta a démon (Miben állhatok szolgálatára? - hallatszott a lélektelen, nyomorult vonyítás). - Még mindig szeretné megtudni, vajon csatlakozik-e hozzánk, miután jobblétre szenderült?

- A nagykövet finoman elmosolyodott.

Rudgutter visszamosolygott, és nemet intett.

- Ismeri a véleményemet, nagykövet úr - felelte nyugodtan. - Attól tartok, nem tud beugratni. Nem igazán képes egzisztenciális félelmet ébreszteni bennem, tudja. - Udvariasan kuncogott, amire a nagykövet hasonlóképpen válaszolt. Akárcsak a hátborzongató visszhang. - A lelkem, ha létezik ilyesmi egyáltalán, az enyém. Nem az ön tulajdona, hogy megbüntesse, vagy akár sóvárogjon utána. A világegyetem sokkal szeszélyesebb hely ennél... és mint azt már kérdeztem egyszer, mit gondol, mi történik egy démonnal, ha ő hal meg? Minthogy mindketten jól tudjuk, képes rá. A nagykövet udvarias kétkedéssel fejet hajtott.

- Ön túlságosan modernista, Rudgutter polgármester - mondta. - Nem vitatkozom. Kérem, ne feledje, hogy az ajánlat még áll.

Rudgutter türelmetlenül legyintett. Nyugodt volt. Meg sem rezzent a nagykövetet kísérő, lélekbe markoló sikolyok hallatán. És akkor sem hagyta, hogy úrrá legyen rajta a nyugtalanság, amikor a démonra nézett, de a férfi képmása egyetlen töredékmásodpercre eltűnt, és átvette a helyét... valami más.

Rudgutter nem először tapasztalt ilyesmit. Amint pislantott egyet, arra a végtelenül parányi pillanatra teljesen más formát öltött a szoba és annak tulajdonosa. Lehunyt szemével bedeszkázott ketrecet látott; kígyóként vonagló vasrudakat; felfoghatatlan energiából szőtt rácsokat, perzselő, hullámzó forróságot. Ahol a nagykövet ült, ott egy szörnyeteg képmása villant fel. Lógó nyelvű hiénafej meredt rá. Női mellek, csattogó fogakkal. Paták és karmok.

A szoba állott, forró levegőjében nem tudta nyitva tartani a szemét, kénytelen volt pislogni. Nem foglalkozott a kurta víziókkal. Elővigyázatos tisztelettel bánt a nagykövettel. A démon hasonlóképp viselkedett.

- Nagykövet úr, látogatásomnak két oka van. Először szeretném Új-Crobuzon polgárainak tiszteletteljes üdvözletét tolmácsolni Ődiabolikus Fenségének, a Pokol Cárjának. Tudtukon kívül. - A nagykövet kegyesen bólintott. - A másik okom pedig az, hogy a tanácsát szeretném kérni.

- Mindig nagy örömmel tölt el bennünket, ha bármiben segíthetünk szomszédainknak, Rudgutter polgármester. Különösképpen olyasvalakinek, mint ön, akivel Őfensége ilyen kiváló kapcsolatot ápol. - A nagykövet szórakozottan megdörgölte az állát, és várt.

- Húsz perc, polgármester úr - sziszegte Vansetty Rudgutter fülébe.

Rudgutter egymáshoz érintette a két tenyerét, mintha imádkozna, és elgondolkodva nézett a nagykövetre. Gyenge erőlöketeket érzett.

- Tudja, nagykövet úr, akadt egy kis problémánk. Okunk van feltételezni, hogy... valami elszabadult, fogalmazzunk így. Valami, amit módfelett szeretnénk ismét elfogni. Szeretnénk a segítségét kérni, ha ez lehetséges.

- Miről lenne szó, polgármester úr? Igaz Válaszokról? - kérdezte a nagykövet. - A szokásos feltételekkel?

-Igaz Válaszokról... és talán többről is. Majd meglátjuk.

- Most fizet, vagy később?

- Nagykövet úr - mondta Rudgutter türelmesen. - Egy pillanatra cserbenhagyta az emlékezete. Még két kérdéssel tartoznak nekem.

A nagykövet kis ideig szótlanul meredt rá, majd fölnevetett.

- Való igaz, polgármester úr. Fogadja legmélyebb bocsánatkérésemet. Folytassa!

- Vonatkozik bármilyen rendkívüli szabály erre a beszélgetésre? - kérdezte Rudgutter nyomatékosan. A démon a fejét ingatta (egy kurta pillanatra hosszú hiénanyelv csapott egyik oldalról a másikra) és elmosolyodott.

- Langyuár van, polgármester úr - magyarázta egyszerűen. - Erre a hónapra a szokásos szabályok érvényesek. Hét szó, visszafelé.

Rudgutter bólintott. Nyugalmat erőltetett magára, és összpontosított. Helyes sorrendben azokat az átkozott szavakat. Rohadt, gyerekes, rohadék játék, gondolta futólag.

Aztán higgadtan elhadarta a szavakat, miközben nyugodt tekintettel nézett a nagykövet szemébe.

- Tőlünk elszökött mi hogy gondoljuk jól?

- Jól - válaszolta a démon azonnal.

Rudgutter hátrafordult, és jelentőségteljesen Stem-Fulcherre meg Rescue-ra nézett. Két társa komor, feszült arccal biccentett.

A polgármester visszafordult a démoni nagykövethez. Kis ideig szótlanul bámulták egymást.

- Tizenöt perc - sziszegte Vansetty.

- Tudja, néhány... régimódi kollégám igen görbe szemmel nézne rám, amiért hagytam, hogy az igét és az igekötőt két külön szónak számolja - mondta a nagykövet. - De én liberális gondolkodású vagyok. - Elmosolyodott. - Kívánja feltenni azt az utolsó kérdést?

- Azt hiszem, nem, nagykövet úr. Egy későbbi időpontra tartalékolnám. Lenne egy ajánlatom.

- Halljuk, polgármester úr.

- Nos, tisztában van az elszökött valami természetével, így megértheti, milyen fontos számunkra a lehető leghamarabb gyógyírt találni a helyzetre. - A nagykövet bólintott. - Azt is megérheti, hogy csak nagy nehézségek árán tudnánk tovább lépni, és az idő pénz... Az ajánlatom a következő: felfogadnánk az önök néhány... khm... csapatát, hogy segítsenek kézre keríteni a megszökött foglyokat.

- Nem - mondta a nagykövet egyszerűen. Rudgutter pislantott.

- A feltételeket még meg sem beszéltük, nagykövet úr. Biztosíthatom, nem lennénk szűkmarkúak...

- Attól tartok, szó sem lehet róla. Egyik fajtársam sem állhat a rendelkezésére. - A démon szenvtelenül meredt Rudgutterre.

A polgármester elgondolkodott. Ha a nagykövet alkudozik, akkor azt eddig példátlan módon csinálja. Rudgutter megfeledkezett magáról, és lehunyta a szemét, de azonnal ki is nyitotta, amint meglátta a szörnyűséges környezetet, és egy pillanatra felvillant előtte a nagykövet másik alakja.

- Fel tudnánk menni egészen... lássuk csak...

- Polgármester úr, ön nem értett meg engem - mondta a nagykövet. Hangja szenvtelen volt, de a démon izgatottnak tűnt. - Nem érdekel, hány egységnyi árut kínál nekünk, az sem, milyen feltételekkel. Nem vállaljuk el ezt a munkát. Nem felel meg nekünk.

Hosszú csend támadt. Rudgutter hitetlenkedve meredt a démonra. Most kezdte csak felfogni, mi történt. A vérként csordogáló fénypászmák között üldögélő alak kihúzott egy fiókot, és egy iratcsomót vett elő.

- Ha befejezte, polgármester úr - mondta behízelgő hangon -, várnak a teendőim.

Rudgutter megvárta, míg a nyomorúságos, irgalmatlan rezonancia (várnak a teendőim döim döim) elhal. A visszhangtól összeszorult a gyomra.

- Ó, igen, igen, nagykövet úr - mondta. - Nagyon sajnálom, amiért feltartottuk. Remélem, hamarosan ismét találkozunk.

A nagykövet udvariasan biccentett, aztán tollat húzott elő a belső zsebéből, és nekilátott aláírni az iratokat. Rudgutter mögött Vansetty tárcsákat csavargatott, és különböző gombokat nyomogatott, mire a deszkapadló remegni kezdett, mintha éterrengés rázná. Erősödő zúgás támadt az egymás mellé szorult emberek körül, akik támolyogva álltak az energiamezőjük közepén. A dögletes levegő vibrált körülöttük.

A nagykövet egy pillanat alatt feldagadt, meghasadt és eltűnt, mint egy lángra lobbantott heliotípia. A zavaros, kárminvörös fény felpezsgett és elpárolgott, mintha a poros iroda falának ezernyi hasadékán át szivárgott volna el. A szoba sötétje összezárult körülöttük, mint egy csapda. Vansetty apró gyertyája megremegett és kihunyt.

Miután megbizonyosodtak róla, hogy senki sem figyeli őket, Vansetty, Rudgutter, Stem-Fulcher és Rescue kitámolygott a szobából. A levegő gyönyörűségesen hűvösnek tűnt. Egy percig csak a verejtéket törölgették a homlokukról, és az öltözéküket igazgatták, amit megtépett a más létsíkokról támadó szél.

Rudgutter gyászos döbbenettel csóválta a fejét.

Alárendeltjei rendbe szedték magukat, és felé fordultak.

- Az elmúlt tíz évben vagy tucatnyi alkalommal találkoztam a nagykövettel - mondta Rudgutter -, és még egyszer sem láttam, hogy így viselkedett volna. Micsoda átkozott levegő! - tette hozzá a szemét dörzsölgetve.

A négyes csoport végigsétált a rövid járaton, befordult a központi folyosóra, és elindult visszafelé, a lift irányába.

- Hogyan viselkedett? - kérdezte Stem-Fulcher. - Én mindössze egyszer tárgyaltam vele. Nem vagyok hozzászokva.

Rudgutter elgondolkodva ballagott, és töprengve piszkálta a száját meg a szakállát. Csúnyán véreres volt a szeme. Néhány másodpercig nem felelt Stem-Fulcher kérdésére.

- Két dolgot kell tudniuk: az egyik démonológiai természetű, a másik gyakorlatias és közvetlen következtetés. - Rudgutter nyugodt, szabatos hangja azt jelentette, hogy osztatlan figyelmet követel alárendeltjeitől. Vansetty a maga részéről befejezte a feladatát, ezért gyors léptekkel előresietett. - A démonológia betekintést nyújt a pokolfajzatok lelkébe, viselkedésébe, hasonlókba. Feltételezem, mindketten hallották a visszhangot, igaz? Egy ideig azt hittem, azért csinálja, hogy megfélemlítsen. Nos, ne feledkezzenek meg arról, micsoda roppant távolságot kell annak a hangnak megtennie. Tudom - tette hozzá gyorsan, és felemelte a kezét -, hogy a szó szoros értelmében ez nem hang, és a távolság sem távolság, de attól még síkon túli analógiák, és a legtöbb ilyen többé-kevésbé torzán, de ugyanaz, mint nálunk. Tehát ne feledjék, milyen hosszú utat járt be a Bugyor aljától addig a kamráig. Az a helyzet, hogy beletelik egy kis időbe, míg onnan bármi ideér... Az a „visszhang”, úgy vélem, valójában előbb hangzott el. Az a... a nagykövet szájából elhangzó ékesszóló beszéd... az volt az igazi visszhang. Az volt a torzan visszavert tükörkép.

Stem-Fulcher és Rescue hallgatott. A sikolyokra gondoltak, a falakon átszűrődő, meggyötört, tébolyult hangra, az idióta, roncs motyogásra, ami mintha gúnyt űzött volna a nagykövet pokoli kifinomultságából...

Azon tűnődtek, hogy talán tényleg ez lehetett az eredeti hang.

- Az jutott eszembe, vajon nem tévedtünk-e, amikor a sajátunktól eltérő pszichés modellt tulajdonítottunk nekik. Talán meg lehet érteni a viselkedésüket. Talán úgy gondolkodnak, mint mi. És itt következik a második dolog, ha figyelembe vesszük ezt a kijelentést és azt, amit az a „visszhang” árulhat el nekünk a démoni elme állapotáról, akkor nem másról van szó, mint a beszélgetés végéről, amikor megpróbáltam alkut kötni, és a nagykövet megrémült... Ezért nem hajlandó segíteni nekünk. Mert maguk a démonok is félnek attól, amire vadászunk.

Rudgutter megtorpant, és segítőire pillantott. Hosszasan néztek egymásra. Stem-Fulcher arca a másodperc töredékére megvonaglott, aztán ismét összeszedte magát.

Rescue szenvtelen volt, mint egy szobor, de görcsösen tépkedte a sálját. Rudgutter biccentve figyelte töprengésüket.

Egy darabig egyikük sem szólt.

- Nos... -mondta végül Rudgutter kurtán, és összecsapta a kezét. - Akkor maradt a Szövő.

Huszonötödik fejezet

Aznap éjjel, a víztől csöpögő, sötét órákban, miután a kurta zápor koszos esőcseppekkel verte végig a várost, egyszer csak kicsapódott Isaac raktárának az ajtaja. Üres volt az utca. Percekig nem mozdult semmi. Csaj az éjszakai madarak és a denevérek motoztak. Gázlámpák lobogtak.

A konstrukt rángatózva kigördült a sötét éjszakába. Szelepeit és dugattyúit rongyok és lepedőkből tépett vászondarabok takarták, és elfojtották jellegzetes hangját. Gyorsan megindult előre, bizonytalanul fordult, és olyan fürgén gurult, amennyire öregedő lánctalpai lehetővé tették.

Hátsó utcákon dübörgött végig, hortyogó részegek mellett, akik még mindig eszméletlenek voltak a szesztől. Kopott fémirháján titokzatosan csillogtak a sápadt gázlámpák.

A konstrukt gyors, bizonytalan útja a magasban húzódó drótkötélpályák alatt vezetett. A pehelyfelhők szétszórt sávjai elrejtették az odafent leselkedő léghajókat. A gép nyílegyenesen a Szurok felé tartott, mintha vizet kereső varázsvesszője vonzaná a város alatti, időtlen sziklák közé szorított, ostorszíjként kanyargó folyóhoz.

Órákkal azután, hogy átkelt a Kakastaréj hídon, és eltűnt a déli városrészben, amikor a hajnal bepiszkította a sötét eget, a konstrukt visszabillegett Borzoslápra. Szerencsésen időzített. Nem sokkal azután, hogy belökte maga után az ajtót, felbukkant Isaac, aki egész éjszaka tébolyultan vadászott Davidre, Linre, Yagharekre, Lemuel Pigeonre és bárkire, aki segíthetett volna rajta.

Lublamai egy heverőn feküdt, amit Isaac rögtönzött néhány összetolt székből. Amikor Isaac megérkezett, egyenesen mozdulatlan barátjához sietett, és csüggedten suttogott hozzá, de nem változott semmi. Lublamai nem aludt, és fel sem ébredt. Csak meredt maga elé.

Nem telt bele sok idő, és David sietve berontott a laboratóriumba. Hosszas kitérőkkel eljutott az egyik törzshelyére, ahol azzal az elhadart és elferdített üzenettel fogadták, amiből Isaac megszámlálhatatlanul sokat hagyott neki egész Új-Crobuzonban.

David ugyanolyan csendesen ült ott, mint Isaac, és lélektelen barátját nézte.

- Nem hiszem el, hogy ezt hagytam neked.

- Szátyár kurva mindenit, David, azt hiszed, én nem erre gondolok újra meg újra... én engedtem ki azt az átkozott valamit...

- Mindannyiunknak több eszünk lehetett volna - csattant fel David.

Sokáig egyikük sem szólalt meg.

- Hívtál orvost? - kérdezte David.

- Ez volt az első teendőm. Phorgitot a szemközti házból, korábban akadt dolgunk egymással. Kicsit letisztogattam Lubot, letöröltem a trutymót az arcáról... Phorgit nem tudott mit kezdeni vele. Az istenek tudják csak, mennyi szerkezetet dugdosott ide meg oda, leolvasott egy csomó mindent, rohadtul nem emlékszem, mennyit... az egésznek az a vége, hogy „sejtelme sincsen”. „Tartsa melegen, és etesse, bár lehet, hogy inkább hűvösre lenne szüksége, és nem ajánlatos ennivalót adni neki...” Talán ide tudom hívni az egyik egyetemi ismerősömet, hogy elvégezzen egy tesztet, de ez kurva halvány reménysugár...

- Mit művelt vele az a lény?

- Nos, David, gratulálok. Ez itt az elcseszett kérdés igaz?

Óvatos zörgés hallatszott a törött ablak felől. Isaac és David felpillantott, aztán megpillantották a sárkányfajzatot, aki kétségbeesett arccal éppen bedugta rusnya fejét a nyíláson.

- Ó, a fenébe - mondta Isaac elkeseredetten. - Nézd, Kétpicula, ez most nem a legjobb alkalom, érted? Később majd trécselünk.

- Csak benézek, főnök úr. - Kétpicula meghunyászkodott hangja szöges ellentéte volt szokásos, harsány rikácsolásának. - Tudni kék, mi van itt a Lublubbal.

- Micsoda? - kérdezte Isaac élesen, és felpattant. - Mi van vele?

Kétpicula nyomorúságosan hátrahúzódott, és kitört belőle a vonyítás.

- Nem én voltam, uram, nem az én hibám... csak érdekelt, jobb-e már neki, miután nagy szörnyrohadék megzabálta a pofázmányát...

- Kétpicula, te itt voltál?

A sárkányfajzat morózusan bólintott, és kicsit közelebb araszolt. Az ablakkeret közepén egyensúlyozott.

-Mi történt? Nem haragszunk rád, Kétpicula... csak tudni szeretnénk, mit láttál...

Kétpicula szipogott, és nyomorultul lógatta a fejét. Lebiggyesztette az ajkát, mint egy gyerek, grimaszolt, aztán nagy csomókban kibuggyantak belőle a szavak.

- Óriási mocsadék lejön a lépcsőn, csupa szörnyű szárny meg csapkodás, majd berosálsz, furi, csattogó nagy fogak, és... és... mindenhol karom meg kurva nagy büdös nyelv… és... Mr. Lublub tátott szájjal bámul a tükörbe, megfordul meg ránéz és mintha bekábulna... láttam... beszédült a fejem, és amikor felébredtem, a szörny beledugta a nyelvét... bele... bele Mr. Lubba, gluggy meg slurpslurp volt a fejemben, és... megpucoltam, nem tehettem semmit, esküszök... félek... - Kétpicula sírva fakadt, mint egy kétéves gyerek, könny és takony csorgott az arcán.

Még akkor is hüppögött, amikor Lemuel Pigeon megérkezett. Bármennyit csitítgatták, fenyegették vagy dicsérték, nem bírták megnyugtatni. Végül elaludt, begubózott egy összerondított takaróba, pontosan úgy, mint egy kimerült csecsemő.

- Engem megtévesztettek, Isaac. Én azt az üzenetet kaptam, hogy nem járok rosszul, ha benézek hozzád. - Lemuel tűnődő tekintettel méregette Isaacet.

- Az istenek verjék meg, Lemuel, te elcseszett uzsorás - tört ki Isaac. - Hát ez zavar? Szátyár kurva mindenit, majd gondoskodom róla, hogy megkapd, ami neked jár, rendben? Így jobb? Most pedig hallgass rám, a rohadt életbe... Valakit megtámadott valami, ami az egyik lárvából kelt ki, amit te szereztél nekem, és meg kell állítanunk ezt a lényt, mielőtt mással is megcsinálja, de ehhez meg kell ismernünk, vagyis először meg kell keresnünk azt a pofát, akitől származik, és mindezt ebben a minutumban. Megértetted, amit mondtam, öregfiú?

Kitörése nem tett különösebb hatást Lemuelre. - Nézd, nehogy már engem hibáztass... - kezdte, de Isaac bosszús üvöltése félbeszakította.

- Az ördög villás farkára, Lemuel, nem hibáztat senki, te kretén! Éppen ellenkezőleg! Azt magyarázom, hogy egy olyan jó üzletember, mint te, biztosan vezet valamilyen nyilvántartást, és szeretném, ha belenéznél a kedvemért. Mindketten tudjuk, hogy minden átfut rajtad... el kell árulnod, kitől kaptad a nagy, dagadt hernyót. Azt a hatalmasat, aminek nagyon furcsa színei voltak. Tudod?

- Halványan rémlik, igen.

- Nos, ez jó. - Isaac megnyugodott egy kicsit. Végighúzta a kezét az arcán, és óriásit sóhajtott. - Lemuel, szükségem van a segítségedre - mondta egyszerűen. - Megfizetlek... de egyúttal könyörögve kérlek. Nagyon szeretném, ha segítenél ebben. Figyelj! - Kinyitotta a szemét, és Lemuelre meredt. - Lehet, hogy az az átkozott lény már fel is fordult, igaz? Talán olyan, mint a kérész: egyetlen dicsőséges nap jut neki. Talán holnap reggel Lub virágos jókedvvel magához tér. De talán nem. Na most, a következőket akarom tudni: egy - Isaac kövér ujjain számolt -, hogyan ébreszthetjük fel Lublamait, kettő, mi ez az átkozott szörnyeteg... az egyetlen leírásunk róla kissé hiányos.

- A sarokban alvó sárkányfajzatra pillantott. - És három, hogyan lehet elkapni a rohadékot.

Lemuel rezzenéstelen arccal nézett rá vissza. Lassú, kérkedő mozdulattal tubákosszelencét húzott elő a zsebéből, és szippantott. Isaac összeszorította, majd kinyitotta az öklét.

- Jól van, Zaac - mondta Lemuel halkan, és eltette az ékkő berakásos dobozkát. Megfontoltan bólintott. - Meglátom, mit tehetek. Majd jelentkezem. De nem vagyok irgalmas nővér, Isaac, üzletember vagyok, te pedig ügyfél. Valami jár nekem ezért. Benyújtom a számlát, rendben?

Isaac fáradtan biccentett. Lemuel hangjában nem volt neheztelés, sem gyűlölet, sem utálat. Egyszerűen közölte az igazat, ami kedélyessége mögött mindig is nyilvánvaló volt. Isaac tudta, ha jobban megérné neki, hogy nem keresi meg a különleges gubó lakóját, Lemuel egyszerűen így tenne.

- Polgármester úr. - Eliza Stem-Fulcher fontoskodó arccal lépett be a Lemquist-szalonba. Rudgutter kérdő tekintettel pillantott fel rá. A nő vékony újságot hajított az asztalra. - Van egy nyomunk.

Miután Kétpicula felébredt, gyorsan távozott, bár David és Isaac megpróbálta meggyőzni róla, hogy senki sem hibáztatja a történtekért. Aznap este szörnyűséges, örömtelen nyugalom telepedett az Evezőspart raktárépületére.

David sűrű gyümölcspépet kanalazott Lublamai szájába, és a torkát masszírozva segített neki nyelni. Isaac nyugtalanul járkált fel-alá. Azt remélte, hogy Lin hazaér, megtalálja az üzenetet, amit múlt éjjel tűzött az ajtajára, és idesiet. Ha nem ismerné a kézírását, gondolta a férfi, biztosan rossz viccnek vélné. Isaac még sohasem hívta meg laboratóriumlakásába. De látnia kellett Lint, és nem mert elmenni innen, hátha éppen akkor áll be valamilyen változás Lublamai állapotában, vagy lemarad valami létfontosságú információról.

Kicsapódott az ajtó. Mindketten felkapták a fejüket.

Yagharek volt az.

Isaac egy pillanatra megdöbbent. Yagharek most először jelent meg úgy, hogy rajta kívül David is az épületben tartózkodott (és természetesen Lublamai, de ő nem igazán számított). David a koszos takaróba burkolózó garudát bámulta, a hamis szárnyak kitüremkedését.

- Yag, öregfiú - szólalt meg Isaac nehézkesen. - Gyere, ismerkedj meg Daviddel... Történt egy kis baleset... - Súlyos léptekkel az ajtó felé indult.

Yagharek nem mozdult, továbbra is fél lábbal odakint, fél lábbal odabent ácsorgott. Megvárta, míg Isaac odaér hozzá, és csak akkor szólalt meg suttogva, furcsa, vékonyka hangon, ami olyan volt, mintha egy madarat fojtogatnának.

- Nem jöttem volna, Grimnebulin. Nem akarom, hogy meglássanak...

Isaacnek hamar elfogyott a türelme. Már szóra nyitotta a száját, de Yagharek folytatta.

- Hallottam... dolgokat. Éreztem... szomorúság lebeg a házad fölött. Sem te, sem a barátaid nem hagytátok el ezt a szobát egész nap.

Isaac kurtán felnevetett.

- Vártál, igaz? Arra vártál, hogy tiszta legyen a levegő, ugye? Nehogy fel kelljen adnod féltett inkognitódat... - Feszültté vált a hangja, ezért megpróbált uralkodni magán.

- Nézd, Yag, baleset történt, és se időm, se kedvem... mellébeszélni. Attól tartok, a közös munkánknak most egy ideig várnia kell.

Yagharek kurtán beszívta a levegőt, és halkan felrikoltott.

- Nem teheted! - sivította fojtott hangon. - Nem hagyhatsz cserben!

- A fenébe! - Isaac berántotta Yaghareket az ajtón.

- Gyere, nézd meg! - Lublamaihoz vonult, aki szaggatottan szedte a levegőt, meredten nézett maga elé, és folyt a nyála. Isaac maga elé lökte a garudát. Kemény, de nem erőszakos mozdulat volt. A feszes izmú, inas garudák erősebbek voltak, mint külsejük alapján hinni lehetett volna, de üreges csontjaik és soványságuk miatt nem vehették fel a harcot egy nagydarab férfival. Ám Isaac nem ezért uralkodott magán. Kettőjük között barátságtalan erő vibrált, de nem utálatos. Isaac sejtette, hogy Yagharek félig-meddig látni szeretné, mi a hirtelen feszültség oka, még akkor is, ha így mások is meglátják.

Isaac Lublamaira mutatott. David homályos pillantást vetett a garudára. Yagharek tudomást sem vett róla.

- Az a kurva hernyó, amit mutattam - mondta Isaac -, átalakult valamivé, ami ezt művelte a barátommal. Láttál már ilyet?

Yagharek lassan ingatta a fejét.

- Láthatod - mondta Isaac komoran. - Attól tartok, amíg ki nem derítem, mi a Szátyár farát szabadítottam a városra, és amíg vissza nem hoztam Lublamait, bárhol legyen is éppen, szóval félek, hogy bármilyen izgalmas is a téma, addig a repülés meg a krízisgép problémája nem túlságosan vonz...

- Most árultad el a gyalázatomat! - szisszent fel Yagharek, de Isaac félbeszakította.

- David tud a te úgynevezett szégyenedről, Yag! - kiáltotta. - És ne nézz így rám, én így dolgozom, ő a munkatársam, és így sikerült elérnem cseszett nagy fejlődést az ügyedben...

David szúrós pillantást vetett Isaacre.

- Micsoda? - sziszegte. - Krízisgép?

Isaac bosszúsan megrázta a fejét, mintha szúnyog repült volna a fülébe.

- Előretörést értem el a krízisfizikában, ennyi. Majd később elmesélem.

David lassú biccentéssel tudomásul vette, hogy nem ez a megfelelő időpont a megbeszéléshez, de elkerekedett szeme elárulta ámulatát. Csak így? - kérdezte a tekintete.

Yagharek szinte remegett az idegességtől és a hullámban feltörő elkeseredéstől.

- Nekem... szükségem van a segítségedre - kezdte.

- Igen, akárcsak Lublamainak - kiabálta Isaac -, és sajnos ez jóval többet nyom a latban... - Lassan azért lecsendesedett. - Nem ejtettem az ügyedet, Yag. Nem is áll szándékomban. De az a helyzet, hogy most képtelen vagyok folytatni. - Egy pillanatra elgondolkodott. - Ha szeretnéd, hogy a lehető leghamarabb elrendezzük ezt az egészet, akkor esetleg segíthetnél... Ne tűnj el a búsba. Maradj itt, cseszd meg, és segíts nekünk megoldani ezt a problémát, így a lehető leghamarabb visszatérhetünk az ügyedre.

David a szeme sarkából Isaacre sandított. Tisztában vagy te azzal, mit művelsz? - kérdezte most a tekintete. Isaac erre vadul hadarni kezdett.

- Itt aludhatsz, ehetsz... Davidét nem zavarja, ő nem is lakik itt, csak én. És ha hallunk valamit, talán... hasznodat vehetjük. Segíthetnél, Yagharek. Átkozottul nagy hasznodat látnánk. Minél hamarabb elintézzük ezt az egészet annál gyorsabban visszatérhetünk az ügyedre. Érted?

Yagharek le volt sújtva. Pár percig nem szólt semmit, és akkor is csak biccentett, majd kurtán azt mondta, jó, a raktárban marad. Látszott rajta, hogy a repülés problémáján kívül semmi másra nem tud gondolni. Isaacet ez felbőszítette, de elnézte neki. Yagharek lelkére ólomsúlyként nehezedett kiközösítése és a büntetése. Teljesen önző volt, de volt rá némi oka.

David kimerülten és nyomorult hangulatban álomba merült. Aznap éjjel a székén aludt. Lublamairól Isaac gondoskodott tovább. Az ennivaló addigra átfutott a szervezetén, és Isaac első kellemetlen feladata az volt, hogy kimosdassa az ürülékéből.

Csomóba gyűrte a bemocskolódott ruhákat, és az egyik kazánba tömte. Linre gondolt. Nagyon remélte, hogy hamarosan megérkezik.

Rájött, hogy nagyon hiányzik neki Lin.

Huszonhatodik fejezet

Valamik motoztak az éjszakában.

Reggel, a korai órákban, amikor felkelt a nap, ismét újabb idióta testekre bukkantak. Ezúttal ötre. Két csavargóra, akik a Szurokfolyam hídjai alatt húzták meg magukat. Egy pékre, aki Éjzsombból tartott hazafelé. Egy orvosra Vaudois-hegyen. Egy csónakosnőre Hollókapun túl. Csupa elszórt eset, ami mintázat nélkül csúfította el a várost. Észak, kelet, nyugat, dél. Nem létezett biztonságos negyed.

Lin rosszul aludt. Meghatotta a levél, amelyet Isaactől kapott, aki képes volt átjönni az egész városon, hogy egy papírlapot tűzzön az ajtajára, de aggasztotta is a dolog. A rövid üzenetből kicsendült némi hisztérikus felhang, és az esdeklés - Lin látogassa meg Isaacet a laboratóriumában - olyannyira nem volt jellemző rá, hogy megrémisztette Lint.

Ennek ellenére késlekedés nélkül útnak indult volna, ha nem ilyen késői órán ér vissza Kocsonyáskútba, amikor már nem utazhatott sehova. Aznap nem dolgozott. Reggel üzenetet talált az ajtórésbe csúsztatva.

Sürgető üzleti kényszerek miatt további értesítésig a megbeszélt találkozók elhalasztva. Amint lehetőség mutatkozik a folytatásra, mindenképpen sor kerül a kapcsolatfelvételre.

M.

Lin zsebre vágta a kurta levelet, és elballagott Kinkenbe, ahol ismét melankolikus szemlélődéssel töltötte idejét. Aztán furcsa álmélkodással, mintha egy saját életéről szóló darabot nézne, és most meglepné az események fordulata, északkelet felé kisétált Kinkenből Sompolykert irányába, ahol felszállt egy vonatra. Két megállót ment észak felé, ahol a vonalat elnyelte a Perdido pályaudvar gigászi, szurkos szája. Itt, a hatalmas központi csarnok káoszában és a felcsapó gőz sziszegésében, ahol öt vasútvonal találkozása vasból és fából alkotott egy roppant csillagot, Lin átszállt a Verze-vonalra.

Öt percet várnia kellett, míg az állomás közepén tátongó barlangban feltöltötték a mozdony kazánját. Ennyi idő éppen elegendő volt ahhoz, hogy Lin hitetlenkedve kérdezze meg magában, mit művel, a Fenséges Keltető szerelmére. Vagy talán az összes többi isten szerelmére.

De nem válaszolta meg a kérdést, csak csendesen ült ott, amíg a vonat várt, majd lassan megindult, felgyorsult, és szabályos ütemben kattogva kifurakodott a pályaudvar egyik pórusán. Elhaladt két drótkötélpálya alatt, észak felé, a Tövis irányába kanyarodott, szemben Kadnebar zömök, barbár pompájú cirkuszával. A Rikács gazdagságát és pompáját - a Galéria, a Fukszia-palota és a Vízköpők parkjának szépségét - elcsúfította a nyomor. Ahol a Rikácsból Perem lett, Lin párolgó szeméthegyekre látott, és a tehetős szomszédság széles utcái, stukkódíszes házai óvatosan kikerülték a rejtett, omladozó háztömböket, ahol, ezt tapasztalatból tudta, patkányok is megélnek.

A vonat elhaladt a Perem megállója mellett, és kigördült a Szurok zsíros, szürke nyalkája fölé, majd alig három méterre a Hadrach hídtól átért a folyó északi partjára, és hamarosan undorodva hatolt előre Csermelypart romokban heverő tetőbirodalmában.

Lin Sárcseppennél szállt le a vonatról, a gettó nyugati szélén. Innen hamarosan beért a rothadó utcákra, a szivárgó nyiroktól természetellenesen feldagadt, szürke házak közé, a fajtársaihoz, akik megbámulták, és megízlelték a szagát, aztán otthagyták, mert felsővárosi illatszere és különös öltözéke azonnal elárulta róla, hogy szökevény. Nem tartott sokáig megtalálni keltetője házát.

Nem ment túlságosan közel, mert nem akarta, hogy a törött ablakon beszivárgó illata felhívja rá a keltetője vagy a nővére figyelmét. A növekvő hőségben azonosítóként tapadt hozzá a szaga, de nem szabadulhatott meg tőle.

A napkorong lassan feljebb araszolt, és felhevítette a levegőt meg a felhőket, de Lin még mindig ott állt, nem messze régi otthonától. Az épület nem változott semmit. Bentről, a fal repedésein és az ajtón keresztül kiszűrődött a surrogó zaj, a khepri hímek apró lábainak szerves dobogása.

A házban nem mozdult senki.

A járókelők khémyai felhőben fröcskölték felé az undort, minek jött ide mutogatni magát, mit kémkedik egy gyanútlan család után, de Lin nem törődött velük.

Ha most belépne az ajtón, gondolta, és a keltetőjét odabent találná, mindketten dühösek lennének, és nyomorúságosan éreznék magukat, ezért céltalanul veszekednének, mintha nem is telt volna el ennyi idő.

Ha a testvére lenne a házban, és közölné, hogy a keltetőjük meghalt, és Lin egyetlen haragos vagy megbocsátó szó nélkül engedte útjára, magányos lenne. Talán megszakadna a szíve.

Ha nyomukat sem találná... ha a házban csak a hímek nyüzsögnének, és természetük szerint élnének, élősdiként, többé nem agyatlan, elkényeztetett hercegként, hanem büdös, dögzabáló húsevőként, ha a keltetője és testvére már nem lenne itt... akkor Lin céltalanul ácsorogna egy üres házban. Hazatérése nevetségessé válna.

Eltelt egy óra vagy több is, és Lin hátat fordított a rothadó háznak. Csápjai remegtek, fejbogara megfeszült az izgatottságtól, és így, zavartan, magányosan ment vissza a vasútállomásra.

Keményen harcolt lehangoltságával. Megszakította útját a Rikácsban, és a Motleytól kapott hatalmas összegű fizetésének egy részét könyvekre és ritka ennivalókra költötte. Betért egy exkluzív női ruhaboltba, ahol a tulajdonosnő néhány csípős megjegyzéssel fogadta, amíg Lin meg nem lobogtatott előtte néhány guinea-t, és királynői mozdulattal rá nem mutatott két ruhára, majd ragaszkodott hozzá, hogy minden darabja olyan érzékien simuljon a testére, mint azokon az embernőkön, akiknek a tervező szánta.

Mindkét ruhát megvásárolta, miközben a tulajdonosnő egyetlen szót sem szólt hozzá, és fintorogva fogadta el a khepri pénzét.

Lin egyik új szerzeményében sétált végig Bujjaliget utcáin, a pompás, testhez álló, felhőkék ruhában, amely kiemelte rozsdavörös bőrét. Nem tudta eldönteni, jobban érzi-e magát, vagy rosszabbul, mint korábban.

Aznap reggel mennydörgő kiáltás köszöntötte a hajnalt Pincsfa dokkjaiban. A vogyanoj rakodómunkások egész éjjel ásták, alakították, félrehordták és eltávolították a hatalmas mennyiségű, vízmívességgel formázott vizet. Amikor felkelt a nap, több száz vogyanoj bukkant elő a koszos vízből, amit két marokkal lapátoltak és szórtak ki a Szurokfolyam felé.

Elszórt ujjongás és hujjogás fogadta, amikor a folyóba ásott nagy árok aljáról az utolsó vékony vízréteget is kiemelték. A mélyedés legalább huszonöt méter széles lehetett, hatalmas szelet levegőt vágtak a folyóba egyik parttól a másikig, úgy kétszáznegyven méter hosszúságban. Imitt-amott, mindkét oldalon és középen vékony patakokat hagytak, nehogy teljesen elrekesszék a folyót. A szakadék alján, tizenkét méterrel a felszín alatt nyüzsögtek a vogyanojok, kövér testek egymás hegyén-hátán a sárban, és gondosan paskolták, simították a függőleges, sima vízfalat, ahol a folyó véget ért. Egy-egy vogyanoj néha megbeszélést tartott a társaival, aztán békaszerű hátsó lába egyetlen roppant erejű mozdulatával elrugaszkodott, és átrepült a többiek feje fölött. A felettük magasodó vízfalba vágódott, és hártyás talpa rúgásával eltűnt, hogy elvégezze meghatározatlan feladatát. A többiek sietve elsimították utána a vizet, visszazárták a rést, nehogy megtörjön a barikád egysége.

Az árok közepén megállás nélkül tanácskozott három köpcös vogyanoj, akik néha átugrottak vagy odamásztak társaikhoz, információkkal látták el őket, majd folytatták a megbeszélést. Néha haragos vitára került sor. Ok voltak a sztrájkbizottság választott vezetői.

Amikor felkelt a nap, a folyó fenekén és a rakparton sorakozó vogyanojok zászlót bontottak. Végre tisztességes fizetést! - követelték. Ha nincs béremelés, nincs folyó!

A tátongó hasadék mindkét oldalán kis csónakok evickéltek óvatosan a perem mentén. A matrózok kihajoltak, amennyire csak tudtak, és felmérték a nagy barázda szélességét. Csüggedten csóválták a fejüket. A vogyanojok ujjongtak, és gúnyosan kiáltoztak.

A csatornát nem sokkal a Maláta hídtól délre ásták, közvetlenül a dokkok szélénél. Hajók várták, hogy befuthassanak vagy távozhassanak. Úgy egy mérföldre onnan, folyásiránynak lefelé, a Kennel és Rosszpart egészségtelen öbleiben pihenő kereskedőbárkák befogták vízisárkányaikat, és alacsony nyomáson tartották a kazánokat.

A másik irányban, Pincsfa zsíros csatornáiban, a szárazdokk melletti hullámtörőknél és kirakodóknál horgonyzó hajókon - némelyik egészen messziről, akár Khadóból érkezett - a kapitányok türelmetlenül méregették a parton tolongó vogyanoj sztrájkolókat, és aggódtak, hogyan juthatnak haza.

Alaposan benne jártak a reggelben, amikor megérkeztek az ember-kikötőmunkások, hogy nekilássanak a be- és kirakodásnak. Hamar rájöttek, hogy jelenlétük többé-kevésbé felesleges. Ha végeztek a maradék munkával, a lehorgonyzott hajók előkészítésével - ami legfeljebb két napot vehetett igénybe -, nem maradt más tennivalójuk.

Az a kisebb csoport, amely korábban tárgyalt a vogyanojokkal, felkészülten érkezett. Délelőtt tízkor vagy húsz ember hirtelen otthagyta a munkáját, megmásztak a kerítéseket, körberohanták a dokkokat, és benépesítették a partot a vogyanoj sztrájkőrség mellett, akik szinte hisztérikus rikoltozással fogadták őket. A férfiak saját transzparenseket feszítettek ki: Ember és vogyanoj közösen a főnökség ellen!

Csatlakoztak a lármás kántáláshoz.

A következő két órában a hangulat zordabbá vált. Az emberek kemény magja ellendemonstrációt indított a dokknegyed alacsony falain belül. Sértéseket vagdostak a vogyanojokhoz, békáknak és varangyoknak nevezték őket. Gúnyos kiáltásokkal heccelték a sztrájkoló embereket, fajtájuk árulóinak nevezték őket. Azzal fenyegették őket, hogy a vogyanojok miatt csődbe megy a kikötő, mert lezuhan az emberek bére. Közülük páran hoztak a Három Toll által terjesztett irodalomból is.

Közöttük és az ugyanolyan harsány embermunkások között rengeteg zavart, tétova dokkmunkás rekedt. Átkozódva, értetlenül ténferegtek ide-oda. Mindkét fél elharsogott érveit meghallgatták.

Mindkét oldal gyarapodott.

A folyó szemközti partjain, akár Pincsfa területén, akár délen, Szírben, egyre nagyobb tömeg figyelte a szemben álló feleket. Néhány férfi és nő furakodott át közöttük, túlságosan gyorsan ahhoz, hogy megjegyezhessék az arcukat, és röpiratokat osztogattak, a Renegát Rebellise címerével a lap tetején. A sűrűn szedett szöveg felszólította az emberdokkmunkásokat, hogy csatlakozzanak a vogyanojokhoz, mert kizárólag így képesek elérni a követeléseiket. A lapok körbe-körbejártak a rakodók között, néha felbukkantak, de senki sem látta, kitől vagy kiktől származnak.

Miközben teltek az órák, és forrósodott a nappali levegő, egyre több munkás mászott át a falon, hogy csatlakozzon a vogyanojok tüntetéséhez. Az ellendemonstráció is nőtt, néha egészen gyorsan: összességében mégis a sztrájkolok száma gyarapodott látványosabban.

Feszült bizonytalanság remegett a levegőben. A tömeg egyre harsányabbá vált, és kiabálva biztatták a feleket, hogy tegyenek valamit. Elterjedt a pletyka, hogy a dokk vezetője beszédet fog mondani, aztán az, hogy maga Rudgutter jön ide.

Mindeközben a folyóba hasított üres kanyonban maradt vogyanojok szorgalmas munkával támogatták a remegő vízfalakat. A függőleges, sima felületből néha kipottyant egy hal, és csapkodva a földre zuhant, vagy félig elsüllyedt szemét hullott keringve a váratlan szakadékba. A vogyanojok mindent visszadobtak. Váltásokban dolgoztak, néha a vízbe vetették magukat, és a felszín felé úsztak, ahol vízmívességgel erősítették meg a fal felső részét. Bátorító kurjantásokat harsogtak az embereknek lentről, a Szurokfolyam alját elborító sűrű üledékből és a fémroncsok közül.

Fél négykor, amikor a nap forrón perzselt az erőtlen felhőkön át, két léghajó közelítette meg a dokkot, az egyik északról, a másik délről.

A tömegen izgatottság lett úrrá, és hamar híre ment, hogy a polgármester közeledik. Aztán feltűnt egy harmadik és negyedik léghajó is, feltartóztathatatlanul sodródtak a város felett Pincsfa irányába.

A folyó két partján a nyugtalanság árnyéka suhant végig.

A tömeg egy része csendesen köddé vált. A sztrájkolok megkettőzött erővel kántáltak.

Öt perccel négy előtt a léghajók a dokk felett lebegtek, és hatalmas X-et, a cenzúra fenyegető jelét formázták a magasban. Úgy egymérföldnyire keletre egy másik, magányos léghajó várakozott Kennel felett, a folyó nehézkesen kanyaradó ívének túlpartján. A vogyanojok, az emberek és összeverődött bámészkodók a kezükkel védték a szemüket, és a szenvtelen formákat nézték, a lövedékszerű járműveket, amelyek leginkább vadászó polipra emlékeztettek.

A léghajók süllyedni kezdtek. Gyorsan közeledtek, és hirtelen kivehetőbbé váltak felfújt tömbjük részletei, szinte érezni lehetett a súlyukat.

Négy óra előtt pár pillanattal különös, szerves alakok rebbentek az ég felé a környező épületek mögül, Pincsfa és Szír őrposztjaiból, vagyis a drótkötélpálya hálózatába be nem kapcsolt kisebb őrtornyok tolóajtói mögül.

A lebegő, súlytalan tárgyak gyengéden imbolyogtak az erőtlen szélben, és szinte céltalanul sodródtak a mólók felé. Hirtelen ellepték az eget. Nagyok voltak, és puhák, csupa torz, puffadt szövetlabda, amit bonyolultan egymásba fonódó leffentyűk és bőrcafrangok, bemélyedések és furcsa, csöpögő nyílások borítottak. A középső zsák átmérője három méter lehetett. Mindegyik teremtménynek emberi lovasa volt, akik a gömbszerű testre szíjazott nyeregben ültek. A lények alatt csomóba tapadva lógtak a himbálózó csápok, csupa felhólyagzott hússzalag, amelyek több mint tíz méter hosszan csüngtek a föld felé.

A teremtmények lilás rózsaszín teste szabályos ütemben lüktetett, mint a dobogó szív.

A rendkívüli lények a tömeg felé vették az irányt. Legalább tíz teljes másodperc telt el, mert azok, akik megpillantották őket, képtelen voltak megszólalni, vagy nem hittek a szemüknek. Aztán felharsant az ordítás: - Léginaszádok!

Abban a pillanatban, amint kitört a pánik, az egyik közeli óra elütötte a négyet, és több dolog is történt egyszerre.

Az összeverődött tömeg különböző pontjain, a sztrájkellenes csődületben és imitt-amott még a tüntetők között is, több csoportba verődött férfi - és néhány nő - hirtelen a fejéhez kapott, majd gyors, erőteljes mozdulattal sötét csuklyát rántott a fejére. Ezek fekete, gyűrött, sima anyagból készültek, látható szem- és szájnyílás nélkül.

A léghajók hasából - amelyek addigra képtelenül alacsonyan lebegtek a talaj fölött - kötéltekercsek siklottak elő, megrándultak, és ostorként bomlottak ki a levegőben. Hosszú métereken át zuhantak, majd a kövezeten csattant a végük. Az összes embert, a sztrájkolókat, az ellentüntetőket és a körülöttük összegyűlt tömeget négy feszes kötéloszlopból álló ketrec fogta közre, a folyó mindkét oldalán egy-egy. Odafentről sötét alakok siklottak lefelé nyaktörő sebességgel. Egyenletes tempóban, gyors egymásutánban követték egymást. Mintha nyálkás csomók csurogtak volna végig a kibelezett léghajókból csüngő belsőségeken.

A tömegből több helyen sikoltás harsant, ami rémült üvöltéssé szakadozott. Megtört a csoportot összetartó erő. Az emberek futásnak eredtek minden irányba, felbukott alakokon tapostak végig, megragadták gyermeküket, szeretőjüket, macskaköveken és félbetört kockaköveken botladoztak. Megpróbáltak eltűnni a pókhálószerűen szétágazó mellékutcákban. Ezzel azonban egyenesen a naszádokba szaladtak, amelyek nyugodtan lebegtek a sikátorok felett.

A mellékutcákból hirtelen egyenruhás milicisták bukkantak elő, és körbefogták a sztrájkolókat. Rémült sikolyok harsantak, amikor a rendőrök bekerítették őket a szörnyűséges, kétlábú sunnokon, amelyek kampóikkal az emberek után kapkodtak, és busa, szem nélküli fejüket ingatva a visszhangok alapján tájékozódtak.

A levegőt megtöltötték a hirtelen felcsapó, kurta fájdalomkiáltások. A botladozó csoportok a sarkokon befordulva egyenesen a naszádok csápjaiba futottak, és felordítottak a kíntól, amikor a himbálózó tapogatókat borító idegméreg a ruhájukra került, majd onnan a csupasz bőrükbe szívódott. A következő pillanatban akadozva levegőért kapkodtak, aztán beállt a hideg zsibbadtság és a paralízis.

A naszádok lovasai a teremtények mozgását irányító gócokba és szubkután idegcsomókba markoltak, megtévesztő fürgeséggel köröztek a viskók és a parti raktárak tetői fölött, és az épületek közötti csatornákba lógatták hátasaik mérgező kinövéseit. Görcsösen rángatózó testek, megüvegesedett tekintetek és tompa fájdalomtól nyáladzó ajkak kísérték útjukat. Néhányan a tömegben - az öregek, a betegek, az allergiások és a balszerencsések - túlzottan erőszakos biológiai reakcióval válaszoltak. Megállt a szívük.

A milicisták sötét zubbonyát a naszádok irhájából vett szálakkal szőtték át. A csápok ezen nem hatoltak át.

A nyílt tereket, ahol a sztrájkolok gyülekeztek, megrohamozták. Az emberek és vogyanojok kontárul tervezett bunkósbotként lengették transzparenseiket. Az összekeveredett tömegben brutális összecsapásokra került sor, a milicisták tüskés bottal és a naszádok idegmérgével bevont korbáccsal harcoltak. Hat méterre a megzavarodott, dühös tüntetőktől, az egyenruhás milicisták első vonala fél térdre ereszkedett, és felemelte a tükrös pajzsokat. Mögöttük egy sunn motyogása hallatszott, aztán terjeszkedő füstoszlopot húzó gázgránátok csapódtak a tüntetők közé gyors ívben. A szűrőmaszkot viselő milicisták zavartalanul gázoltak bele a ködbe.

Egy kisebb rohamcsapat levált a támadóékről, és a folyóhoz rontott. A vogyanojok vízformált árkába egymás után csapódtak a gázfelhőt sziszegő fémcsövek. A hasadékot betöltötte a perzselődő tüdők, pikkelyek recsegő, sipító hangja. A gondosan egyben tartott fal szivárogni és hasadozni kezdett, amint egyre több sztrájkoló vetette magát a kegyetlen bűz elől a vízbe.

Közvetlenül a folyó partján három milicista térdelt. Védelmező burokként vették őket körbe a társaik. A középen térdeplő alakok fürgén mesterlövészpuskákat kaptak le a hátukról. Mindegyiküknél kettő volt, előre megtöltve és felhúzva, de az egyiket maguk mellé fektették a talajra. Rendkívül gyors mozdulattal, célt keresve pásztázták végig a szürke füst miazmáját. Mögöttük a thaumaturg-kapitányok sajátos ezüst váll-lapját viselő férfi állt, aki fojtott hangon hadart, de nem lehetett hallani, mit. Sorban megérintette a mesterlövészek halántékát, majd gyorsan elkapta a kezét.

A férfiak szeme könnybe lábadt az álarc mögött, majd megint kitisztult, és hirtelen teljesen más tartományban látták a fényt meg a sugárzó hőt, amitől a füst számukra megszűnt létezni.

Mindegyikük jól ismerte célpontja formáját és mozgásának mintáját. A mesterlövészek gyorsan végigpásztázták a gáz ködfelhőjét, és megpillantották a kijelölt személyeket, akik nedves rongyot szorítottak a szájukra és az orrukra, úgy tanácskoztak. Kurta reccsenés hallatszott, három lövés gyors egymásutánban.

Két vogyanoj felbukott. A harmadik páni félelemben tekingetett körbe, de nem látott mást, csak a mérges gáz hömpölygő felhőjét. A falhoz rohant, maroknyi vizet kanalazott a tenyerébe, dúdolni kezdett hozzá, amit gyors, misztikus mozdulatokkal kísért. Az egyik mesterlövész a földre hajította a puskáját, és felkapta második fegyverét. Most már tudta, hogy a célpontja sámán, és ha elég időt hagynak neki, sellőt idézhet. Az pedig hihetetlen mértékben bonyolította volna a helyzetet. A milicista a vállához szorította a puskát, majd egyetlen gyors mozdulattal célzott és lőtt. A kakas vasalt kovakőszilánkja a serpenyő cakkos széléhez csúszott, és csattanva szikrát pattintott a lőporba.

A lövedék átrobbant a gázoszlopokon, kacskaringós foszlányokká tépte őket, majd áldozata nyakába fúródott. A vogyanoj sztrájkbizottság harmadik tagja vonagló testtel bukott az iszapba, körülötte széles ívben fröcskölt szét a víz. Vére tócsába gyűlt, és megsűrűsödött az agyagban.

Az árok vízformált falai megrepedtek, és omladozni kezdtek. Megroggyantak, meghajlottak, a sugárban felspriccelő víz eláztatta a folyómedret, tócsákba gyűlt a néhány megmaradt sztrájkoló körül, a vékony patakok úgy tekergőztek, mint a gáz odafent, míg egyszer csak a Szurokfolyam remegve ismét eggyé nem vált, begyógyította a keskeny hasadékot, ami eddig megbénította és megzavarta az áramlatait. Szennyes víz temette el a vért, a politikai röpiratokat és a testeket.

Amikor a milícia elfojtotta a pincsfai lázadást, az ötödik léghajóból ugyanolyan kábelek robbantak elő, mint a többi négyből.

A Kennelben összeverődött tömeg harsogott. Egymásnak kiabálták a híreket és beszámolókat a csatáról. Megmenekült tüntetők botladoztak a roskatag sikátorokban.

Bandákba verődött kölykök rohangáltak fel-alá élénk összevisszaságban.

Az Ezüstös utca vándorárusai kiabálva mutogattak a kövér léghajó himbálózva ereszkedő horgony kötelére. Hangjukat a következő pillanatban elnyomta az öt léghajó sorban felharsanó gőzkürtjeinek robaja és zúgása. A forró levegőben egy szakasznyi milicista suhant a köteleken fentről Kennel utcái felé.

Az áporodott szagban az égre rajzolódó tetők körvonalai mögé csúsztak, aztán leugrottak az egyik udvarba, és hatalmas csizmájukban végigtrappoltak a sikamlós betonon. Bizarr, torz páncélzatukban inkább tűntek konstruktnak, mint embernek. A lenti zsákutcában tébláboló néhány munkás és rakodó tátott szájjal bámulta őket, míg az egyik milicista feléjük nem fordult, és fenyegető ívben meg nem lóbálta hatalmas, tölcséres flintáját. A bámészkodók erre a földre vetették magukat, vagy sarkon fordultak és elmenekültek.

A milicisták csoportja egy nyirkos lépcsősoron ledübörgött a föld alatti mészárszékbe. Berontottak az ajtón, amely nem volt bezárva, és a kavargó, vérszagú levegőbe lőttek. A mészárosok és a böllérek elképedten fordultak az ajtó felé. Egyikük gyötrelmes, gurgulázó hangon elterült a földön - golyó ütötte át a tüdejét. Mocskos ingét megint vér áztatta, ezúttal belülről. A többiek megfordultak, és a maradványokon csúszkálva elmenekültek.

A milicisták letépték az imbolygó, véresen csöpögő kecske- és disznódögöket, majd addig rángatták a fenti, kampós szállítószalagot, amíg az egészet le nem szakították a nyirkos mennyezetről. Hullámokban rohamozták meg a sötét terem hátsó részét, felrobogtak a lépcsőn, és végigszaladtak a kis fordulón. Benjámin Flex hálószobájának bezárt ajtaja annyira tartotta fel őket, mintha gézből lett volna.

Amint bejutottak, azonnal felsorakoztak a szekrény két oldalán, csak egy embert hagytak középen, aki hatalmas pörölyt szíjazott le a hátáról. Lesújtott az öreg fára, három roppant csapással szilánkokra zúzta a szekrényt, amely mögül előbukkant a falba vágott lyuk, ahonnan gőzgép pöfögése és egy olajlámpás fénye szűrődött ki.

Két milicista eltűnt a titkos járatban. Elfojtott kiáltás és ismétlődő pufogás hallatszott. Benjámin Flex kicsavart testtartásban vágódott ki az omladozó peremű lyukból, vére sugárban fröcskölte tele körülötte a zsíros falakat. Fejjel csapódott a padlónak, és felsikoltott, majd érthetetlenül szitkozódva megpróbált elkúszni onnan. Egy tiszt lehajolt érte, megragadta az ingét, gőzzel megnövelt erejével fölemelte, és nekivágta a falnak.

Ben makogott valamit, és megpróbálta leköpni a szenvtelen, kék álarcot, ami bonyolult, füstüveg védőszemüvegével, gázmaszkjával és a tüskés sisakkal leginkább egy rovarszerű démonra emlékeztetett.

A sziszegő szájrészből kiszűrődő hang monoton volt, de érthető.

- Benjámin Flex, szóbeli vagy írásbeli engedélyt kérünk öntől, amelyben beleegyezik, hogy velem és az új-crobuzoni milícia többi képviselőjével tart egy általunk kiválasztott helyre, kihallgatás és információgyűjtés céljából.

- A férfi kemény mozdulattal a falhoz csapta Bent, akiből erre robbanásszerűen szakadt ki a levegő, és érthetetlen vakkantással válaszolt. - Én magam és két másik tanú igazoljuk, hogy beleegyezését adta - mondta erre a milicista. - így van?

A mögötte álló két katona egyszerre bólintott és válaszolt.

- Így van.

A milicista kemény, visszakezes ütéssel arcon csapta Bent, akinek ebbe egészen belekábult a feje, és felrepedt az ajka. Zavaros tekintettel pillantott körbe, mintha részeg lenne, és vér csöpögött a szájából. A roppant páncélba bújt férfi a vállára kapta, és kidübörgött vele a szobából.

A rendfenntartók, akik átmentek az apró nyomdába, megvárták, míg a csoport többi tagja is kiér folyosóra. Aztán tökéletes időzítéssel mindannyian méretes vastartályt húztak elő az övükből, és megnyomták a szelepet, ami veszélyes khémyai reakciót indított el. A hengereket a zsúfolt szobába hajították, ahol a konstrukt továbbra is végtelen, agyatlan körforgásban tekerte a kézinyomda fogantyúját.

A milicisták súlyos, kétlábú rinocéroszként dübörögtek a tiszt után a folyosón. A csőbombákban összekeveredett a sav és a por, felsistergett, vakítóan felvillant, és begyújtotta az összenyomott lőport. A két, hirtelen detonációba beleremegtek az épület nyirkos falai.

A folyosó megrázkódott a robajtól, és megszámlálhatatlan lángoló papírfecni zúdult ki az ajtón, a tűzforró tintával és a csövek szétszakadt szilánkjaival együtt. A mennyezeti ablakokból elgörbült fémdarabok záporoztak, mint egy ipari szökőkút cseppjei. A környező utcákra parázsló konfettiként hullottak a vezércikkek és leleplező írások foszlányai. Szerintünk, mondta az egyik, Árulás! - harsogta egy másik. Néhol a fejléc is látható volt, a Renegát Rebellise. Máshol tépett, lángoló darabka maradt csak, mindössze egy részlet látszott belőle.

...ne...

A milicisták egyesével a kitartóan várakozó kötelekre csatolták az övükre erősített karabinert. A páncéljukba épített kapcsolókkal bíbelődtek, ezekkel nagy erejű, rejtett gépeket indítottak be, amelyek felkapták az utcáról őket, szíjtárcsákat fordítottak el, amelyeken fogaskerekek kapaszkodtak egymásba, és visszahúzták a sötét, testes alakokat a léghajó hasába. A Bent cipelő milicista keményen szorította foglyát, de a csigasornak meg sem kottyant a többletsúly.

Miközben az erőtlen lángok rendszertelenül játszadoztak a néhai mészárszékben, valami lezuhant a tetőről, ahol megakadt az egyik tépett ereszcsatornában. Pörögve hullott lefelé, és csikorogva koppant a bemocskolt padlón. Ben konstruktjának a feje volt, amelyhez még csatlakozott a jobb felkarja.

A kar görcsösen rángatózott, mert megpróbált elforgatni egy fogantyút, amely már nem volt ott. A fej úgy pörgött, mint egy fémtartóba ágyazott koponya. Fémszája megremegett, és egy lidérces pillanatra, a mozgás visszataszító paródiájaként, állkapcsával tátogva kúszott egy kicsit az egyenetlen padlón.

Fél perc sem telt el, és az utolsó szikrányi erő is elszivárgón belőle. Üvegszeme vibrált, majd fennakadt. Nem mozdult.

Árnyék kúszott végig a halott szerkezeten, amikor a léghajó, az összes katonájával a hasában, lassan megint végiglebegett Kennel felett, a dokkban zajló állatias, mocskos utóvédharcok felett, el a Parlament mellett, a város roppant nagysága fölött, egyenesen a Perdido pályaudvar és a Tövis kihallgatószobái felé.

Kezdetben elfogott a rosszullét, ha körülöttem voltak ezek az emberek mind, súlyosan feltörő bűzös lélegzetükkel, szorongásuk ecetként szivárog át a pórusaikon. A hidegre vágytam megint, a vasúti hidak alatti sötétségre, ahol primitívebb létformák viaskodnak és harcolnak és pusztulnak és válnak zabálnivalóvá. Megnyugtató ez a brutális egyszerűség.

De ez nem az én földem, és most nem én döntök. Küzdöttem, hogy uralkodni tudjak magamon. Küzdöttem ennek a városnak az idegen birtokrendszerével, ahol mindent határozott válaszfalak és kerítések, vonalak választanak el, ezt attól, a tiédet az enyémtől. Saját magamat is ez alapján modelleztem le. Kényelmet és védelmet kerestem abban, hogy saját tulajdonom lettem, hogy az én saját külön magántulajdonom vagyok, életemben most először. De hirtelen, erőszakos módon tanultam meg, hogy kolosszális átverés áldozata vagyok.

Rászedtek. Amikor szétreped a krízis, itt sem lehetek magányosabb, mint Cymek állandó nyarában (ahol „az én homokom” vagy a „te vized” akkora képtelenségnek számít, hogy annak a halálát okozná, aki ilyesmit kiejtene a száján). Összeomlott a káprázatos magány, amit eddig kerestem. Szükségem van Grimnebulinra, Grimnebulinnak szüksége van a barátjára, a barátjának szüksége van mindannyiunk támogatására. Egyszerű matematika ez, amitől semmivé válnak a köznapi fogalmak, és felfedezem, hogy nekem is támogatásra van szükségem. Fel kell kínálnom másoknak, hogy megmenthessem magamat.

Botladozom. Nem eshetek el.

Valaha a levegő teremtménye voltam, és a levegő emlékszik rám. Amikor felkapaszkodom a város magaslataira, és kihajolok a szélbe, áramlatokkal és vektorokkal csiklandoz a múltamból. Érzem és látom a ragadozók meg prédájuk mozgását az itteni légkör örvénylő zuhatagában.

Olyan vagyok, mint a felszerelését vesztett búvár, aki egy csónak üvegpadlózatán keresztül még mindig látja a vizet, figyeli a fenti és a lenti sötétség teremtményeit, követi az útjukat, és érzi a hullámok verését, még ha torzán és távolról, palástolva és félig rejtőzve is.

Tudom, hogy valami nincsen rendben az égen.

Látom a zilált madárrajokban, amikor az égbolt különböző pontjain egyszer csak riadtan rebbennek szét. Hallom a sárkányfajzatok pánikszerű röptében, akik mintha állandóan a hátuk mögé pillantanának szárnyalás közben.

A levegő csendes a nyártól, súlyos a hőségtől és most ezektől a jövevényektől, betolakodóktól, akiket nem látok. A levegő gonoszságtól terhes. Felpislákol a kíváncsiságom. Felkavarodik a vadászösztönöm.

De a föld rabja vagyok.

NEGYEDIK RÉSZ

Rémálomjárvány

Huszonhetedik fejezet

Valami kényelmetlenül és kitartóan bökdöste Benjámin Flexet, egészen addig, amíg fel nem ébredt. Az émelygéstől billegett a feje, és kavargott a gyomra.

Fertőtlenítőtől szagló, apró fehér szobában ült egy székbe szíjazva. Az egyik fal tejüveg ablak volt, ami átengedte a fényt, de átlátni nem lehetett rajta, és semmi sem árulta el, mi lehet a túloldalán. Fehér köpenyt viselő férfi hajolt Benjámin fölé, és hosszú fémrúddal bökdöste, amit drótok kötöttek egy zümmögő géphez.

Benjámin felnézett a férfi arcába, és saját maga nézett rá vissza. Az alak tökéletesen sima, kerek tükörmaszkot viselt, amelynek domború lencséje eltorzítva verte vissza Benjámin arcvonásait. A bőrét éktelenítő horzsolások és vérfoltok még így, groteszkül megnyúlva is megdöbbentették.

Az ajtót kicsit nyitva hagyták, és egy férfi ácsorgott a résben, félig bent, félig kint. Az ajtót tartotta, és háttal állt Benjáminnak, mert valakivel beszélgetett a folyosón vagy szobában.

- ...örülök, hogy tetszett - hallotta Benjámin. - ...színházba Cassandrával ma éjjel, szóval sohasem lehet tudni... nem, még mindig borzalmasan szenvedek a szememtől. - A férfi kurta nevetéssel nyugtázott valami tréfás megjegyzést, amit bent nem lehetett hallani. Megfordult, és belépett a kis szobába.

A szék felé pillantott, és Benjámin azonnal felismerte, mert számtalan nagygyűlésen, szónoki emelvényen látta már, a várost elborító hatalmas heliotípiákról nem is beszélve. Rudgutter polgármester volt az.

A három alak némán meredt egymásra.

- Mr. Flex - szólalt meg végül Rudgutter. - Beszélnünk kell.

- Üzenetet kaptam Pigeontől. - Isaac a levelet lobogtatva sétált vissza az asztalhoz, amelyet Daviddel állítottak be Lublamai földszinti kuckójába. Előző nap órák hosszat üldögéltek itt, és ontották magukból a használhatatlan terveket. Lublamai nem messze tőlük, kis fészkében feküdt és nyáladzott és ürített.

Lin velük ült az asztalnál, és közömbösen majszolta a banánkarikákat. Előző nap érkezett a raktárba, ahol Isaac dadogva, félig-meddig érthetetlenül előadta neki a történteket. Mintha Daviddel együtt mindketten sokkos állapotban lettek volna. Lin csak percek múlva vette észre Yaghareket, aki mogorván gubbasztott a fal melletti árnyékban. Lin nem tudta, köszönjön-e neki, ezért végül kurtán intett, amiről a garuda tudomást sem vett. Amikor négyesben elfogyasztották nyomorúságos vacsorájukat, Yagharek odacsoszogott hozzájuk, bő köpönyege eltakarta a szárnyát, amiről Lin pontosan tudta, hogy nem valódi. Nem mintha szándékában állt volna elárulni, hogy tud az álcájáról.

A hosszú, nyomorult este egy pontján Lin azon tűnődött, hogy végre történt valami, ami miatt Isaac hajlandó elismerni őt. Amikor megérkezett, sokáig szorongatta a kezét. Még a látszat kedvéért sem szedett elő egy szabad pótágyat, amikor Lin beadta a derekát, és maradt. Mégsem volt ez győzelem, és ő biztosan nem ezt választotta volna szerelmük nagy és végső igazolásának. A fordulatnak egyszerű oka volt.

David és Isaac sokkal fontosabb dolgok miatt aggódott.

A Lin fejében megszólaló, kissé keserű hang még most sem hitte, hogy Isaac teljesen megváltozott. David régi barátja Isaacnek, hozzá hasonlóan szabadelvű nézeteket vall, megérti a helyzet bonyolultságát - ha egyáltalán eszébe jut -, és lehet számítani a diszkréciójára. Lin azonban nem volt hajlandó ezen töprengeni, galádságnak és önzésnek tartotta volna, hogy magára gondol, miközben Lub-lamai... roncs.

Természetesen képtelen volt olyan mértékben átérezni a Lublamaira zúdult nyomorúságot, mint az áldozat két barátja, de a fészkében heverő nyáladzó, agyatlan lény látványa megdöbbentette és megrémisztette. Boldog volt, amiért Mr. Motleynak közbejött valami, és néhány órát vagy napot a bűntudattól és gyötrődéstől összetört Isaacre szánhatott.

Isaacben alkalmanként dühös, haszontalan cselekvési vágy lángolt fel, ilyenkor váratlanul felkiáltott, hogy „igen!”, és határozottan a tenyerébe csapott, de igazából nem volt mit eldönteni, és nem lehetett mit tenni. Vezérfonal vagy útmutatás, bármilyen halvány nyom nélkül nem tehettek semmit.

Aznap éjjel együtt aludtak az emeleten. Isaac elkeseredetten, a szenvedély legkisebb jele nélkül ölelte Lint. David hazament, de megígérte, hogy kora reggel visszatér. Yagharek visszautasította a felkínált matracot, helyette furcsa pózban, keresztbe vetett lábbal görnyedezett a sarokban, nyilvánvalóan azért, hogy ne törje össze állítólagos szárnyait. Lin nem tudta, vajon az ő kedvéért tartja-e fent a látszatot, vagy még mindig csak így, a kölyökkorban megszokott pózban képes aludni.

Másnap reggel körbeülték az asztalt, teát ittak, meg kávét, egykedvűen ettek valamit, és azon töprengtek, mit kellene tenniük. Isaac átnézte a postát, gyorsan megszabadult a szeméttől, és Lemuel üzenetével tért vissza: a levélen nem volt bélyeg, egyik tányérnyalója hozhatta személyesen.

- Mit ír? - kérdezte David mohón.

Isaac úgy tartotta a lapot, hogy a válla felett a többiek is el tudják olvasni. Yagharek nem ment oda.

Utánanéztem az irataimban a Különös Példánynak. Bizonyos Josef Cuaduador. Beszerzéseket intéz a Parlamentben. Nem kívántam időt vesztegetni, és szintúgy nem feledtem a Busás Jutalom ígéretét sem, felkerestem hát személyesen, Termetes Barátom, X. úr kíséretében. Némi nyomásgyakorlás árán együttműködött. Mr. C. először milicistának vélt engem. Biztosítottam ennek ellenkezőjéről, majd X. úr pajtásával, Mordállyal megoldottuk a nyelvét. Úgy tűnik, a mi Mr. C. barátunk egy szállítmányból vagy ilyesféléből szabadította ki a hernyót. Azóta is bánja. (Még csak nem is fizettem neki sokat érte.) Nem tud semmit a lárva származási helyéről vagy felhasználási céljáról. Nem tud semmit a szállítmány többi darabjáról - csak egyet vett el. Egyetlen nyom: (Haszontalan? Hasznos?) A csomag címzettje dr. Barbell? Barrier? Berber? Barlime? stb. a K&F osztályon.

Jegyzem az igénybe vett szolgáltatások listáját, Isaac. Készül a részletes számla.

Lemuel Pigeon

- Ez fantasztikus! - tört ki Isaacből, miután elolvasta a levelet. - Egy elcseszett nyom...

David mélységesen megütközve meredt rá.

- Parlament? - kérdezte fuldokló, elcsukló hangon.

- A Parlamenttel baszakodunk? Édes Szátyár, van egyáltalán fogalmad arról, mekkora szarba keveredtünk? Mi a francot akartál mondani azzal, hogy „ez fantasztikus!”, Isaac, te elcseszett kretén? Nem is kell mást tennünk, mint megkérdezni a Parlament titkos kutatási és fejlesztési osztályát, mely munkatársaiknak kezdődik B-vel a nevük, aztán sorba felkeressük őket, tudnak-e valamit holmi repülő lényekről, akik kómába ejtik halálra rémített áldozataikat, különös tekintettel arra, hogyan kell elkapni őket. Gyerekjáték.

Egyikük sem szólt. Gyászos csend telepedett a szobára.

Borzosláp délnyugati sarkában, Cseprőgomoly határán lebujok, bűntanyák és megkopott pompájú épületek zsúfolódtak egymáshoz a folyóba nyúló földnyelven.

Alig több mint száz évvel ezelőtt Cseprőgomoly a nagyobb családok nyüzsgő városi gócpontja volt. A Mackie-Drendasok és a Turgisadysok, Drachshachet, a vogyanoj befektető, a Drach Bank megalapítója; Sirrah Jeremile Carr, a kereskedő-gazdálkodó: mindannyian fenntartottak egy palotát Cseprőgomoly széles utcáin.

Új-Crobuzonban azonban robbanásszerű fejlődésnek indult az ipar, aminek jelentős részét pontosan ezek a családok finanszírozták. Gyárak és dokkok nőttek ki a földből, és burjánzó terjeszkedésbe kezdtek. A túlparti Grízkanyarban rövid életű felvirágzásnak indult a házi masinofaktúrák intézménye, az ezzel járó lármával és bűzzel együtt. A romokból, a szemétből és az ipari mocsokból a földtani folyamatok felgyorsított paródiájaképpen teljesen újfajta táj alakult ki. A szekerek végeérhetetlen sorban hordták Grízkanyar elkerített szemétdombjaira az ócska gépeket, a penészes papírt, a salakot, az állati belsőségeket és a khémyai folyamatok melléktermékét. A kihajított anyag leülepedett, elmozdult, majd végleges helyére került, alakot öltött, utánozta a természetet. Buckák és völgyek, kőfejtők és bűzösen fortyogó tavacskák jöttek létre. A helyi gyárak éveken belül bezártak, de a halmok maradtak, és a tenger felől érkező szelek olykor dögletes bűzt sodortak át a Szurok felett Cseprőgomolyba.

A gazdagok elhagyták otthonukat. Cseprőgomoly gyors ütemben degenerálódott. Lármásabb lett. A festék és a gipszvakolat felhólyagzott, groteszkül hámlani kezdett, és a roppant épületekbe egyre többen költöztek Új-Crobuzon gyarapodó népességéből. Betörtek az ablakok, úgy-ahogy megjavították őket, aztán megint betörtek. Amikor felbukkantak az első apró élelmiszerboltok meg a pékek és az ácsok, Cseprőgomoly önként behódolt a városra jellemző, szükségszerű és spontán építészetnek. Falak, padlók és mennyezetek sorsa vált kétségessé, vagy komoly változásokat szenvedtek el. Újszerű és ötletes felhasználási módokat találtak ki az elhagyott épületeknek.

Derkhan Blueday sietős léptekkel haladt át a meggyalázott és elpocsékolt pompa kuszaságán. Retikült szorított magához. Az arca komor volt, és elkeseredett.

A város egyik legrégebbi építményén, a Kakastaréj hídon jött át. Keskeny volt, hepehupás macskakő borította, és mindkét szélén házakat emeltek magára a hídra. Középről nem is lehetett látni a folyót. Derkhan bármerre nézett, csak a közel ezeréves, zömök házak egyenetlen tetőzete rajzolódott ki az égre a régen semmivé porladt márványhomlokzatok felett. Szárítókötelek húzódtak keresztül-kasul a levegőben. Rekedten harsogó beszélgetés és veszekedés lármája visszhangzott a falak között.

Amikor Cseprőgomolyba ért, gyorsan átvágott a Süd-vonal magasban elhaladó sínjei alatt, és észak felé tartott. A folyó itt éles kanyarral, hatalmas S betűben fordult vissza önmaga felé, de kiigazította az irányát, és kelet, majd dél felé folytatta útját, hogy a Kankóval találkozzon.

Cseprőgomoly itt szinte összemosódott Borzosláppal. Az épületek kisebbek voltak, az utcák keskenyebbek és sokkal tekervényesebbek. Penészes falú, vén házak düledeztek, meredek tetőzetük úgy ült rajtuk, mint az aszott vállra kanyarított köpönyeg. A barlangszerűen tágas utcai szobákban és a belső udvarokon, ahol a felgyülemlő szeméttel együtt haldokoltak a fák meg a bokrok, girbegurba feliratok hirdették a skarabomantákat, az automatikus olvasást és a bűbájterápiát. Itt Borzosláp legkétesebb khémykusai és thaumaturgjai küzdöttek sarlatánokkal és szélhámosokkal a talpalatnyi helyért.

Derkhan megbizonyosodott arról, hogy a megadott irányba tart-e, aztán megkereste a Szent Pejkó közt a régi istállósoron. Szűk, rövid járat volt, amelyet ledőlt fal zárt le. Derkhan jobb kéz felé megpillantotta azt a magas, rozsdaszín épületet, amelyet az útbaigazítás is említett. Belépett egy üresen tátongó ajtónyíláson, átkecmergett a törmelékkupacokon, utána pedig egy rövid, sötét folyosón, amely szó szerint csöpögött a nyirkosságtól. A járat végében megpillantotta a gyöngyfüggönyt, amit keresnie kellett, a drótra fűzött, törött üvegdarabok erőtlenül lengtek a huzatban.

Derkhan megacélozta magát, és finoman félretolta az útból a veszélyes szilánkokat, nehogy elvágja a kezét. Kis előszobában találta magát.

A helyiség mindkét ablakát eltakarták: nagy, rostszerű csomókban tapadt rájuk valami vastag anyag, amely nehéz árnyékokkal sűrítette be a levegőt. Alig akadt néhány bútordarab. Barnák voltak, mint a helyiséget ellepő félhomály, ezért félig láthatatlanná olvadtak. Egy alacsony asztalka mögött kövérkés, hosszú hajú nő kortyolta a teáját abszurdan kényeskedő arccal egy valaha fényűző, málladozó karosszékben.

Végigmérte Derkhant.

- Miben segíthetek? - kérdezte érdektelenül, lemondóan bosszús hangsúllyal.

- Maga a kommunikátrix? - kérdezte Derkhan.

- Umma Balsum. - A nő biccentett. - Munkája lenne számomra?

Derkhan átsétált a szobán, és idegesen álldogált egy dívány mellett, amelyből csomókban lógott ki a tömés, amíg Umma Balsum oda nem intett, hogy foglaljon helyet. Derkhan kapkodva engedelmeskedett, és beletúrt a retiküljébe.

- Ööö... beszélnem... kellene Benjámin Flexszel. - Feszült volt a hangja. Szinte kirobbantak belőle a szavak: minden szó előtt erőt vett magán, aztán kiköpte a hangokat. Kis zacskót húzott elő, benne mindazzal a törmelékkel, amit a mészárszékben talált.

Derkhan előző este járt Kennelben, miután egész Új-Crobuzont bejárta a beszámoló, hogyan verte le a milícia a dokkmunkások tüntetését. A hír különböző pletykákat sodort magával. Többek között azt, hogy mellékesen egy lázító újságot is felszámoltak Kennelben.

Késő éjszaka volt, mire szokásos álcájában megérkezett a délkeleti városrész nyirkos utcáira. Esett az eső: a zsákutcát beterítő törmeléken úgy repedtek szét a meleg, kövér cseppek, mint a túlérett gyümölcsök. A bejáratot eltorlaszolták, ezért Derkhan azon az alacsony nyíláson jutott be, ahová a húst meg az állatokat hajították. A büdös kövekbe kapaszkodva csüngött a mészárszékbe vezető kürtőben, ezernyi rémült állat ürülékében és mocskában, majd néhány láb magasságból leugrott a kihalt mészárszék véres sötétségébe.

Átmászott a leszakított szállítószalagon, és beleakadt a padlón heverő húskampókba. Véres nyálkában kúszott, ami hideg volt, és ragacsos.

Átevickélt a falból kidőlt kőtömbök mellett, feljutott a romos lépcsőn, és Ben szobája, a pusztítás központja felé tartott. Útját nyomdagépek elgörbült, tépett szilánkjai és láng emésztette ruha- meg papírdarabok szegélyezték.

Maga a szoba nem volt több omladékkal tömött lyuknál. Az épület lezuhanó darabjai összetörték az ágyat. A háló és a titkos nyomda közötti fal szinte teljesen megsemmisült. Bágyadt nyári eső szemetelt a szétrobbant mennyezeti ablakból a nyomdagép összezúzott csontvázára.

Derkhan arca megkeményedett. Lázasan kutatni kezdett. Apró nyomokat ásott elő, megannyi bizonyítékát, hogy itt valaha egy férfi élt. Ezeket szedte most elő, és tette le Umma Balsum elé az asztalra.

Megtalálta Ben borotváját: a pengén maradt némi vér és borosta. Egy nadrág tépett maradványait. Hozott egy papírdarabot, amit addig dörgölt a falon éktelenkedő vörös folthoz, amíg a lap el nem színeződött a férfi vérétől. A Renegát Rebellisének, utolsó két példányát, amit az ágy roncsai alatt talált.

Umma Balsum a gyarapodó, szánalmas gyűjteményt nézte.

- Hol van? - kérdezte.

- Azt... azt hiszem, a Tövisben - felelte Derkhan.

- Nos, ez kapásból egy arannyal drágítja a dolgot -mondta Umma Balsum csípősen. - Nem szívesen akaszkodok össze a törvénnyel. Vegyük végig ezeket a holmikat.

Derkhan egyesével megmutatta a nőnek a tárgyakat. Umma Balsum mindegyiket kurta bólintással nyugtázta, de az RR számai különösen érdekelték.

- Ide írt, igaz? - kérdezte élénken, és megtapintotta az újságot.

- Igen. - Derkhan nem kívánta elárulni, hogy Ben a szerkesztő volt. Vonakodott megtörni a tabut, és nem akart neveket említeni, bár biztosították róla, hogy a kommunikátrix megbízható. Umma Balsum nagyrészt abból élt, hogy kapcsolatot létesített azokkal, akiket a milícia fogságban tartott. Üzleti melléfogás lett volna elárulni az ügyfeleit. - Ezt... - Derkhan az újság közepére lapozott, ahol a Szerintünk fejléc díszelgett. - Ezt ő írta.

- Ahhh... - mormolta Umma Balsum. - Kár, hogy nincsen meg az eredeti kézirat. De ez sem rossz. Van valamilyen egyéb különleges ismertetőjele?

- Van egy tetoválása. A bal bicepsze felett. Ilyesmi.

- Derkhan előhúzta a vázlatot, amit a túldíszített horgonyról készített.

- Tengerész?

Derkhan örömtelenül elmosolyodott.

- Még azelőtt kirúgták és leültették, hogy egyáltalán hajóra tette volna a lábát. Amint aláírta a papírokat, berúgott, és a tetoválás meg sem száradt, már belekötött a kapitányba. - Ezt maga Ben mesélte neki.

- Legyen - mondta Umma Balsum. - Két márka a próbálkozásért. Öt márka a kapcsolat díja, ha sikerül elérnem, utána két garas minden perc, amíg összeköttetésben állok vele. És egy arany, mivel a Tövisben tartják. Elfogadható?

- Derkhan bólintott. Sokba került, de a thaumaturgiának ehhez az ágához nem volt elég bemagolni néhány passzust. Adott idő után bárki összetákolhatott egy csálé hexet, de az efféle lélekáramoltatás született tehetséget és több év vesződséges tanulást igényelt. Környezete és megjelenése ellenére Umma Balsum legalább akkora szakértője volt a thaumaturgiának, mint egy magasabb rangú újraformáló vagy kimérista. Derkhan a tárcáját keresgélte. - Majd utána fizet. Először meglátjuk, el tudjuk-e érni. - Umma Balsum feltűrte a blúzát a balján. Karján renyhén remegett a háj. - Rajzolja rám azt a tetoválást. Amennyire lehet, hasonlítson az eredetire. - Az egyik sarokba állított szék felé biccentett, amelyen paletta hevert, különböző ecsetekkel és színes tintákkal.

Derkhan az asztalhoz hozta a kellékeket. Elkezdte felvázolni a mintát Umma Balsum karjára. Kétségbeesetten törte a fejét, megpróbálta pontosan feleleveníteni a színeket. Huszonöt percig tartott, mire végzett. Ez a horgony kicsit rikítóbb lett, mint a Benjáminé (részben a tinta minősége miatt), és talán szögletesebb is valamivel. Ennek ellenére biztos volt benne, hogy aki látta az eredetit, felismerné a másolatot. Tétova elégedettséggel hátradőlt.

Umma Balsum a tintát szárítgatta, és úgy csapkodott a karjával, mint egy kövér csirke a szárnyával. A Benjámin hálószobájából megmaradt holmikat rendezgette.

- ...rohadtul egészségtelen rohadt munka ez... - motyogta, csak annyira hangosan, hogy Derkhan meghallja. Fogta Benjámin borotváját, gyakorlottan a markába szorította, és apró vágást ejtett az állán. A vérmocskos papírt a sebhez dörgölte. Ezután felemelte a szoknyáját, és amíg kövér combja engedte, felhúzta a nadrágszárat.

Benyúlt az asztal alá, és előhúzott egy setétfából és bőrből készült dobozt. Maga elé emelte és kinyitotta.

A dobozban sűrű kuszaságban szelepek, csövek és drótok tekeregtek egymás felett és alatt, hihetetlenül kompakt gépezetet alkotva. Furcsa külsejű rézsisak hevert rajta, amiből trombitaszerű cső állt ki az elülső részén. Hosszú, összetekercselt drót kapcsolta a dobozhoz.

Umma Balsum felemelte a sisakot. Némi tétovázás után a fejére csúsztatta. Meghúzta a bőrszíjakat. A láda egyik rejtett zugából nagyobbfajta kurblit húzott elő, amely pontosan beleillett a hatszögletű lyukba a bedobozolt gép oldalán. Umma Balsum az egész szerkezetet az asztal szélére tolta, a lehető legközelebb Derkhanhoz. A gépet rákapcsolta egy khémyai telepre.

- Legyen hát - mondta Umma Balsum, és szórakozottan megdörgölte még mindig vérző állát. - Nos, az egészet ezzel a kurblival löki majd be. Amint a telep beindult, tartsa rajta a szemét. Ha akadozni kezd, kezdje el megint tekerni a kurblit. Ha hagyja elapadni az energiaellátást, és rendes szétcsatlakozás nélkül veszítjük el a kapcsolatot, a cimborája elveszítheti az ép eszét, és ami sokkal rosszabb, ez velem is megtörténhet. Szóval figyeljen oda rá... Aztán. Ha kapcsolatba lépünk a barátjával, közölje vele, hogy ne mozogjon, mert nem lesz elég a kábel. - Megrángatta a gépet és a sisakot összekötő drótot. - Megértette? - Derkhan bólintott. - Rendben. Kérem a szöveget. Most beleélem magamat a személyiségébe, megpróbálok összehangolódni vele. Kezdje tekerni, és ne hagyja abba, amíg a telep be nem indul.

Umma Balsum felállt, megemelte a székét, és szuszogva a falhoz tolta. Megfordult, és megállt a viszonylag üres részen. Szemlátomást erőt vett magán, majd stoppert húzott elő a zsebéből, a kiálló pöcökkel beindította, és biccentett Derkhannak.

Derkhan tekerni kezdte a kurblit. Szerencsére könnyen ment. Érezte, hogy a dobozban összekapcsolódnak és egymásba marnak az olajozott kerekek, előre kiszámított ellenállás feszült a karjának, és az ezoterikus szerkezet töltődni kezdett. Umma Balsum az asztalra dobta a stoppert, jobb kezében a Renegát Rebellisét tartotta, és némán suttogva, gyorsan mozgó ajkakkal olvasta Benjámin írását. Bal keze félúton megállt a levegőben, ujjaival bonyolult, négyszögletű ábrát, thaumaturgikus szimbólumot rajzolt maga elé.

Amint a cikk végére ért, egyszerűen ismét elkezdte az elejétől, hadarva, végtelenített ciklusban.

Az energia végigszaladt a feltekercselt dróton, és jól láthatóan meg is rázta Umma Balsumot, akinek néhány másodpercig nagyon enyhén, de vibrálni látszott a feje. Leejtette az újságot, és emlékezetből, félhangosan idézte tovább Benjámin írását. Üres tekintettel, lassan csoszogva megfordult. A sisakjából kiálló trombita egy pillanatra egyenesen Derkhan felé mutatott. Egyetlen töredékmásodpercig különös éteri-mentális hullám lüktetett végig a lelkén. Enyhén megtántorodott, de tekerte tovább a kurblit, amíg egy másik erő át nem vette tőle, és utána csak nézte, ahogy magától mozog. Umma Balsum addig forgolódott, amíg északnyugat felé nézett, az innen messze, a város központjában álló Tövis irányába.

Derkhan a telepet és a gépet figyelte, hogy időben beavatkozhasson, ha megakadna a körforgás.

Umma Balsum lehunyta a szemét. Mozgott a szája. A levegő zümmögött, mintha valaki egy borospohár peremét cirógatta volna.

Aztán hirtelen durván megrándult a teste. Remegett. Felpattant a szeme.

Derkhan a kommunikátrixra meredt.

Umma Balsum vékony szálú haja úgy tekergett, mint egy kupac giliszta. Visszakúszott a homlokából, kígyózva megindult hátrafelé, megközelítőleg úgy, ahogyan azt Benjámin hordta, ha nem dolgozott, pacsmagolva és hátrafésülve. Hullám indult a talpától, és végigfutott a testén. Mintha villámgyors áradat száguldott volna át a bőre alatti zsírrétegen, enyhén átalakítva azt. Mire a hullám feje búbján át távozott, a nő egész teste megváltozott. Sem kövérebb, sem soványabb nem lett, de a szövetek átrendeződése finoman módosította az alakját. Vállban szélesebbnek tűnt. Állkapcsa határozottabb lett, és valahogyan a lógó tokája is összezsugorodott.

Horzsolások virultak ki az arcán.

Egy másodpercig mozdulatlanul állt, majd négykézlábra zuhant. Derkhanból halk kiáltás szakadt ki, de észrevette, hogy Umma Balsum szeme nyitva van, és a tekintete is fókuszált.

A nő hirtelen szétvetetett lábbal felült, hátát a dívány karfájának vetette.

Tekintete lassan elindult felfelé, és értetlen fintor telepedett az arcára. Derkhanra nézett, aki még mindig úgy bámult, mint egy eszelős. Umma Balsum szája megmozdult (most határozottabb volt, ajka vékonyabbnak tűnt), és ámultan elkerekedett.

- Dee? - sziszegte a nő, és a szót öblös visszhang kísérte. Derkhan ostobán meredt rá.

- Ben?... - nyögte ki végül.

- Hogyan jutottál be ide? - szisszent fel Umma Balsum, és fürgén feltápászkodott. Ámultan végigmérte Derkhant.

- Átlátok rajtad...

- Ben, hallgass rám! - Derkhan tudta, hogy meg kell nyugtatnia. - Ne mozogj! Egy kommunikátrixon keresztül látsz, aki összehangolódott veled. Teljesen lezárta az elméjét, most passzív, fogadó állapotban van, így közvetlenül beszélhetek hozzád. Érted?

Umma Balsum, aki Ben volt, gyorsan bólintott. Nem mozgott tovább, csak ismét térdre ereszkedett.

- Hol vagy? - suttogta.

- Borzoslápon, lent a Gomolyban. Ben, nincs sok időnk. Hol vagy? Mi történt? Bánt... bántottak is? - Derkhanból remegő sóhaj szakadt fel, és érezte, hogyan árad szét benne a feszültség és az elkeseredettség.

Kétmérföldnyire onnan Ben lemondóan csóválta a fejét, amit Derkhan itt helyben látott.

- Még nem - suttogta a férfi. - Magamra hagytak... egy időre...

- Honnan tudták, hol vagy? - sziszegte Derkhan.

- Szátyárra, Dee, hiszen mindig is tudták, nem? Az a fasz Rudgutter személyesen járt nálam, és... és kinevetett. Azt mondta, mindvégig tudták, hol bujkál az RR, egyszerűen nem foglalkoztak velünk.

- A sztrájk miatt... - mondta Derkhan elkeseredetten. - Túl messzire mentünk...

- Nem.

Derkhan felkapta a fejét. Ben hangja, vagyis az Umma Balsum szájából szóló, kemény volt, és tiszta. Pillantása állhatatos volt, és sürgető.

- Nem, Dee, nem a sztrájk miatt, bárcsak akkora befolyásunk lett volna a tüntetésre, ami ennyire idegesíti őket. Nem, ez egy rohadt fedőtörténet...

- Hogyhogy?... - kezdte Derkhan habozva, de Ben félbeszakította.

- Elmondom, amit tudok. Miután behoztak, megjelenik Rudgutter, és egy Renegátot lobogtat nekem. És tudod, mit mutogat? Azt a teljesen tapogatózó cikket, amit a második részben hoztunk le. „A pletyka szerint a Kövér Napkorong pártja maffiafőnökkel üzletel.” Emlékszel, volt egy kapcsolatom, aki szerint a kormány eladott valami szart, nem is tudom, egy becsődölt tudományos kutatást valamelyik bűnözőnek. Egy semmi! Semmink sem volt! Csak kavargattuk a szart! És Rudgutter ezt lengeti előttem, meg... az arcomba csap vele... - Umma Balsum szeme egy pillanatra merengővé vált, miközben Benjámin újabb részleteket idézett fel. - Nem hagyott békén. „Mit tud erről, Mr. Flex? Ki a forrása? Mit tud a lepkékről?” Komolyan! Lepkékről, mintha pillangókról lenne szó! „Mit tud Mr. M. új keletű problémáiról?”

Benjámin lassan megcsóválta Umma Balsum fejét.

- Te érted ezt? Dee, sejtelmem sincs, milyen szarságba keveredtünk, de belebotlottunk egy sztoriba, amitől... Szátyárra!... maga Rudgutter is összeszarta magát. Ezért fogatott el! Egyfolytában ezt hajtogatta: „Ha tudja, hol vannak a lepkék, jobb lesz, ha elárulja.” Dee... - Ben óvatosan feltápászkodott. Derkhan már figyelmeztette volna, hogy ne távolodjon el, de a torkában akadt a hang, mert a férfi Umma Balsum lábát használva elővigyázatosan közelebb húzódott hozzá. - Dee, ki kell derítened. Félnek, Dee. Nagyon félnek. Ezt ki kell használnunk. Fingom nincs, Rudgutter miről beszélt, de szerintem azt hitte, csak alakoskodom, én meg kihasználtam a helyzetet, mert kényelmetlenül érezte magát tőle.

Ben bizonytalanul, óvatosan, idegesen Derkhan felé nyújtotta Umma Balsum kezét. Derkhannak elszorult a torka, amikor észrevette, hogy Ben arcán könnyek csorognak. A férfi hangtalanul sírt. Derkhan az ajkába harapott.

- Mi ez a surrogó hang, Dee? - kérdezte Ben.

- A kommunikációs gépezet hajtóműve. Nem szabad leállnia - felelte a nő.

Umma Balsum feje biccentett.

Megfogta Derkhan kezét. A nő beleremegett az érintésbe. Érezte, hogy Ben megszorítja szabadon maradt kezét, és letérdel előtte.

- Érezlek... - Ben mosolygott. - Félig átlátszó vagy, mint egy nyavalyás lidérc... de érezlek. - Ajkáról lefoszlott a mosoly, és küszködve keresgélte a szavakat. - Dee... én... meg fognak ölni. Ó, Szátyár... - Nagy sóhajjal szakadt ki belőle a levegő. - Félek. Tudom, hogy ezek a... mocskok... meg fognak kínozni. - Egy pillanatra megvonaglott a válla, amikor nem bírt tovább uralkodni a zokogásán. Kis ideig nem szólt semmit, csak a padlót bámulta, és csendesen sírt a félelemtől. Amikor felnézett, már határozott hangon beszélt.

- Basszak meg! Jól ráijesztettünk a rohadékokra, Dee. Nem hagyhatod ennyiben! Ezennel kinevezlek a kurva Renegát Rebellise szerkesztőjévé... - Futólag elvigyorodott. - Hallgass rám. Menj el Mafatonba. Csak kétszer találkoztam vele az ottani kávéházakban, de azt hiszem, arrafelé élhet, mármint a kapcsolatom... későre beszéltük meg a találkozókat, és kétlem, hogy szívesen közlekedik egyedül, ezért azt gyanítom, odavalósi lehet. A neve Magesta Barbile. Nem sokat mondott. Csak annyit, hogy valamilyen terven dolgozik a kutatás-fejlesztésen... a nő tudós... amit a kormány leállított, és az egészet eladta az egyik bandavezérnek. Azt hittem, az egész átverés; sokkal inkább rosszindulatból közöltem le az egészet, mintsem azért, mert valódinak gondoltam. De az istenekre, a következmények őt igazolják.

Most Derkhan pityeredett el. Bólintott.

- Kiderítem, Ben. Ígérem.

A férfi biccentett. Egy pillanatra csend támadt.

- Dee... - szólalt meg végül Ben. - Gondolom... nem tudod megcsinálni ezzel a kommunikációs hogyishívjákkal, hogy... biztosan nem lehet... nem tudsz megölni, igaz?

Derkhannak a döbbenettől és a szomorúságtól elakadt a hangja.

Elkeseredetten körülnézett, és megcsóválta a fejét.

- Nem, Ben. Csak akkor, ha végzek a kommunikátrixszal...

Ben szomorúan bólintott.

- Tényleg nem tudom, hogyan leszek képes... megállni, hogy ne mondjak el nekik ezt-azt... Szátyár a tanúm, meg fogom próbálni, Dee... de ezek piszkosul értenek hozzá, tudod? És... akár véget is vethetnék az egésznek, érted, mire gondolok?

Derkhan lehunyta a szemét. Benért és Bennel együtt sírt.

- Ó, istenek, Ben, annyira sajnálom...

A férfi hirtelen dacosan bátor lett. Megfeszült az arca. Harciassá vált.

- Megteszem, ami tőlem telik. Csak annyit ígérj meg, hogy előkeríted Barbile-t, rendben?

A nő bólintott.

- És... köszönöm -mondta a férfi fanyar mosollyal. - És... viszlát.

Az ajkába harapott, lenézett, aztán felpillantott megint, és hosszú csókot nyomot az arcára. Derkhan a baljával közel húzta magához.

Aztán Benjámin Flex elhúzódott tőle, és hátralépett, majd a feldúlt Derkhan számára érzékelhetetlenül, gondolatban közölte Umma Balsummal, hogy ideje megszakítaniuk a kapcsolatot.

A kommunikátrix testén ismét hullám futott végig, megremegett és megtántorodott, és szinte hallhatóan megkönnyebbült szusszanással visszanyerte eredeti formáját.

A gépezet telepe csak tekerte tovább a kis kurblit, amíg Umma Balsum rendbe nem szedte magát, a gépezethez lépett, és határozottan rátette a kezét. Leállította az asztalon ketyegő stoppert, és megszólalt.

- Hát, ennyi lett volna, drágám.

Derkhan az asztalra hajtotta a fejét. Csendesen zokogott. A város túloldalán Benjámin Flex ugyanígy sírt.

Mindketten egyedül voltak.

Két vagy három perc telhetett el, majd Derkhan élesen szippantott és felegyenesedett. Umma Balsum a karosszékében ült, és gyakorlott mozdulatokkal különböző összegeket adott össze egy papírszeleten.

Amikor meghallotta, hogy Derkhan kapkodva megpróbál nyugalmat erőltetni magára, felpillantott.

- Jobban érzi magát, édeském? - kérdezte fesztelenül. - Kiszámoltam, mennyivel tartozik.

Derkhant hirtelen elfogta a rosszullét a nő érzéketlensége láttán, de az érzés ugyanolyan hamar elmúlt, mint ahogyan jött. Nem tudta, vajon emlékszik-e bármire, amit látott és hallott az összehangolódás alatt. És még akkor is, ha emlékszik, Derkhan tragédiája csak egy a több száz és ezer másik közül ebben a városban. Umma Balsum közvetítőként kereste a pénzét, és a szája egymás után formázta a veszteségekről és árulásról, kínzásokról és gyötrelmekről szóló, eldadogott történeteket.

Derkhannak ködös, magányos vigaszt jelentett, amikor rájött, hogy Ben és az ő szenvedése nem különleges és szokatlan. Ben halála sem lenne különleges.

- Íme. - Umma Balsum Derkhannak nyújtotta a papírt. - Két márka, öt a kapcsolatért, az hét. Tizenegy percig voltam ott, ami annyit tesz, mint huszonkettő garas: az kettő húsz, összesen kilenc márka kettő. Ráadásként egy arany a Tövis miatt, vagyis annyi mint egy arany kilenc márka és két garas.

Derkhan két aranyat adott neki, és távozott.

Gyors léptekkel, gondolkodás nélkül haladt Borzosláp utcáin arra, amerről jött. Visszajutott a népesebb utcákra, ahol végre nem az árnyékok között surranó kétes alakok mellett haladt el. Olcsó és megbízhatatlan varázsitalokkal megrakott pultok és mozgóárusok között furakodott át.

Rájött, hogy Isaac laboratóriumháza felé tart. Isaac közeli barátja volt, és bizonyos mértékben politikai társa. Nem ismerte Bent - a nevét sem hallotta soha -, de felfogná a történtek súlyát. Talán támad néhány ötlete, mit kellene tenni... és ha nem, nos, Derkhan egy erős kávéval és némi vigasztalással is beéri.

Az épület ajtaja zárva volt. Kopogtatására senki sem válaszolt. Derkhan majdnem elbőgte magát. Már majdnem elkullogott, magányosan és nyomorultul, amikor eszébe jutott, milyen lelkesen mesélt egyszer Isaac egy folyóparti csehóról, ahol gyakori vendégnek számított, a Halott Gyermekről vagy valami ilyesmiről. Befordult a ház melletti sikátorba, végignézett a vízparti ösvényen, ahol szívós fűcsomók sarjadtak a feltöredezett macskakövek közül.

A koszosan csapkodó hullámok szerves mocskot vonszoltak gyengéden kelet felé. A Kankó túlpartját a szederbokrok kuszasága és kígyózó gaz fojtogatta. Derkhan oldalán, kicsit észak felé, rozzant épület roskadozott az ösvény mellett. Bizonytalanul elindult arrafelé, majd megszaporázta a lépteit, amikor megpillantotta a foltos, hámló cégért, rajta a felirattal: Haldokló Gyermek.

Odabent sötétség fogadta, orrfacsaró szag, meleg és idegesítő nyirok: de a szemközti sarokban, az asztalra borult, magukba szakadt embereken, vogyanojokon és újraformáltakon túl ott ült Isaac.

Élénken suttogva magyarázott egy másik férfinak, akire Derkhan homályosan emlékezett: Isaac valamelyik tudós barátja volt. Isaac felpillantott, amikor a nő megállt az ajtóban. Beletelt némi időbe, amíg felismerte, és tátott szájjal meredt rá. Derkhan szinte rohant, amikor odasietett hozzá.

- Isaac, a Szátyár rohadt mindenit... olyan jó, hogy megtaláltalak...

Miközben Isaacnek hadart, és idegesen gyűrögette a kabátját, megalázó döbbenettel tudatosult benne, hogy a férfi még csak nem is üdvözölte. Kis szónoklata lassan elakadt. - Derkhan... az istenekre - mondta a férfi -, én... Derkhan, vészhelyzet van... Történt valami, és most... - Feszengve pillantott rá.

Derkhan nyomorult hangulatban nézett rá vissza.

Hirtelen lerogyott a férfi mellé a padra. Ez felért a megadással. Az asztalra hajolt, és megdörgölte a szemét, ami hirtelen és megállíthatatlanul égni kezdett.

- Éppen most láttam egy drága barátomat és bajtársamat, amint felkészül arra, hogy halálra fogják kínozni, fél életemet összetörték, felrobbantották és eltaposták, és nem tudom, miért, és meg kell találnom azt a kurva doktor Barbile-t valahol a városban, hátha tőle megtudom, mi folyik itt, és eljövök hozzád... mert... mert elméletileg a barátom vagy, és erre... neked dolgod van?...

Könnyek csordultak az ujja alól, és végigfutottak az arcán. Erőszakos mozdulattal megtörölte a szemét, szipogott, és amikor egy pillanatra felnézett, azt látta, hogy Isaac meg a társa rendkívüli, groteszk figyelemmel mered rá. Ámultan, hitetlenkedve.

Isaac keze végigkúszott az asztallapon, és elkapta Derkhan csuklóját.

- Kicsodát kell megtalálnod? - sziszegte.

Huszonnyolcadik fejezet

- Nos - mondta Bentham Rudgutter megfontoltan -, nem tudtam kiszedni belőle semmit. Egyelőre.

- Még a forrása nevét sem? - kérdezte Stem-Fulcher.

- Nem. - Rudgutter összeszorította az ajkát, és lassan ingatta a fejét. - Egyszerűen bezárkózik. De nem hiszem, hogy különösen nehéz lenne kideríteni. Végtére is nem lehet szó olyan sok emberről. Valaki a kutatás-fejlesztésen, valószínűleg az OM-kutatás emberei közül... Talán többet tudunk, ha az inkvizítorok is kihallgatták.

- Nos... - mondta Stem-Fulcher. - Hát itt lennénk.

- Valóban.

Stem-Fulcher, Rudgutter és Montjohn Rescue elit milicista testőrök gyűrűjében, egy alagútban állt, mélyen a Perdido pályaudvar alatt. A gázlámpák görcsösen lobogva küzdöttek a félhomállyal. Ameddig a szem ellátott, elkent fénypöttyök nyújtóztak egymás után a messzeségbe. Nem sokkal a társaság mögött a lift ketrece imbolygott, ahonnan az előbb léptek ki.

Rudgutter jelére két társa és a kíséretük elindult a sötétségben. A milicisták alakzatban meneteltek.

- Rendben - mondta a polgármester. - Mindketten elhozták az ollókat? - Stem-Fulcher és Rescue bólintott.

- Négy évvel ezelőtt sakk-készlet volt - morfondírozott Rudgutter. - Emlékszem, amikor a Szövőnek megváltozott az ízlése, legalább hárman meghaltak, mire rájöttünk, mit akar. - Kínos csend támadt. - A kutatási eredményeink meglehetősen aktuálisak - jegyezte meg Rudgutter akasztófahumorral. - A találkozónk előtt beszéltem Kapnellior doktorral. Ő a mi „Szövő-szakértőnk”... ami meglehetősen téves elnevezés. Tudják, velünk ellentétben ő az, aki átkozottul, sőt rendkívüli mértékben nem törődik velük, de mondhatnám azt is, hogy semennyire. Biztosított róla, hogy az olló még mindig a vágyai netovábbja.

Elhallgatott, majd némi csend után folytatta.

- Majd én beszélek. Akadt már dolgom vele korábban. - Nem volt biztos benne, hogy ez előny vagy hátrány.

A folyosó vastag, vasalt tölgyfa ajtóban végződött. A milicisták vezetője hatalmas kulcsot csúsztatott a zárba, és akadálytalanul elfordította. Teljes testsúlyával nekifeszült az ajtónak, kinyitotta, majd bemasírozott a sötét helyiségbe. Jó kiképzést kapott. Acélos fegyelemmel hajtotta végre a parancsot. Pedig minden valószínűség szerint pokolian rettegett.

A milicisták követték, utánuk jött Rescue és Stem-Fulcher, végül maga Bentham Rudgutter. Behúzta maga mögött az ajtót.

Amikor belépte
k a szobába, egy pillanatra mindannyian ugyanazt érezték, mintha kizökkent volna körülöttük a tér, és szúrós rossz érzés kvázi-valóságos impulzusa bizsergette végig a bőrüket. Hosszú fonalak, éterből és érzelmekből sodort, láthatatlan szálak bonyolult mintázata hálózta be a helyiséget, és fodrozódva ragadt a behatolókra.

Rudgutter arca megrándult. A szeme sarkából fonalakat látott, amelyek abban a pillanatban kifakultak a létezésből, amint feléjük fordult.

A szoba olyan homályos volt, mintha pókhálók lepték volna be. A falakon ollók lógtak, bizarr elrendezésben. Ollók kergették egymást, mint ragadozó halak; a mennyezeten űzték prédájukat; kitekert, nyugtalanító geometriai formákat alkotva keringtek egymás körül, és hatoltak egymásba.

A milicisták és kísérőik némán ácsorogtak az egyik fal mellett. Nem világított semmi, mégis láttak. A szobában egyszínűnek tűnt a fény, vagy furcsán torzítottnak, mintha elsápadt és megriadt volna.

Sokáig álltak ott csendesen. Egyetlen hang sem hallatszott.

Benjámin Rudgutter lassan és halkan a táskájába nyúlt, és előhúzott egy nagy, szürke ollót, amelyet az egyik beosztottja vásárolt a Perdido pályaudvar legmélyebben fekvő kereskedelmi csarnokában egy kovácsnál.

Hangtalanul szétnyitotta az ollót, és a ragacsos levegőbe emelte.

Aztán összecsukta a két borotvaéles pengét. A szobán végigfutott a fémen súrlódó, köszörült fém semmihez nem hasonlítható hangja és a kérlelhetetlen, végleges csattanás.

A visszhang úgy remegett, mint a hálóba akadt légy. Sötét hasadék nyelte magába a szoba szívében.

Hideg huzat varázsolt libabőrt az egybegyűltek hátára.

Ismét felhangzott az olló echója.

Visszatért, és kezdetben a hallásküszöb alól kúszott elő, de közben átalakult, szavakká vált, hanggá, dallamos és melankolikus hanggá, ami először csak suttogott, majd merészebbé vált, az ollócsattogás visszhangjából szőtte magát létezővé. Alig lehetett érzékelni, szívszaggató volt és riasztó, magához húzta hallgatóságát; és nem a fülükben csengett, hanem mélyebben, a vérükben meg a csontjaikban, az idegvégződéseikben.

...HÚSBA SZÖKÖK A RÁNCOKBA ÁT A HÚSVILÁGBA ÜDVÖZÖLNI A SZÉTOLLÓZOTT BIRODALMAT FOGADOK ÉS FOGADNAK...

A rémült csendben Rudgutter addig integetett Rescue-nak és Stem-Fulchernek, amíg azok észbe kaptak, és a magasba emelték az ollókat, ahogy a polgármester tette, kinyitották, és csattanva összecsukták, szinte tapintható hanggal vágták a levegőt. Rudgutter is csatlakozott hozzájuk, és most már hárman csattogtatták a pengéket, hátborzongató tapsviharként.

A csikorgó suttogást követően a szobán ismét végigremegett az a földöntúli hang. Obszcén gyönyörrel nyöszörgött. Amikor beszélt, úgy tűnt, mintha egy végtelen monológnak pusztán a töredéke vált volna hallhatóvá.

...MÉG ÉS MÉG ÉS MÉG NE HAGYJÁTOK ABBA A PENGÉK HÍVÁSÁT A SZABDALÓ HIMNUSZT ELFOGADOM BELEEGYEZEK OLYAN SZÉPEN VAGDOSTOK TI GERINCES LÉNYECSKÉK SZÉPSÉGESEN NYISSZANTJÁTOK ÉS NYÍRJÁTOK ÉS HASÍTJÁTOK A MEGSZŐTT HÁLÓ SZÁLAIT ÉS BÁRDOLATLAN KECSESSEGGEL ALAKÍTJÁTOK...

Az árnyékból, amely láthatatlan alakzatokból fonódott össze, az árnyékból, amely megnyúlt és megfeszült, remegve kötötte össze a négyszegletű szoba sarkait, valami kilépett, és peckesen kisétált a jövevények elé.

A létezésbe. Ahol eddig nem volt semmi, most hatalmas alak magasodott. A tér egyik meggyűrődött ránca mögül lépett elő.

Lassan közelített, kecsesen egyensúlyozott sok, hegyes végű lábfején, roppant teste lágyan remegett, amikor magasba emelte számtalan lába valamelyikét. Rudgutter és társai felett kolosszális méretű fej komorlott, és most lenézett rájuk a magasból.

Egy pók volt az.

Rudgutter kíméletlenül nevelte önmagát. Fantáziátlan, rideg ember volt, aki könyörtelen vasfegyelemmel uralkodott magán. Régen elfelejtette már a rettegés érzését.

Ezúttal azonban, a Szövő előtt állva, mégis közel került hozzá.

Rosszabb volt, mint a nagykövet, jóval rémisztőbb. A pokol kreatúrái visszataszítók voltak, és bámulatosak, szörnyeteg hatalmukat Rudgutter a legőszintébb tisztelettel szemlélte. És mégis, és mégis... megértette őket. Másokat kínoztak, és őket is kínozták, számítók voltak, és önfejűek. Okosak. Érhetők. Politikusok.

A Szövő teljesen idegen volt. Vele sem alkudozni, sem játszadozni nem lehetett. Kipróbálták.

Rudgutter dühösen legyűrte az érzéseit, keményen megfeddte magát, és másként szemlélte az előtte álló lényt, megpróbálta részekre bontani és darabonként osztályozni,

A Szövő roppant teste nagyrészt a könnycsepp alakú potrohból állt, amely a nyaka mögött duzzadozott és csüngött, mint egy több mint két méter hosszú és másfél méter széles, dagadó gyümölcs. Felülete tökéletesen feszes és sima volt, kitinpáncélján szivárványosan ragyogtak a fekete különböző árnyalatai.

A teremtmény feje akkora lehetett, mint egy felnőtt férfi mellkasa. A potroh felső egyharmadából sarjadt. Testének kövér íve széles, fekete vállként gömbölyödött mögötte.

Ez a fej most lassan bólogatva szemügyre vette látogatóit.

A teteje sima volt és csupasz, mint egy fekete emberi koponya: összetett szeme ugyanaz a mélyvörös, vérszínű árnyalat. A két nagy szemgolyó a kétoldalt mélyen ülő üregben akkora, mint egy-egy csecsemőfej; közöttük egy kisebb, harmadik, felettük még három. Bonyolult, precíz mintába rendeződött pontok csillogtak a sötét karmazsinon. Merev, sohasem pislogó sor.

A Szövő kiakasztotta bonyolult szájrészeit, megfeszítette belső állkapcsát, amely egy rágó és egy fekete elefántcsont csapda keresztezésének tűnt. Mélyen, a legalján megfeszült és nyirkosán vibrált a garat.

Lába vékony volt, és csontos, mint egy ember bokája, és a fejét a potrohhal összekötő vékony, szelvényezett húscsíkból nőtt ki. A Szövő a négy hátsó lábán járt. Ezek negyvenöt fokos szögben nőttek ki a testéből, hogy aztán éles bicsaklással visszatérjenek a földre, ezért a térde jóval lehorgasztott feje fölé emelkedett, még a potrohon is túl. A nyílegyenes, három méter hosszú lábak hosszabb része a térdből nőtt ki, a végük jellegtelen volt, és hegyes, mint egy szurony.

A Szövő a tarantulához hasonlóan egyszerre egy lábbal lépett, amit magasra emelt, és egy sebész vagy egy művész kecsességével tett vissza a földre. Lassú, szörnyűséges és embertelen mozgás volt ez.

A redők közül, ahonnan ez a négy támasz nőtt, két pár rövidebb végtag is sarjadt. Az egyik közel két méter hosszú lehetett, és felfelé mutatott. A vékony, kemény kitin-nyúlványok félméteres karomban végződtek, kegyetlen, csiszolt szilánkban, és a rozsdabarna csonthéj éles volt, mint egy szike. Ezeknek a természetes fegyvereknek az alján csontkinövés türemkedett elő, hegyes kampó, amely szúrt, vágott, és foglyul ejtette a prédát.

Ezek a szerves, görbe kések széles kürtként vagy lándzsaként törtek a magasba. Kérkedve fitogtatták gyilkos erejüket.

És előttük lógott a másik két végtag. Félúton a Szövő feje és a talaj között két vékony, aprócska kéz lengedezett. Két ötujjú, kecses kéz, sima ujjbegyekkel, de nem volt rajtuk köröm, és a bőr idegen, gyöngyházban játszó feketéje, a tiszta szurok színe is megkülönböztette egy kisgyermek kezétől.

A Szövő kicsit felhúzta a könyökét, összecsapta ezt a két kezét, és lassan dörzsölgette a tenyerét. Alattomos, zavaróan emberi mozdulat volt, mint egy sunyi, negédes pap gesztusa.

A lándzsahegyű lábak közelebb lopakodtak. A vörösfekete karmok tétován meglendültek, és megcsillantak a nem létező fényben. A kezek egymást simogatták.

A Szövő teste hátrahúzódott, majd riasztóan meglódult előre.

...MICSODA FELAJÁNLÁS MICSODA AJÁNDÉK CSUKLÓS HASOGATÓKAT HOZTOK NEKEM... - mondta, és hirtelen kinyújtotta a jobb kezét. A milicisták egész testükben megfeszültek.

Rudgutter habozás nélkül előrelépett, és a lény tenyerébe helyezte az ollót, de vigyázott, hogy ne érintse meg a bőrét. Rescue és Stem-Fulcher ugyanígy tett. A Szövő hátborzongató fürgeséggel húzódott vissza. A kezében tartott ollókat méregette, és mindegyikkel csattintott egyet. Ezután a szemközti falhoz lépett, és fürge mozdulatokkal sorba a hideg kőre tapasztotta mind a hármat.

A fémek különös módon nem hullottak le a penészfoltos falról. A Szövő aprólékosan igazgatta őket.

- Kérni szeretnénk valamit, Szövő. - Rudgutter hangja nyugodt volt.

A lény nehézkesen megfordult, és a szemébe nézett.

...KERESZTSZÁLAK BURJÁNZANAK TIPEGŐ TOPOGÓ TETEMETEK KÖRÜL HÚZZÁTOK ÉS VONJÁTOK FELTÁRTOK ÉS VISSZACSOMÓZTOK TI A HATALOM TRIUMVIRÁTUSA BEZÁRVA A KÉK RUHÁK SURROGÁSÁBA SZIKRÁZÓ KOVA ÉS FEKETE POR VAS KÖZÉ TI MOZDULATLAN HÁRMAK KÖRÖMSZÁLKÁNYI LELKEKET SZÚRTATOK AZ ANYAG BOGAIRA AZ ÖT SZÁRNYAS GYILKOS SZÉTSZAGGATJA A LEGOMBOLYÍTOTT TEKERCSEKET MIUTÁN CSENEVÉSZ LÉLEK TÁPLÁLKOZOTT AZ ELME ROSTJAIBÓL...

Rudgutter éles pillantást vetett Rescue és Stem-Fulcher felé. Mindhárman feszülten próbálták követni az álombéli költeményt, a Szövő anyanyelvét. Egyvalami azonban így is világosan kiderült.

- Öt? - suttogta Rescue, és a társaira nézett. - Motley csak négy molylepkét vett...

...ÖT UJJ EGY KÉZEN HOGY ZAVART KELTSEN HOGY LESZAKÍTSA A VILÁGSZÖVETET A VÁROSSZÜLÖTTEK ORSÓJÁRÓL ÖT LÉGTÉPŐ ROVAR NÉGY SZÉPEN FEJLETT NEMES MEGGYŰRŰZVE CSILLÁMLÓ MINTÁZATTAL EGY ZÖMÖK HÜVELYK A VAKARCS A KEHES ERŐT AD DICSŐ TESTVÉREINEK UJJAKBÓL ÖT VAN EGY KÉZEN...

A rendőrök feszülten figyelték a Szövőt, aki lassan Rescue mellé táncolt. Egyik kezén szétterpesztette az ujjait, és a férfi elé tartotta, majd egyre közelebb nyomta az arcához. Ahogy egyre közelebb ért, úgy sűrűsödött az emberek körül a levegő. Rudgutter leküzdötte a késztetést, hogy megtörölje az arcát, és letépje róla ezt a láthatatlan, ragacsos pókhálót. Rescue összeszorította a fogát. A milicisták tehetetlenségtől reszkető hangon motyogtak. Lassan felfogták, mennyire felesleges a jelenlétük.

Rudgutter nyugtalanul figyelte az előtte kibontakozó kis drámát. Az utolsó előtti látogatása alkalmával a Szövő példával is alátámasztotta az érvelését, valamelyik szófordulatát, és tette ezt úgy, hogy megragadta a milicisták Rudgutter mellett strázsáló kapitányát, a levegőbe emelte, és lassú mozdulatokkal felboncolta, egyik karmával felhasította a páncélját a felsőtestén és az álla alatt, majd egymás után csipegette ki belőle a gőzölgő csontokat. A férfi sikoltozott és rángatózott és sikoltozott és csak sikoltozott, miközben a Szövő lassan kizsigerelte, és gyászos hangja tovább visszhangzott Rudgutter fejében, részletesen fejtegetve egyik álomszerű feladványát.

A polgármester tudta, hogy a lény bármit megtenne, ami szerinte kedvezően hat a világszőttesre. Esetleg halottnak tetteti magát, vagy oroszlán alakú szobrot teremt a padló köveiből. Esetleg kiszúrja Eliza szemét. Bármit, amivel átrendezheti a csak általa látható, éteri szövedéket, bármit, amivel megformázhatja a szőttest.

Rudgutternek futólag eszébe jutottak Kapnellior szavai, aki a szövedéktanról, a Szövőkkel foglalkozó tudományágról magyarázott neki. A Szövők legendásan ritka lények voltak, és csak időszakosan lakták a konvencionális valóságot. Az új-crobuzoni tudósok mindössze két Szövő tetemére bukkantak a város születése óta. Kapnellior szakterületét nehezen lehetett volna egzakt tudománynak nevezni.

Azt senki sem tudta, hogy ez a bizonyos Szövő miért maradt itt. Több mint kétszáz évvel ezelőtt a maga parabolákba bugyolált módján elmagyarázta Dagman Beyn polgármesternek, hogy attól kezdve a város alatt fog élni. A rá következő évtizedek során csak néhány rezsim hagyta békén. A legtöbben képtelenek voltak ellenállni egy ilyen hatalom csábításának. Kapnellior tanulmányaihoz a tudósok, polgármesterek meg a Szövő közti alkalmankénti - néha banális, néha végzetes - kapcsolatteremtő próbálkozások szolgáltatták a szükséges információt.

Maga Kapnellior evolúciópárti tudós volt. Ragaszkodott ahhoz a nézethez, miszerint a Szövők a hagyományos pókok egyik alfaja, amiket valamilyen torziós vagy thaumaturgikus lökéshullám - harminc-negyvenezer évvel ezelőtt, valószínűleg Sahrimaiban - robbanásszerű sebességgel hirtelen és kurta életű evolúciós fejlődésre ösztönzött. Néhány nemzedék alatt, magyarázta Rudgutternek, a Szövők a lényegében agyatlan ragadozókból bámulatos értelemmel és materiothaumaturgiai erővel felruházott esztéták lettek, szuperintelligens idegen elmék, akik többé nem a zsákmányszerzésre használták a hálóikat, hanem eggyé váltak velük, mert a valóság szövedékétől elválaszthatatlan, szépséges dolognak tartották. Fonócsövükből különleges, extradimenzionális mirigy vált, amely a világ mintázatába szőtt formákat. Számukra a világ nem volt más, mint egy hatalmas háló.

A réges-régi történetek Szövői olyan esztétikai nézetkülönbségek miatt gyilkolták egymást, mint például hogy mi tekinthető szebbnek, egy ezerfős sereg elpusztítása vagy megkímélése, vagy szükséges-e letépni egy bizonyos pitypangot. Egy Szövő kizárólag esztétikai szempontból tudott gondolkodni. Ha pedig cselekedett - szőtt -, akkor azért tette, hogy minél tetszetősebb mintázatokat hozzon létre. Nem megfogható élelemmel táplálkoztak: mintha a szépség élvezetén éltek volna.

Olyan szépségén, amit sem az emberek, sem a hétköznapi létsík lakói nem voltak képesek felfogni.

Rudgutter titokban azért fohászkodott, nehogy a Szövő számára Rescue lemészárlása legyen a következő szép minta az éterben.

A lény néhány feszült másodperc után elhátrált, de kezét még mindig szétterpesztett ujjakkal tartotta maga előtt. Rudgutter megkönnyebbülten felsóhajtott, és hallotta, hogy munkatársai és a rendőrök ugyanezt teszik. ...ÖT... - suttogta a Szövő.

- Öt - vágta rá Rudgutter fürgén. Rescue hallgatott, és lassan bólintott.

- Öt - mormogta.

- Szövő - mondta Rudgutter. - Természetesen igazad van. A városban elszabadult öt teremtményről akartunk beszélni veled. Aggódunk miattuk... és ahogy hallom, te is. A kérdésünk az, segítenél-e nekünk elűzni őket a városból. Gyökerestül. Írmagjuk se maradjon. Lemészárolni mindet. Mielőtt megsértenék a Szövedéket.

Pillanatnyi csend támadt, aztán a Szövő hirtelen és fürgén egyik oldalról a másikra ugrott. Halk, nagyon gyors kopogás hallatszott, amint sok, hegyes lábfeje végigcikázott a padlón. A lény groteszk táncot lejtett.

...NÉLKÜLETEK KÉRDEZITEK A SZÖVEDÉK SZŰKEN CSOMÓZOTT SZÍNEKBŐL CSOROG A SZÖVET RAJTA KILAZULT SZÁLAK TÖRÉKENYEK GYÁSZÉNEKKEL SIRATOM A PUHA PONTOKAT AHOL HÁLÓFORMÁK TORZULNAK SZERETNÉM AKAROM TUDOM SZÖRNYALAKOK ÁRNYÉKOT VETNEK TETŐBIRODALOMRA SZÁRNYAK PISZKOLJÁK SZÍVJÁK A VILÁGSZÖVEDÉKET SZÍNTELENRE SZÜRKÉRE NEM HELYES REZGÉST HALLOK GERJEDNI A HÁLÓ KÜLÖN PONTJAIRÓL AHOL SZÉPSÉGET ZABÁLNAK ÉS TISZTA VÖRÖS KÉSKARMOMAT NYALOGATOM MERT ELCSIPPENTEK ÉS VISSZACSOMÓZOK AZ VAGYOK AMI A SZÍNEK SZERÉNY HASZNÁLÓJA KIFEHÉRÍTEM AZ EGET VELETEK TISZTÁRA SÖPRÖM ÉS SZOROSRA CSOMÓZOM...

Rudgutternek több percébe is beletelt, mire felfogta, hogy a Szövő elfogadta a megbízatást.

Óvatosan elvigyorodott. Mielőtt megszólalhatott volna, a lény a magasba emelte négy elülső karját.

...MEGTALÁLOM AHOL MEGTÉBOLYODTAK A FORMÁK AHOL CSOROGNAK A SZÍNEK AHOL VÁMPÍRBOGARAK SZÍVJÁK AZ ORSÓLAKÓKAT SZÁRAZRA ÉS ÉN ÉS ÉN IS A KÖZELBEN LESZEK...

A Szövő oldalra lépett és eltűnt. Levedlette magáról a valóságos teret. Akrobatikus ügyességgel szaladt végig a világháló körívén.

A szobában és az emberek bőrén megtapadó láthatatlan, éteri pókfonalak foszlányai lassan fakulni kezdtek.

Rudgutter lassan körülnézett. A milicisták sorba kiegyenesedtek, felsóhajtottak, lefoszlott róluk a harci készültség, amit egészen eddig öntudatlanul fenntartottak. Eliza Stem-Fulcher elkapta a polgármester pillantását.

- Nos - mondta a nő. - Akkor felbéreltük, igaz?

Huszonkilencedik fejezet

A sárkányfajzatok rettegtek. Azt beszélték, szörnyetegek járják az eget.

Éjszakánként körbeülték szemétből rakott tábortüzeiket a város nagy hulladéktelepein, és nyaklevessel csitították le kölykeiket. Egymás után meséltek a többieknek a levegőt felkavaró, váratlan szélviharokról és a villanásnyi időre feltűnő, rémséges valamikről. Bonyolult, tekervényes árnyékokról az égen. Arról, hogy maró folyadék csöpögött rájuk a magasból.

Sárkányfajzatok kezdtek eltünedezni.

Először ez sem volt több mendemondánál. A sárkányfajzatok minden félelmük ellenére félig-meddig élvezettel mesélték a történeteket. Azonban lassan személyes ismerőseikről kellett beszámolniuk. Az éjszakai városban jajgatva terjedtek a nevek, újabb és újabb idiótán nyáladzó testet találtak. Flamó és Oldalas, Pénznyelő, és ami a legriasztóbb volt, Rohadjmeg, a keleti városrész nagyfiúja. Aki minden küzdelemben győzedelmeskedett. Aki sohasem hátrált meg. A lánya talált rá a Tócsánymajor rozsdásodó gáztartályait körülvevő csalitosban: lógott a feje, orrából és szájából taknyos nyál szivárgott, a szeme mint a buggyantott tojás, kerek, üres és riadt.

A Szobrok terén két ernyedt testű, üres tekintetű khepri matrónát találtak. Borongós vízpartján egy vogyanoj hevert, széles száját morózus vigyorra húzta. Lassan és biztosan két számjegyűvé vált azoknak az embereknek a száma, akik tébolyult elmeállapotban kerültek elő. A növekedés üteme nem csökkent.

A Folyóhám Üvegházában élő kaktusz vének nem nyilatkoztak arról, hogy fajtársaik is érintettek-e az ügyben.

A Disputa a második oldalon hozta le azt a cikket, amelynek a „Titokzatos módon terjed a járványos gyengeelméjűség” címet adták.

Nem csak a sárkányfajzatok láttak olyan dolgokat, amelyeknek nem lett volna szabad ott lenniük. Először két-három, később egyre több tanú állította, hogy azokkal voltak, akiknek elment az eszük. Zavartak voltak, mintha transzban lettek volna, legalábbis ezt mondták, de zagyvaságokat beszéltek, szörnyetegekről, szem nélküli, ördögi bogarakról, sötét, görnyedt alakokról, rémálomszerű lassúsággal széttáruló végtagokról. Kitüremkedő agyarakról és delejes szárnyakról.

A Rikács a Perdido pályaudvar körül terpeszkedő zsákutcák és félig rejtett sikátorok bonyolult zűrzavarából állt. A kerület főbb ütőerei - a LeTissof utca, a Concubek passzázs, a Dos Ghérou bulvár - az állomás mellől és a Bil-Santum térről futottak szét minden irányba. Széles, zsúfolt utak voltak ezek, szekerek, konflisok és gyalogosok kusza forgatagával.

Minden héten vadonatúj, elegáns üzletekkel gazdagodott a bőséges választék. Az egykori palotákban elterpeszkedő, három emeletet elfoglaló áruházakkal vagy kisebb, de legalább ugyanilyen ütemben gyarapodó boltokkal, ahol a kirakatokat zsúfolásig megrakták a világ minden iparágának legfrissebb termékeivel, káprázatosan tekervényes rézszerelvényekkel és szabályozószelepekkel ellátott gázlámpákkal; esetleg élelmiszerrel, méregdrága tubákos-szelencékkel, káprázatos ruhákkal.

A roppant sugárutakról hajszálerekként ágaztak le a keskenyebb utcák, ahol az ügyvédek, orvosok, törvényszéki írnokok, gyógyszerészek és jótékonysági szervezetek irodái szorongtak az exkluzív klubok mellett. Makulátlan öltönyben pompázó patríciusok masíroztak errefelé.

A Rikács többé-kevésbé rejtett zugaiban éktelenkedő, elszegényedett vagy lepusztult zárványokról bölcsen nem vettek tudomást.

A délkeletre található Mállatkertet a levegőben hasította ketté a Borzosláp őrtornyát a Perdido pályaudvarral összekötő drótkötélpálya. A kőből épített, téglával foltozott házak és a kisebb boltok háromszöge ugyanabba a lármás övezetbe tartozott, mint amelyikbe Sheck. Mállatkert kétes és agyonhallgatott iparágnak adott otthont: az újraformálásnak. Ahol a folyó a negyedet határolta, a föld alatti büntetőgyárakból fájdalmas jajveszékelés, olykor gyorsan elfojtott sikoltozás hallatszott. Mállatkert vigyázott az általános megítélésére, ezért mindössze enyhe undorral jelezte, hogy egyáltalán tudomást vesz erről az eltitkolt tevékenységről.

Nyüzsgő negyed volt ez. A Borzosláp északi peremén álló Palgolak-templomba tartó zarándokok is itt haladtak át. Mállatkert évszázadokon át a szakadár egyházak és vallásos csoportosulások menedékének számított. A falakat errefelé a hitvitákat és teológiai megbeszéléseket hirdető, ezernyi penészedő falragasz tartotta össze. Az elmélkedés fontosságát valló szerzetesek és apácák sietős léptekkel, lesütött szemmel járták az utcákat. A sarkokon dervisek vitatkoztak hieronómusokkal.

A Rikács és Mállatkert között hivalkodóan szorongott a város legkontárabbul őrzött titka. Egy mocskos, bűnös bélyeg. Néhány utca, ahol egymáshoz préselődtek az ősöreg, szűk házak, mind könnyedén megközelíthető pallókkal és létrákkal. Ahol az utcák, mint szilánkok, a magas, különös mintákkal díszített házak közé szorultak, és bármikor védelmező útvesztővé alakulhattak. A bordélyházak világa. A vörös lámpás negyed.

Későre járt aznap este, amikor David Serachin átballagott Mállatkert északkeleti részén. Bárki nyugodtan gondolhatta volna, hogy sompolykerti otthonába tart, nyugatra a Süd-vonal és a drótkötélpályák alatt, át Shecken a Sompolykert-majorig. Hosszú séta lett volna, de nem elképzelhetetlen.

Amikor azonban David átsétált a Mállatkert Bazár megállójának boltívei alatt, hirtelen behúzódott a sötétség fedezékébe, majd megfordult, és hosszan kémlelte az utat, amerről jött. Minden járókelő elsétált mellette. Nem követték. Egy pillanatig tétovázott, aztán kilépett a vasúti sínek alól, éppen akkor, amikor vonat húzott el odafent sípolva, és dübörgése hosszasan visszhangzott a téglából rakott alagútban.

David északnak fordult, és a síneket követve besétált a szajhanegyed szélső házai közé.

Mélyen zsebre vágta a kezét, és lehajtotta a fejét. Ez volt az ő szégyene. Beleborzongott az önutálatba.

A vörös lámpás negyed külső peremén a szokványosabb ízlésűeket szolgálták ki. Akadt itt néhány utcalány, pár tilosban járó vendég, az Új-Crobuzon utcáin tömeges szabadúszók azonban itt kívülállónak számítottak. Ebben a kerületben a műintézmények falai mögött a jóval sóvárabb bűnöknek hódolhattak. Az imitt-amott nyitva tartó boltocskák között, amelyek itt is teljesen hétköznapi igényeket szolgáltak ki, még mindig elegáns paloták előtt világítottak a hagyomány szerint piros szűrővel tompított gázlámpák. Némelyik kapualjban feszesen simuló fűzőt viselő fiatal lányok szólítgatták halkan a gyalogosokat. Az utcákon itt kisebb volt a tömeg, mint a negyed peremén, de üresnek sem lehetett volna nevezni egyiket sem. Nagyrészt jól öltözött férfiakat lehetett látni. Az itteni kínálatot nem a kispénzűeknek szánták.

Néhányan dölyfösen felszegett fejjel sétáltak. Mások Davidhez hasonlóan elővigyázatosan, egyedül ballagtak.

Az égbolt mocskos volt, és áradt fentről a meleg. Homályosan pislákoltak a csillagok. A háztetők felett alkalmanként suttogó zaj kelt, majd elsuhanó gondola kavarta fel a levegőt. A városépítés tréfájának tűnt, hogy közvetlenül a húsvermek felett húzódott a milícia drótkötélpályája. Néhány ritka alkalommal a milicisták razziát tartottak a vörös lámpás negyed romlott és fényűző házaiban. Az esetek nagy részében azonban, amíg mindenki rendesen fizetett, és az erőszak sem terjedt túl azoknak a szobáknak a falain, ahol pénzt adtak érte, a városi őrség távol maradt.

Az éjszakai szellő nyugtalanító rossz érzést, fullasztóan nyomasztó hangulatot sodort magával. Valami sokkal megfoghatóbbat a megszokott, általános szorongásnál.

Néhány házban a széles ablakokat bentről kivilágított, puha, áttetsző muszlinfüggönyök takarták. Kombinét vagy szorosan tapadó fésülködőköpenyt viselő lányok simogatták magukat buja mozdulatokkal, vagy szégyenlősen rebegtették a szempillájukat, és a járókelőket figyelték. Itt bújtak meg a xenó bordélyok is, ahol a férfivá avatás szertartásaként részegen kurjongató ifjak keféltek vogyanoj vagy khepri nőkkel, esetleg még náluk is egzotikusabb teremtményekkel. Amikor David meglátta ezeket az épületeket, eszébe jutott Isaac. Megpróbálta elűzni a gondolatot.

David nem állt meg itt. Nem szólította meg a körülötte ácsorgó nőket. Még mélyebbre merészkedett.

Befordult egy sarkon, és alacsonyabb, szegényebb házak közé jutott. Az itteni ablakok kínálata csak bizonytalanul sejtette, miféle portékát tartanak odabent. Korbácsok. Bilincsek. Hangosan kiabáló, szeplős, hét-nyolc éves lány egy bölcsőben.

David kitartóan haladt tovább. A tömeg egyre gyérült, habár David egyszer sem maradt egyedül. Az éjszakai levegőben halk neszek kavarogtak. Beszélgetés moraja. Művészien játszott zene hangja. Nevetés. Fájdalmas sikoltás, állatok ugatása és vonyítása.

A körzet szívének közelében lepusztult zsákutca árválkodott, egy csendes zug az útvesztőben. David enyhén megborzongott, amikor a macskakövekre lépett. Az itteni épületek előtt férfiak ácsorogtak. Termetes, savanyú képű alakok olcsó öltönyben, akik szúrós tekintettel mérték végig az érkező nyomorultakat.

David az egyik ajtóhoz csoszogott. Az egyik nagydarab kidobóember szenvtelenül a mellkasára tette a kezét.

- Mrs. Tollmeck küldött - motyogta David. A férfi félreállt az útból.

A benti lámpákat vastag, piszkosbarna burák takarták. Az előszoba szinte ragadt az ürülékszínű fénytől. Egy asztal mögött komoly, középkorú nő ült, kopott, virágmintás ruhában, ami illett a lámpaburákhoz. Félhold alakú szemüvegén át Davidre pillantott.

- Most jár először intézményünkben? - kérdezte. - Kért időpontot?

- Kilencre várnak a tizenhetes szobában. Orrel névre - mondta David. Az asztal mögött ülő nő éppen csak felhúzta az egyik szemöldökét, és oldalra biccentette a fejét. Az előtte heverő könyvre pillantott.

- Értem. Nos... - A faliórára nézett. - Tíz perccel korábban érkezett, de nyugodtan felmehet. Tudja az utat? Sally mar várja. - Davidre nézett, és szörnyűséges, borzasztó cinkos mosollyal a férfira kacsintott. Davidet elfogta a hányinger.

Gyorsan hátat fordított a nőnek, és elindult felfelé a lépcsőn.

Vadul vert a szíve, amikor megérkezett a legfelső emelet hosszú folyosójára. Eszébe jutott a nap, amikor először járt itt. A tizenhetes szoba volt az utolsó.

David elindult arrafelé.

Gyűlölte ezt a folyosót. Gyűlölte az enyhén málladozó tapétát, a szobák körül terjengő jellegzetes szagot, a falon átszűrődő nyugtalanító hangokat. A legtöbb ajtó szokás szerint tárva-nyitva állt. Ha nem, akkor vendégek tartózkodtak odabent.

A tizenhetes szoba ajtaja természetesen csukva volt. Erre nem vonatkozott a házirend.

David lassú léptekkel sétált a büdös szőnyegen, és elhaladt az első ajtó mellett. Az égnek hála, becsukták, de a faajtó nem szabott gátat a zajoknak: a rendszertelen, különös, fojtott, élvezkedő sikolyoknak, a szorosra húzott bőrruha nyikorgásának, egy gyűlölködő hang szisszenésének. David elkapta a tekintetét, és ezzel akaratlanul is benézett a szemközti szobába. Villanásnyi időre megpillantotta az ágyon heverő meztelen alakot. Egy lány volt az, nem több tizenöt évesnél. Hason kucorgott... a kezét és a lábát szőr borította, és mancsban végződtek... kutyalábak voltak.

David már lépett is tovább, de a szeme megbabonázva, kéjvágyó iszonyattal követte a lányt, aki nehézkes, kutyaszerű mozdulattal leugrott a padlóra, félénken megfordult, és a válla felett hátrapillantva, reménykedve a magasba tolta a hátsóját.

Davidnek leesett az álla, és elhomályosult előtte a világ.

A puszta jelenlétével megalázta magát itt, az újraformált szajhák bordélyában.

A városban természetesen nyüzsögtek az újraformált prostituáltak. A legtöbb szerencsétlen számára, akár férfi volt, akár nő, nem is maradt más lehetőség, hogy éhen ne haljon. De itt, a vörös lámpás negyedben a gyarló lelkek a lehető legkifinomultabb módokon élvezhették ki szenvedélyüket.

A legtöbb újraformált utcalányt teljesen más okok miatt büntették így: a műtét számukra legfeljebb bizarr hátránynak számított a munkájuk során, mert némileg leszorította az árfolyamukat. Ez a kerület azonban a specialistáknak, az ínyenc vendégeknek kínálta szolgáltatásait. Az itteni szajhákat pontosan erre a munkára formázták meg. Drága pénzért vett testeket alakítottak át a megrontott hús odaadó rajongói számára. Szülők bocsátották áruba gyermekeiket, eladósodott férfiak és nők voltak kénytelenek eladni magukat a hússzobrászoknak, a törvénytelen újra-formálóknak. Egyes híresztelések szerint közülük sokakat teljesen más átalakításra ítéltek, mégis különös, torz igényeknek engedelmeskedve formálták meg őket újra, hogy aztán pénzért adják őket tovább striciknek és madámoknak. Az állami biothaumaturgok egyik jövedelmező melléktevékenysége volt ez.

Az idő torz volt, és végtelenül hosszúra nyúlt ezen a végtelen folyosón, mint egy elrohadt csáp. David akarata ellenére minden ajtónál, minden stációnál benézett a szobákba. Az elméje nem akart látni, de a szeme nem engedelmeskedett.

Mintha a rémálmok kertjében sétált volna. Minden szobában egyedi húsvirág, kínból kihajtott szirom fogadta.

Csupasz testek mellett haladt el, amelyeket gömbölyded pikkelyekre hasonlító keblek borítottak; szörnyűséges, rákszerű torzókat látott, érett, lányos lábakkal mindkét végükön; egy nő nézett rá, akinek okosan csillogott a tekintete a második vulvája, a szája helyére vágott függőleges hasíték felett, ami mintha a széttárt lába között kivillanó vaginájának lett volna másolata. Két fiatal fiút látott, akik zavartan bámulták a testükbe ültetett vaskos falloszokat. Egy hermafroditát, rengeteg kézzel.

David úgy érezte, mintha leütötték volna. Kóválygott a feje a rémségek testet-lelket elcsigázó sorától.

A tizenhetes szoba ajtaja előtt állt. Nem fordult meg. Elképzelte, amint a maga mögött hagyott újraformáltak pillantása a hátába fúródik, mind őt nézik vérből, csontból és perverzióból alkotott börtönükből.

Bekopogtatott. A következő pillanatban lánc csörrent meg odabent, és résnyire kinyílt az ajtó. David belépett, és epe tolult a torkába, amint elhagyta a szégyenletes folyosót, és belépett oda, ahol saját romlottságának bizonyítéka várta. Az ajtó becsukódott mögötte.

A koszos ágyon öltönyös férfi ült, aki éppen a nyakkendőjét igazgatta. Egy másik férfi, aki az ajtót nyitotta, karba font kézzel David mögé lépett. David kurtán végigmérte, majd az ülő férfi felé fordult.

Az öltönyös az ágy végében álló székre mutatott, és egy intéssel jelezte, hogy ki lehet húzni.

David leült.

- Üdv, „Sally” - mondta halkan.

- Serachin - mondta a férfi. Sovány volt, és középkorú. Tekintete számító és intelligens. Személye meghökkentő módon elütött ettől az omladozó szobától és az egész hitvány háztól, mégis nyugodtnak és összeszedettnek tűnt. Olyan türelmesen és ráérősen várakozott az újraformált szajhák között, mintha a Parlament folyosóján lenne.

- Találkozót kért tőlem - mondta a férfi. - Meglehetősen régen hallottunk már magáról. Átsoroltuk az alvók közé.

- Nos... - felelte David feszengve. - Nem sok jelentenivaló akadt. Mostanáig. - A férfi megfontoltan bólintott és várt.

David megnedvesítette az ajkát. Nehezére esett beszélni. A férfi furcsálkodva nézett rá, és elfintorodott.

- Tudja, a tarifa még mindig ugyanaz - mondta. - Kicsit magasabb is, ami azt illeti.

- Az istenekre, nem, én... - dadogta David. - Én csak... Értik... Kijöttem a gyakorlatból. - A férfi ismét bólintott.

Nagyon is kijöttem a gyakorlatból, gondolta kétségbeesetten. Hat éve csináltam ezt utoljára, és megfogadtam, hogy soha többé. Kiszálltam. Belefáradtam a zsarolásba, és nem volt szükségem a pénzre...

A legelső alkalommal, tizenöt évvel ezelőtt akkor léptek be ezen az ajtón, amikor David éppen egy hullasápadt, beteges, újraformált lány egyik szájába ürítette a magját. Az öltönyösök megmutatták neki a fényképezőgépüket. Közölték vele, hogy a képeket elküldik az újságoknak, a magazinoknak és az egyetemnek. Választási lehetőséget is kínáltak. Jól fizettek.

David jelentett nekik. Nem túl rendszeresen, évente egyszer, talán kétszer. Aztán hosszú időre felhagyott vele. Egészen eddig. Mert most nagyon félt.

Mély levegőt vett és belefogott.

- Valami nagyon komoly dolog folyik itt. Szátyárra, azt sem tudom, hol kezdjem. Hallott erről a kórságról, ami mostanában terjed? Ami elveszi az emberek eszét? Szóval én tudom, honnan indult. Azt hittem, megoldjuk a dolgot... hogy úrrá leszünk rajta, de az... ördög szigonyára! Egyre csak dagad és dagad és... és azt hiszem, segítségre van szükségünk. - (Valahol mélyen Davidben énje egyik egészen apró része undorodva kiköpött, amikor elhangzott ez a gyáva, önámító szónoklat, de David csak hadart tovább, nem hagyta abba.) - Az egész Isaackel kezdődött.

- Dan der Grimnebulin? - kérdezte a férfi. - Akivel maga egy épületben dolgozik. A renegát teoretikus. A gerilla tudós, aki igen hajlamos az elbizakodottságra. Már megint miben mesterkedik? - A férfi hidegen elmosolyodott.

- Rendben, hallgasson ide. Megbízta egy... szóval megbízták, hogy nézzen bele a repülés problémájába, mire szerzett egy halom repülő mindenfélét, amiket vizsgálni akart. Madarakat, bogarakat, áspist, minden szart. És köztük volt ez a nagy hernyó is. Az a nyavalyás nagyon sokáig úgy festett, mintha mindjárt elpusztulna, de Zaac valahonnan biztosan rájött, hogyan tarthatja életben, mert egyszer csak növekedni kezdett. Hatalmasra. Cseszettül nagyra... ekkorára. -Nagyjából helyes becsléssel megmutatta, mekkora lehetett a hernyó. A szemben ülő férfi rezzenéstelen arccal, ölében pihenő kézzel, átható pillantással nézte.

- Aztán bebábozódott, érti, és már nagyon fúrta az oldalunkat, mi lesz belőle. Erre egyik nap hazaérünk, és Lublamai... a harmadik bérlő az épületben, tudja... szóval ott hever, és folyik a nyála. Bármi volt is az az elcseszett izé, ami kikelt, kurvára felzabálta az agyát... és... megszökött, és az az átkozott valami most szabadon mászkál...

A férfi határozottan biccentett; egészen más volt ez, mint az a közönyös bólogatás, amivel kezdetben beszédre bírta Davidet.

- Tehát úgy gondolta, nem árt, ha tájékoztat minket.

- A francba, dehogy! Nem hittem... még akkor is azt gondoltam, meg fogunk birkózni vele. Úgy értem, Szátyár a tudója, felhúztam magamat Isaacre, fogalmam sem volt, mit lehetne tenni, de azt hittem, talán van módszer, amivel előkeríthetjük ezt az átkozott valamit, és rendbe hozhatjuk Lubot... Erre úgy tűnik, egyre több van ezekből a rohadékokból, meg hallani azokról, akiknek... elment az eszük... De a lényeg az, hogy kinyomoztuk, ki szerezte ezt az izét Zaacnak. Egy szarjankó hivatalnok csórja őket a kutatás-fejlesztésről, és honnan, hát a búbánatos Parlamentből! Mire nekem rögtön az jutott eszembe, a picsába, én ugyan nem teszek keresztbe a kormánynak. - Az ágyon ülő férfi biccentéssel jelezte, hogy egyetért a következtetéssel. - És azt hittem, hogy végre kint vagyunk a trutymóból...

Elhallgatott. Az öltönyös már szóra nyitotta a száját, de David megelőzte.

- Nem, hallgasson rám! Ezzel még nincsen vége! Mert hallottam a pincsfai tüntetésről, és tudom, hogy lesittelték a Renegát Rebellisének a szerkesztőjét, igaz? - A férfi hallgatott, csak ösztönös mozdulattal lepöccintett egy képzeletbeli szöszt a zakójáról. Erről a konkrétumról nem igazán beszélt senki, de a romokban heverő mészárszék ékesen bizonyította, hogy Kennelben bizony a zendülők fészkét számolták fel, és ettől kezdve nem lehetett megállítani a pletykát. - Szóval, Isaac egyik barátja írni szokott ebbe a vacakba, és kapcsolatba lépett a szerkesztővel... nem tudom, hogyan, biztosan thaumaturgiával... és a pacák két dolgot is elmondott neki. Az egyik, hogy az inkvizítorok... maguk... azt hiszik, tud valamit, pedig nem, a másik meg az, hogy az egyik újságcikkről faggatták, illetve a kapcsolatáról, aki feltehetően tudja azt, amiről azt hiszik, hogy ő tudja, és ezt a valakit Barbile-nak hívják. Ezt jegyezze meg! A hivatalnokunk ettől az illetőtől csórta el a szörnyeteget!

David elhallgatott, megvárta, míg a férfi teljes súlyában felfogja a szavai jelentőségét, majd folytatta.

- Vagyis minden mindennel összefügg, és én nem tudom, mi folyik itt. Nem is akarom tudni. Csak annyit fogtam tel belőle, hogy... ezzel rátapostunk a maguk tyúkszemére. Talán véletlen az egész, de akkor sem látom át... Az még elmegy, hogy szörnyeket hajkurásszak, de én ugyan nem kívánok szembekerülni az egész elcseszett milíciával meg a titkosrendőrséggel, a kormánnyal meg mindennel. Pucolják ki ezt a szart maguk.

Az ágyon ülő férfi összekulcsolta a kezét. Davidnek eszébe jutott még valami.

- A fenébe, ez az, ezt hallgassa meg! Nyüstöltem az agyamat, próbáltam rájönni, mi folyik itt, és... nos, nem tudom, talán tévedek, mégis, lehet ennek az egésznek köze a krízisenergiához? - A férfi nagyon lassan megcsóválta a fejét, óvatosan közömbös arccal, de nem úgy tűnt, mintha értené a kérdést.

- Folytassa! - mondta.

- Nos, egyszer, amikor már nagyon benne voltunk, Isaac elejtett egy megjegyzést... célzást... arról, hogy épített egy működő krízisgépet... tudja maga, mit jelent ez?

A férfi arca megfeszült, és elkerekedett a szeme.

- Én tartom a kapcsolatot azokkal, akik Borzoslápról jelentenek - sziszegte. -Tudom, mii jelenthetne... de ez nem lehet... ez... Várjon csak, ennek semmi értelme... vagy mégis igaz? - A férfin most először látszott, hogy felkavarták a hallottak.

- Nem tudom - felelte David kétségbeesetten. - De nem hencegett... csak futólag megemlítette. Igazából... fogalmam sincsen. De tudom, hogy ezen dolgozott, abbahagyta, megint elkezdte, éveken, hosszú éveken keresztül...

Hosszú csend támadt, miközben a férfi töprengve bámult a szemközti sarokba. Az arcán néhány pillanat alatt az érzelmek egész skálája átsuhant. Elgondolkodva Davidre nézett.

- Honnan tudja mindezt? - kérdezte.

- Zaac bízik bennem - mondta David (mire az az apró rész ismét összerándult benne, és ezúttal sem törődött vele). - Először az a nő is...

- Neve? - szakította félbe a férfi. David tétovázott.

- Blueday - motyogta végül. - Szóval először Blueday is rébuszokban beszélt előttem, de Isaac... kezeskedett értem. Ismeri a politikai nézeteimet, voltunk együtt tüntetésen... - (És ismét az a kis rándulás, nincsenek neked nézeteid, te mocskos áruló.) - Mindössze arról van szó, hogy egy ilyen helyzetben... - Lemondóan elhallgatott. Az öltönyös ellentmondást nem tűrően legyintett. Sem David bűntudata, sem magyarázkodása nem érdekelte. - Szóval Isaac azt mondta, megbízhat bennem, és a nő elmesélt mindent.

Hosszú csend támadt. Az ágyon ülő férfi várt. David vállat vont.

- Nem tudok többet - suttogta.

A férfi biccentett és felállt.

- Rendben - mondta. - Mindez... felbecsülhetetlenül értékes információ. Valószínűleg kénytelenek leszünk bevinni a maga Isaac barátját. Ne aggódjon - tette hozzá megnyugtató mosollyal. - Nem áll szándékunkban végezni vele. Ígérem. De talán szükségünk lesz a segítségére. Egyértelmű, hogy maga helyesen okoskodott. Itt... ki kell bogozni egy csomót, meg kell találni néhány kapcsolódási pontot, és a maga helyzetében erre nincsen mód, mi viszont esetleg képesek lehetünk rá. Isaac segítségével. Tartani fogja velünk a kapcsolatot - folytatta a férfi.

- Az utasításokat írásban kapja. Ajánlom, hogy pontosan kövesse őket. Gondolom, ezt nem kell külön hangsúlyoznom, igaz? Gondoskodunk róla, hogy der Grimnebulin ne tudja meg, honnan származnak az információink. Lehet, hogy néhány napig nem történik semmi... ne essen pánikba. Ez már a mi dolgunk. Maga csendben marad, és megpróbálja elérni, hogy Grimnebulin folytassa, amit elkezdett. Rendben?

David megsemmisülten bólintott. Várt. A férfi szúrós pillantást vetett rá. - Ez minden - mondta. - Elmehet.

David bűntudatosan, hálásan felpattant, és az ajtóhoz sietett. Mintha sűrű sárban evickélt volna, nyálkás tengerként ölelte a szégyene. Nem vágyott másra, csak kiszabadulni ebből a szobából, és elfelejteni, amit mondott és tett, hogy ne jusson eszébe a pénz és a levelek, amiket majd küldenek neki, és nem akart másra gondolni, csak arra, milyen hűséges barátja ő Isaacnek, és mindezt kizárólag az ő érdekében tette.

A másik férfi kinyitotta előtte az ajtót, kiengedte, és David hálásan elsietett, szinte szaladt a folyosón, alig várta, hogy kijusson innen.

De bármennyire gyors léptekkel vágtatott végig Mállatkert utcáin, a bűntudat, mint valami kérlelhetetlen futóhomok, nem eresztette.

Harmincadik fejezet

Az egyik éjszaka a város viszonylagos békében szunyókált. Ezt a nyugalmat természetesen megzavarták a szokásos közjátékok. Férfiak és nők harcoltak és haltak meg. Vér és okádék csúfította el a vén utcákat. Üveg törött. Milicisták suhantak el a tetők felett. Léghajók morogtak, mint szörnyeteg bálnák. Rosszpart köveire megcsonkított, kivájt szemű tetemet sodortak a hullámok, akit később majd Benjámin Flex néven azonosítanak.

A város nyugtalanul forgolódott a sötétben, mint tette azt már ezerötszáz éve. Töredékes álom volt ez, de a városnak sohasem jutott ennél több.

A következő éjszakán azonban, amikor Davidet a vörös lámpás negyedbe szólította titkolt küldetése, valami megváltozott. Új-Crobuzon éjszakái mindig hamis ütemekből és váratlanul felsikító húrokból álltak össze kaotikus egyveleggé. Ezúttal új hang szólalt meg. Feszült, suttogó háttérzaj szennyezte be a levegőt.

Az előző éjszaka ez a feszültség még erőtlenül, bizonytalanul remegett az égen, fondorlatosan kúszott be a városlakók gondolatai közé, árnyékként suhant végig alvó arcukon. Aztán nappal lett, és senki sem emlékezett semmire, legfeljebb egy szorongó, kellemetlen pillanatra.

És amikor megnyúltak az árnyak, lehűlt a levegő, és az éjszaka ismét kimászott a látóhatár alól, valami egészen új, egészen rettentő telepedett a városra.

Új-Crobuzon egész területén, az északi Zászlósdombtól a folyótól délre, Barakktelepig, a keleti Rosszpart átláthatatlan külterületétől Kimer durva gyárnegyedéig nyöszörgő alakok vergődtek az ágyukban.

A gyermekekkel kezdődött. Felsírtak, és a kézfejükbe vájtak a körmükkel, aprócska arcuk erőszakos grimaszba torzult, szakadt róluk a csípős szagú verejték, szörnyűségesen kapkodták a fejüket - és egyikük sem ébredt fel közben.

Ahogy telt-múlt az éjszaka, lassan a felnőttek is szenvedni kezdtek. Néhány ártalmatlan álom legalján, mint valami hódító sereg, hirtelen régi félelmek és paranoiás képzetek szakították át a mentális védfalakat. Hátborzongató látomások támadtak a mélyen eltemetett szorongások megelevenedő képeire, vagy abszurd, rémisztő közhelyek - a lidérceknek nincsen szükségük arcra -, amelyeken ébren csak kacagtak volna.

Akik, a sorsnak hála, megmenekültek a gyötrelmektől, az éjszaka közepén szeretőjük nyöszörgésére, sikolyára vagy súlyos, elkeseredett zokogására ébredtek. Néhány álom a szexről vagy a boldogságról szólt, de felfokozva, lázasan, míg a végén a hevességük vált ijesztővé. Az éjszaka torz csapdájában a rosszból még rosszabb, a jóból pedig rossz lett.

A város hánykolódott és reszketett. Az álom pestissé vált, ami mintha bacilusként terjedt volna alvóról alvóra. Még az éber elmékbe is beférkőztek. Az éjjeliőröknek és a milícia ügynökeinek, az éjszakai mulatók táncosnőinek és a szorgalmasan tanuló diákoknak, az álmatlanságban szenvedőknek mind elkalandoztak a gondolataik, és fantáziavilágokba, különös, hallucinációra emlékeztető, élénken merengő állapotba sodródtak.

A város felett gyötrelmes kiáltások hasítottak az éjszakába.

Új-Crobuzont megfertőzte valami kór, valami betegség, valami rémálomjárvány.

Új-Crobuzonban megsűrűsödött a nyár. Fojtogatta a várost. Az éjszaka forró volt és tömény, mint a kilehelt sóhaj. Magasan a tetők felett, a felhők és a házrengeteg között hatalmas lények lebegtek nyálukat csorgatva.

Kitárták roppant, szabálytalan szárnyukat, majd a levegőbe csaptak, és minden egyes rebbenő mozdulattal sűrű léghullámot indítottak útnak. Bonyolult nyúlványaik - csápszerűek és rovarjellegűek, kitinesek és emberszabásúak - lázas izgalomtól remegtek.

Kiakasztották nyugtalanító állkapcsukat, és hosszú, tollal borított nyelvek pöndörödtek a háztetők felé. A levegő sűrű volt az álmoktól, és a szárnyas lények mohón nyaltak bele a zamatos nedvekbe. Amikor a hosszú bőrredőket vastagon borította ez a láthatatlan nektár, kitátották a szájukat, és izgatott cuppogással csavarták fel a nyelvüket. Hatalmas agyaraikat csattogtatták.

A magasba szárnyaltak. Repülés közben ürítették ki testükből a korábbi étkezések salakját. A szagnyom szétáradt az égen, csomósodó, szilárduló, pszichés szennyként csúszott át a valós tér repedésein. Átszivárgott az éterbe, és elöntötte a várost, átitatta az alvók elméjét, megzavarta a pihenésüket, előcsalta a szörnyetegeket. Az alvók és az éberek úgy érezték, mintha felkavarodott volna valami a fejükben.

Az öt teremtmény vadászni indult.

A város rémálmainak végtelen, habzó kavargásában mindegyik lény meg tudta különböztetni az egyedi, kígyózó íznyomokat.

Amikor vadásztak, általában a váratlan helyzeteket használták ki. Megvárták, míg valahol erős mentális gócpontot szagolnak, egy különösen ízletesen zamatot szivárogtató elmét. A szárnyalók ilyenkor megfordultak, és alábuktak a mélybe, lecsaptak a prédára. Karcsú ujjaikkal manzárdablakokat nyitottak, és holdfényben fürdő padlástereken lopakodtak reszkető áldozatuk felé, hogy töltekezzenek belőle. Tekergőző nyúlványaikkal a folyóparton bóklászó magányos alakokra vadásztak, akik egyre csak sikoltoztak, miközben elragadták őket a gyászos üvöltésektől hangos éjszakába.

Amikor azonban félredobták táplálékuk kiürült húshüvelyét, és deszkákon meg macskaköveken lustálkodtak vagy fetrengtek, amikor lecsitult mardosó éhségük, és lassabban, az élvezet kedvéért is táplálkozhattak, a szárnyas lényekben felébredt a kíváncsiság. Több olyan elme távoli, erőtlenül csöpögő zamatát is megérezték, amivel már találkoztak, és érdeklődő, hideg értelemmel felruházott ragadozóként üldözőbe vették ezeket.

Például annak az őrnek a vékonyka mentális fonalát, aki valaha csontnegyedi zárkájuk előtt posztolt, és a barátja feleségéről fantáziált. Ízletes képzelgései párállva szálltak felfelé, és megtapadtak az egyik vonagló nyelven. A teremtény, aki először megérezte, széles, csapongó ívben megpördült, mint egy pillangó vagy molylepke, és a préda szagát követve lecsapott Zenglőkátyra.

Egy másik szárnyaló, hatalmas alak hirtelen óriási nyolcast írt le a levegőben, és visszakanyarodott oda, ahonnan jött, az ízlelőbimbóin megtapadt ismerős aroma nyomában. Idegen zamat volt ez, amely valaha régen beleivódott a bebábozódott szörnyetegek burkába. A roppant bestia a város felett lebegett, alatta több dimenzióban fröcsögött szét a nyála. A kipárolgás tompa volt, és idegesítően erőtlen, de a teremtmény remekül érezte, és Mafaton felé indult, a levegőt nyaldosva követte a csalogató nyomot, annak a tudósnak a nyomát, aki végignézte, ahogy kifejlődött, és akit Magesta Barbile-nak hívtak.

A torz példány, a rosszul táplált korcs, amelyik kiszabadította társait, szintén ismerős íznyomra bukkant. Elméje nem fejlődött ki megfelelően, ízlelőbimbói nem voltak eléggé alaposak: nem tudta követni a pislákoló szagot a levegőben. Bizonytalanul mégis megpróbálta. Az elme teljes kipárolgását nagyon ismerősnek találta... állandóan ott lebegett a torz teremtmény körül, miközben lassan kifejlődött az értelme, bebábozódott, és megteremtette saját magát a selyemgubóban. Elveszítette, majd megint megtalálta a szagot, elveszítette újra, és esetlenül bukdácsolt.

Az éjszakai vadászok legkisebbje és leggyengébbje, amely így is sokkalta erősebb volt bármely embernél, éhesen, ragadozó ösztöneitől hajtva, a levegőt nyaldosva próbálta felkutatni Isaac Dan der Grimnebulin nyomát.

Isaac, Derkhan és Lemuel idegesen toporgott egy sarki gázlámpa füstös fényében.

- Hol a búsban van a cimborád? - sziszegte Isaac.

- Késik. Valószínűleg nem talál ide. Mondtam már, hogy ostoba - felelte Lemuel higgadtan. Kipattintotta a zsebkését, és a körmét kezdte piszkálni.

- Miért van rá szükségünk?

- Ne nyomd ezt a szar, ártatlan rizsát, Isaac. Nagyon tehetségesen tudod csillogtatni nekem a gubát, hogy minden józan eszem ellenére elvállaljak neked egy csomó munkát, de mindennek van határa. Védelem nélkül nem veszek részt semmi olyasmiben, ami felbosszanthatja az átkozott kormányt. És Mr. X. pontosan ehhez ért.

Isaac halkan átkozódott, de tudta, hogy Lemuelnek igaza van.

Kezdettől fogva meglehetősen húzódozott a gondolattól, hogy Lemuelt is beszervezze a vállalkozásukba, de az események nagyon felgyorsultak, és nem sok választása maradt. David láthatóan nem akart segíteni neki Magesta Barbile felkutatásában. Mintha lebénult volna, hasznavehetetlen ideggóccá vált. Isaac kezdte elveszíteni a türelmét. Támogatásra volt szüksége, és szerette volna, ha David a sarkára áll, és csinál valamit. De nem ez a megfelelő alkalom arra, hogy ezt megbeszélje vele.

Derkhan tudtán kívül éppen azzal a névvel jött hozzájuk, ami kulcs lehetett a két összefüggő titok nyitjához, az égboltot megfertőző jelenléthez és Ben Flex rejtélyes kihallgatásához. Isaac üzent Lemuel Pigeonnek, elküldte neki a nevet és mindazt, amit még tudtak róla - Mafaton, tudós, kutatás-fejlesztés. Ehhez még pénzt is csatolt, néhány guinea-t (közben tudatosult benne, hogy a Yagharektől kapott arany lassan fogyatkozni kezd), és könyörögve kérte az információt és a segítségét.

Ezért uralkodott most a haragján, amit Mr. X. késedelmes érkezése miatt érzett. Bármennyire hagyta, hogy meglátszódjon rajta a türelmetlensége, pontosan az ilyesfajta védőőrizet reményében kereste meg Lemuelt.

Magát Lemuelt nem kellett sokáig győzködni, hogy Isaacet és Derkhant elkísérje Mafatonba. Úgy tett, mint akit flegmaságában hidegen hagynak a részletek, és csak a zsoldosoknak az a vágya motiválja, hogy fizessék meg az erőfeszítéseit. Isaac nem hitt neki. Szerinte Lemuelt egyre jobban érdekelte a rejtély.

Yagharek határozottan megtagadta, hogy velük tartson. Isaac kapkodva, indulatosan győzködni próbálta, de Yagharek válaszra sem méltatta. Isaacnek már a nyelve hegyén volt a kérdés, hogy akkor meg mi a búbánatos szart keresel itt? - de lenyelte a bosszúságát, és békén hagyta a garudát. Talán kell még neki egy kis idő, amíg képes úgy viselkedni, mintha egyáltalán része lenne bármilyen közösségnek. Isaac tudott várni.

Lin közvetlenül Derkhan érkezése előtt távozott. Vonakodva hagyta magára a szeretőjét a szükség órájában, de egyúttal kissé zaklatottnak is látszott. Mindössze egyetlen éjszakát töltött a raktárban, és amikor elment, megígérte, hogy amilyen hamar csak tud, visszatér. Másnap reggel azonban Isaac csak egy levelet kapott Lin írásával, amelyet drága, de garantáltan célba érkező futár hozott a városon át.

Drága szívem!

Félek, hogy haragudni fogsz rám, talán azt érzed, elárultalak, de kérlek, légy elnéző velem. Újabb levél várt a munkaadómtól, a megbízómtól, a patrónusomtól, ha így jobban tetszik. Közvetlenül azután, hogy megkaptam elbocsátó üzenetét, amelyben arról írt, hogy belátható időm belül nincsen szüksége szolgálataimra, érkezett egy másik, amelyben a visszatérésemet követeli.

Tudom, hogy az időzítés rosszabb nem is lehetett volna. Csak annyit kérek, hidd el nekem, megtagadnám az utasítását, ha tehetném, de nem tehetem. Nem tehetem, Isaac. A lehető leghamarabb megpróbálom befejezni a munkámat - remélem, egy-két héten belül -, és visszatérek hozzád.

Várjál rám.

Szeretlek, Lin

Így hát mindössze Isaac, Derkhan és Lemuel várakozott az Addley köz sarkán, a felhőkön átsejlő telihold váltakozó derengésében és a közeli fák árnyékainak takarásában.

Mindhárman nyugtalanul toporogtak, minden moccanó árnyékra felkapták a fejüket, és minden képzelt neszre összerezzentek. A környező utcák csendjét időről időre megzavarták a nyugtalan álmodók szörnyűséges neszei. A három alak minden állatias nyöszörgés vagy vonyítás hallatán összenézett.

- Az istenek verjék meg - sziszegte Lemuel bosszús rémülettel. - Mi folyik itt?

- Van valami a levegőben... - mormogta Isaac, de elhalt a hangja, amint bizonytalanul felpislogott az égre.

A feszültséget fokozta, hogy Derkhan és Lemuel, akik előző nap találkoztak először, hamar eldöntötték, hogy ki nem állhatják egymást. Amennyire tőlük telt, rá se hederítettek a másikra.

- Honnan szÉrezted meg a címet? - kérdezte Isaac, mire Lemuel ingerülten vállat vont.

- Kapcsolatok, Zaac, kapcsolatok és korrupció. Mit gondoltál? Doktor Barbile néhány nappal ezelőtt kiköltözött a lakásából, és azóta ezen a jóval egészségtelenebb környéken látták. Viszont ez csak háromutcányira van a régi házától. A nőnek nincsen fantáziája. Hé... - Isaac karjára csapott, és a félhomályos utca túloldalára mutatott.

- Itt az emberünk.

Roppant termetű alak lépett elő a szemközti árnyékok közül, és nehézkesen feléjük baktatott. Sorba megbámulta Isaacet meg Derkhant, aztán meghökkentően hetyke mozdulattal biccentett Lemuelnek.

- Rendben, Pigeon? - szólalt meg túl hangosan. - Hát akkor mi lesz a móka?

- Halkabban, öregem - mondta Lemuel kurtán. - Mi van nálad?

Az óriás az ajkához nyomott ujjal jelezte, hogy megértette. Félrehúzta a kabátja egyik szárnyát, és két hatalmas kovás pisztoly bukkant elő. Isaac kissé megütközve méregette őket. Ő is és Derkhan is hozott fegyvert, de közel sem ekkora mordályokat. Lemuel elismerően bólintott.

- Rendben. Kicsi az esély, hogy szükség lesz rájuk, de... hisz tudod. Rendben. Nem beszélsz. - A nagydarab férfi biccentett. - És nem is hallasz, igaz? Ma éjjel nincsen füled. - Újabb biccentés. Lemuel a társaihoz fordult. - Figyeljetek ide! Ti tudjátok, mit akartok kérdezni a pofától. Amennyire lehetséges, mi ketten csak árnyékok vagyunk. De okunk van azt hinni, hogy az ügyben érdekelt a milícia is, vagyis nem szarakodhatunk. Ha nagyon makacskodik, kaphat tőlünk egy segítő lökést, rendben?

- Azért hoztad ezt a gengsztert, hogy megkínozza? - sziszegte Isaac. Lemuel hidegen pillantott rá.

- Nem. És kurvára nincsen szükségem a prédikációdra: az egész a te melód. Nincsen időnk szarakodni, ezért a nőt sem hagyom szarakodni. Világos? - Senki sem szólalt meg.

-Jól van. A Wardock utca itt van jobbra.

A hátsó utcákon mentek, ahol egyetlen kései járókelővel sem találkoztak. Mindannyian másként közelítettek a ház felé: Lemuel testőre egykedvűen és félelem nélkül, láthatóan egyáltalán nem hatott rá a levegőben úszó rémálom; maga Lemuel a sötét kapualjakba húzódott, Isaac és Derkhan pedig idegesen és elkeseredetten kapkodta a lábát.

A Wardock utcában álltak meg, Barbile ajtaja előtt. Lemuel intett Isaacnek, hogy lépjen be, de Derkhan az élre nyomakodott.

- Majd én - suttogta bőszen. A többiek hátrahúzódtak. Amikor félig-meddig sikerült elrejtőzniük oldalt, Derkhan megfordult, és megrántotta a csengőzsinórt.

Hosszú ideig semmi sem történt. Aztán lassú léptek koppantak a lépcsőn, és az ajtó felé közeledtek. Közvetlenül előtte megálltak, és csend támadt. Derkhan várt, és egy kézmozdulattal csendre intette a többieket. Végül megszólalt valaki.

- Ki az?

Magesta Barbile hangjából mélységes rettegés csendült ki.

Derkhan halkan, hadarva beszélt.

- Dr. Barbile, a nevem Derkhan. Rettenetesen fontos ügyben kell beszélnünk önnel.

Isaac körülnézett az utcán, nem gyúlnak-e fények az ablakokban. Eddig úgy tűnt, nem figyelik őket.

Az ajtó mögött rejtőzködő Magesta Barbile nem volt könnyű eset.

- Én... nem is tudom... - mondta. - Ez nem a legalkalmasabb időpont...

- Dr. Barbile... Magesta... - folytatta Derkhan csendesen. - Muszáj kinyitnia az ajtót. Segítünk magának. Csak nyissa ki ezt a kurva ajtót. Most rögtön.

Újabb feszült pillanat következett, aztán Magesta Barbile elfordította a kulcsot, és résnyire nyitotta az ajtót. Derkhan már majdnem kihasználta a lehetőséget, hogy a nőt félrelökve berontson a házba, amikor ijedtében szoborrá merevedett. Barbile puskát szorongatott. Szörnyűségen bizonytalanul állt a kezében. De lehetett bármilyen gyakorlatlan, a puska akkor is Derkhan gyomrára szegeződött.

- Nem tudom, ki maga... - kezdte Barbile siránkozó hangon, de mielőtt folytathatta volna, Lemuel hatalmas barátja, Mr. X. könnyedén, sietség nélkül átnyúlt Derkhan mellett, megragadta a fegyvert, és tenyere élét a kakas útjába helyezte. Barbile felvisított, és meghúzta a ravaszt. Mr. X. enyhe szisszenéssel nyugtázta, amikor a fém a húsába mart. Lökött egyet a puskán, amitől a nő a lépcsőig repült hátra.

Amíg az összecsuklott Barbile nagy nehezen feltápászkodott, a férfi már be is lépett a házba.

A többiek követték. Derkhan nem tiltakozott a bánásmód miatt. Lemuel jól mondta. Nem volt idő finomkodásra.

Mr. X. szorosan fogta a nőt. Türelmesen tűrte Barbile vad csapkodását és kapálózását, aki szörnyűséges nyöszörgéssel tiltakozott a szájára szorított tenyér mögül. A doktornő szeme fennakadt, kitágult, és hisztérikussá vált a félelemtől.

Édes istenek! - szakadt ki Isaacből. - Azt hiszi, meg akarjuk ölni! Állj!

- Magesta! - mondta Derkhan hangosan, és hátra sem nézett, csak a lábával rúgta be az ajtót. - Magesta, elég ebből! Nem milicisták vagyunk, ha eddig azt hitte. Benjámin Flex barátja vagyok.

Barbile-nak ettől még jobban elkerekedett a szeme, és kicsit lassabban kapálózott.

- Rendben - mondta Derkhan. - És Benjámint elvitték. Feltételezem, tud róla. - Barbile gyorsan bólintott. Lemuel gigászi segédje próbaképpen levette a mancsát a doktornő szájáról. Barbile nem sikított.

- Nem milicisták vagyunk - ismételte meg Derkhan lassan. - Nem akarjuk magunkkal vinni. De tudnia kell... értse meg... ha mi a nyomára tudtunk akadni, ha ki tudtuk ókumlálni, ki lehetett Ben kapcsolata, erre ők is képesek lesznek.

- Én... éppen ezért... - Barbile pillantása a padlón heverő puskára vándorolt. Derkhan bólintott.

- Rendben van, Magesta, hallgasson rám - mondta. Tagoltan, érthetően beszélt, tekintete egy pillanatra sem eresztette a doktornőét. - Nincs sok időnk... Engedd már el, te barom! Nincs sok időnk, és pontosan tudnunk kell, mi folyik itt. Itt valami szörnyen komoly, átkozottul furcsa dologról van szó. És egy csomó szál magához vezet. Javasolnék valamit, ha megengedi. Menjünk fel, mielőtt a milicisták betoppannak, és mesélje el nekünk, mi a helyzet.

- Én csak most hallottam Flexről - mondta Magesta. A díványon kucorgott, és egy bögre hideg teát szorongatott. A háta mögötti fal nagy részét hatalmas tükör takarta el.

- Nem igazán figyelem a híreket. Pár nappal ezelőtt találkozónk lett volna, és amikor nem jelent meg, nagyon megijedtem, hogy... nem is tudom... hogy feladott engem vagy ilyesmi. - Valószínűleg meg is tette, gondolta Derkhan, de nem szólt semmit. - Aztán elcsíptem a pletykákat, mi történt Kennelben, amikor a katonák leverték a zendülést...

Az istenek verjék meg, nem zendülés volt! - Derkhan már majdnem rákiabált a nőre, de uralkodott magán. Bármilyen okai voltak is Magesta Barbile-nak, hogy információkkal lássa el Bent, nyilvánvalóan nem a politikai meggyőződése miatt tette.

- Szóval voltak ezek a pletykák... - folytatta a doktornő. - Elég hamar összeállt a kép, értik? És akkor... akkor...

- Maga elrejtőzött - mondta Derkhan. Barbile bólintott.

- Nézze - szólalt meg Isaac hirtelen. Egészen eddig a feszültségtől eltorzult arccal hallgatott. - Hát nem érzi, a rohadt életbe? Nem érzékeli? - Karomba görbített kézzel a feje körül hadonászott, mintha a levegő nyúlós valami lenne, amit megfoghat és letéphet. - Egészen megposhadt ez az átkozott éjszaka. Na most, talán csak furcsa egybeesés, de az összes rossz, ami az elmúlt hónapban történt, mintha valami elcseszett konspirációhoz vezetne, és lefogadom, hogy a maga esete sem lesz kivétel.

A magába roskadt doktornőhöz hajolt. Barbile félénken és rettegve bámult rá.

- Doktor Barbile - mondta Isaac nyugodtan. - Valami, ami emberi elméken él... beleértve a barátaim elméjét is. A milícia megrohanja a Renegát Rebellisét. Az egész kurva levegő megzápult levessé változik körülöttünk... Mi folyik itt? Mi köze ennek az egésznek az álombogyóhoz?

Barbile sírva fakadt. Isaac majdnem felordított, de helyette csak elfordult, és elkeseredetten az ég felé emelte a karját. Aztán hirtelen visszafordult. A nő hüppögve beszélni kezdett.

- Én tudtam, hogy ez rossz ötlet... - mondta. - Szóltam nekik, hogy jobban kellene kontrollálni a kísérletet.

Alig lehetett érteni a szavait, mert állandóan elcsuklott a hangja, és szipogva küzdött áradó könnyeivel. - Túlságosan rövid ideig tartott... Nem lett volna szabad megcsinálniuk...

- De micsodát? - kérdezte Derkhan. - Mit csináltak? Miről beszélgettek Bennel?

- Az átadásról - zokogta Barbile. - Nem végeztünk a kutatással, de hirtelen hírét vettük, hogy az egészet leállítják, csak... valaki rájött, valójában mi történt... A példányokat eladták... valami bűnözőnek...

- Miféle példányokat? - kérdezte Isaac, de Barbile ezt meg sem hallotta. A maga módján, a maga ütemében kívánt gyónni.

- A támogatók túlságosan lassúnak találták, értik? Egyre... türelmetlenebbek lettek... A felhasználási lehetőségek, amikre számítottak... a katonai, pszichodimenzionális alkalmazások... csak nem akartak megvalósulni. Az alanyokat képtelenség volt megérteni, mi egy helyben topogtunk, és... irányithatatlanok voltak, egyszerűen túl veszélyesek...

Egyre hangosabban beszélt, és még mindig könnyezve felnézett. Elhallgatott, majd kissé csendesebben folytatta.

- Talán juthattunk volna valamire, de az túl sok időbe került volna. És... a pénzemberek idegesek lettek. A programfelelős ezért közölte velünk, hogy a kutatásnak vége, a példányokat megsemmisítik, de hazudott... Mindenki tudta. Nem ez volt az első ilyen program, tudják... - Isaacnek és Derkhannak elkerekedett a szeme, de nem szóltak semmit. - Egy biztos módszerről mi is tudtunk, amivel pénzt lehet szerezni belőlük... Valószínűleg annak adták el, aki a legtöbbet kínálta érte... akinek a kábítószer miatt volt rá szüksége... így a támogatók visszakapták a pénzüket, az igazgató pedig folytathatta a kísérleteket úgy, hogy együtt dolgozott a főnökkel, akinek eladta az összesét. De ez nincs rendjén... Nincs rendjén, hogy a kormány drogokból szerezzen pénzt, és nincs rendjén, hogy ellopják a munkánkat...

Barbile abbahagyta a sírást. Csak ült ott, és hadart. Hagyták, hadd beszéljen.

- A többiek hagyták volna az egészet, de én bedühödtem... Nem láttam, hogyan kelnek ki, nem tudtam meg, amit meg kellett volna tudnom, semmit. És erre egy... egy bűnöző kaparintja meg őket, hogy pénzt csináljon belőlük.

Derkhan alig hitte, hogyan lehet valaki ilyen naiv. Szóval ő volt Ben kapcsolata. Ez a buta, jelentéktelen tudós, akit felbőszített, hogy ellopták a munkáját. Ezért információkat adott a kormány törvénytelen üzelmeiről, amivel a nyakába szabadította a hatóságok haragját.

- Barbile - szólalt meg Isaac újra, ezúttal sokkal higgadtabban és csendesebben. - Mik ezek?

Magesta Barbile a férfira nézett. Enyhén zavartnak tűnt.

- Hogy micsodák? - kérdezte hökkenten. - A szökött lények? A program? Hogy ezek micsodák?... Oltmolynak hívják őket.

Harmincegyedik fejezet

Isaac úgy bólintott, mintha bármit is megértett volna a nő szavaiból. A nyelve hegyén volt a következő kérdés, de Barbile már nem figyelt rá.

- Tudtam, hogy megszöktek, az álmok miatt, értik? - mondta. - Éreztem, hogy kiszabadultak. Az egész csak azt bizonyítja, hogy az egész mocskos üzlet rossz ötlet volt, igaz? - Hangja megremegett a keserű diadaltól. - Meg is érdemelte az a Vermishank.

Isaac görcsösen összerándult a név hallatán. Hát persze, mondta egy higgadt hang a fejében. Logikus, hogy ő is benne van. Egy másik hang hangosan ordított. Élete különböző szálai könyörtelen hálóként fojtogatták.

- Mi köze mindehhez Vermishanknek? - kérdezte óvatosan. Elcsípte Derkhan éles pillantását. A nő nem ismerte fel a nevet, de azt látta, hogy Isaac igen.

- Ő a főnök - felelte Barbile meglepetten. - A kutatás vezetője.

- De hiszen ő biothaumaturg, nem zoológus vagy elméleti szakember... Miért ő a főnök?

- A biothaumaturgia csak a szakterülete, nem az egyetlen kutatási témája. Leginkább az adminisztratív részeket felügyelte. Minden biológiailag veszélyes anyag hozzá tartozott: újraformálás, kísérleti fegyverek, ragadozó organizmusok, járványok...

Vermishank a Természettudományi Kar igazgatója volt az Új-crobuzoni Egyetemen. Fontos, nagy presztízsű posztja volt. Ilyen kitüntetést csak olyasvalaki kaphat, aki sohasem helyezkedik szembe a kormánnyal. De Isaacnek most kellett rájönnie, hogy alábecsülte Vermishank kormányzati kapcsolatait. Több volt, mint egyszerű bólogató ember.

- Vermishank adta el az... oltmolyokat? - Barbile bólintott. Odakint feltámadt a szél, és durván megrázta, félrecsapta a spalettát. Mr. X. körülnézett. A többiek le sem vették a szemüket Barbile-ról.

- Azért léptem kapcsolatba Flexszel, mert úgy gondoltam, ez helytelen - mondta a nő. - De most történt valami... és a molyok elszabadultak. Az istenek tudják csak, hogyan. - Én tudom, gondolta Isaac komoran. Miattam.

- Fel tudják fogni, mit jelent ez? Mindannyian... mindannyiunkra vadászni fognak. És a milícia... biztosan olvasták a Renegát Rebellisét, és... és úgy gondolták, Flexnek köze lehet az esethez... és ha azt hiszik, ő tette, akkor hamarosan... hamarosan én leszek a következő gyanúsított...

- Barbile megint szipogni kezdett, és Derkhan undorodva másfelé nézett, mert eszébe jutott Ben.

Mr. X. az ablakhoz sétált, hogy megigazítsa a spalettát.

- Nézze... -Isaac megpróbálta összeszedni a gondolatait. Százezer kérdés kavargott a fejében, de ezek közül csak egy volt igazán fontos. - Tehát a lényeg az, dr. Barbile: hogyan kaphatnánk el őket?

Barbile felnézett, és a fejét ingatta. Kurta pillantást vetett Isaacre meg Derkhanra, akik úgy tornyosultak fölötte, mint az aggódó szülők, elnézett Lemuel mellett, aki oldalra húzódott, és látványosan nem foglalkozott velük. Tekintete megakadt Mr. X.-en, aki az ablaknál állt. Az üveget nem takarta függöny, és az óriás az előbb nyitotta ki résnyire, hogy behúzhassa a spalettát.

Nem moccant, csak bámult kifelé.

Magesta Barbile átnézett a férfi válla felett, és látta, hogy odakint megmozdul valami, mintha az éjfél színei kavarodtak volna fel egy pillanatra.

A nő tekintete üvegessé vált. Elakadt a hangja.

Valami ütemesen vergődött az ablaküvegen, hogy bejusson a fénybe.

Barbile felállt. Isaac, Lemuel és Derkhan aggodalmasan követte. A nő remegő kézzel Mr. X. mozdulatlan alakjára mutatott.

- Ó, Szátyár... - suttogta. - Édes Szátyár, megtalált, megízlelt...

Váratlanul felvisított és megpördült.

- A tükör! - sikította. - Nézzenek a tükörbe!

Ellentmondást nem tűrő, feszült kiáltás volt ez. Engedelmeskedtek. A nő olyan elszánt fensőbbséggel parancsolt rájuk, hogy egyikük sem engedett a késztetésnek, és nem fordult hátra, csak a tükröt nézte.

A dívány mögötti tükörbe bámultak. Megbabonázva meredtek a látványra.

Mr. X. tompa csoszogással hátrált vissza, mint egy zombi.

Mögötte sötét színek vonaglottak. Hátborzongató alak nyomakodott befelé, és gyűrte, hajtogatta magát, hogy szerves redői és kinövései is átférjenek a szűk résen. Tompa, szem nélküli fej bukkant elő a nyílásból, és nézett körül lassan. Az egész folyamat egy természetellenes szülés érzetét keltette. Az ablaktábla mellől kiemelkedő lény láthatatlan, felfoghatatlan dimenziókba préselte magát, hogy kisebb és tekervényesebb legyen. Valószerűtlenül vibrált a megerőltetéstől, miközben csillogó tömegét áthúzta a szobába, majd fekete tömbje mellett karok jelentek meg, és feszültek a keretnek.

Az üveg mögött a félig eltakart szárnyak fortyogtak.

A teremtény hirtelen lökött egyet magán, és eltűnt az ablak. Mindössze halk, száraz hang kísérte, mintha a levegőből kiszívták volna az anyagot. Üvegtörmelék szóródott végig a szobán.

Isaac megbabonázva bámult. Reszketett.

A szeme sarkából látta, hogy Derkhan, Lemuel és Barbile sem tesz mást. Ez őrület! - gondolta. - Ki kell jutnunk innen! Megragadta Derkhan ingujját, és lassan elindult az ajtó felé.

Barbile mintha szoborrá dermedt volna. Lemuel megrántotta a karját.

Egyikük sem tudta, miért kell a tükörbe nézniük, de nem fordultak meg.

És amikor botladozva az ajtó felé tartottak, megint megtorpantak, mert az a valami ott az ablaknál... felállt.

Hirtelen, mintha csak virágszirmok nyíltak volna, megnőtt, és betöltötte az egész tükröt elszörnyedt tekintetük előtt.

Mr. X. háttal állt nekik. Az óriás a szárnyak mintázatát bámulta, a hipnotikus gyorsasággal forgó mintákat, a különös dimenziókban pulzáló színeket a teremtmény bőre alatt.

Mr. X. tett egy lépést hátrafelé, hogy jobban lássa a szárnyakat.

Az oltmoly rabja lett.

A lény magasabb volt, mint egy medve. Mindkét oldalán éles kitüremkedések, porcos korbácsok bomlottak ki, és a férfi felé csaptak. A többi kisebb, hegyesebb végtag karomként feszült meg.

Lába egy majom karjára hasonlított. Három pár nőtt törzséből. Néha két lábon állt, néha hármat, máskor négyet használt.

Amikor alacsonyabb lábaira támaszkodott, hegyes farok csusszant elő közülük, és azzal egyensúlyozott. A pofája... (Örökké azok a hatalmas, szabálytalan szárnyak, furcsa irányokba görbülnek, változik a formájuk, hogy illeszkedjenek a szobához, mindegyik véletlenszerű és állandóan formálódó, mint olajfolt a vízen, tökéletes tükörképei egymásnak, enyhén mozognak, változtatják a mintájukat, csábító hullámokban pislognak fel újra.) Nem volt felismerhető szeme, csak két mély gödör a helyén, ahonnan zömök ujjakra emlékeztető, megfeszülő tapogatók sarjadtak, közvetlenül a roppant agyarak felett. Isaac ekkor vette észre, hogy a lény oldalra biccenti a fejét, és kitátja hihetetlen száját, ahonnan hosszú, nyálkás, tapogatózó nyelv bukkan elő.

A nyelv gyorsan mozgott. A végét hajszálvékony nyálka borította, és az egész óriási kitüremkedés úgy imbolygott, mint az elefánt agyara.

- Engem keres! - visított fel Barbile, és összeroppant. Az ajtó felé iramodott.

Az oltmoly nyelve abban a pillanatban kinyúlt. Aztán több minden is történt, de túl gyorsan ahhoz, hogy követni lehessen. Kegyetlen, szerves fullánk csapódott elő valahonnan, és úgy hatolt át Mr. X. fején, mint kés a vajon. Az óriás megrázkódott, és amint a vér kilövellt a szétnyílt csontból, a lény négy karja megragadta, magához rántotta, majd áthajította a szobán.

Az óriás röptében vércseppeket és csontszilánkokat húzott maga után, mint egy üstökös. Még azelőtt meghalt, hogy földet ért volna.

Mr. X. teteme Barbile hátába csapódott, és a nő elterült a padlón. A férfi teste súlyosan, élettelenül puffant az ajtóban. Nyitva volt a szeme.

Lemuel, Isaac és Derkhan futásnak eredt kifelé.

Egyszerre több hangtartományban harsantak fel a kiáltások.

Lemuel átugrott Barbile felett, aki kétségbeesetten vergődött a földön, és megpróbálta lelökni magáról Mr. X. roppant tömegét. A hátára fordult, és segítségért kiáltott. Isaac és Derkhan egyszerre ért oda hozzá, és a karjánál fogva elkezdték felrángatni. A nő ki sem nyitotta a szemét.

De amint lelökdösték róla Mr. X. tetemét, amelyet Lemuel durván félrerúgott az ajtóból, kemény, gumiszerű csáp csusszant be eléjük, és ostorszíjként tekeredett Barbile lábára. A nő megérezte az érintését, és sikoltozni kezdett.

Isaac és Derkhan teljes erőből húzta. Egy pillanatig sikerült megtartaniuk, aztán az oltmoly rántott egyet a csápján. Barbile teste szégyenletesen könnyedén siklott ki a szorításukból. A doktornő nyaktörő sebességgel csúszott végig a padlón, ahol kiálló szilánkok tépdesték.

Egyre csak sikoltozott.

Lemuel kifeszítette az ajtót, kirontott a folyosóra, és úgy rohant le a lépcsőn, hogy vissza sem nézett. Isaac és Derkhan felpattant. Egyszerre néztek a tükörbe.

Mindkettőjükből kurta, rémült sikoltás szakadt ki.

Barbile csapkodva, sikítva vonaglott az oltmoly bonyolult szorításában. Redőkké és végtagokká gyűrődő hús ölelte. Kapálózott, de a lény elkapta a kezét, rugdalózott, de lefogta a lábát.

A hatalmas teremtmény gyengéden elfordította a fejét, és mintha mohón és kíváncsian méregette volna a nőt. Halk, obszcén hangokat hallatott.

Utolsó pár keze is végigkúszott a testén, majd matatni kezdett Barbile szeme körül. Gyengéden megérintette. Megpróbálta erővel felhúzni a szemhéját.

Barbile sikított és üvöltött és segítségért könyörgött, és Isaac meg Derkhan szobormereven állt ott, és megbabonázva bámult a tükörbe.

Derkhan vadul remegő kézzel a kabátja alá nyúlt, és előrántotta felhúzott pisztolyát. Eltökélten a tükörbe meredt, és a háta mögé fordította a fegyvert. Bizonytalan mozdulatokkal, elkeseredetten próbált célozni ebben a lehetetlen pózban.

Isaac meglátta, mit művel, és gyorsan a saját pisztolya után kapott. Ő volt a gyorsabb, és előbb húzta meg a ravaszt.

Éles csattanással belobbant a fekete por. A golyó kirobbant a pisztolycsőből, és ártalmatlanul elsüvített az oltmoly feje felett. A teremtmény fel sem pillantott. Barbile felordított, és könyörögni kezdett, iszonytató esedezéssel kérte őket, hogy lőjék le inkább őt.

Derkhan összeszorította a száját, és megpróbált biztosabban célozni.

Lőtt. Az oltmoly megpördült, és megrándult a szárnya. Kitátotta roppant száját, és visszataszító, fojtott szisszenés, suttogó sikoly hallatszott. Isaac parányi lyukat látott a bal szárnyán.

Barbile felkiáltott, várt egy pillanatig, majd rájött, hogy még mindig él, és újra sikoltozni kezdett.

Az oltmoly Derkhan felé fordult. Két korbácsszerű kar vágódott felé, könnyedén áthidalva a több mint két méter távolságot, és ingerülten csattant a nő hátán. Fülsértő reccsenés hallatszott. Derkhan kirepült a nyitott ajtón. Hangos nyöszörgéssel szorult ki a tüdejéből a levegő. Visítva zuhant a padlóra.

- Ne nézz körül! - üvöltötte Isaac. - Szaladj! Szaladj! Én is megyek!

Megpróbált nem odafigyelni Barbile könyörgésére. Nem volt ideje újratölteni.

Miközben lassan az ajtó felé araszolt, és imádkozott, hogy a teremtmény továbbra se törődjön vele, a tükörben végignézte azt, ami ezután következett.

Az elméje nem volt hajlandó felfogni. Abban a pillanatban az egész nem lehetett több értelmetlen képek sorozatánál. Később talán feldolgozza majd, ha élve kijut ebből a házból, és hazaérkezik a barátaihoz, ha eleget él ahhoz, hogy tervezgethessen - akkor elgondolkodik azon, amit a szobában látott.

Most azonban elővigyázatosan nem gondolt semmire, miközben az oltmoly figyelme visszatért a kezében szorongatott nőhöz. Nem gondolt semmire, amikor a lény karcsú, majomszerű ujjai gyengéden felfeszítették Barbile szemhéját, amikor felharsantak a sikolyok, amíg öklendezni nem kezdett a rettegéstől, és nem gondolt semmire, amikor váratlanul csend lett, mert a nő megpillantotta a szárnyakon kibontakozó mintákat. Isaac látta, amint gyengéden kitárulnak ezek a szárnyak, delejes vászonná feszülnek, látta Barbile megigézett arckifejezését, elkerekedő szemét, amit nem bírt levenni az egymásba olvadó színekről; látta elernyedő testét és az oltmoly mohó nyáladzását, fertelmes nyelvét, ahogy ismét kipöndörödik tátongó szájából, végigkúszik Barbile nyálfoltos blúzán az arcáig, miközben áldozata idióta révületben meredt arra a szárnyra. Isaac látta, amint a nyelv gyengéden végigsimít a nő arcán, orrán, fülén, aztán hirtelen erőszakosan befurakszik a szájába (és Isaac öklendezett, pedig próbált nem gondolni semmire), szemérmetlen fürgeséggel nyomakodik az arcának, és a nő szeme egyre jobban kidülledt, amint a nyelvnek egyre nagyobb része tűnt el benne.

Aztán Isaac azt látta, hogy Barbile fejbőre alatt valami megrebben, kidudorodik, vonaglik és tekergőzik a haj és a hús alatt, mint angolna a posványban, majd megrebbent a nő szeme, de nem a saját akaratából, és véres genny, könny meg takony csorgott végig az arcán, amikor a nyelv befurakodott az agyába, és mielőtt Isaac elmenekült volna, még látta, amint Barbile tekintete eltompul, majd kiüresedik, és az oltmoly hasa felpuffad, miközben kiszipolyozza áldozatát.

Harminckettedik fejezet

Lin egyedül volt.

A padláson ült, hátát a falnak vetve, lába terpeszben, mint egy játék babának. A kavargó port nézte. Sötét volt. Meleg. Éjjel kettő és négy között lehetett.

Az éjszaka végtelennek és kérlelhetetlennek tűnt. Lin hallotta-érezte a vibrálást a levegőben, a várost megrázó reszketeg sikolyokat és a nyugtalanul álmodók üvöltését. Lin feje is kóválygott a gonoszságtól és a balsejtelmektől.

Kicsit ringatta magát, és kimerülten dörgölte a fejbogarát. Félt. Nem volt ostoba, tudta, hogy valami nincsen rendjén.

Órákkal ezelőtt érkezett Motley házába, még késő délután. Szokás szerint közölték vele, hogy fáradjon fel a padlásra. Amikor azonban belépett a hosszú, száraz helyiségbe, nem volt ott senki.

A szobor a terem szemközti sarkában komorlott. Lin először bután körülnézett, mintha Motley láthatatlanul elbújhatott volna az üres térben, aztán a művéhez sétált. Kissé szorongott ugyan, de feltételezte, hogy Motley hamarosan csatlakozik hozzá.

Végigsimított a khepriköpetből készült alakon. Félig volt kész. Motley különböző lábait kanyargós alakzatok és eltúlzott színek jelenítették meg. A lecsüngő, folyékonynak tűnő nyúlványok egy méterrel a padló felett lebegtek.

Mintha félig elégettek volna egy Motleyt mintázó, életnagyságú gyertyát.

Lin várt. Eltelt egy óra. Megpróbálta kinyitni a csapóajtót és a folyosóra vezető ajtót, de mindkettőt bezárták. Az elsőt rugdosta, a másodikat ököllel verte, hangosan és sokáig, de nem érkezett válasz.

Félreértés történt, gondolta. Motley elfoglalt, hamarosan megérkezik, csak még nem végzett a dolgaival. De ez egyáltalán nem volt meggyőző. Motley minden tekintetben a tökéletességre törekedett. Üzletemberként, gazemberként, filozófusként és előadóként egyaránt.

Ez a késés nem a véletlen műve volt. Szándékosan történt.

Lin elképzelni sem tudta, miért, de Motley azt akarta, hogy magányosan eméssze magát.

Órákig ült ott, és az idegessége lassan félelemmé vált, aztán unalommá, majd beletörődéssé, és mintákat rajzolt a porba, megszámolta a magával hozott festékbogyókat, újra meg újra. Beesteledett, és még mindig egyedül volt.

A beletörődésből ismét félelem lett.

Miért csinálja ezt? - gondolta. - Mit akar tőlem? Ez teljesen eltért Motley szokásos játszadozásától, csipkelődésétől, bőbeszédű szónoklataitól. Ez sokkal vészjóslóbb volt.

Ám egyszer csak, órákkal az érkezése után, zajt hallott.

Motley a teremben állt, kaktuszlakájával és két gladiátor újraformálttal az oldalán. Lin elképzelni sem tudta, hol jöttek be. Másodpercekkel korábban még egyedül volt.

Felállt és várt.

- Ms. Lin. Köszönöm, hogy eljött - mondták Motley elburjánzott szájai.

Lin várt.

- Ms. Lin - folytatta a másik. - Tegnapelőtt rendkívül érdekfeszítő beszélgetést folytattam egy bizonyos Mázlis Gaziddal. Feltételezem, hogy nem látta már egy ideje. Inkognitóban dolgozott nekem. Mindenesetre, mint azt kétségkívül maga is tudja, pillanatnyilag az egész városban hiánycikknek számít az álombogyó. Megugrott a betörések száma. Akárcsak a rablótámadásoké. Az emberek elkeseredettek. Tébolyult magasságokba szöktek fel az árak. A városban egyszerűen nem terítenek újabb adagokat. Mindez azt jelenti, hogy Mr. Gazid, aki jelenleg az álombogyó rabjának is nevezhető, meglehetősen szorult helyzetbe került. Képtelen hozzájutni az áruhoz, még alkalmazottként is. Nos, a lényeg, hogy a múltkor fültanúja voltam az átkozódásának... elvonási tünetektől szenvedett, és mindenkit csak szidott, aki a közelébe merészkedett, de ezúttal némileg másról volt szó. Tudja, mit óbégatott, miközben mardosta az éhség? Bámulatos dolgokat. Mintha olyasmiről lett volna szó, hogy „bárcsak sose adtam volna azt a bogyót Isaacnek!”.

A kaktuszember, aki Mr. Motley mellett állt, szétkulcsolta roppant mancsát, és egymáshoz dörgölte kérges ujjait. Fedetlen mellkasához nyúlt, és szörnyű komolysággal az egyik tüskéjéhez nyomta az ujjbegyét, hogy ellenőrizze, elég hegyes-e. Az arca közönyös maradt.

- Hát nem érdekes, Ms. Lin? - folytatta Mr. Motley émelyítően nyájasan. Számtalan lábán rák módjára oldalazva araszolni kezdett Lin felé.

Mi ez mi ez mi ez? - gondolta Lin, amint egyre közeledett hozzá. Nem bújhatott el sehova.

- Nos, Ms. Lin. Néhány felettébb értékes tulajdonomat orozták el tőlem. Egy fészekaljnyi kis üzemet, ha úgy tetszik. Ennek köszönhető az álombogyó hiánya. És tudja mit? Hiába próbáltam rájönni, ki tehette, elakadtam. Úgy bizony. Semmilyen nyom nem kínálkozott. - Elhallgatott, és jeges mosolyok derengtek fel hullámokban az arcán. Amíg meg nem hallottam Gazidot. Akkor... minden... összeállt. - Csak úgy köpte a szavakat.

Intett, és a kaktusz alvezér lassan elindult Lin felé, aki összehúzta magát, és megpróbált elfutni előle, de elkésett, mert két hatalmas, húsos ököl nyúlt felé, és szorította meg a karját úgy, hogy mozdulni sem tudott.

Lin csápjai görcsösen megrándultak, és átható khémyai fájdalomsikolyt bocsátott ki. A kaktuszemberek többnyire gondosan nyírták a tenyerükből sarjadó tüskéket, hogy könnyebben tudják használni a tárgyakat, de ez hagyta őket nőni. Lin karjába csomókba tapadt, tömpe tüskék fúródtak könyörtelenül.

Mozdulni sem tudott, miközben Motley elé rángatták. Megbízója gúnyosan bámult rá. Amikor végre megszólalt, hangja iszapos volt a fenyegető rosszindulattól.

- Az a bogárkufircoló szeretője megpróbált kibabrálni velem, igaz, Ms. Lin? Tömegével vásárolta fel az álombogyómat, tenyésztette a saját lepkéit, mint Gazidtól hallom, aztán ellopta az enyémeket! — Az utolsó szavakat már remegő hangon üvöltötte.

Lin gondolkodni is alig bírt a karjában izzó fájdalomtól, de azért kétségbeesetten próbált jelezni valahonnan csípőmagasságból: Nem nem nem erről van szó nem erről...

Motley rácsapott a kezére.

- Meg ne próbáld, te bogárfejű ribanc, te korcs rüfke, te szajha! A csápimádó embered engem próbált kiszorítani a saját piacomról. Nos, nagyon-nagyon veszélyes játékba kezdett. - Elhátrált Lintől, és csak nézte a vergődését.

- Szándékunkban áll behozni Mr. der Grimnebulint, hogy számot adjon a tolvajlásáról. Mit gondol, Ms. Lin, eljön, ha magát kínáljuk fel?

Lin blúza kérges volt a vértől. Ismét megpróbált jelezni.

- Lesz alkalma tisztázni magát, Ms. Lin - mondta Motley ismét higgadtan. - Talán bűntárs, talán sejtelme sincsen, miről beszélek. Azt kell mondanom, felettébb balszerencsés helyzetbe került. Én nem hagyom ennyiben a dolgot. - És nézte, ahogy Lin elkeseredetten próbál közölni vele valamit, magyarázkodni, kibújni a szorításból.

Nem mozdult a karja. A kaktuszember fogása megbénította. A fejében tompa nyomás kelt a szorítástól, de még hallotta Motley suttogását.

- Nem vagyok elnéző típus.

Az egyetem Természettudományi Karának udvarán nyüzsögtek a hallgatók. A legtöbben az előírásos fekete talárt viselték: néhány lázadó lélek a karjára vetette, úgy sétált ki az épületből.

A tömeg áradatában két mozdulatlan férfi állt. Egy fatörzsnek támaszkodtak, és rá se hederítettek a ruhájukra tapadó ragacsra. Párás volt a levegő, az egyik alak különös módon mégis hosszú kabátot és sötét kalapot viselt.

Sokáig egyikük sem mozdult. Befejeződött egy előadás, aztán még egy. A férfiak előtt kétszer is elvonult a távozó és érkező diákok hulláma. Valamelyikük olykor-olykor megdörgölte a szemét, vagy megmasszírozta az arcát. De látszólag nemtörődöm tekintetük állandóan visszatért a főbejárathoz.

Végül, amikor már nyúlni kezdtek a délutáni árnyékok, a két férfi megmozdult. Megjelent az, akire vártak. Montague Vermishank kilépett az épületből, és óvatosan a levegőbe szimatolt, mintha tudná, hogy ezt igazából élveznie kellene. Majdnem levette a zakóját, de félúton inkább visszahúzta. Busarét felé vette az irányt.

A fánál ácsorgó férfiak kiléptek a lombok alól, és lassú léptekkel a prédájuk után eredtek.

Aznap nagy volt a forgalom. Vermishank észak felé tartott és konflis után kutatott a tekintetével. A Compó sétányon, Busarét legbohémabb utcáján ment felfelé, ahol a haladó szellemű előadók kávézókban és könyvesboltokban tartottak audienciát. Busarét házai öregek voltak, de vigyáztak rájuk, homlokzatukat lesuvikszolták, és frissen mázolták. Vermishank nem foglalkozott velük. Évek óta járt errefelé. Sem a környezetét, sem az üldözőit nem vette észre.

Négykerekű konflis bukkant fel a tömegben, az északi tundrák nyugtalan, kétlábú és bozontos állatával a hámban, amely madarakhoz hasonlóan hátrafelé hajló lábával gázolt a szemétben. Vermishank intett. A kocsis megpróbálta arrafelé kormányozni a járművet. Vermishank üldözői megszaporázták a lépteiket.

- Monty! - bömbölte a nagyobbik, és a férfi vállára csapott. Vermishank riadtan megfordult.

- Isaac! - dadogta. Cikázó tekintettel nézett körül, a konflist kereste, amely még mindig nem ért oda.

- Hogy vagy, öregfiú? - harsogta Isaac az igazgató bal fülébe, aki ezzel egy időben jobbról sziszegő hangot hallott.

- Ami a hasadat csiklandozza, az egy kés, és kibelezlek, mint egy szaros halat, ha nem úgy veszed a levegőt, ahogy akarom.

- De jó, hogy összefutottunk! - üvöltötte Isaac vidáman, és intett a konflisnak. A kocsis motyogott valamit, és folytatta feléjük az útját.

- Ha futni próbálsz, leszúrlak, és ha mégis meglógnál, golyót röpítek a fejedbe. - A hang szinte remegett az utálattól.

- Gyere, megiszunk valamit nálam - mondta Isaac. - Borzoslápra, kocsis, legyen szíves. Evezőspart, tudja, hol van? Pofás szörnyetege van, mellesleg. - Isaacből csak úgy ömlött a sok lármás butaság, miközben bekászálódott a kocsiba. Vermishank a penge ösztökélésének engedve, remegve és dadogva követte. Lemuel Pigeon beugrott utána, becsapta az ajtót, aztán leült, mereven nézett maga elé, de a kést továbbra is Vermishank oldala mellett tartotta.

A konflis elkanyarodott a járda mellől. A csörgés, a nyikorgás és az igásállat méltatlankodó bőgése gubóként burkolta be a három férfit.

Isaac Vermishankhez fordult, és az arcáról lefoszlott az eltúlzott vidámság.

- Sok mindent el kell mesélned, te gonosz seggfej - sziszegte rosszindulatúan.

Foglyuk szemmel láthatóan pillanatról pillanatra nyerte vissza magabiztosságát.

- Isaac - mormolta. - Nahát. Miben állhatok szolgálatodra?

Összerezzent, amikor Lemuel megbökdöste az oldalát.

- Fogd be a mocskos pofádat!

- Fogjam be, és meséljek sokat, Isaac? - morfondírozott Vermishank mézesmázosan, de hitetlenkedő vinnyogás szaladt ki belőle, amikor Isaac váratlanul és keményen megütötte. Vermishank döbbenten bámult rá, és gyengéden simogatta sajgó arcát.

- Majd én szólok, ha beszélhetsz - mondta Isaac.

Az út hátralévő részét csendben tették meg. Busarét Ugar nevű megállójánál délnek kanyarodtak, és a Danechi hídon hajtottak át a renyhe Kankó felett. Isaac kifizette a kocsist, miközben Lemuel beterelte Vermishanket a raktárba.

Odabent David borongott az íróasztala mellett, és félig hátrafordulva figyelte az érkezőket. Rozsdavörös mellénye indokolatlanul vidámnak tűnt. Yagharek a sarokban kucorgott, félig rejtve. A lábát rongyokba csavarta, fejét csuklya borította. Megszabadult a faragott szárnyaktól. Most nem ép garudának, hanem embernek álcázta magát.

Derkhan a karosszékben ült, amelyet ő húzott a hátsó falhoz, az ablak alá. Rázta a heves, visszafojtott zokogás. A markában összegyűrt újságoldalakat szorongatott. Körülötte címoldalak hevertek. „Szent Iván-éji rémálom terjed”, mondta az egyik, a másik csak kérdezett: „Mi történt az alvással?” Derkhan nem ezekkel foglalkozott, mindegyik lapból egy másik, jelentéktelen hírt vágott ki a hetedik-tizenegyedik oldal környékéről. Isaac ekkora távolságból is el tudta olvasni a címet: „A Szemvadász végzett a lázító szerkesztővel”.

A takarítókonstrukt sziszegve, zúgva, csörömpölve csoszogott át a termen, eltüntette a szemetet, felsöpörte a port, összeszedte a szétszórt újságokat és gyümölcsdarabkákat. Bizalom, a borz, a szemközti fal tövében ólálkodott.

Lemuel az ajtónál álló három szék egyikébe, a középsőbe nyomta Vermishanket, és néhány lépésnyire tőle ő is helyet foglalt. Szórakozottan előhúzta a pisztolyát, és a férfi fejére célzott vele.

Isaac bezárta az ajtót.

- Rendben, Vermishank - mondta hivatalos hanghordozással. Leült, és korábbi főnökére meredt. - Ha esetleg hősködni támadna kedved, szólok, hogy Lemuel remekül lő. Igazából amolyan bűnözőféle. Kissé veszélyes. És jelenleg nem vagyok abban a hangulatban, hogy megvédjelek, ezért azt ajánlom, mondj el mindent.

- Mit szeretnél tudni, Isaac? - kérdezte Vermishank behízelgően. Isaacet elöntötte a düh, de egyúttal tisztelet is támadt benne. Az igazgató átkozottul értett ahhoz, miként nyerje vissza és őrizze meg a hidegvérét.

Isaac úgy döntött, ideje kezdeni valamit a dologgal.

Felállt, és az igazgatóhoz ballagott. Az idősebb férfi szórakozottan pillantott fel rá, és csak utána kerekedett el a szeme a rémülettől, túl későn jött rá, hogy megint meg fogják ütni.

Isaac kétszer az arcába sújtott, és nem törődött korábbi főnöke döbbent és fájdalmas nyikkanásával. Torkon ragadta Vermishanket, leguggolt elé, és halálra vált foglyához hajolt. Az igazgatónak vérzett az orra, és erőtlenül kapálózott Isaac szorításában. Tekintete fátyolos volt a rémülettől.

- Azt hiszem, nem fogtad fel a helyzetet, öregfiú - suttogta Isaac gyűlölködve. - Alapos okom van feltételezni, hogy te vagy a felelős azért, amiért a barátom az emeleten hever a saját nyálában és piszkában. Nincs sok kedvem szarakodni, kisded játékokat űzni, betartani a szabályokat. Nem érdekel, hogy élsz-e vagy meghalsz, Vermishank. Megértetted? Tudsz követni? Szóval most elmondom, mi lenne a legjobb módszer. Elmesélem, mit tudunk mi... ne vesztegesd az időmet azzal, hogy megkérdezed, honnan tudjuk... te pedig kiegészíted a hiányzó részeket. Minden alkalommal, amikor nem válaszolsz, vagy az általános vélemény az, hogy hazudsz, Lemuel vagy én fájdalmat okozunk neked.

- Nem kínozhatsz meg, te nyomorult... - sziszegte Vermishank fuldokló zihálással.

- Cseszd meg - köpte vissza Isaac. - Te vagy az újraformáló. Most pedig vagy válaszolsz a kérdésekre, vagy megdöglesz.

- Vagy mindkettőt, ha lehetséges - tette hozzá Lemuel hidegen.

- Látod, Monty, nincs igazad - folytatta Isaac. - Megkínozhatunk. Nagyon is megtehetjük. Szóval jobban teszed, ha együttműködsz velünk. Fogd rövidre, és győzz meg arról, hogy nem hazudsz. A következőket tudjuk. Javíts ki, ha esetleg tévedek, rendben? - Gúnyosan Vermishankre vigyorgott.

Rövid csend támadt, míg Isaac gondolatban rendszerezte a tényeket. Amikor belevágott, az ujjain számolva sorolta őket.

Te vezeted a biológiailag veszélyes kutatásokat a kormánynak. Például az oltmolykutatást. - Valami reakciót várt meglepetést, amiért kiderült a titok. Vermishank meg sem rezzent. - Az oltmolyok megszöktek... azok az oltmolyok, amiket te magad adtál el valami mocskos bűnözőnek. Közük van az álombogyóhoz és a... rémálmokhoz, amelyektől mostanában mindenki szenved. Rudgutter úgy gondolta, Benjámin Flex is benne van... balszerencsés módon tévedett. Na most, nekünk a következő információkra lenne szükségünk. Mik ezek? Mi a kapcsolat a kábítószerrel? Hogyan kaphatjuk el őket?

Hosszadalmas szünet támadt, majd Vermishank nagyot sóhajtott. Ajka nedvesen remegett, nyáltól és vértől csillogott, de halványan elmosolyodott. Lemuel feléje bökött a pisztolyával, hogy beszédre bírja.

- Hah. Oltmolyok - szólalt meg végül Vermishank. Nyelt egyet, és megdörzsölte a nyakát. - Nos. Hát nem bámulatosak? Csodálatos egy faj.

- Mik ezek? - kérdezte Isaac.

- Hogy érted? Erre nyilvánvalóan te is rájöttél. Ragadozók. Hatékony, pompás ragadozók.

- Honnan származnak?

- Hah. - Vermishank egy pillanatra a gondolataiba merült. Csak akkor pillantott fel, amikor Lemuel lustán és feltűnően megcélozta a térdét. Az igazgató sietve folytatta. - A lárvákat a Szilánkok déli részéről, egy kereskedőtől szereztük... minden bizonnyal akkor loptál egyet, amikor megérkeztek... de nem az a természetes élőhelyük. - Tekintetéből, amellyel Isaacre nézett, úgy tűnt, mintha szórakoztatná a helyzet. - Ha valóban tudni szeretnéd, a jelenleg elfogadott elmélet szerint a Töredezett Földről valók.

- Ne próbálj átbaszni! - ordított rá Isaac bőszen, de Vermishank félbeszakította.

- Nem az én ötletem, te ostoba. Ez a leginkább elfogadott elmélet. Az oltmolyok felfedezése bizonyos körökben erőteljes lökést adott a Töredezett Föld-teóriának.

- Hogyan hipnotizálják az embereket?

- A szárnyaikat... amelyeknek mind az alakjuk, mind a térbeli kiterjedésük állandóan változik, és ezáltal különböző létsíkokon verdesnek... oneirokromatofor tölti ki. Pigmentsejtek, mint a polip bőrében, de ezek a pszichés kisugárzásra és a tudat alatti mintákra reagálnak, illetve azokra hatnak. Megcsapolják az... ööö... értelmes, gondolkodó tudat alatt fortyogó álmok frekvenciáit. Fókuszálják és a felszínre hozzák ezeket. Elkapják őket.

- Miért véd tőlük a tükör?

- Jó kérdés, Isaac. - Vermishank stílusa határozott változáson ment át. Egyre inkább úgy beszélt, mintha szemináriumot tartana. Az öreg bürokratából még egy ilyen helyzetben is előtörtek a didaktikus ösztönök. - Egyszerűen nem tudjuk. Rengeteg kísérletet hajtottunk végre, dupla, tripla tükrökkel és így tovább. Nem sejtjük, miért, de semlegesíti a hatást, ha csak a tükörképüket látjuk, pedig formálisan minden részlet megegyezik, mint ahogy a két szárny is tökéletes tükörképe egymásnak. Azonban... és ez ismét roppantul érdekes... ha a képet ismét tükrözik... ha két tükrön keresztül, mondjuk egy periszkópon keresztül nézed... máris képesek hipnotizálni. Hát nem rendkívüli? - Elmosolyodott.

Isaac hallgatott. Most vette észre, hogy van valami szinte kényszeres Vermishank stílusában. Mintha kínosan ügyelt volna rá, nehogy kimaradjon valami. Bizonyára Lemuel rezzenéstelen pisztolya tette.

- Én... láttam táplálkozni az egyik valamit... - mondta Isaac. - Láttam, amint... megeszi valakinek az agyát.

- Hah. - Vermishank elismerően ingatta fejét. - Döbbenetes. Szerencsésnek mondhatod magadat, hogy ott lehettél De nem azt láttad, hogy megette valakinek az agyát. Az oltmolyok nem kizárólag a mi síkunkon élnek, hmm… táplálkozási szükségleteiket olyan anyagokkal elégítik ki, amelyeket mi mérni sem tudunk. Hát nem érted Isaac? - Vermishank átható pillantással bámult rá, mint egy tanár, aki bátorítani próbálja nyűgös tanítványát. Ismét kényszer érződött belőle, ezúttal a tekintetén látszott. - Tudom, a biológia nem erős oldalad, de ez olyan... elegáns mechanizmus, hogy gondoltam, talán neked is feltűnt. A szárnyukkal húzzák elő az álmokat, elárasztják az elmét, áttörik a gátakat, amelyek a rejtett gondolatokat, szorongásokat, élvezeteket, álmokat tartják vissza...

Elhallgatott. Visszaült a székre. Uralkodott magán.

- És akkor — folytatta —, amikor az elme szép szaftos lesz... szárazra szipolyozzák. A tudatalatti nekik nektár, Isaac, hát nem érted? Ezért táplálkoznak csak a gondolkodó lényekből. Az önreflektív gondolatokból párolódott, különleges főzetet isszák, amikor az ösztönök, szükségletek, vágyak és megérzések magukba fordulnak, és a gondolatainkra gondolunk, majd ezen is eltöprengünk, vég nélkül... - Vermishank suttogó hangon beszélt. - A gondolataink erjedtek, mint a legtisztább alkohol. Ezt isszák az oltmolyok, Isaac. Nem a koponyában lötyögő húskalóriákat, hanem az értelem és a tudatosság finom nedűjét, a tudatalattit.

- Az álmokat.

A szobára csend telepedett. Megdöbbentő elmélet volt. Mintha mindannyian a gondolatot ízlelgették volna. Vermishank szinte élvezettel nézte, milyen hatást váltott ki a vallomása.

A csörömpölésre mindenki összerezzent. De csak a konstrukt porszívózta szorgalmasan a szemetet David íróasztala mellett. Amikor a tartályába próbálta üríteni a szemeteskosarat, elhibázta, és a padlóra öntötte a tartalmát. Most buzgón küzdött a mindent elborító papír, galacsinokkal.

- És... A mindenségit, hát persze! - sóhajtotta Isaac. - Már értem, mire valók a rémálmok! Mint... mint a trágya! Mint a nyúlszar, amiből azok a növények táplálkoznak, amiket a nyulak megesznek. Egy apró lánc, egy kicsi ökoszisztéma...

- Hah. Nagyjából - mondta Vermishank. - Végre használod az eszedet is. Az oltmoly ürülékét nem látod, nem érzed a szagát, de érzékeled. Az álmaidban. Felkorbácsolja, felduzzasztja őket. Az oltmoly meg velük táplálkozik. Tökéletes körforgás.

- Honnan tudja mindezt, maga disznó? - zihálta Derkhan. - Mennyit dolgozott ezekkel a szörnyetegekkel?

- Az oltmoly nagyon ritka. És államtitok. Ezért keltett ekkora izgalmat a mi kis csomagunk. Egyetlen öreg, haldokló példánnyal rendelkeztünk, amikor kaptunk négy új lárvát. Isaacé lett az egyik, persze. Az eredeti, ami a kis hernyóinkat etette, kimúlt. Sokat vitatkoztunk azon, felnyissuk-e az egyik gubót átalakulás közben, ami a pusztulását okozta volna, de felbecsülhetetlen információkat szerezhettünk volna a metamorf állapotáról, mielőtt azonban döntésre juthattunk volna - mondta, és sóhajtott -, sajnálatos módon mind a négyet kénytelenek voltunk eladni. Rendkívül magas kockázati tényezőt jelentettek. Jelezték, hogy túlzottan sokáig tartanak a kutatásaink, és mivel az erőfeszítéseink, hogy irányíthatóvá tegyük a példányokat, elégtelennek bizonyultak, az... öö... szponzorok idegeskedni kezdtek. Megvonták a támogatást, és a program csődje miatt az osztályunknak gyorsan rendeznie kellett az adósságait.

- És mi volt az a program? - sziszegte Isaac. - Fegyverfejlesztés? Kínzóeszközök?

- Jaj, Isaac, ugyan már - mondta Vermishank nyugodtan. Nézz magadba. Csak úgy remegsz az erkölcsi felháborodástól. Először is, ha te nem lopod el az egyiket, az ha nem is szökhetett volna meg, hogy kiszabadíthassa társait... mert lásd be, másképpen nem történhetett... és gondold végig, mennyi ártatlan ember életét megkímélhetted volna.

Isaac iszonyodva bámult rá.

- Baszódj meg! - üvöltötte. Felpattant, és már Vermishankre vetette volna magát, ha Lemuel meg nem szólal.

- Isaac - mondta kurtán, és a pisztolya ezúttal Grimnebulin felé fordult. - Vermishank éppen hatékonyan együttműködik velünk, és van még kérdésünk bőven. Igaz?

Isaac végigmérte, aztán biccentett és leült.

- Miért ilyen segítőkész, Vermishank? - kérdezte Lemuel, és visszafordult az idősebb férfihoz.

Vermishank vállat vont.

- Nincs ínyemre a fájdalom gondolata - mondta negédesen mosolyogva. - És még azt is hozzátenném, bár nem fog tetszeni... hogy nem sokra mennek mindezzel. A teremtményeket nem tudják elfogni. A milícia elől nem menekülhetnek. Miért titkolnék el bármit? - Öntelt, ocsmány vigyor ült ki az arcára.

A tekintete mégis ideges volt, felső ajka nedvesen csillogott. A torka legmélyén mintha reményvesztett szűkölés lapult volna.

Az istenek köpjék le! - gondolta Isaac a váratlan megvilágosodástól döbbenten. Kiegyenesedett a székén, és Vermishankre meredt. Ez még nem minden! Azért... azért árult el mindent, mert fél! Szerinte a kormány nem tudja elkapni okét... és fél. Azt akarja, hogy nekünk sikerüljön!

Szívesen az igazgató orra alá dörgölte volna a felfedezést, meglengethette volna előtte, hogy rájött a gyenge pontjára, elégtételt vehetett volna rajta minden bűnéért... de nem akart kockáztatni. Ha túlságosan vérlázítóan ugrik neki, ha szembesíti a rettegésével, amivel valószínűleg maga Vermishank sem volt még tisztában, akkor a gonosz öregember puszta gyűlölködésből megtagad majd minden segítséget.

Ha továbbra is azt szeretné hinni, hogy Isaac megalázkodik a segítségért, hát legyen úgy.

- Mi az álombogyó? - kérdezte Isaac.

- Az álombogyó? - Vermishank elmosolyodott, és Isaacnek eszébe jutott az utolsó találkozásuk, amikor valamelyik kérdését feltette az igazgatónak, aki undorában nem volt hajlandó bemocskolni a száját ezzel a gyerekes szóval.

Ezúttal könnyedén jött az ajkára.

- Hah. Az álombogyó csecsemőtápszer. A molyok ezzel etetik az ivadékaikat. A kiválasztása folyamatos, de igazán nagy mennyiségben csak akkor történik, ha a példány utódot hozott világra. Ebben nem hasonlítanak a többi molyfajtára: nagyon gondoskodók. A jelek szerint lankadatlan szorgalommal törődnek a tojásokkal, és szoptatják az újszülött hernyókat. Csak a bebábozódás után, kifejlett állapotukban tudnak önállóan táplálkozni.

- Azt akarja mondani, hogy az álombogyó az oltmolyok teje?

- Pontosan. A hernyók még nem képesek megemészteni a teljesen pszichés táplálékot. Félig anyagiasuk formában szívják fel. A folyadék, amit az oltmolyok kiválasztanak, sűrű a lepárolt álmoktól.

- És ezért vette meg őket valamelyik mocskos drogbáró? Ki volt az? - kérdezte Derkhan az ajkát biggyesztve.

- Sejtelmem sincs. Pusztán csak felvetettem az ötletet. Hogy melyik fél kínálta értük a legtöbbet, számomra érdektelen. A molylepkék gondos bánásmódot igényelnek, rendszeres időközönként szaporítani és fejni kell őket. Mint a teheneket. Ha valaki ismeri a módját, miként lehet megtéveszteni őket, úgy is nyerhet tőlük tejet, hogy nem raktak le lárvákat. Ezt a tejet természetesen még fel kell dolgozni. Sem az emberek, sem egyéb értelmes fajok egyedei képesek tiszta formájában meginni. Azonnal szétrobbanna az agyuk. A cseppet sem elegáns nevű álombogyót már finomították, és bizonyos matériákkal... khm... elegyítették... Ami mellesleg azt is jelenti, Isaac, hogy a hernyó, amit te magad neveltél fel... és feltételezhetően álombogyóval etettél... minden bizonnyal egészségesnek nem nevezhető példánnyá fejlődött. Mintha egy embercsecsemőnek nagy adag fűrészporral és pocsolyavízzel kevert tejet adnál.

- Honnan tudja mindezt? - szisszent fel Derkhan.

Vermishank üres tekintettel nézett rá.

- Honnan tudja, mennyi tükör kell ahhoz, hogy valaki biztonságban legyen, honnan tudja, hogy az elmék, amiket megesznek, belekerülnek abba a... tejbe? Hány embert zabáltattak fel velük?

Vermishank némileg nyugtalanul összeszorította az ajkát.

- Tudós vagyok - mondta. - Élek a rendelkezésemre álló eszközökkel. Megesik, hogy egy bűnözőt halálra ítélnek. A kivégzés módját ellenben nem határozzák meg...

- Disznó... - sziszegte a nő bőszen. - És mi van azokkal, akiket a nepperek dobnak nekik táplálékul, hogy drogot készítsenek?... - Még folytatta volna, de Isaac félbeszakította.

- Vermishank - mondta halkan, és az idősödő férfira nézett. - Hogyan nyerhetjük vissza az ép eszüket? Azokét, akiket megfosztottak tőle.

- Vissza? - Vermishanket őszintén meghökkentette a kérdés. - A... - Megcsóválta a fejét, és összehúzta a szemét. - Lehetetlen.

- Ne hazudj nekem! - ordította Isaac, mert eszébe jutott Lublamai.

- Az ép eszüket már megitták - sziszegte Vermishank, és azonnal csend borult a teremre. Várt. - Az elméjüket megitták - ismételte meg. - Kiszippantották belőlük a gondolatokat, az álmaik pedig... a tudatosak és a tudatalattiak egyaránt... elégtek a molylepkék gyomrában, majd ismét kicsorogtak belőlük, hogy a lárvákat táplálják. Próbáltad már az álombogyót, Isaac? Valaki? - Senki sem mutatott hajlandóságot a válaszra, legkevésbé Isaac. - Ha igen, akkor te magad álmodtál róluk, az áldozatokról, a prédáról. Lenyelted az átalakított elméket a gyomrodba, és megálmodtad őket. Nem maradt semmi, amit meg lehetne menteni. Nem maradt semmi, amit vissza lehetne szerezni.

Isaacet elöntötte a kétségbeesés.

Szátyár, gondolta, akkor vedd el tőle a testét is, ne legyél ilyen kegyetlen, ne hagyd itt nekem ezt a kurva héjat, amit nem engedhetek meghalni, ami nem jelent semmit...

- Hogyan végezhetünk az oltmolyokkal? - sziszegte.

Vermishank rendkívül lassan mosolyra húzta a száját.

- Lehetetlen - mondta.

- Ne szarakodj velem! - hördült fel Isaac. - Minden, ami él, meg is hal...

- Félreértettél. Ha elvont lehetőségként nézzük, természetesen meghalnak. Ennélfogva elméletileg meg is lehet őket ölni. De te nem leszel rá képes. Mint már említettem, egyszerre léteznek különböző létsíkokon, és a tűz, a puskagolyó, miegymás, ezek közül mindössze az egyiken hat rájuk. Vagy több dimenzióban ütsz rajtuk egyszerre sebet, vagy ezen a síkon okozol nekik egyetlen iszonytató károsodást, de ők esélyt sem adnak neked. Felfogtad?

- Hát akkor közelítsük meg a másik oldalról - mondta Isaac. A tenyere élével ütögette a halántékát. - Mi a helyzet a biológiai szabályozással? A ragadozók...

- Nincsenek természetes ellenségeik. A tápláléklánc tetején állnak. Abban egészen biztosak vagyunk, hogy az élőhelyükön léteznek állatok, amelyek képesek megölni őket de több ezer mérföldes körzetben egy sem akad belőlük Mindazonáltal ez csak azt jelentené, hogy ha azokat is rászabadítanánk Új-Crobuzonra, azzal csak a végzetünket siettetnénk.

- Édes Szátyár! - szakadt fel Isaacből. - Ragadozók vagy vetélytársak nélkül, ekkora méretű, friss és állandóan megújuló táplálékforrással. Nem lehet megállítani őket.

- És ekkor még nem is vettük számításba - suttogta Vermishank tétovázva -, mi történhet, ha... Ezek a példányok még fiatalok, érted? Nem fejlődtek ki teljesen. De hamarosan, amint forróvá válnak az éjszakák... Végig kell gondolnunk, mi történik, ha szaporodnak...

A terem elnémult, és mintha lehűlt volna a levegő. Vermishank megint megpróbált uralkodni a vonásain, de Isaac ismét megpillantotta alatta a csupasz rettegést. Vermishank szörnyen félt. Tisztában volt vele, mi forog kockán. Nem messze tőlük a konstrukt sziszegve és csörömpölve forgott a tengelye körül. Ömlött belőle a por meg a kosz, és egy szemétszedő vaspálcát cibált maga után, miközben véletlenszerű mintákat írt le a padlón. Megint bedöglött, gondolta Isaac, és visszafordult Vermishankhez.

- Mikor fognak párosodni? - sziszegte.

Vermishank végigfuttatta a nyelvét verejtékes felső ajkán.

- Én úgy hallottam, hermafroditák. Egyszer sem láttuk őket párzani vagy tojást rakni. Csak annyit tudunk, amennyit közöltek velünk. A nyár második felében lesz rajtuk úrrá az ösztön. Egyet kijelölnek tojásrakónak. Bünnös vagy oktuár környékén. Általában. Igen, általában.

- Ugyan már! Valami csak lehet tenni ellenük! - kiabálta Isaac. - Ne mondd, hogy Rudgutternek semmi ötlete nincsen!

- Erről nem tudhatok. Mármint igen, természetesen léteznek tervek. Nos, igen. De ezek mibenlétéről egyszerűen nem tudok mit mondani. Azt... - Vermishank tétovázott.

- Igen? - üvöltötte Isaac.

- Azt is hallottam, hogy ajánlatot tettek a démonoknak.

- Senki sem szólt egy szót sem. Vermishank nagyot nyelt és folytatta. - És azok megtagadták a segítséget. Még a legbusásabb kenőpénz ellenében is.

- Miért? - mordult fel Derkhan.

- Mert a démonok féltek. - Vermishank megnedvesítette az ajkát. A titkolni próbált rettegés ismét kiült az arcára. - Értik? Féltek. Mert minden hatalmuk ellenére... ők is úgy gondolkodnak, mint mi. Értelmes lények. És ami az oltmolyokat illeti... a fentiek miatt számukra a démon is préda.

A teremben senki sem szólalt meg. Lemuel kezében lejjebb ereszkedett a pisztoly, de Vermishank meg sem próbált elmenekülni, annyira elmerült nyomorúságos merengésében.

- Mihez kezdünk? - kérdezte Isaac. A hangja nem volt egészen határozott.

A konstrukt egyre hangosabban csikorgott. A szerkezet a középső kerekén forgott körbe-körbe. Széttárt portörlőivel szaggatott ritmusban ütögette a padlót. Először Derkhan nézett fel, aztán Isaac, David meg a többiek is.

- Nem bírok gondolkodni, amíg itt zörög ez a szar! - üvöltötte Isaac dühödten. A konstrukt felé lódult, készen rá, hogy minden tehetetlenségét és félelmét kitöltse rajta. Amikor a közelébe ért, a szerkezet megpördült, üvegből készült írisze Isaac szemébe nézett, és hirtelen kinyújtotta két középső karját. Az egyik végén papírfecni lógott. Isaac hunyorogva közeledett tovább.

A szerkezet jobb keze a padlót döfködte, a szemetet meg a port, amit idióta módjára a háta mögé szórt. Vadul csapkodva ütögette a deszkát. Seprűben végződő bal lába elővágódott, és elállta Isaac útját. Lelassítja és eltereli, tudatosult a férfiban mélységes megdöbbenéssel, magára vonja a figyelmét. Majd a jobb karja a szemétszedő vastűvel még egyszer lecsapott a padlóra.

A porba. Az üzenetre.

A vastű kacskaringókat rajzolt a piszokba, még a deszkát is felsértette. A szemétbe írt szó reszketeg volt és bizonytalan, de tökéletesen olvasható.

Elárultak.

Isaac tátott szájjal, teljes döbbenettel meredt a konstruktra. A szerkezet meglengette előtte a tüskében végződő kezét, amelyen még mindig ott lógott a papírfecni.

A többiek még nem olvasták a padlóra írt üzenetet, de Isaac arckifejezéséből és a konstrukt rendkívüli viselkedéséből rájöttek, hogy valami különös dolog történt. Kíváncsian nézték őket.

- Mi az? - kérdezte Derkhan.

- Nem... nem tudom - motyogta Isaac. A konstrukt izgatottnak tűnt, felváltva kopogtatta a padlót, és lengette a feltűzött fecnit. Isaac meglepetéstől elkerekedett szájjal kinyújtotta a kezét. A konstrukt karja meg sem mozdult. Isaac finoman letépte róla a gyűrött papírt.

Éppen kisimította, amikor David iszonyodó, riadt arccal felpattant. Átrohant a termen.

- Isaac! - kiáltotta. - Várj! - De addigra a barátja már széthajtotta a papírt, és elkerekedett a szeme a undortól, amikor meglátta, mi van rajta. Aztán az álla is leesett, amikor teljes valóságában felfogta a dolog jelentőségét, de még mielőtt felordíthatott volna, Vermishank megmozdult.

Lemuel figyelmét elterelte a konstrukt bizarr drámája ezért levette a tekintetét a fogolyról, és ezt az igazgató is látta. Az összes jelenlévő Isaacet bámulta, aki a masinától kapott papírfecnivel bajlódott. Vermishank felugrott a székből, és az ajtóhoz rohant.

Elfelejtette, hogy be van zárva. Amikor megrántotta a kilincset, és az nem engedett, felordított, és nem is leplezte a pánikot. Mögötte David elhátrált Isaactől, és az ajtó felé tartott. Isaac még mindig a papírt szorongatva megpördült. Tébolyult gyűlölettel meredt Davidre és Vermishankre. Lemuel rájött, hogy hibát követett el, és már emelte a pisztolyát, amikor Isaac fenyegetően megindult a fogoly felé, és ezzel egyenesen beállt a tűzvonalba.

- Isaac! - kiáltotta Lemuel. - Mozdulj!

Vermishank látta, hogy Derkhan felugrik, David próbál a lehető legtávolabb kerülni Isaactől, a csuklyás alak a sarokban pedig szétvetett lábbal, kitárt karral, furcsa ragadozópózban fordul felé. Lemuelt nem látta, mert eltakarta előle Grimnebulin tömbje.

Isaac pillantása Vermishank és David között cikázott. A papírfecnit lobogtatta.

- Isaac! - ordította Lemuel ismét. - Takarodj az útból, a kurva életbe!

De Isaac nem látott, nem hallott a dühtől. Amúgy is kirobbant a hangzavar. Minden jelenlévő kiabált, mert tudni akarta, mi van a papírlapon, lőni akart, hörgött a dühtől, vagy rikoltozott, mint egy hatalmas madár.

Isaac még mindig nem bírta eldönteni, kire vesse rá magát. David összeroppant, és nyomorultul könyörgött Isaacnek, hogy hallgassa meg. Vermishank még utoljára elkeseredetten rántott egyet az ajtón, aztán megfordult, és úgy döntött, védekezni fog.

Végtére is magasan képzett biothaumaturg volt. Elhadarta az idéző igéket, és megfeszítette a karján formálódó láthatatlan, misztikus izmokat. Begörbítette a kezét, amelyen az okkult energiától kígyóként dudorodtak az erek, és megfeszült, vonaglott a bőre.

Isaac félig kigombolva viselte az ingét, és Vermishank jobbja egyenesen a nyaka alatti, fedetlen részre csapott le.

Isaac felordított a haragtól és a fájdalomtól: a bőre úgy mállott az ujjak alatt, mint a sűrű agyag. Vermishank gyakorlott kezében formázható anyaggá vált.

Az igazgató finomkodás nélkül túrt a vonakodó húsba. Markolászva próbált fogást találni egy bordán. Isaac elkapta a csuklóját, és lefogta. Eltorzult az arca. Ő volt az erősebb, de a fájdalom megbénította.

Vermishank átható hangon visított. - Eressz el! - sikoltotta. Nem volt semmilyen terve, csak az életéért küzdött, és hirtelen azon kapta magát, hogy halálos támadást mért valakire. Innen már nem volt visszaút. Nem tehetett mást, megpróbált szilárd fogást találni Isaac mellkasában.

A hátuk mögött David vadul keresgélte a kulcsát.

Isaac nem tudta kitépni a mellkasából Vermishank ujjait, ő pedig nem tudott mélyebbre nyúlni. Támolyogva dulakodtak. A hangzavar közben nem csitult. Lemuel felpattant, felrúgta a székét, és helyezkedve próbált olyan pontot találni, ahonnan akadálytalanul lőhet. Derkhan rontott oda hozzájuk, és durván cibálni kezdte Vermishank karját, de a rémült férfi már ráfogott a mellkas csontjaira, és Isaac minden egyes rántásnál felordított a fájdalomtól. Vér spriccelt a sebekből, ahol az igazgató ujjai a bőrébe fúródtak.

Vermishank, Isaac és Derkhan üvöltve dulakodott. Vér fröcskölt mindenfelé, amiből Bizalomra is jutott, aki úgy iramodott el, mintha puskából lőtték volna ki. Lemuel átnyúlt Isaac válla felett, megpróbált lőni, de Vermishank úgy rántotta maga elé a termetes férfit, mint egy groteszk kesztyűbábot, és kiütötte Lemuel kezéből a pisztolyt, A fegyver fekete port szórva csattant a padlón. Lemuel káromkodva kapott a lőportartója után.

Váratlanul csuklyás alak jelent meg az esetlenül dulakodó trió mellett. Yagharek hátradobta a csuháját. Vermishank kemény, kerek szemébe és hatalmas ragadozómadár-arcába bámult, és leesett az álla. De mielőtt bármit szólhatott volna, a garuda kegyetlenül görbülő csőre a jobb karjába mart.

A fürge és lendületes támadás átvágta az izmokat és az ízületeket. Vermishank felsikoltott. Véres sziromként nyílt szét a tépett hús a karján. Hátrakapta a kezét, ezzel kitépte az ujjait Isaac húsából, amely nedves csattanással, bár tökéletlenül forrt össze utána. Isaac kínlódó nyöszörgéssel simított végig a mellkasán. A vértől iszamós bőr eltorzult, felhólyagzott, és még mindig vérzett.

Derkhan elkapta Vermishank nyakát. Megragadta a karcsonkját markolászó férfit, és a szoba közepére lökte. A konstrukt elgördült az igazgató útjából, aki néhány botladozó lépés után felbukott, és sikoltva mocskolta össze vérével a padlót.

Lemuel addigra ismét felhúzta a pisztolyát. Vermishank észrevette a rászegeződő fegyvert, és már szóra nyitotta a száját, hogy könyörögjön, hogy visítson. Remegve, esdekelve emelte a magasba a karját.

Lemuel meghúzta a ravaszt. Konduló csattanás hallatszott, lőpor robbant fanyar szagot árasztva. Vermishank kiáltása azonnal elhalt. A lövést tanítani lehetett volna: a golyó a szeme között találta el, áthaladt a testen, és sötét vérpermettel sodorta le a férfi fejét.

Vermishank felbukott. Koponyája tompán koppant az öreg deszkákon.

A lőporrészecskék lassan pörögve ereszkedtek lefelé. Vermishank holtteste megrándult.

Isaac a falnak támaszkodott és káromkodott. Úgy dörgölte a mellkasát, mintha ki akarná simítani. Ügyetlen mozdulatokkal, eredménytelenül próbálta eltüntetni a kárt amelyet Vermishank húsba hatoló ujjai okoztak a testében.

Időről időre átható, kurta fájdalomkiáltásokat hallatott.

- Az istenek verjék meg! - bökte ki végül, és gyűlölködve meredt a holttestre.

Lemuel kezében tehetetlenül lógott a pisztoly. Derkhan reszketett. Yagharek hátrahúzódott, a többieket nézte, arcát újra árnyékba borította a csuha.

Senki sem szólt. A tudat, hogy meggyilkoltak valakit, ránehezedett az egész teremre. Kellemetlen és döbbenetes érzés volt, de lelkifurdalás nélkül. Senki sem kívánta, hogy a halott feltámadjon.

- Yag, öregfiú - krákogta végül Isaac. - Leköteleztél. - A garuda oda se nézett.

- El kell... el kell tűnnünk innen! - sürgette őket Derkhan, és belerúgott Vermishank tetemébe. - Hamarosan keresni fogják.

- Ez legyen a legkisebb gondunk - mondta Isaac. Kinyújtotta a jobb kezét. Még mindig a markában szorította a konstrukttól kapott fecnit, amit most vércseppek piszkoltak be. - David eltűnt - jegyezte meg, és a nyitott ajtóra mutatott. - Elvitte Bizalmat - mondta megvető arccal. Derkhannak hajította a papírt. Amíg a nő széthajtogatta a lapot, ő a csattogva gördülő konstrukthoz trappolt.

Derkhan elolvasta az írást. Arcvonásait megkeményítette az undor és a harag. Úgy tartotta, hogy Lemuel is lássa. Nemi tétovázás után Yagharek is odacsoszogott, és a csuklyája rejtekéből, Lemuel válla felett olvasta az üzenetet.

Serachin. Megbeszélésünk alapján a következők. Csatoltan megkapja a fizetségét és az utasításokat. Der Grimnebulint és társait tethisz nyolcadikán, láncnapon veszik őrizetbe. A milícia este kilenckor körülzárja a lakóhelyét. Gondoskodjon róla, hogy der Grimnebulin és mindazok, akikkel együtt dolgozik, hat órától kezdve jelen legyenek. A rajtaütés időpontjában maga is a helyszínen tartózkodik, ezáltal elkerülheti az esetleges gyanút. Ügynökeink látták már a heliotípiáját, azonkívül viseljen piros öltözéket. Fegyvereseink minden lehetőség szerint megpróbálják elkerülni az esetleges emberáldozatot, de mivel ez nem szavatolható, ezért létfontosságú, hogy egyértelműen igazolni tudja magát.

Sally

Lemuel pislogva felpillantott.

- Ez ma van - mondta, és megint pislogott. - Ma van láncnap. Jönnek.

Harmincharmadik fejezet

Isaac nem foglalkozott Lemuellel. Közvetlenül a konstrukt előtt állt, amely majdhogynem szorongva mocorgott átható pillantása előtt.

- Honnan tudtad, Isaac? - kiáltotta Derkhan, mire a férfi a masina felé bökött.

- Fülest kaptam. David elárult minket - suttogta. - A cimborám. Ezerszer kirúgtunk együtt a hámból, ittunk, tüntetésekre jártunk... az a gennyes mocsok meg feladott. És kitől kapok fülest? Egy átkozott konstrukttól. - A szerkezet lencséjéhez hajolt. - Érted, amit mondok? - súgta hitetlenkedve. -Tudsz követni? Várj csak... van hangbemeneted is, igaz? Fordulj meg... fordulj meg, ha értesz.

Lemuel és Derkhan egymásra nézett.

- Isaac, öregem - szólalt meg Lemuel megsemmisítő hangsúllyal, de elakadt a szava, és döbbenten elhallgatott.

A konstrukt szándékos lassúsággal megfordult.

- Mi a szart csinál? - sziszegte Derkhan.

Isaac a nő felé pillantott.

- Fogalmam sincs - sziszegte vissza. - Hallottam már ilyesmiről, de még sohasem láttam a valóságban. Volt benne valami vírus, igaz? KI... Konstruált Intelligencia - el sem hiszem...

Visszafordult a szerkezethez. Derkhan és Lemuel közéhúzódott, majd némi habozás után Yagharek is csatlakozott hozzájuk.

- Lehetetlen - szólalt meg Isaac váratlanul. - Nem elég bonyolult a gépezete ahhoz, hogy önálló gondolatai legyenek. Ez nem lehetséges.

A konstrukt leengedte a vaspálcát, és egy közeli porkupachoz hátrált. Belekarcolt a tűvel, és tisztán, világosan a következőket írta: De az.

A három ember felszisszent, és eltátotta a száját.

- A kurva mindenit! - üvöltötte Isaac. - Te tudsz írni meg olvasni... te... - Megcsóválta a fejét, aztán felpillantott a konstruktra, ezúttal hidegen és keményen. - Honnan tudtad? - kérdezte. - És miért figyelmeztettél?

Hamar nyilvánvalóvá vált azonban, hogy erre a magyarázatra nem ez a megfelelő alkalom. Isaac eltökélten várt, de Lemuel az órára pillantott, és idegesen összerezzent. Későre járt.

Beletelt egy kis időbe, de végül meggyőzték Isaacet, hogy jobb lesz, ha a konstrukttal együtt elhagyják a műhelyt. Jobb lesz, ha a kapott információnak megfelelően cselekszenek, még akkor is, ha nem értik, honnan származik.

Isaac erőtlenül tiltakozott, és a masinát rángatta. Egyik pillanatban a pokolra kívánta Davidet, utána a konstrukt intelligenciáján ámuldozott. Vagy ordított a dühtől, vagy analitikus szemmel vizsgálgatta az átalakult takarítógépet. Teljesen megzavarodott. Derkhan és Lemuel sürgetése rontott a helyzeten.

- Igen, David egy istenekverte mocsok. És igen, a konstrukt egy istenekverte csoda - sziszegte Derkhan -, de semmire se mész vele, ha most el nem tűnünk.

A témát maga a masina zárta le, de olyan idegesítő módon, amivel csak tovább korbácsolta Isaac kíváncsiságát. Szétterítette a port, és óvatosan egy szót karcolt bele: Később.

Lemuel közben elszántan gondolkodott.

- Ismerek egy helyet fent Giddben, ahol elbújhatunk döntötte el végül. - Ma éjszakára megteszi, aztán majd kitalálunk valamit. - Derkhannal gyorsan körbejárták az épületet, és a David szekrényéből szerzett zsákokba pakoltak minden hasznos holmit. Egyértelmű volt, hogy ide nem jöhetnek vissza.

Isaac dermedten állt a falnál. Száját enyhén eltátotta. A tekintete üveges volt. Hitetlenkedve csóválta a fejét.

Lemuel észrevette.

- Isaac! - kurjantotta oda. - Gyerünk, szedd össze a vackaidat! Kevesebb mint egy óránk maradt. Indulunk. Kapd össze magad!

Isaac felnézett, határozottan bólintott, feldübörgött a lépcsőn, de odafent megint megtorpant, és sokáig nem mozdult. Arcán az ámulat keveredett a siralmas hitetlenkedéssel.

Néhány másodperc múlva Yagharek halk léptekkel csatlakozott hozzá. Megállt Isaac mögött, és hátravetette a csuklyáját.

- Grimnebulin - suttogta olyan halkan, amennyire madárszerű torka engedte. - A barátodra, Davidre gondolsz.

Isaac megpördült.

- Kurvára nem a barátom - tiltakozott.

- És mégis az volt. Az árulásra gondolsz.

Isaac hosszú ideig nem szólt semmit. Aztán bólintott. Arcára visszatért az iszonyodó döbbenet fintora.

- Tudom, mi az árulás, Grimnebulin - fütyülte Yagharek. - Jól tudom. És... sajnállak.

Isaac elfordult, és szó nélkül átsétált a laboratórium-részbe, ahol látszólag véletlenszerű sorrendben különféle drótokat, kerámia és üveg alkatrészeket szórt egy hatalmas útitáskába. Amikor végzett, a hátára szíjazta a tömött, duzzadó zsákot.

- Mikor árultak el, Yag? - kérdezte.

- Nem árultak el. Én árultam el valakit. - Isaac megtorpant, és a garuda felé fordult. - Tudom, mit tett David. És sajnálom.

Isaac döbbenten, hitetlenkedve és kétségbeesetten bámult rá.

Ekkor támadtak a milicisták. Csak húsz perccel múlt hét.

Fülsértő robajjal berepült az ajtó. A nyíláson három milicista bukfencezett be, és a kezükből kicsúszott a faltörő kos.

David nem zárta be az ajtót, amikor elmenekült. A támadók nem számítottak rá, hogy az akadály nem fog ellenállni. Felbuktak, és ostobán elterültek a földön.

Zavart pillanat következett. A három milicista talpra kecmergett. Odakint egy szakasznyi társuk meredt bután az épületre. A raktár földszintjéről Lemuel és Derkhan bámult rájuk vissza. Isaac fentről nézett le a behatolókra.

Aztán mindenki megmozdult.

Az utcán álló milicisták visszanyerték lélekjelenlétüket, és megrohamozták az ajtót. Lemuel felborította David hatalmas íróasztalát, gyorsan a rögtönzött pajzs mögé kucorodott, és felhúzta két hosszú csövű pisztolyát. Derkhan nekifutásból ugrott a fedezékbe. Yagharek sziszegve hátrált el a korláttól oda, ahová a katonák már nem láthattak be.

Isaac villámgyors mozdulattal a munkaasztalához fordult, felkapott két nagyobb, színtelen folyadékkal teli üveget, és ugyanazzal a lendülettel a korlát felé pördülve a milicisták felé hajította, mint két bombát.

Az elsőként bejutott három katona éppen időben tápászkodott fel ahhoz, hogy telibe kapják őket az üvegcserepek és a vegyszerek. Az egyik kancsó az egyik férfi sisakján tört össze, és visszalökte a padlóra. Nem mozdult, és dőlt belőle a vér. Életveszélyes szilánkok pattantak le a másik két alak páncéljáról. Egy kurta pillanatig nem mozdultak aztán hirtelen ordítani kezdtek, amikor a khemykáliák átrágták magukat a maszkjukon, és arcuk lágy szövetébe martak.

Még mindig nem dördültek el a fegyverek.

Isaac visszafordult az asztalhoz, és újabb korsókat kapott fel, de ezúttal módszeresebben válogatta ki a támadókra zúdítandó vegyszereket. Miért nem lőnek? - gondolta zúgó fejjel.

A sebesült katonákat kihúzták az utcára. Páncélos milicisták falanxa nyomult be a helyükre, akik vaspajzsokat tartottak maguk előtt, és a fémbe ültetett, törésálló üvegen keresztül néztek körül. A hátuk mögött két alak várakozott khepri fullánkdobozokkal a kezében.

- Élve kellünk nekik! - döbbent rá Isaac. A fullánkdobozzal ölni is lehetett, de nem szükségszerűen. Ha csak a hullájukra áhítoztak volna, Rudgutter hagyományos csapatokat küld számszeríjakkal meg kovás puskákkal, és nincs szüksége ezekre a ritka kincsnek számító szakemberekre.

Isaac vasporból és vérváltoztató párlatból készített keveréket hajított a védekező formációra, de a katonák gyorsan mozdultak, és a kancsók a felrántott pajzsokon törtek szét. A milicisták eltáncoltak a veszélyes gömbök elől.

A pajzshordozók mögött álló két alak kezében meglendültek a fogazott végű, kétfarkú korbácsok.

A tulajdonképpeni fullánkdobozokat - ezeket a bonyolult, túldíszített, óramű-meghajtású khepri gépezeteket - a katonák az övükre erősítették. Az erszényméretű szerkezetek két oldalából hosszú ostorszíjként indult az a vastag drót, amelyet az egyik végén fémtekercs, a másikon szigetelő gumiréteg borított, és ha megfeszült, legalább hat méterre elért. Úgy félméternyire a végüktől egy-egy fából faragott fogantyú volt, ezeket markolták meg a fegyver használói, hogy szörnyű sebességgel pörgessék a fémostort. A drótok végén éppen csak érzékelhetően csillogott valami. Isaac tudta, hogy ezeknek a csápoknak a végére gonosz, csupa tüske fémhorgot erősítettek. A pontos kiképzésük állandóan változott. Némelyik tömör volt, a legjobbak pedig úgy nyíltak szét becsapódáskor, mint egy kegyetlen virág. Mindegyiket arra tervezték, hogy pontosan célba találjon, átüsse a páncélt meg a húst, és könyörtelenül akaszkodjon a felhasított testbe.

Derkhan addigra az asztal mögött kuporgott, Lemuel mellett. Isaac újabb munícióért nyúlt. A pillanatnyi csendben Derkhan fürgén fél térdre emelkedett, és súlyos pisztolyát célra tartva kikukkantott a falap felett.

Meghúzta a ravaszt. Az egyik milicista ugyanekkor elengedte az ostorát.

Szép lövés volt. Derkhan az egyik pajzs üvegét találta el, amit az egyetlen sebezhető pontnak ítélt. Azonban alábecsülte a katonák védelmét. A kukucskáló hangos reccsenéssel, látványosan meghasadt, teljesen tejfehérre vált a végigfutó hajszálrepedésektől, de a rézdrótokkal megerősített üveg kitartott. A milicista megtántorodott, de állva maradt.

A fullánkdobozos katona mozdulatai igazi profira vallottak.

Egyszerre rántotta fel mindkét kezét, széles ívben, és ugyanabban a pillanatban már meg is nyomta a fafogantyúba épített kapcsolókat, amelyek elengedték az addig rögzített drótokat. A végükre erősített súlyok fémes villanással repítették őket,

A fullánkdoboz belsejében csévélődő huzal szinte súrlódás nélkül suhant át az üreges fogantyún, így a pengéket nem fogta vissza semmi. Szabályos ívben hasították levegőt. A fogazott végű súlyok hosszú, elnyújtott pályát írtak le ami egyre meredekebbé vált, ahogy a dobozból kifutó kábel megnyúlt.

Az élesre köszörült pengék egyszerre vágódtak kétoldalt Derkhan felsőtestébe. A nő sikoltva megtántorodott, megcsikordult a foga, aztán görcsösen megránduló kezéből kihullott a pisztoly.

A milicista egy gombnyomással beindította az előre felhúzott óraművet.

Kerregő zaj hallatszott. A gépezetben elrejtett, felcsévélt tekercsek elkezdtek legöngyölődni, ami dinamóként forogva gerjesztette a különös energiát. Derkhan egész testében összerándult, akaratlanul tett néhány tánclépést, és gyötrelmes sikolyt préselt ki összeszorított fogain. Kék fényszikrák pattogtak a hajából és az ujjai hegyéből.

A milicista figyelmesen nézte, és a dobozon elhelyezett tárcsákkal szabályozta az energialöket erejét. Sistergő csattanás hallatszott, és Derkhan szabályosan a levegőbe repült, a falnak vágódott, és összeesett a padlón.

A másik katona az asztal mögé hajította a köszörült fémsúlyokat, hátha sikerül elkapnia Lemuelt, de a férfi szorosan a fához simult, és a horgok ártalmatlanul csapódtak be mellette. A milicista megpöccintett egy kapcsolót, és a huzalok villámgyorsan alapállapotba csévélődtek vissza.

Lemuel a földön heverő Derkhanra pillantott, és megemelte a két pisztolyt.

Isaac dühödten elbődült. Újabb hatalmas kancsónyi életveszélyes thaumaturgikus kotyvalékot zúdított a milicistákra. A rögtönzött lövedék ugyan a lábuk előtt csapódott be, de akkora erővel, hogy a szétfröccsenő folyadékból még a pajzsok mögé is jutott, ahol azonnal elvegyült az előző párlattal - két katona sikoltozva tántorodott hátra, amikor a bőrük pergamenné töredezett, és tintává változott a vérük.

Mesterségesen felerősített hang harsant odakint. Rudgutter polgármester volt az.

- Hagyjanak fel az erőszakkal! Gondolkodjanak! Nem tudnak megszökni. Fejezzék be, és könyörületesek leszünk!

Rudgutter a testőrei gyűrűjében állt, Eliza Stem-Fulcherrel az oldalán. Rendkívüli dolognak számított, hogy részt vesz egy rajtaütésben, de ez nem volt mindennapi alkalom. Az utca túloldalán várakozott, Isaac raktárától kissé távolabb.

Még nem volt teljesen sötét. A házak ablakaiban riadt és kíváncsi arcok tünedeztek fel. Rudgutter nem foglalkozott velük. Leeresztette a tölcsér alakú, vas szócsövet, és Eliza Stem-Fulcherhez fordult. Bosszús ráncokba futott az arca.

- Micsoda rohadt egy tötyörgés ez - mondta. A nő bólintott. - De mindegy. Bármilyen tehetetlenek is, a milícia akkor sem veszíthet. Lehet, hogy meghal néhány emberünk, der Grimnebulin meg a társai akkor sem fognak kijutni onnan. - Hirtelen felbosszantotta a sok ideges bámészkodó.

A szájához emelte a hangosanbeszélőt.

- Azonnal takarodjanak vissza a házukba! - ordította.

Jóleső érzéssel nyugtázta a lebbenő függönyök látványát. Hátrahúzódott, és onnan figyelte, amint a raktárépület megremeg.

Lemuel egyetlen elegáns és pontos lövéssel leterítette az egyik fullánkdobozost. Isaac lelökte az íróasztalát a lépcsőn, amely elsodorta azt a két katonát, akik megpróbáltak rátámadni, és most folytatta a bombázást. Yagharek Isaac utasításait követve válogatta és szórta lefelé az életveszélyes vegyületeket.

Ennek ellenére minden ellenállási kísérlet kudarcra ítéltetett. Túl sok volt a milicista. A védekezőknek kedvezett, hogy a katonák nem akartak megölni őket, mert sem Isaacnek sem Lemuelnek, sem Yaghareknek nem voltak ilyen gáttlásai. Isaac becslése szerint eddig négy milicista halt meg: egyet golyó talált el, egynek betört a koponyája, kettővel pedig a véletlenszerű khémyai reakció végzett. Ez azonban nem tarthatott sokáig. A pajzsok mögé bújt támadók lassan kezdték bekeríteni Lemuelt.

Isaac látta, hogy néhányan felfelé nézegetnek és tanácskoznak. Aztán az egyikük a vállához emelte kovás puskáját, és célba vette Yaghareket.

- A földre, Yag! - kiáltotta Isaac. - Lőni fognak!

A garuda a padlóra vetette magát, és az orgyilkos szem elől veszítette.

Semmi hirtelen manifesztáció, semmi libabőrözés, semmi váratlanul felmagasodó gigászi alak. Mindössze annyi történt, hogy Rudgutter fülében felcsendült a Szövő hangja.

...LÁTHATATLANUL BEKÖTÖZTEM AZ ÉGSÉGBŐL LELÓGÓ SZÁLAKAT ÉS MEGCSÚSZTAM A LÁBAM CSUSSZANT EGYET A HÁLÓTÉPŐK LÉLEKPISZKÁN ALACSONYRENDÜEK ÉS KÖZÖNSÉGESEK ÉS HÉTKÖZNAPIAK MI TÖRTÉNIK POLGÁRMESTER ÚR EZ AZ EGÉSZ HELY REMEG...

Rudgutter összerezzent. Csak ez hiányzott, gondolta. Határozott hangon szólalt meg.

- Szövő - mondta. Stem-Fulcher átható, kíváncsi pillantást vetett rá. - Milyen kedves tőled, hogy csatlakoztál hozzánk.

Átkozottul kiszámíthatatlan, túlságosan is, gondolta közben dühösen. Ne most, a mindenségit, miért éppen most! Eredj, hajszold a molyokat, menj vadászni... mit keresel itt?

A Szövő idegesítő volt, és veszélyes, de Rudgutter tudatosan vállalta a kockázatot, amikor igénybe vette a segítségét. Egy elszabadult ágyú is veszélyes fegyver.

Rudgutter úgy gondolta, bizonyos értelemben megegyeztek az óriási pókkal. Ennyit legalább fenn lehetett tartani a Szövőkkel. Kapnellior segített ebben. A szövedéktan bizonytalan tudományterület volt, de akadtak azért eredményei. Több kipróbált kommunikációs módszer létezett és Rudgutter élt is ezekkel, hogy kapcsolatot tudjon tartani a Szövővel. Az üzeneteket ollók pengéibe vésték, amelyeket utána beolvasztottak. Első látásra véletlenszerűen kiválogatott szobrok alatt gyújtottak tüzet, és az árnyékok üzeneteket rajzoltak a mennyezetre. A Szövő mindig azonnal válaszolt, általában ennél is bizarrabb módon.

Rudgutter udvariasan felszólította a Szövőt, hogy vadássza le a molylepkéket. Természetesen nem parancsolhatott neki, legfeljebb ötleteket adott. A lény azonban kedvezően fogadta a javaslatokat, és Rudgutterben most világosodott meg, hogy ostoba, és abszurd módon úgy kezdett gondolni rá, mint az ügynökére.

Ez többet nem fordul elő.

Megköszörülte a torkát.

- Megkérdezhetem, mi az oka annak, hogy csatlakoztál hozzánk, Szövő?

Ismét megszólalt a hang, a fülében rezgett, vibrálva remegett végig a koponyacsontjain.

...BENT ÉS KINT A SZÁLAK ELSZAKADTAK ÉS FELFESLETTEK ÉS ÖSVÉNY HASADT A VILÁGHÁLÓ GÖRBÜLETÉBE AHOL KIVÉREZTEK KIFAKULTAK A SZÍNEK VEGIGSIKLOTTAM AZ ÉGEN A FELSZÍN ALATT ÉS TÁNCOLTAM A HASADÁS KÖRÜL A NYOMORÚSÁG KÖNNYEIVEL NÉZTEM AZ OCSMÁNY MARADVÁNYT AMI ITT GYÖKEREDZIK INNEN TERJED SZÉT ITT KEZDŐDIK...

Amikor Rudgutter lassan felfogta, mit akar mindez jelenteni, bólintott.

- Itt kezdődött - helyeselt. - Ez a középpont. Ez a forrás. Sajnos… - Rendkívüli elővigyázatossággal válogatta meg a szavait. - Sajnálatos módon némileg alkalmatlan az időpont. Bátorkodhatom javasolni, hogy kicsit később vedd szemügyre ezt az épületet... ami valóban minden probléma kiindulási pontja.

Stem-Fulcher a polgármestert figyelte. Gondterheltnek tűnt. Élénken figyelte Rudgutter válaszait.

Egy különös pillanat erejéig minden elnémult körülöttük. Elhalt a raktárból kiszűrődő lövöldözés és kiabálás. Nem hallatszott a katonai páncélok csörömpölése és nyikorgása. Stem-Fulcher szóra nyitotta a száját, de nem mondott semmit. A Szövő hallgatott.

Aztán sustorgó hang kelt Rudgutter gondolatai között. A polgármester először szörnyülködve eltátotta a száját, aztán nem is próbálta leplezni mélységes rémületét. Elképzelése sem volt, honnan, de tudta, mi az, amit hall: az a halk, hátborzongató hang, amellyel a Szövő több dimenziót átlépve a raktár felé tartott.

A milicisták feltartóztathatatlanul közeledtek Lemuel felé. Végigtapostak Vermishank holttestén. Diadalittasan szorongatták a pajzsukat.

Az emeleten Isaac és Yagharek kifogyott a khemykáliákból. A tomboló Isaac székekkel, deszkákkal és szeméttel hajigálta a katonákat, akik könnyedén hárították a támadásait.

Derkhan ugyanolyan mozdulatlanul hevert a földön, mint Lublamai, aki még mindig a kuckójában feküdt egy fenti sarokban. Lemuel elkeseredett csatakiáltással meglendítette a lőporos szaruját, és megszórta a támadóit az átható szagú porral. Tűzszerszám után kapott, de addigra lerohanták az ólmosbotot szorongató milicisták. A fullánkdobozos férfi közelebb lépett, és pörgetni kezdte két pengéjét.

A raktár közepén nyugtalanítóan remegett a levegő.

Két milicista már közelebb húzódott a különös ponthoz de zavartan megtorpantak. Isaac és Yagharek két végén markoltak egy hatalmas lócát, és már felkészültek, hogy a lent tolongó alakokra hajítják. Mindketten észrevették a jelenséget. Megálltak és figyeltek.

A szoba közepén, mint egy hátborzongató virág szirmai, a semmiből bomlott elő a sötétség. Egy nyújtózkodó macska bestiális kecsességével terjedt szét az anyagi valóságban. Szétnyílt, és kitöltötte a termet, gigászi, ízelt lény lett, roppant pókalak, amely sistergett az erőtől, és kiszívta a fényt a levegőből.

A Szövő.

Yagharek és Isaac kezéből egyszerre hullott ki a lóca.

A milicisták, akik megérezték, hogy valami megváltozott az éterben, abbahagyták Lemuel ütlegelését, és riadtan megfordultak.

Minden jelenlévő iszonyodva meredt a jelenésre.

A Szövő közvetlenül a két reszkető milicista felett manifesztálódott. Mindketten felnyüszítettek a félelemtől. Az egyikük zsibbadó ujjai közül kihullott a kard. A másik egy bátrabb, bár legalább annyira értelmetlen indíttatásból, vadul remegő kézzel célzásra emelte a pisztolyát.

A Szövő lenézett a két katonára. Felemelte két emberi kezét. Megpaskolta az előtte kushadó férfiak fejét, mintha kutyák lennének.

Aztán az emeletre mutatott, ahol Isaac és Yagharek állt riadtan és dermedten. A hirtelen elnémult szobában csak a Szövő földöntúli, kántáló hangja visszhangzott.

...TÚL ÉS FENT A KIS FOLYOSÓN SZÜLETETT A VONAGLÓ HÜVELYK A TORZ KORCS ÉS KISZABADÍTOTA TESTVÉREIT FELTÖRTE A PECSÉTET A PÓLYÁN ÉS KIROBBANT MÉG MINDIG ITT TERJENG A REGGELIJE ILLATA Ó DE SZERETEM ÉLVEZEM EZ A HÁLÓ A SZÖVEDÉK BONYOLULT ÉS FINOM BÁR TÉPETT KIK AZOK AKIK ILYEN ROPPANT ÉS NAIV SZAKÉRTELEMMEL KÉPESEK SZŐNI A HÁLÓT...

A Szövő feje embertelen könnyedséggel fordult egyik oldalról a másikra. Csillogó, összetett szeme felmérte a helyiséget. Még mindig nem mozdult senki. Odakint felharsant Rudgutter hangja. Feszült volt.

Dühös.

- Szövő! - kiáltotta. - Ajándékom és üzenetem van a számodra! - A pillanatnyi csendet követően gyöngyház nyelű olló csúszott be a raktárajtón. A Szövő kifejezetten emberi mozdulattal csapta össze a kezét örömében. Odakintről ollócsattogtatás semmivel össze nem téveszthető hangja hallatszott.

...GYÖNYÖRŰ GYÖNYÖRŰ - nyöszörögte a Szövő - AZ ESDEKLŐ CSITTCSATT ÉS MÉGIS BÁR LESIMÍTJÁK A SZÉLEKET ÉS A DURVA SZÁLAKAT A HIDEG ZAJJAL FORDÍTOTT ROBBANÁS VÁLTOZIK A FÓKUSZ VÁLTANOM KELL MINTÁKAT SZŐNI IDE AMATŐRÖKKEL MAGUKRÓL NEM TUDÓ MŰVÉSZEKKEL HOGY FELFEJTSEM A KATASZTROFÁLIS SZAKADÁST BRUTÁLIS ASZIMMETRIA VAN A KÉK ÁBRÁZATOKBAN AKIK NEM CSINÁLNAK SEMMIT NEM LEHET ÍGY A FELTÉPETT HÁLÓ SEMMIT NEM ÉR MINTÁK NÉLKÜL ÉS ENNEK AZ ELKESEREDETT ÉS BŰNÖS ÉS KÁROSODOTT TARKABARKA CSAPATNAK A FEJÉBEN TÖKÉLETES FORMÁBA ÁLLNAK ÖSSZE A VÁGY FONATAI SÓVÁRGÁS BARÁTOKÉRT TOLLAKÉRT TUDOMÁNYÉRT IGAZSÁGÉRT ARANYÉRT...

A Szövő torokhangú, reszketeg morgást hallatott. Hirtelen rémisztő fürgeséggel mozdult a lába, bonyolult mintában cikázott át a termen, hullámfodorként szelte át a teret.

A Lemuel felett összehajoló milicisták kezéből kihullott a bot, és egymást taposva próbáltak elmenekülni a lény elől. Lemuel bedagadt szeme kinyílt, és meglátta a pókszerű alak hatalmas tömbjét. Felkapta a kezét, és rémülten kiáltani próbált.

A Szövő egy pillanatig mozdulatlanul imbolygott előtte aztán felnézett a galériára. Egyetlen puha lépés, és felfoghatatlan módon máris odafent volt, néhány lábra Isaactől és Yagharektől. Azok ketten halálra váltan meredtek a roppant, szörnyűséges lényre. Mozdulni sem bírtak. Yagharek ugyan megpróbált elhátrálni, de a Szövő túlságosan gyors volt... VAD ÉS KIFÜRKÉSZHETETLEN... - dalolta, majd hirtelen mozdulattal felkapta a garudát a levegőbe, emberinek látszó karja alá szorította Yaghareket, aki úgy vonaglott és kiáltozott, mint egy csecsemő.

...FEKETE ÉS ROZSDABARNA... - énekelte a Szövő. Elegánsan tipegve, mint egy piruettező táncos, oldalra lépett az eltorzított dimenziókon át, és ismét ott állt a reszkető Lemuel mellett. Felemelte, és Yagharek mellé csapta.

A milicisták elszörnyedve és döbbenten hátráltak. Rudgutter polgármester hangja tovább harsogott odakint, de senki sem figyelt rá.

A Szövő lépett egyet, és ismét Isaac emeleti lakrészében volt. Könnyű, szapora léptekkel a férfihoz szaladt, és a szabadon maradt karja alá kapta.. KÜLÖNC NYÜZSGŐ VILÁGI... - kántálta, amikor leszorította.

Isaac nem tudott küzdeni ellene. A Szövő érintése hűvös volt, rezzenéstelen és valószerűtlen. A bőre simának tűnt, mint a csiszolt üveg. Isaac érezte, hogy lélegzetelállító könnyedséggel a levegőbe emeli, aztán lefogja, finoman betakarja az a csontos kar.

…ELLENTÉTES NEMTÖRŐDÖM HEVES... - hallotta Isaac a Szövő hangját, amint a lény hihetetlen lépteivel elindult visszafelé, és máris hat méterrel távolabb állt, Derkhan mozdulatlan teste mellett. A nő körül ácsorgó milicisták egyöntetű rémülettel húzódtak el onnan. A Szövő némi nehézségek árán felemelte a földről az ájult Derkhant és Isaac mellé dugta, aki a ruháján keresztül is érezte a melegét.

Isaac szédült. A Szövő ismét oldalazva lépett egyet, és már a szoba túlsó felében állt, a konstrukt mellett. Isaac az utóbbi néhány percben még a gépe létezéséről is elfeledkezett. A szerkezet visszatért a megszokott helyére, onnan nézte végig a milicisták rohamát. Most a sima üveglencsét fordította a Szövő felé. A mindenütt jelen lévő póklény egyetlen mozdulattal tőrszerű lábára pöccintette, aztán fürgén a magasba lökte. Ívelt, kitines hátával kapta el az ormótlan, emberméretű gépet. A konstrukt veszélyesen imbolygott, de nem esett le, akárhogy mozgott is a Szövő.

Hirtelen gyilkos fájdalom hasított Isaac fejébe. Kínjában felüvöltött, és érezte, hogy lüktető, forró vér fröccsen az arcába. Egy pillanattal később, mintha visszhang volna, felharsant Lemuel sikolya.

A vértől és a zavarodottságtól ugyan elhomályosult előtte a világ, de így is látta, hogyan villódzik körülötte a szoba, miközben a Szövő átszeli az egymásba csúszó síkokat. A következő pillanatban megjelent az összeverődött milicisták mellett, és pengében végződő karjával érzékelhetetlenül gyors mozdulatot tett. A katonák, akiket megérintett, egymás után sikoltottak fel, amitől úgy tűnt, mintha Különös vírus terjesztené villámgyorsan a gyötrelmes ordítást.

A Szövő a raktár közepén megállt. Könyökét a testéhez szorította, ezért a foglyok szinte mozdulni sem bírtak. Kezével vörösre mocskolódott tárgyakat dobált a padlóra. Isaac felemelte a fejét, és körülnézett, hátha lát valamit a halántékában izzó fájdalom függönyén keresztül. A teremben mindenki kiabált, görnyedezett, az arcára szorította a tenyerét, és sikertelenül próbálta elállítani az ujjain keresztül patakzó vért. Isaac ismét lenézett.

A Szövő maroknyi véres fület szórt a padlóra.

Finoman mozgó keze ívét követve vér csomósodott össze a lenti porban. A frissen nyesett húsdarabokból egy olló tökéletes körvonala rajzolódott ki odalent. A Szövő felnézett, és a kapálózó alakok képtelen terhe alatt is úgy mozgott, mintha nem érezné a súlyt.

...HEVES ÉS IMÁDNI VALÓ... -suttogta, aztán eltűnt.

Ami tapasztalat volt, álom lesz, végül emlék válik belőle. Nem látom, hol végződik az egyik, és hol kezdődik a másik.

Eljött közénk a Szövő, a hatalmas pók.

Cymekben furiach-jadzs-hett a neve: a tébolyultan táncoló isten. Nem hittem, hogy valaha látni fogok egyet. A világok közötti járatból hullott közénk és a törvényhozók elé. Hallgattak a pisztolyok. A torkokban elhalt a hang, mint légy a pókhálóban.

A tébolyultan táncoló isten vad, idegen léptekkel mozgott a szobában. Begyűjtött minket - minket, renegátokat, bűnözőket. Mesemondó konstruktokat, földhöz láncolt garudát, riportereket, akikből hír lesz, bűnöző tudósokat és tudós bűnözőket. A tébolyult, táncoló isten úgy szedegetett össze minket, mint megtévedt híveket, és megrótt minket eltévelyedésünkért.

Megvillant a késkeze. Az emberi fülek húscseppként potyogtak a földre. Én megmenekültem. Az őrült hatalmasságot nem érdekelte tollakkal takart fülem. A jajveszékelés és az elkeseredett sikoltozás közepette a furiach-jadzs-hett örömteli körtáncot járt.

Aztán elfáradt, és az anyagi világ ráncai között kilépett a raktárból.

Egy másik térbe.

Lehunytam a szemem.

Olyan irányban mozogtam, amiről azt sem tudtam, hogy létezik. Éreztem a rengeteg láb kaparászó csúszkálását, miközben a tébolyultan táncoló isten hatalmas erőfonalakon haladt. Obskúrus szögekben szaladt végig a valóság mentén, mi pedig alatta. A torkomban éreztem a gyomrom. Éreztem, hogy fennakadok, megrándulok a világ szövetén. Libabőrös lettem az idegen létsíkon.

Egy pillanatra rajtam is úrrá lett az isten tébolya. Egy pillanatra a tudásvágy megfeledkezett magáról, és csillapítani akarta éhségét. Egyetlen töredéknyi pillanatra kinyitottam a szemem.

Egy rettenetes és örökké tartó sóhaj erejéig megláttam a valóságot, ahol a tébolyult, táncoló isten haladt.

Könnyezett és égett a szemem, úgy éreztem, mindjárt szétpattan, mintha ezernyi homokvihar szórta volna tele porral. Képtelen volt felfogni a látványt. Szerencsétlen szemem küszködve próbálta látni azt, amit nem lehet látni. Egyetlen szikrát, egy aspektus jelentéktelen részletét fogtam fel.

Ezt láttam, vagy hittem, hogy látom, vagy meggyőztem magamat, hogy látom: ürességet, ami mellett eltörpült a sivatagi égbolt. Irtóztató méretű, ásító hasadékot. Felnyüszítettem, és hallottam a többiek nyüszítését. És láttam, mi az, ami előttem ível át a semmin, a végtelen tér perspektívájának minden irányában és dimenziójában nyújtózva, minden egyes bonyolult, metafizikai csomójában egész életeket és roppant méreteket felölelve: egy háló.

És tudtam, miből van.

Az örök érvényűen bonyolult szőttes minden fonalát a színek vonagló végtelensége, a textúrák káosza alkotta... és ezek sorban megrándultak a tébolyult, táncoló isten léptei alatt, megremegtek, és parányi visszhangokat keltettek az éterben, a bátorságét, az éhségét, a veszekedését, a káposztáét és a gyilkosságét és a betonfalakét. A seregélyek motivációjának vetüléke egy fiatal tolvaj nevetésének vastag, ragacsos fonalához kapcsolódott. A szálak megfeszültek, és szilárdan egy harmadik selyemfonalhoz tapadtak, amely egy katedrális tetejét tartó, hét támpillér szögeiből szövődött. Ezt a fonatot elnyelte a lehetséges terek végtelensége.

Minden szándék, interakció, motiváció, minden szín, minden test, minden akció és minden reakció, minden morzsányi létező valóság és az azokhoz tartozó gondolatok, minden létrejött kapcsolat, a történelem minden nüánsznyi pillanata és lehetségessége, minden fogfájás és macskakő, minden érzelem és születés és bankjegy, minden dolog, ami valaha létezhet, bele volt szőve ebbe a végtelen, terpeszkedő hálóba.

Nem volt sem kezdete, sem vége. Bonyolultságának fokához az emberi elme nem is mérhető. Olyan szépséges munka, hogy zokogott a lelkem.

Nyüzsgött az élettől. A hálóminta végtelene felett több olyan lényt láttam, mint a hordozónk, még több tébolyultan táncoló istent.

És láttam más teremtményeket is, szörnyűséges alakokat, amelyekre nem akarok emlékezni.

A háló nem hibátlan. Számtalan helyen felfeslett a szövet, és roncsolódtak a színek. Imitt-amott megfeszültek és bizonytalanná váltak a minták. Akárhányszor elhaladtunk egy ilyen seb mellett, éreztem, hogy a tébolyultan táncoló isten megáll, és fonómirigyét megfeszítve javít és sző.

A közelben Cymek feszes fonala húzódott. Esküszöm, hogy megéreztem a rezgését, amikor a világhálóra ránehezedett az idő súlya.

Körülöttem kicsi, körülhatárolt és félig valóságos fátyolszövet remegett... Új-Crobuzon. És a szőttes közepén ocsmány hasadás éktelenkedett. Kitágult, és félbevágta a városhálót, megölte a színeket. Ami maradt, az szürke volt, és élettelen. Értelmetlen üresség, fakó sápadtság, ami ezerszer lélektelenebb volt még annál is, amit egy örök sötétben élő, vak hal szemében látni.

És miközben a felismeréstől elkerekedett, sajgó szemmel meredtem magam elé, láttam, hogy a hasadék tágul.

Nagyon megijesztett a terjeszkedő rés. És porszemmé törpültem az egész háló mellett. Lehunytam a szemem.

Az elmémet nem tudtam lezárni. Akadálytalanul próbálta előcibálni mindazt, amit láttam. De nem tudta megtartani. Nem maradt bennem más, csak egy érzés. Úgy emlékszem rá, mintha mesélték volna. Végtelen súlya már nem nyomasztja a gondolataimat.

Ez a fonnyadt emlékkép ejt most rabul.

Táncoltam a pókkal. Együtt szökelltem a tébolyultan táncoló istennel.

ÖTÖDIK RÉSZ

Tanácskozás

Harmincnegyedik fejezet

A Lemquist-szalonban Rudgutter, Stem-Fulcher és Rescue haditanácsot tartott.

Egész éjjel le sem hunyták a szemüket. Rudgutter és Stem-Fulcher fáradt volt, és ingerlékeny. Számtalan bögre erős kávét kortyolgatva vitatkoztak a papírok felett.

Rescue szenvtelen volt, mint mindig. A nyakára pólyált sállal játszadozott.

- Nézzék meg ezt! - mondta Rudgutter, és egy papírlapot lobogtatott alárendeltjei előtt. - Ma reggel érkezett. Személyesen hozták. Lehetőségem nyílt megvitatni a tartalmát magukkal a szerzőkkel is.

Stem-Fulcher áthajolt az asztal felett, és a levélért nyúlt. Rudgutter tudomást sem vett róla, inkább ismét átfutotta a szöveget.

- Josiah Pentontól, Bartol Sednertől és Mashek Ghrashietnichstől érkezett. - Mindkét alárendeltje felkapta a fejét. A polgármester lassan bólintott. - A Nyílhegy-bánya, a Sedner Kereskedelmi Bank és a Paradox Konszern vezetői képesek voltak időt szakítani arra, hogy közösen levelet írjanak nekem. Vagyis nyugodtan kijelenthetem, hogy láthatatlan tintával egy másik, egészen hosszú névsort is a levél aljára biggyeszthetünk, hm? - Kisimította a papírlapot. - Mint írják, Penton, Sedner és Ghrashietnichs urak „mélységes aggodalommal követik a botrányos jelentéseket”, amelyek az utóbbi időben eljutottak hozzájuk. Kiszimatolták, hogy válsághelyzetben vagyunk. - Észrevette, hogy Rescue és Stem-Fulcher összenéz. - Az egész meglehetősen kusza. Nem tudják pontosan, mi történik, de egyikük sem aludt túlságosan jól mostanában. Ráadásul ismerik Dan der Grimnebulin nevét. Tudni akarják, milyen intézkedéseket tettünk azért, hogy elhárítsuk a... khmm... „nagy múltú városállamunkat fenyegető veszélyt”.

Letette a levelet. Stem-Fulcher vállat vont, és szóra nyitotta a száját. A polgármester, aki ingerülten dörgölte a szemét, nem hagyta szóhoz jutni.

- Olvasták Tormlin felügyelő... „Sally” jelentését. Serachin szerint, akinek egyébként jelenleg, amíg lábadozik, mi viseljük gondját, der Grimnebulin azt állítja, egy úgynevezett krízisgép működő prototípusával rendelkezik. Mindannyian át tudjuk érezni a kijelentés súlyát. Nos... a mi derék üzletembereink rájöttek a dologra. Mint képzelhetik, mindannyiuk... különösen Mr. Penton leghőbb óhaja, hogy a lehető leghamarabb véget vessünk ennek az abszurd pletykának. Szerintük az összes nevetséges álgépet, amit Mr. der Grimnebulin a hiszékenyek megtévesztése céljából összetákolt, rövid időn belül tanácsos lenne megsemmisíteni. Futólag említést tesznek arról a nagylelkű pénzügyi támogatásról, amelyet az elmúlt évek során a Kövér Napkorong pártjának, illetve a kormánynak juttattak. Parancsot kaptunk, hölgyem és uram. Cseppet sem örülnek az oltmolyoknak, és boldogok lennének, ha ezek a veszélyes állatok haladéktalanul ketrecbe kerülnének. És talán nem meglepő módon hisztérikus dührohamot kaptak a krízisenergia puszta gondolatától. Na most... múlt éjjel az utolsó szögig átkutattuk a raktárt, de nyomát sem találtuk efféle készüléknek. Számításba kell vennünk azt a lehetőséget is, hogy der Grimnebulin tévedett vagy hazudott. Ha azonban nem, akkor arról sem feledkezhetünk hogy tegnap magával vitte a gépet és a jegyzeteket. Nagyot sóhajtott. - A Szövővel.

Stem-Fulcher igen óvatosan válogatta meg a szavait.

- Tudjuk már - kockáztatta meg a kérdést -, hogy mi történt?

Rudgutter kurtán vállat vont.

- Kapnelliorhoz eljuttattuk azoknak a milicistáknak a vallomását, akik látták a Szövőt, és hallották, amit mondott. Megpróbáltam kapcsolatba lépni a lénnyel, amire kurta és érthetetlen választ kaptam... A tükrömre tapadt koromba firkálva. Csak annyit mondhatunk biztosan, hogy szerinte tökéletesítette a világháló mintázatát azzal, hogy az orrunk elől rabolta el der Grimnebulint meg a barátait. Nem tudjuk, hová ment vagy mi a célja. Azt sem, hogy életben hagyta-e őket. Igazából semmit sem tudunk. Habár Kapnellior meggyőződése, hogy még mindig a molylepkékre vadászik.

- Mi a helyzet a fülekkel? - kérdezte Stem-Fulcher.

- Fogalmam sincsen! - kiáltotta Rudgutter. - Szebb lett tőle a háló! Egyértelmű! Vagyis húsz halálra rémült, félfülű milicistánk van a gyengélkedőn! - Aztán lehiggadt egy kicsit. - Gondolkodtam. Meggyőződésem szerint a gondjaink egy része abból fakad, hogy túlzottan grandiózus tervekkel kezdtünk. Megpróbáljuk felkutatni a Szövőt, de eközben visszatérünk a molylepkevadászat kevésbé ambiciózus módszereihez is. Összegyűjtjük azokat a testőröket, milicistákat és tudósokat, akiknek már volt dolguk a teremtményekkel. Különleges osztagot állítunk össze. És mindezt tesszük úgy, hogy együttműködünk Motleyval.

Stem-Fulcher és Rescue a polgármesterre nézett, majd bólintott.

- Elkerülhetetlen. Egyesítjük a forrásainkat. Képzett emberei vannak, akárcsak nekünk. Motley a saját egységeit irányítja, mi a mieinket, de összhangban fognak tevékenykedni. A művelet idejére az embereivel együtt kivételes amnesztiát kap minden bűntény alól. Rescue.,, - folytatta Rudgutter csendesen. - Szükségünk lesz a különleges képességeire. Természetesen diszkréten. Mit gondol, mennyi... magafajtát lenne képes mozgósítani egy napon belül? A művelet természetét ismerve... Nem veszélytelen vállalkozás.

Montjohn Rescue ismét a sáljával babrált. Sajátos, fojtott hangot hallatott.

- Nagyjából tízet - mondta.

- Természetesen megkapják a kellő kiképzést is. Ha nem tévedek, maga viselt már tükörsisakot, igaz? - Rescue bólintott. -Jó. Mivel a maga fajtájának az érzelmi sémája... számos tekintetben hasonlít az emberekére, ugye? Az elméje legalább olyan csábító egy molylepkének, mint az enyém. Gazdatesttől függetlenül?

Rescue bólintott.

- Álmodunk, polgármester úr - mondta színtelen hangján. - Zsákmánnyá válhatunk.

- Értem. Biztosíthatom, hogy értékelni fogjuk a bátorságát... akárcsak a társaiét. Amennyire tőlünk telik, gondoskodunk a biztonságukról.

Rescue minden érzelem nélkül bólintott. Lassan felállt.

- Mivel az idő rendkívül fontos tényező, azonnal indulok, és értesítem a megfelelő feleket. - Fejet hajtott. - A csapatom holnap napnyugtakor a rendelkezésére áll majd - mondta. Megfordult és távozott.

Stem-Fulcher összeszorított szájjal Rudgutter felé fordult.

- Nem tűnt túl boldognak, igaz? - kérdezte. Rudgutter vállat vont.

- Mindig tudta, hogy a szerepe akár veszélybe is sodorhatja. Az oltmolyok ugyanakkora veszélyt jelentenek rájuk, mint ránk.

Stem-Fulcher bólintott.

- Mikor vitték el? Mármint az eredeti, az ember Rescue-t.

Rudgutter egy pillanatig magában számolgatott.

- Tizenegy éve. Azt tervezte, hogy átveszi a helyemet. Sikerült megszerveznie az osztagot? - érdeklődött. Stem-Fulcher hátradőlt, és nagyot szippantott agyagpipájából. Illatos füst kavargott.

- Ma és holnap kerül sor a kétnapos intenzív kiképzésre... tudja, hogy hogyan célozzanak hátrafelé a tükörsisakban és egyebek. Motley minden jel szerint ugyanezzel foglalatoskodik. A pletykák szerint néhány újraformáltját kifejezetten az oltmolyok gondozására és elfogására tervezték... beépített tükrökkel, fordítva beültetett karokkal, ilyesmik. Nekünk mindössze egyetlen ilyen emberünk van. - Irigykedve csóválta a fejét. - Ezenkívül csatlakozott hozzánk néhány tudós, akik részt vettek a projektben, és most azon dolgoznak, miképpen lehetne érzékelni a kreatúrákat. Nagy igyekezettel próbálnak meggyőzni minket, hogy a kísérlet kimenetele kétséges, de ha sikerrel járnak, azzal némi előnyre tehetünk szert. - Rudgutter bólintott.

- Ehhez tegyük hozzá - mondta -, hogy a Szövő valahol még mindig odakint van, és a drága világszőttesét elrondító molyokra vadászik... Csapataink száma nem elhanyagolható.

- Viszont nem összhangban dolgoznak - mondta Stem-Fulcher. - Engem ez aggaszt. A városban pedig romlik a közhangulat. Az igazságot értelemszerűen nagyon kevesen ismerik, azt azonban mindenki tudja, hogy a rémálmok miatt képtelenség aludni. Szeretnénk térképre vinni azokat a helyszíneket, ahol a legtöbben szenvednek rémálmoktól, hátha kialakul valamilyen minta, amelynek alapján követni lehetne a molyokat. Az elmúlt héten megszaporodtak az erőszakos bűncselekmények. Semmi komoly és előre kitervelt: hirtelen támadások, a pillanat hevében elkövetett gyilkosságok, verekedés. A polgárok idegei kezdik felmondani a szolgálatot - tette hozzá lassan. - Paranoiásak és félnek.

Pillanatnyi csend telepedett a szobára, aztán folytatta.

- Elméletileg ma délután kapom kézhez az egyik tudóscsoport munkájának első gyümölcsét - mondta. - Felkértem a kutatóinkat, hogy tervezzenek egy olyan sisakot amely alvás közben megvéd a molyok ürülékétől. A viselője furcsán fest majd az ágyban, de legalább kipiheni magát. - Elhallgatott. Rudgutter szaporán pislogott. - Hogy van a szeme? - kérdezte a nő.

A polgármester a fejét csóválta.

- Romlik - felelte szomorúan. - Egyszerűen nem tudjuk megoldani, hogy ne vesse ki. Lassan szerezni kell egy újat.

Karikás szemű városiak ballagtak munkába. Morcosak voltak, és nem különösebben segítőkészek.

Pincsfa dokkjaiban már nem beszéltek a szétvert tüntetésről. A vogyanoj rakodókon éktelenkedő véraláfutások halványodni kezdtek. Úgy emelték ki a mocskos vízbe borult szállítmányokat, mint máskor. Bárkákat irányítottak a lehorgonyzott hajók közötti szűk hézagokba. Titokban a sztrájkot irányító szakszervezetisek eltűnéséről pusmogtak.

Emberkollégáik vegyes érzelmekkel bámulták a legyőzött xenókat.

A kövér aeroszkáfok nyugtalan, lomha rosszindulattal járőröztek a város felett.

Riasztóan könnyedén lángoltak fel a viták. Mindennapossá váltak az összetűzések. Az éjszaka gyötrelmei átnyúltak az éber világba, és áldozatokat szedtek.

Bősgomolyban, a Bleckly Vasfinomítóban az egyik darukezelő hallucinálni kezdett, és ismét megpillantotta azt a rémséget, ami előző éjjel pokollá változtatta az álmát. A testén végigfutó borzongás éppen elegendő volt ahhoz, hogy görcsösen megtaszítsa az irányítókarokat. A roppant gőzhajtású gép egyetlen másodperccel korábban öntötte ki az olvasztott vasat. Fehéren izzó zuhatagot zúdított a várakozó tartály elé, és úgy fröcskölte végig a személyzetet mint a régi korok ostromgépei. Sikolyaikat elnyelte a könyörtelen áradat.

Fröcskös hatalmas és kihalt betonobeliszkjei tetején a városi garudák nagy tüzeket gyújtottak éjszakánként. Gongokat meg serpenyőket ütögettek, és rekedten ordítottak, vagy obszcén dalokat harsogtak. Charlie, a nagyfőnök azt mondta, ezzel távol tartják a tornyaiktól a gonosz szellemeket. A repülő szörnyetegeket. A démonokat, akik az élők agyát akarják kiszívni.

Bujjaliget lármás kávéházi élete lecsendesedett.

A rémálmok néhány művészt tébolyult alkotótevékenységre sarkalltak. Kiállítást terveztek a műveikből, Táviratok a zaklatott városból címmel. Azokat a festményeket, szobrokat és zeneműveket mutatták be, amelyeket a várost ingoványként elborító, romlott álmok ihlettek.

A levegőt átitatta a félelem, és akadtak emberek, akikről egyszerűen nem esett szó. Linről és Isaacről, az eltűntekről. Mert ha beszélnek róluk, azzal beismerik, hogy valami talán nincsen rendben, esetleg nem is a munkájuk foglalja le őket ennyire, hogy valójában torokszorító hiányérzetet kelt bennük ez a néma és kényszerű távollét a különböző törzshelyeikről.

A rémálmok átfúrták az ébrenlét és az alvás közötti hártyát. Átszivárogtak a mindennapokba, a napfényes világot kísértették, még az emberek torkában elsorvasztották a társalgást, és ellopták a barátokat.

Isaac emlékektől gyötörve ébredt. Felderengett benne az elmúlt éjszaka rendkívüli szökése. Megrebbent a szempillája, de nem nyitotta ki a szemét.

Elakadt a lélegzete.

Lassan emlékezni kezdett. Lehetetlen képek kísértették. Selyemfonalak, mindegyik egy emberöltőnyi vastag. Egymásba fonódó drótokon kúszó, alattomosan lopakodó, élő valamik. A színes pókhálószövet csodaszép hártyája mögött minden létező dolog roppant, végtelen, időtlen hiánya...

Elszörnyedve kinyitotta a szemét.

A háló eltűnt.

Lassan körülnézett. Téglából emelt, hideg és nyirkos barlangban volt, ahol víz csöpögött a sötétben.

- Felébredtél, Isaac? - szólalt meg Derkhan.

Isaac nehézkesen felkönyökölt. Nyögött. A teste a legkülönfélébb pontokon sajgott. Úgy érezte magát, mint akit összevertek és megtéptek. Derkhan nem messze ült onnan, egy téglaszegélyen. Mosolyában semmi kedvesség nem volt. Inkább tűnt rémisztő vicsornak.

- Derkhan? - motyogta Isaac. Aztán lassan elkerekedett a szeme. - Hát rajtad meg mi van?

A füstölgő olajlámpás erőtlen fényében csak annyit látott, hogy a nő puffos, élénk rózsaszín pongyolát visel. A ruhát rikító horgolt virágok díszítették. Derkhan megcsóválta a fejét.

- Átkozottul nem tudom, Isaac - válaszolta keserűen. - Csak arra emlékszem, hogy kiütött az a fullánkdobozos katona, aztán felébredtem itt a csatornában, ebben a ruhában. És ez még nem minden... - Megremegett a hangja. Az egyik oldalon félresöpörte a haját. Isaac felszisszent, amikor meglátta az arcára száradt vért és a szivárgó, nyers sebet. - A fülem... eltűnt, a rohadt életbe. - Bizonytalan kézzel visszaengedte a haját. - Lemuel azt mondja, egy… Szövő hozott minket ide. Mellesleg te még nem láttad, miben vagy.

Isaac megdörgölte a halántékát, és felült. A gondolatait elborító köddel küzdött.

- Micsoda? - kérdezte. - Hol vagyunk? A csatornában?... Hol van Lemuel? Yagharek? És... - Lublamai, mondta hang a fejében, de eszébe jutottak Vermishank szavai Dermesztő iszonyattal tudatosult benne, hogy Lublamai végérvényesen elveszett.

Akadozni kezdett a hangja.

Aztán meghallotta, mit beszél, és rájött, hogy hisztérikusan zagyvál összevissza. Elhallgatott, nagy levegőt vett, és uralkodott magán.

Körülnézett, és felmérte a helyzetet.

Derkhannal együtt egy fél méternél kicsit szélesebb benyílóban ültek, amely téglafalú, ablaktalan kamra falából nyílt. A négyszög alakú helyiség oldala nagyjából három méter volt - a szemközti falat alig lehetett látni a gyenge fényben -, a mennyezet pedig alig másfél méterre húzódott Isaac fejétől. A szoba minden falában henger alakú cső tátongott.

A padlót teljesen elborította a szennyvíz. Nem lehetett eldönteni, milyen mélyen van a padló. A víz nagy része legalább két csatornából zubogott elő, a másik kettőből pedig lassan folydogált.

A falakra síkos rétegben tapadt a szerves nyálka és a penész. A levegőt fojtogatóvá tette a rothadás és az ürülék szaga.

Isaac végignézett magán, és zavartan elfintorodott. Kifogástalanul elegáns öltönyt és nyakkendőt viselt, sötét színű, elegáns szabású öltözéket, amit bármelyik parlamenti képviselő megirigyelhetett volna. Életében nem látta még ezt a ruhát. Mellette megviselten és koszosan az útitáskája hevert.

Hirtelen eszébe jutott az előző éjszaka, a hirtelen fájdalom és a felbugyogó vér. Elakadt lélegzettel, izgatottan a fejéhez nyúlt. Reszketeg sóhaj szakadt fel belőle, és tapogatózó ujja megremegett. A bal füle eltűnt.

Gyengéden megérintette a megcsonkított részt. Arra számított, hogy véres, feltépett húst vagy varasodó heget talál. Ehelyett, Derkhannal ellentétben, gyógyult, bőrrel benőtt sebet tapintott. Egyáltalán nem fájt. Mintha évekkel ezelőtt elveszítette volna a fülét. Elfintorodott, és próbaképpen csettintett egyet. Még hallott, habár a jövőben kétségtelenül nehezebben tudja majd meghatározni a hangok forrását.

Derkhan enyhén megborzongott.

- Ez a Szövő jónak látta begyógyítani a füledet a Lemuelével együtt. Az enyémet nem... - Tompa, elkeseredett hangon beszélt. - Habár - tette hozzá - legalább elállította a vérzést azokon a helyeken, ahol az az átkozott fullánkdoboz felsebzett. - Egy pillanatig Isaacet méregette. - Szóval Lemuel mégsem őrült meg, nem álmodott, és nem is hazudott - jelentette ki csendesen. - Azt mondod, felbukkant egy Szövő, és megmentett minket?

Isaac lassan bólintott.

- Nem tudom, miért... elképzelésem sincsen... de így igaz. - Eszébe jutott valami. - Hallottam Rudgutter hangját odakintről, amint valamit kiabált neki. Nekem úgy tűnt, nem lepte meg túlzottan a Szövő felbukkanása... szerintem megpróbálta lefizetni. Az az átkozott bolond talán egyezséget akar kötni vele... Hol vannak a többiek?

Isaac körülnézett. A benyílóban nem lehetett elbújni, a túloldalon azonban megpillantott egy másik, ugyanilyen fülkét, amelyet teljesen elborított a sötétség. Ha valaki elrejtőzött odabent, az nyomtalanul eltűnhetett az árnyékban.

- Mindannyian itt ébredtünk - mondta Derkhan. - Lemuelt leszámítva mind ilyen fura ruhát viseltünk. Yagharek… - Zavartan ingatta a fejét, és gyengéden megérintette véres sebét. - Yaghareket beletuszkolták egy utcalány ruhájába. Néhány meggyújtott lámpás várt ránk. Lemuel és Yagharek elmesélte, mi történt... Yagharek... nagyon különös dolgokat beszélt, egy hálóról... - Megint megcsóválta a fejét.

- Én értem - mondta Isaac, és nagyot sóhajtott. Szinte érezte, hogy a gondolatai megilletődötten iszkolnak el néhány megmaradt, halovány emlékkép elől. - Ájult voltál amikor a Szövő kimenekített minket. Nem láthattad, amit mi - nem láthattad, hova vitt minket...

Derkhan arca megrándult. Könnyek csillogtak a szemében.

- Ez a nyavalyás... szörnyen fáj a fülem, Zaac. - A férfi aggodalmasan és esetlenül megmasszírozta a vállát, aztán Derkhan folytatta. - De mindegy... te ki voltál ütve, ezért Lemuel lelépett, és Yagharek vele tartott.

- Micsoda? - kiáltott fel Isaac, de a nő csendre intette.

- Ismered Lemuelt, tudod, miből él. Kiderült, hogy remekül ismeri a csatornarendszert. Alkalmanként hasznos búvóhely is lehet, úgy látszik. Óvatosan körülnézett a szomszédos alagutakban, és mire visszajött, már tudta, hol vagyunk.

- És hol?

- Borongosban. Lemuel elment, és Yagharek ragaszkodott hozzá, hogy vele tartson. Megesküdtek, hogy három órán belül visszatérnek. Ennivalót akartak szerezni, nekem meg Yaghareknek ruhát, és felderíteni a környéket. Úgy egy órával ezelőtt indulhattak el.

- Az istenek verjék meg, akkor menjünk utánuk...

Derkhan a fejét ingatta.

- Zaac, ne légy hülye - mondta fáradtan. - Nem szabadhatunk el egymástól. Lemuel ismeri a csatornarendszert... és ez a hely veszélyes. Azt mondta, maradjunk itt. Mindenféle dolgok vannak idelent... ghulok, mélységjárók, az istenek tudják, még mi minden. Itt kell várnunk rájuk. Mellesleg ebben a pillanatban valószínűleg te vagy Új-Crobuzon legkeresettebb személye. Lemuel tapasztalt bűnöző, tudja, hogyan kell elrejtőzni. Sokkal nagyobb biztonságban van, mint te.

- De mi lesz Yaggal? - üvöltötte Isaac.

- Megkapta Lemuel köpenyét. Csuklyában, rongyokba pólyált lábbal legfeljebb egy furcsa öregembernek látszott. Isaac, hamarosan itt lesznek. Meg kell várnunk őket. Ki kell találnunk, mit tegyünk. És meg kell hallgatnod.

A férfi Derkhanra pillantott, mert aggasztotta a hangjából csendülő elkeseredés.

- Miért hozott ide minket, Zaac? - kérdezte a nő. Arca eltorzult a fájdalomtól. - Miért bántott minket, miért öltöztetett fel így? Engem miért nem gyógyított meg? - Dühösen letörölte az arcáról a könnyeket.

- Derkhan - mondta Isaac halkan. - Elképzelni sem tudom...

- Nézd csak ezt - mondta a nő szipogva. Gyűrött, büdös újságlapot nyújtott át neki. Isaac undorodva fogta a kezébe az ázott, szennyes papírt.

- Mi ez? - kérdezte, miközben széthajtogatta.

- Amikor kóvályogva magunkhoz tértünk, és még azt sem tudtuk, hol vagyunk, egyszer csak ez bukkant elő az egyik kifolyóból, papírcsónakká hajtogatva. - A szeme sarkából Isaacre pillantott. - Az áramlattal szemben úszott. Kihalásztuk.

Isaac kinyitotta a lapot. A Napló nevű új-crobuzoni hetilap középső oldala volt. A dátumból - 1779. tethisz 9. - kiderült, hogy az aznap reggeli számból szedték ki. Átfutotta a rövid cikkeket. Értetlenül ingatta a fejét.

- Mit nem vettem észre? - kérdezte.

- Nézd meg az olvasói leveleket - mondta Derkhan.

Isaac megfordította a lapot. És már észre is vette fentről a második levelet. Stílusában a többi üzenet dagályos, formális hangvételét követte, tartalmában azonban alaposan eltért tőlük. Isaac elkerekedő szemmel olvasta.

Hölgyem és Uraim!

Kérem, fogadják legőszintébb elismerésemet, mellyel a szövés terén tanúsított, kivételes képességeik előtt kívánok adózni. Mivel boldogan látnám, ha további finomításokat eszközölhetnének a mű egészén, bátorkodtam kiszabadítani önöket balszerencsés helyzetükből. Mivel egyéb égetően sürgős elfoglaltságaim másfelé szólítanak, nem áll módomban becses társaságukkal tartani. Kétségkívül nem kell tetemes időnek eltelnie ahhoz, hogy ismét találkozzunk. Időközben talán tanácsos lenne figyelembe venniük, hogy kompániájuk egyik tagja, kinek nemtörődömsége jelentős mértékben hozzájárult a városban jelenleg uralkodó balszerencsés állapotokhoz, könnyedén magára vonhatja elszabadult gondozottja nemkívánatos érdeklődését.

Csak sürgetni tudom önöket, hogy folytassák tevékenységüket, melynek magam is odaadó híve vagyok.

A legmélyebb tisztelettel

Sz.

Isaac lassan felnézett Derkhanra.

- Csak az istenek tudják, mire vélik majd ezt A Napló olvasói... - súgta. - Az ördögit, ez az átkozott pók tényleg hihetetlen erővel bír!

Derkhan biccentett. Felsóhajtott.

- Bárcsak érteném - mondta lehangoltan -, mit művel...

- Nem lennél rá képes, Dee - felelte Isaac. - Soha.

- Te tudós vagy, Zaac - mondta a nő csípősen és makacsul. - Tudnod kell valamit ezekről az átkozott valamikről. Most pedig légy oly szíves, és fejtsd meg nekünk, mit akart üzenni.

Isaac nem vitatkozott. Ismét elolvasta a levelet, aztán a gondolatai között kutatott valamilyen információfoszlány után.

- Csak azt teszi, amit tennie kell... hogy szebb legyen a háló - szólalt meg végül lehangoltan. Észrevette Derkhan tépett sebét, és megint elkapta a tekintetét. - Nem értheted meg, mert egyáltalán nem úgy gondolkodik, mint mi. - Váratlanul eszébe jutott valami. Elgondolkodva, lassan folytatta. - Talán... talán Rudgutter is ezért foglalkozik vele - mondta. - Ha másképpen gondolkodik, mint mi, talán immúnis a molyokra. Talán... olyan, mint egy vadászkutya.

És elszabadult, gondolta, mert eszébe jutott, mit kiabált a polgármester a raktárépület előtt. Nem azt teszi, amit Rudgutter akar.

Visszatért A Naplóban leközölt levélhez.

- Van itt ez a részlet a szövésről... - töprengett a szája szélét harapdálva. - Ez a világháló lesz, igaz? Vagyis én azt hiszem, azt akarja mondani, tetszik neki, amit... hm... csinálunk. Ahogy „szövünk”. Úgy gondolom, ezért menekített ki minket. Ami pedig az utolsó részt illeti... - Miközben átfutotta a levél végét, arckifejezése egyre ijedtebbé vált. - Ó, istenek! - sóhajtott fel. - Ez történt Barbile-lal is... - Derkhan összeszorított szájjal nézett rá. Kelletlenül bólintott. - Hogy is mondta? „Megízlelt...” A lárvának, amelyet neveltem, egész végig csak gerjesztettem az étvágyát... Meg is ízlelt. Minden bizonnyal rám vadászik.

Derkhan mereven bámult rá.

- Nem tudod lerázni, Isaac - mondta csendesen. – Meg kell ölnünk.

Azt mondta, ölnünk. Isaac hálásan pillantott rá.

- Mielőtt előállnánk egy tervvel - mondta a nő -, van itt még valami. Egy rejtély. Valami, amire magyarázatot várok. - A szemközti, sötét benyíló felé intett. Isaac kíváncsian fürkészte a mocskos félhomályt. Nagy nehezen ki tudta venni egy otromba, mozdulatlan alak körvonalait.

Azonnal rájött, mi lehet az. Eszébe jutott rendkívüli és váratlan közbeavatkozása a raktárban. Akaratlanul is szaporábban vette a levegőt.

- Senki mással nem beszélt, és senki másnak nem írt - mondta Derkhan. - Amikor észrevettük, hogy itt van velünk, megpróbáltuk szóra bírni, tudni akartuk, mit csinált, de nem foglalkozott velünk. Szerintem rád vár.

Isaac lekászálódott a téglaperemről.

- Sekély - szólt utána Derkhan. A férfi belecsusszant a csatorna hideg latyakjába. A térdéig ért. Gondolkodás nélkül gázolt át rajta, és nem törődött az átható bűzzel, ami a felkavart nyálkából áradt. A visszataszító szennylevesben tocsogva a másik keskeny párkány felé tartott.

Amint közelebb ért, a fénytelen benyíló lakója halkan felberregett, és amennyire tőle telt, álló helyzetbe tornázta ütött-kopott tömbjét. Éppen csak elfért a szűk résben.

Isaac letelepedett mellé, és lerázta a latyakot a cipőjéről. Elénk, kíváncsi arckifejezéssel a várakozó alak felé fordult.

- Nos - szólalt meg. - Mondd el nekem, mit tudsz. Áruld el, miért figyelmeztettél. Meséld el, mi folyik itt.

A takarítógép felszisszent.

Harmincötödik fejezet

Yagharek a Trauka állomás nyirkos téglaüregében állt és várt.

Egy szelet kenyeret és egy húsdarabot rágcsált, amit egy hentestől koldult némán. Nem leplezték le. Egyszerűen kidugta a köpönyeg alól reszkető kezét, és ennivalót nyomtak a tenyerébe. A feje végig takarásban maradt. Csoszogva járt, lábát szorosan rongyokba tekerte. Úgy görnyedezett, mint egy megfáradt öregember.

Emberként sokkal könnyebb volt elrejtőznie, mint egészséges garudaként.

A sötétben várakozott, ahol Lemuel magára hagyta. A jótékonyan takaró árnyékból jól látta az óraműistenek temploma körüli mozgást. Csúnya, alacsony épület volt, homlokzatán még mindig ott díszelgett az egykori bútorbolt festett cégére. Az ajtó fölé bonyolult réz számlapot erősítettek, amelyen minden szám egy adott isten szimbólumával fonódott össze.

Yagharek ismerte ezt a vallást. Népszerű volt a Shankellben élő emberek körében. Amikor a törzsével a városba érkeztek kereskedni, évekkel a bűntény előtt, mindig felkereste a helyi templomot.

Az óra egyet ütött, és a törött ablakokon túl felhangzott a Sanshadnak, a napistennek szóló himnusz. Jóval nagyobb lelkesedéssel énekelték, mint Shankellben, de határozottan kevesebbet törődtek a finomságokkal. Csaknem három évtized telt el azóta, hogy a vallás sikerrel átjutott a Sivár-tengeren. Az árnyalatokat a jelek szerint valahol Shankell és Myrshock között elnyelte a víz.

Még fel sem fogta, de a vadászösztöne már jelezte, hogy a búvóhelye felé közeledő léptek ismerősek. Gyorsan bekapta az utolsó falatokat, és várt.

Lemuel jelent meg a szűk barlang bejáratában. A válla és a szegély közötti világos foltokban látni lehetett a mögötte elhaladó járókelőket.

- Yag - suttogta, és vaksin bámult befelé a szurtos lyukba. A garuda előrecsoszogott a fénybe. Lemuel két, étellel és ruhával megrakott zsákot szorongatott. - Gyere! - súgta. - Ideje visszamennünk.

Elindultak visszafelé Borongós kanyargós utcáin arra, amerről jöttek. Csontnap volt, amikor mindenki vásárolni indul, és a város többi részén valószínűleg nyüzsgött a tömeg. Borongosban azonban szegényesek és átlagosak voltak a boltok. Azok a helybeliek, akiknek csontnapon járt a szabadnap, Grízvégbe vagy a kocsonyáskúti piacra mentek. Lemuelnek és Yaghareknek nem sok kíváncsiskodótól kellett tartania.

A garuda megszaporázta a lépteit, és bebugyolált lába miatt furcsa, nyomorék tántorgással próbálta utolérni a férfit. Délkeleti irányba tartottak, Szír felé, a magasvasút sínjének árnyékában.

Így érkeztem a városba, gondolta Yagharek, a vonatok hatalmas vas nyomvonalát követve.

Áthaladtak a téglaívek alatt, és hamarosan megérkeztek oda, ahonnan jöttek, egy szűk, három oldalán üres téglafalakkal határolt térségre. Esőcsatornák futottak a falakon, a betonba vájt barázdák mentén, és az udvar közepére, egy emberméretű rácshoz vezettek.

Az udvar a déli oldalon kopott sikátorra nézett. A házakon túl meredek lejtő indult lefelé. Szír elkeseredetten gubbasztott az agyagos talajon. Yagharek messzire ellátott a megroggyant tetők és a penészes cserepek, a téglakürtők meg az elgörbült szélkakasok lepusztult birodalma felett

Lemuel egy pillantással meggyőződött róla, nem figyelik-e őket, aztán félrehúzta a rácsot. A kitóduló mocsárgáz csápjai azonnal körbefonták őket. A hőség miatt még áthatóbbá vált a szag. Lemuel Yagharek kezébe nyomta a zsákokat, és az övéből előrántott egy felhúzott pisztolyt. A garuda hosszasan nézte a csuha rejtekéből.

Lemuel zord mosollyal a társa felé fordult.

- Kértem néhány szívességet. Kistafíroztattam magunkat. - Magyarázatképpen megemelte a pisztolyt. Ellenőrizte, rendben van-e, és a tenyerében méregette a súlyát. Olajlámpást húzott elő a zsákból, meggyújtotta, és a bal kezével fölemelte.

- Maradj mögöttem! - mondta. - Hegyezd a füledet! Mozogj fürgén! Figyeld a hátadat!

Ezzel aláereszkedtek a mocsokba és a sötétségbe.

Nem tudták, mennyi ideje gázolnak a meleg, áporodott szagú sötétben. Csobbanó, iszkoló zajok vették őket körül minden irányból. Egy ízben gonosz kacagás harsant az egyik párhuzamos folyosóban. Két alkalommal is megtörtént, hogy Lemuel váratlanul megpördült, és a lámpást meg a pisztolyt arra a pontra szegezte, ahol még mindig fodrozódott a mocskos víz, de már nem látszott, mi lehetett ott az előbb. Nem kellett lőnie. Semmi sem zaklatta őket.

- Tudod, mekkora szerencsénk van? - kérdezte könnyedén. A hangja elhalkulva, majd felerősödve jutott el az orrfacsaró bűzben hátra, Yagharekig. - Nem tudom, vajon a Szövő szándékosan csinálta-e, de ez itt az új-crobuzoni csatornarendszer legbiztonságosabb része. - A hangja időről időre megiszaposodott az undortól. - Borongós eléggé eldugott hely, nem sok élelem akad idelent, se thaumaturgiai hulladék, olyan hatalmas, vén termeket sem találni, hol egy egész raj megélhetne... Nincsen nagy nyüzsgés.

Elhallgatott, majd némi szünet után folytatta.

- Vegyük például Borzosláp csatornáit. Ott az a rengeteg veszélyes vegyület azokból a laboratóriumokból, kísérletekből, és évek óta csak gyűlik odalent... meglehetősen kiszámíthatatlan rágcsálók tenyésznek arra. Disznónyi méretű patkányok, amik beszélnek. Vak törpekrokodilok, amiknek az ük-ükapjuk még az állatkertből szökött meg. Mindenféle korcsok. Odaát Bősgomolyban meg Sompoly-kertben a város alatt több rétegben húzódnak az ősrégi épületek. Az évszázadok alatt lassan elnyelte őket az iszap, és az újabbakat egyszerűen a tetejükre építették. Szilárd utcaburkolat mindössze százötven éve létezik. A csatornák odaát régi pincékbe és hálószobákba zúdulnak. Az ilyen alagutak elsüllyedt utcákba vezetnek. Még látni lehet a táblákat. Rothadó házak a téglából rakott égbolt alatt. A szar végigfolyik a kanálisokon, aztán ajtókon meg ablakokon zubog kifelé. Itt élnek a földalattiak. Valaha emberek voltak, vagy legalábbis a szüleik, de túl sok időt töltöttek el idelent. Egyikük sem valami szép látvány.

Harákolt, majd hangosan a lassan csordogáló latyakba köpött.

- Viszont. Még mindig inkább ők, mint a ghulok. Vagy a mélységjárók. - Szárazon felnevetett. Yagharek nem tudta eldönteni, tréfálkozik-e vele.

Lemuel hallgatásba burkolózott. Néhány percig nem hallatszott más zaj, csak a sűrű szennyvízben gázoló lábak csobbanása. Aztán Yagharek hangokat hallott. Megtorpant, és megragadta Lemuel ingét, de a következő pillanatban már tisztán értette őket - Isaac és Derkhan volt az. A sűrű, büdös nyálka mintha idáig sodorta volna a fényt a szemközti sarok mögül.

Lemuel és Yagharek görnyedezve és elgyötört hangon szitkozódva átnyomakodott a kanyargós téglacsomópontokon, míg végül megérkeztek a szűk helyiségbe Borongos szíve alatt.

Isaac és Derkhan egymással ordítozott. Isaac a nő válla felett megpillantotta a két jövevényt. Kitárta a karját.

- A mindenségit, hát itt vagytok! - Ellépett Derkhan mellől, és elindult feléjük. Yagharek odanyújtotta neki az ennivalóval teli batyut. Isaac nem törődött vele. – Lem, Yag - mondta sürgetően. - Gyorsan el kell indulnunk.

- Na, várj csak... - kezdte Lemuel, de Isaac rá se hederített.

- Hallgass ide, a mindenit! - kiáltott rá. - A konstrukt beszélt hozzám!

Lemuel eltátotta a száját, de nem jött ki hang a torkán. Egy pillanatig senki sem szólalt meg.

- Értitek? - kérdezte Isaac. - Intelligens, a rohadt életbe, értelmes... valami történt a fejével. A Kl-ről szóló pletyka igaz! Valami vírus, programhiba... erről nem volt hajlandó elárulni semmit, de azt hiszem, arra célzott, hogy az a nyomorult szerelő nyújtott neki segítő kezet. Mindennek a tetejébe ez a vacak képes gondolkodni! Mindent látott. Ott volt, amikor az oltmoly elkapta Lublamait...

- Várjál már! - kiáltott fel Lemuel. - Beszélt hozzád?

- Nem! A koszba karcolta az üzeneteket. Rohadtul lassan ment. Erre használja a szemétszedő pálcáját. A konstrukttól tudtam meg, hogy David elárult! Még a milicisták érkezése előtt megpróbált kizavarni minket a raktárból!

- Miért?

Isaac lendülete kicsit alábbhagyott.

- Nem tudom. Nem magyarázta meg. Nem igazán… képes kifejezni magát. - Lemuel elnézett Isaac feje mellett. A konstrukt mozdulatlanul ült az olajlámpás vörhenyes-feketén lobogó fényében. - De ezt hallgasd meg... azt hiszem azért akart megmenteni minket, mert az oltmolyok ellen küzdünk. Nem tudom, miért... de gyűlöli őket. A halálukat akarja. És felkínálta a segítségét...

Lemuel ugató hangon kellemetlen, hitetlenkedő kacajt hallatott.

- Bámulatos! - álmélkodott gúnyosan. - Magad mellé állítottál egy porszívót!

- A lószart, te idióta! - üvöltötte Isaac. - Hát nem érted? Nem ő az egyetlen!

Az egyetlen hosszasan visszhangzott a dögletes téglaüregekben. Lemuel farkasszemet nézett Isaackel. Yagharek kicsit távolabb húzódott.

- Nem ő az egyetlen - ismételte Isaac halkan. A háta mögött Derkhan néma egyetértéssel bólintott. - Útmutatásokat adott. Tud írni meg olvasni... így jött rá, hogy David feladott minket, megtalálta a szemétbe hajított utasításokat... de nem egy kifinomult elme. Viszont azt ígéri, ha holnap éjjel elmegyünk Grízkanyarba, találhatunk ott valamit, ami mindent megmagyaráz. És segíthet nekünk.

Ezúttal a nekünk szócska visszhangja töltötte be a csendet. Lemuel lassan megcsóválta a fejét. Arca komor volt, és kegyetlen.

- A rohadt életbe, Isaac - mondta csendesen. - „Nekünk”? Ki a fasznak beszélsz? Semmi közöm az egészhez...

- Derkhan undorodva felmordult és elfordult. Isaac döbbenten szóra nyitotta a száját, de Lemuel félbeszakította. - Nézd, öregem. Én a pénzért csináltam eddig. Üzletember vagyok. Jól megfizettél. Megkaptad érte az ellenszolgáltatást. Vermishank esetében egy kicsit még ingyen is besegítettem. Mr. X. miatt tettem. Meg kedvellek is, Isaac. Őszinte voltál velem. Ezért jöttem most vissza ide. Hoztam egy kis kaját, és megmutatom a kifelé vezető utat. Vermishank azonban halott, te pedig felélted a hiteledet. Nem tudom, mit főztél ki, de részemről lelépek. Mi a büdös szarnak kergetném ezeket a rohadékokat? Hagyd meg a milicistáknak. Nekem ebből semmi hasznom nem származik... minek maradnék?

- Kinek hagyjuk meg?... - sziszegte Derkhan gyűlölködve, de Isaac közbevágott.

- Nocsak - mondta lassan. - És most mi lesz? Hm? Azt hiszed, visszamehetsz? Lem, öregfiú, bármi legyél is, ostoba biztosan nem vagy. Azt gondolod, nem láttak meg? Azt hiszed, nem tudják, ki vagy? Az istenek verjék meg, öregem... köröznek.

Lemuel Isaacre meredt.

- Hát, köszönöm, hogy így aggódsz értem - szólalt meg, és megrándult az arca. - Azért mondanék én valamit. - Megkeményedett a hangja. - Te talán elveszítetted a lábad alól a talajt. Én azonban az egész pályafutásomat azzal töltöttem, hogy elkerültem a törvényt. Ne izgulj miattam, cimbora. Minden tipp-topp lesz. - Mégsem hangzott teljesen magabiztosnak.

Semmi olyasmit nem hallott tőlem, amit magától ne tudott volna, gondolta Isaac. Egyszerűen most nem akar vele foglalkozni. Megvetően ingatta a fejét.

- A mindenit, öregem, nem gondoltad ezt végig. Egy egész átkozott világegyetem választja el a közvetítőt a milicistagyilkos bűnözőtől... Felfogtad? Ők nem tudják, te mennyit tudsz vagy nem tudsz... sajnálatos módon te is belekeveredtél, öregfiú. Kénytelen vagy kitartani mellettünk. Okosabb lenne, ha velünk csinálnád végig. El akarnak kapni, igaz? És most éppen előlük menekülsz. Jobb elöl szaladni, még akkor is, ha futni kell, mint megfordulni és hagyni, hogy utolérjenek.

Lemuel némán ácsorgott a csendben, és sötét tekintettel méregette Isaacet. Nem szólt, de nem is indult el.

Isaac tett egy lépést felé.

- Nézd - mondta. - A másik az, hogy... szükségünk... szükségem van rád. - A háta mögött Derkhan mogorván szívott egyet az orrán, mire a férfi bosszús pillantást vetett

- Az istenek köpjék le, Lem... veled van a legtöbb esélyünk. Mindenkit ismersz, a megfelelő helyeken vannak kapcsolataid... - Lemondóan széttárta a karját. -Nem látok más kiutat. Az egyik ilyen... valami rám utazik, a milícia nem segíthet rajtunk, fogalmuk sincs, hogyan kaphatnák el az átkozott szörnyet, és egyébként is, nem tudom, figyeltél-e, de ezek a seggfejek ránk is vadásznak... Jelenleg egyetlen lehetőséget sem látok arra, hogy élve megússzuk, még akkor sem, ha esetleg elkapjuk az oltmolyokat. - Ezekbe a szavakba még ő is beleborzongott. Elhessegette a gondolatot, és hadarva folytatta. - Ha azonban dolgozom rajta, talán kiókumlálok valami megoldást. Ugyanez vonatkozik rád. Nélküled Derkhannak meg nekem biztosan annyi. - Lemuel tekintete kemény volt. Isaac hátán végigfutott a hideg.

Soha ne felejtsd el, kivel van dolgod, gondolta. Nem vagytok barátok... ezt ne téveszd szem elől.

- Tudod, hogy pénzügyekben megbízható vagyok - szólalt meg hirtelen. - Tudod te azt. Nem állítom, hogy hatalmas bankszámlával rendelkezem, de van egy kis pénzem, és maradt még pár guinea, mind a tiéd lehet... de segíts rajtam, Lemuel, és a tiéd vagyok. Dolgozni fogok neked. Az embered leszek. Az elcseszett ölebed. Mondasz egy munkát, megcsinálom. Ami pénzt keresek, az a tiéd. Az elcseszett életemet is odaadnám neked, Lemuel. Csak segíts rajtunk.

Egy ideig a szennylé csöpögésén kívül nem hallatszott más hang. Derkhan topogva ácsorgott Isaac mögött. Arcáról sugárzott az utálat és a megvetés. Nincs szükségünk rá, sugallta a kifejezése. Ennek ellenére kivárta, mit mond a férfi. Yagharek hátrahúzódott. Ő szenvtelenül hallgatta a vitát. Minden Isaachez kötötte. Nélküle nem mehetett sehova, és nem csinálhatott semmit.

Lemuel sóhajtott.

- Tudatában vagy annak, hogy folyamatosan vezetni fogom a tartozásodat? Komoly adósságokról beszélünk ugye tudod? Van bármi fogalmad arról, mibe kerül az ilyesmi naponta? A veszélyességi pótlék?

- Nem számit - mondta Isaac kurtán. Megpróbálta elleplezni a megkönnyebbülését. - Csak tájékoztass rendszeresen. Közöld, mekkora a felhalmozódott adósságom. Törleszteni fogom. - Lemuel biccentett. Derkhan felsóhajtott, nagyon lassan és nagyon halkan.

Úgy álltak ott, mint két kimerült párbajozó. Mindegyik a másiktól várta, hogy csináljon valamit.

- És most mi lesz? - kérdezte Lemuel barátságtalanul.

- Holnap éjjel elmegyünk Grízkanyarba - mondta Isaac. - A konstrukt segítségről beszélt. Nem kockáztathatjuk meg, hogy nem megyünk. Ott találkozom veletek.

- Te hová mész? - kérdezte Derkhan meglepetten.

- Meg kell találnom Lint - felelte Isaac. - Keresni fogják.

Harminchatodik fejezet

Közeledett az éjfél. A csontnapból lassan kerülőnap lett. Egyetlen éjszaka híján telihold volt.

A Lin toronyháza előtti téren, a tulajdonképpeni Kocsonyáskútban alig jártak emberek, és azok is idegesnek, ingerlékenynek tűntek. Véget ért a vásár napja, és vele együtt a vidám hangulat is oda lett. A téren standok csontvázai, ponyváiktól megfosztott, vékony fakeretek kísértettek. Rothadó kupacokban állt a piac után megmaradt hulladék, és a szemeteseket várta, hogy elszállítsák a telepekre. A felpüffedt hold fénye maró folyadékként áztatta fehérre Kocsonyáskutat. Vészjósló, rideg és sivár helynek tűnt.

Isaac óvatosan kapaszkodott felfelé a lépcsőn. Nem tudott üzenetet küldeni Linnék, és már napok óta nem látta. A Legyespart egyik szivattyús kútjánál úgy-ahogy lemosdott, de még mindig erősen bűzlött.

Előző nap órákon át gubbasztott a csatornában. Lemuel sokáig nem engedte meg nekik, hogy elinduljanak, mert úgy ítélte, nappal ez túlságosan veszélyes.

- Addig mindenképpen itt kell maradnunk - jelentette ki -, amíg ki nem találjuk, mit fogunk tenni. Ráadásul eléggé feltűnő társaság lennénk. - Így aztán mind a négyen az ürülékszagú vízzel elöntött teremben ültek, ettek, és a hányingerrel küzdöttek, civakodtak, és nem jutottak semmire. Azon veszekedtek, vajon Isaac elmehet-e egyedül Linhez. A férfi hajthatatlan maradt, és egyáltalán nem óhajtott kísérőket. Derkhan és Lemuel egyszerre átkozta az ostobasága miatt, és Yagharek hallgatása is vádlónak tűnt. De Isaac nem engedett.

Végül, mire lehűlt a levegő, és már egyikük sem érezte a bűzt, elindultak. Hosszú, kimerítő utat tettek meg Új-Crobuzon boltozatos csatornáiban. Lemuel haladt az élen, felhúzott pisztollyal a kezében. Isaacre, Derkhanra és Yagharekre hárult a konstrukt szállítása, mivel a szerkezet nem tudott átjutni a csordogáló szennypatakon. Nehéz volt és csúszós, többször leesett, horpadt és megsérült, akárcsak ők maguk, amikor elcsúsztak a nyálkán és átkozódva felbuktak, vagy a betonfalba vágták a kezüket. Isaac hallani sem akart róla, hogy itt hagyják.

Elővigyázatosan haladtak. Betolakodók voltak a csatornahálózat rejtett és hermetikusan zárt ökoszisztémájában. El akarták kerülni a bennszülötteket. Végül kibukkantak a Salétrom állomás mögött, és pislogva, szennylétől csöpögve álltak a halványuló fényben.

Grízkanyar magasvasútja mellett, egy apró, elhagyatott kunyhóban húzták meg magukat. Merész rejtekhely volt. Közvetlenül ott, ahol a Süd-vonal a Kakastaréj hídra fordult, hogy átdübörögjön a Szurok fölött, valaha egy épület állt, amelyet leromboltak, és most félig zúzott téglák és betontömbök tornyosultak a helyén roppant lejtőben, ami mintha a fenti síneket akarta volna megtámogatni. A tetején egy kalyiba körvonalai rajzolódtak ki az ég háttere elé.

Az nem derült ki, miért építették: arra hamar rájöttek, hogy évek óta nem járt itt senki. Kimerülten felkapaszkodtak az ipari omladékon, és maguk előtt tolták, lökdöstek a konstruktot, át a leszakadt szögesdróton, aminek a vágányokat kellett volna védenie a betolakodóktól. A vonatok közötti szünetekben végigvánszorogtak a sínek mentén a gyér fűben, és belökték a kunyhó ajtaját.

Itt végre megpihenhettek.

A kalyiba fala megvetemedett fából volt, a rosszul illeszkedő tetőlemezek közötti hézagokon bekandikált az ég. Az üveg nélkül tátongó ablakokon keresztül bámultak kifelé, ha valamelyik irányban eldübörgött egy vonat. Alattuk, észak felé a Szurok keskeny S betűt írt le, és körülfonta Cseprőgomolyt meg Grízkanyart. A sötétedő ég szurtos kékesfekete színt öltött. Jól látszottak a kivilágított kirándulóhajók a folyón. A Parlament roppant ipari tömbje kicsit távolabb, keleten nézett le rájuk és a városra. Valamivel a Strack-sziget alatt, folyásirányban sziszegve és köpködve lobogtak a lámpások az Óváros part menti kapuinál, zsíros, sárgás fényük visszatükröződött a sötét vízen. Két mérföldre északkeletre, szinte teljesen a Parlament takarásában, a Bordák ősöreg, fakó csontjai meredeztek.

A kunyhó másik ablakából a lélegzetelállítóan sötétedő égboltot látták, amit az Új-Crobuzon alatti orrfacsaró homály után különösen bámulatosnak találtak. A nap már lenyugodott, de csak pillanatokkal ezelőtt. Az eget a Legyespart őrtornyán átfutó drótkötélpálya vágta ketté. A város kirajzolódó körvonalai alatt különböző rétegek húzódtak: a kémények kusza, fakuló birodalma, a istenek templomtornyai alatt egymásra boruló, ferde tetők, a piszkos füstöt öklendező, energiatöbbletet égető, buján meredező gyárkémények, a roppant sírkövekre emlékeztető toronyházak monolitjai, a parkok hepehupás dombjai.

Pihentek, és amennyire lehetett, kitisztították a ruháikból a fekáliát. Isaac végre el tudta látni Derkhan csonkolt fülét. A fájdalom tompult ugyan, ám Derkhan még mindig gyötrődött tőle. Isaac és Lemuel nyugtalanul tapogatta a saját füle hegesedett maradványait.

Amint az éjszaka egyre gyorsabban kúszott végig a városon, Isaac elkészült az indulásra. Ismét kitört a vita. Isaac hajthatatlan maradt. Egyedül akart találkozni Linnel.

Figyelmeztetnie kellett, hogy amint a milícia összefüggésbe hozza a nevüket, azonnal veszélybe kerül. El kellett mondania neki, hogy az eddigi életének egyszerűen vége és ez egyedül Isaac hibája. Meg kellett kérdeznie, vele tart-e, elmenekül-e vele. Szüksége volt Lin megbocsátására és szeretetére.

Egyetlen éjszaka Linnel. Nem több.

Lemuel nem egyezett bele.

- Isaac, itt a mi irhánkról is szó van, cseszd meg - sziszegte. - A város összes milicistája rád vadászik. A helióddal valószínűleg kiplakátolták a Tövis összes tornyát, erkélyét és emeletét. Fogalmad sincs, mit kell csinálni ilyenkor. Ellentétben velem, akit folyamatosan köröznek, amióta elkezdtem a szakmát. Ha elmész a bogárkádért, én is veled tartok.

Isaac végül nem tehetett mást, engedett.

Fél tizenegykor mind a négyen lerongyolódott ruháikba burkolóztak, és eltakarták az arcukat. Isaacnek hosszas hízelgéssel sikerült válaszra bírnia a konstruktot. A gép vonakodva és gyötrelmes lassúsággal végül egy üzenetet karcolt a földre.

Grízkanyar roncstelep 2., írta. Holnap éjjel 10. Most hagyj a híd alatt.

Rá kellett jönniük, hogy a sötétséggel együtt a rémálmok is megérkeznek. Pedig nem is aludtak. Mentális émelygés volt ez, amit a levegőt szennyező oltmolytrágya okozott. Mindannyian feszültek és idegesek lettek.

Isaac egy deszkakupac alá dugta a krízisgép alkatrészeivel megtömött táskáját. Aztán lemásztak a lejtőn, és még egyszer, utoljára cipelték egy darabon a konstruktot. Isaac egy üregben rejtette el, a vasúti híd egyik leomlott része alatt.

- Minden rendben lesz? - kérdezte habozva, mert továbbra is abszurd dolognak tűnt egy géppel beszélgetni. A konstrukt nem válaszolt, és Isaac végül annyiban hagyta. - Holnap találkozunk - mondta még, amikor távozott.

A törvényen kívüli négyes lehajtott fejjel, lopakodva indult titkos útjára Új-Crobuzon éjszakájában. Lemuel másik városba vezette őket, a rejtett kerülő utak világába, aminek egészen más, különös térképe volt. Ha találtak egy sikátort, elkerülték az utcákat, és nem kanyarodtak be a sikátorba, ha a feltört kövezetbe ásott árokban is mehettek. Kihalt udvarokon és lapos tetőkön surrantak át, csavargókat riasztottak fel álmukból, akik morogva kucorodtak vissza a társaik mellé a hátuk mögött.

Lemuel magabiztos volt. Könnyedén lóbálta megtöltött, felhúzott pisztolyát, miközben előttük futva vagy kapaszkodva fedezte őket. Yagharek már hozzászokott a hiányzó szárnyakhoz. Üreges csontjainak és feszes izmainak hála, fürgén mozgott. Ruganyosan szökellt a mesterséges tájon, és vetődött át a tetőakadályokon. Derkhan makacsul kitartott. Nem viselte volna el, ha lemarad.

Isaac volt az egyetlen, akin látszott, mennyire szenved. Zihált, köhögött és öklendezett. Túlsúlyos testét vonszolva követte a tolvajok nyomát, minden súlyos lépésével cserepeket roppantott, és végig elkeseredetten markolászta a pocakját. Folyamatosan, minden kifújt levegővel átkozódott.

Egyre mélyebbre hatoltak az éjszakában, mintha erdő lenne. A levegő egyre nehezebbé vált. Rossz érzés, balsejtelem telítette, mintha hosszú körmök csikordultak volna a holdon, felborzolva a lélek képletes pihéit. Mindenhonnan nyomorúságos, zaklatott álmodók kiáltozása hallatszott.

Legyesparton, néhány utcányira a milícia őrtornyától megálltak egy szivattyús kútnál mosakodni és inni. Aztán dél felé tartottak, a Shadrach utca és a Selchit köz közötti sikátorok posványában, egyenesen Kocsonyáskút felé.

És itt, ezen a szinte teljesen kihalt, túlvilági helyen Isaac megkérte a társait, várjanak rá. Zihálva, elkínzott hördülések közepette könyörgött nekik, hogy adjanak neki fél órát Linnel.

- Kell egy kis idő, mire elmagyarázom neki, mi folyik itt... - esdekelt.

Végül beleegyeztek, és lekucorodtak a sötétben, az épület tövében.

- Fél óra, Zaac - közölte Lemuel határozottan. - Aztán felmegyünk. Megértetted?

Isaac lassan elindult felfelé a lépcsőn.

A toronyház hűvös volt, és meglehetősen csendes. Isaac a hetediken hallott először hangokat. A csókák álmos motyogását és szüntelen neszezését. Folytatta az útját felfelé, a beomlott, életveszélyes nyolcadikra, majd fel, a legfelső emeletre.

Lin jól ismert ajtaja előtt megállt. Talán itt sincsen, okoskodott. Valószínűleg még mindig annál a fickónál, a patrónusánál van és dolgozik. Ez esetben nem tehetek mást... hagyok neki üzenetet.

Amikor az ajtóra koppantott, az magától kinyílt. Elakadt a lélegzete. Berontott a szobába.

A helyiség avasodó vértől bűzlött. Isaac tekintete végigcikázott a szűk padlásszobán. Aztán megpillantotta azt, ami várta.

Mázlis Gazid üres tekintettel bámult vissza rá Lin egyik székéből. Úgy támasztották az asztal mellé, mintha enni készülne. A lenti térről beszűrődő gyenge fényben kirajzolódtak a körvonalai. Karja az asztalon hevert. Keze megfeszült, és kemény volt, mint a csont. Eltátott száját teletömték valamivel, de Isaac nem látta tisztán, mivel. Inge mellső részét teljesen átitatta a vér. Vékony rétegben az asztallapot is vér borította, és beleszivárgott a fába. Gazidnak elvágták a torkát. A nyári hőségben csak úgy nyüzsögtek rajta az apró éjszakai rovarok.

Egy másodperc erejéig Isaac komolyan azt hitte, az egész nem más, mint lidércnyomás, egyike a várost elárasztó beteg álmoknak, és mindössze oltmolyürülék kavarta fel és fröcskölte szét az éterben a tudatalattiját.

Gazid azonban nem tűnt el. Gazid valóságos volt, és tényleg halott.

Isaac tekintete lassan végigkúszott rajta. Hátrahőkölt, amikor meglátta némán sikoltó arcát. Visszanézett a karommá görbülő kézre. Gazidot lefogták, elvágták a torkát, és addig tartották ott, amíg meg nem halt. Aztán valamit a kitátott szájába gyömöszöltek.

Isaac a holttesthez lépett. Megfeszülő arccal Gazid kiszáradt szájába nyúlt, és előhúzott onnan egy nagy borítékot.

Amikor széthajtotta, észrevette, hogy a gondosan feltüntetett név a sajátja. Émelyítő rossz érzés fogta el, amikor beletúrt.

Volt egy pillanat, egy rövid pillanat, amikor még nem jött rá, mit húzott elő. Hártyavékonynak, szinte súlytalannak tűnt, mint a porladó pergamen, mint a száraz levél. Aztán a holdfényes szoba erőtlen, szürke derengésébe tartotta, és látta, hogy nem más, mint két khepriszárny.

Isaacből a döbbenet gyötrelmes és elfúló kiáltása szakadt ki. Szeme elkerekedett az iszonyattól.

- Ó, ne - mondta, és szakadt róla a víz. - Ne ne ne ne ne...

A szárnyat összehajtották és feltekerték, amitől az érzékeny hártya felhasadozott. Nagy, áttetsző csomók hámlottak le róla. Isaac remegő ujjakkal próbálta lesimítani. Ujjbegyével végigsimított a felsértett felszínen. Reszketeg, gyászos dallamot zümmögött maga elé. Sokáig küszködött a borítékkal, majd összehajtott papírlapot húzott elő.

A levelet írógéppel írták, a fejléc sakktáblát vagy egymáshoz tapadó négyzeteket ábrázolt. Isaac alig kezdte el olvasni, máris hangtalan kiáltás szakadt ki belőle.

1. példány: Kocsonyáskút (másolatok kézbesítése: Borzosláp, Bujjaliget)

Mr. Dan der Grimnebulin!

A kheprik képtelenek hangokat kiadni, a kibocsátott khémyai anyagokból, illetve a csápok rángatózásából ítélve azonban Lin mélységesen kellemetlennek találhatta haszontalan szárnyai eltávolítását. Kétség sem férhet hozzá, hogy altestével is küzdeni próbált volna ellenünk, ha nem szíjaztuk volna székbe a bogárfejű ribancot.

Az üzenetet Mázlis Gazid közvetítésével juttatom el önhöz, mivel neki köszönhetem, hogy ön egyáltalán belekontárkodott az ügyeimbe.

Ha nem csalódom, jelenleg azzal próbálkozik, hogy betörjön az álombogyó piacára. Kezdetben azt hittem, netalántán saját használatra kívánja igénybe venni az összes bogyót, amit Gazidtól vásárolt, de ez a félkegyelmű végül arról a hernyóról is szót ejtett, amit ön Borzoslápon tart, és ekkor megvilágosodott előttem minden.

Csúcsminőségű szert természetesen sohasem nyerhet egy legyengült molyból, amit emberi fogyasztásra finomított bogyóval táplált, de legfeljebb kevesebbet kér a gyatra termékért. Az én érdekeimet azonban kizárólag egy ínyenc vásárlóközönség szolgálhatja. Nem tűröm a konkurenciát.

Mint arról a későbbiekben tudomást szÉreztem - és mi mást is várhatna az ember egy amatőrtől -, képtelen volt kordában tartani azt az átkozott termelőt. A szarral zabáltatott korcsa az ön alkalmatlanságának köszönhetően megszökött, és kiszabadította a fajtársait. Maga idióta.

A következő követeléseim vannak. 1. Azonnal feladja magát nekem. 2. Visszaszolgáltatja az álombogyó maradékát amit Gazid közreműködésével eltulajdonított tőlem, vagy kártérítést fizet (az összeg későbbi alku tárgyát képezi). 3. Tovább folytatja a termelőim felkutatását a nyomorúságos példányával egyetemben, majd haladéktalanul beszolgáltatja őket nekem. Mihelyst erre sor kerül, megtárgyaljuk, milyen feltételekkel élhet tovább.

Amíg a válaszára várunk, folytatom az eszmecserénket Linnel. Az elmúlt hetekben kifejezetten megkedveltem a társaságát, és nagy örömömre szolgál, hogy ismeretségünket közelebbről is elmélyíthetjük. Kötöttünk egy kis fogadást. Szerinte maga haladéktalanul válaszol erre a levélkére, neki pedig ezáltal megmarad néhány csápja. Engem továbbra sem sikerült meggyőznie. A jelenlegi ráta egy csáp a maitól számított minden második napon, amikor újfent nem hallunk önről. Vajon kinek lesz igaza?

Magam fogom kitépni a csápjait, miközben Lin tehetetlenül köpködve vergődik, megértette? Két héten belül pedig lefeszítem róla a kitinpáncélt, és a patkányokkal etetem fel a még élő fejét. Saját kezemmel fogom leszorítani, miközben a patkányok táplálkoznak.

Várom mielőbbi válaszát.

Tisztelettel

Motley

Amikor Derkhan, Lemuel és Yagharek felért a kilencedikre, mind hallották Isaac hangját. Lassan és halkan beszélt. Azt nem értették, mit mond, de úgy tűnt, mintha valamilyen monológ lenne. Egyszer sem szakította félbe, nem várt semmilyen választ.

Derkhan bekopogtatott, majd amikor nem kapott választ, tétovázva belökte az ajtót, és benézett.

Isaacet pillantotta meg egy férfi társaságában. Beletelt néhány másodpercbe, amíg felismerte Gazidot, és látta hogyan bántak el vele. Levegőért kapkodva beóvakodott Lemuel és Yagharek besurrant a háta mögött.

Aztán csak álltak, és Isaacet nézték. A férfi az ágyon ült kezében egy rovarszárnnyal és egy papírlappal. Felnézett és kicsit halkult a motyogás. Hangtalanul sírt. Kinyitotta a száját, de nem szólt. Derkhan odalépett hozzá, és megragadta a kezét. Isaac zokogva eltakarta a szemét, arca beleremegett a haragba. A nő szó nélkül kivette a kezéből a levelet, és elolvasta.

Az iszonyattól megvonaglott a szája. Tompa sikolyt hallatott, amikor felfogta, mi történt a barátnőjével. Remegő kézzel átnyújtotta a levelet Yaghareknek, és megpróbált uralkodni magán.

A garuda elvette a papírt, és gondosan tanulmányozta. Nem látszott rajta semmilyen érzelem. Lemuelhez fordult, aki Mázlis Gazid hulláját vizsgálgatta.

- Már halott egy ideje - mondta, miközben átvette a levelet.

Olvasni kezdett, és közben egyre jobban elkerekedett a szeme.

- Motley? - szakadt ki belőle. - Lin Motleynak dolgozott?

- Az meg kicsoda? - ordított fel Isaac. - Ki az a nyomorult faszfej?...

Lemuel elszörnyedt, őszinte arccal pillantott rá. Szánalom csillant a tekintetében, amikor Isaac könnyes, mocskos arcára nézett.

- Szátyárra, Isaac... Motley a bűnözők királya - mondta egyszerűen. - Ő a főnök. Az övé az egész keleti városrész. Az egész. Ő minden törvényen kívüli feje.

- Kinyírom a rohadékot! - hörögte Isaac. - Kinyírom, kinyírom, kinyírom...

Lemuel nyugtalanul figyelte. Nem, Isaac, gondolta. Nem fogod.

Lin… nem volt hajlandó elárulni, kinek dolgozik - szólalt meg végül Isaac kicsit nyugodtabban.

- Ez nem lep meg - mondta Lemuel. - A legtöbben még csak nem is hallottak róla. Pletykákat, legfeljebb...

Isaac hirtelen felállt. Az inge ujjával megtörölte az arcát, nagyot szippantott, és kifújta az orrát.

- Rendben, ki kell szabadítanunk Lint - mondta. - Meg kell találnunk. Gondolkozzunk. Gyerünk. Ez a... Motley azt hiszi, le akarom nyúlni az üzletét, ami nem igaz, tehát hogyan tudnám rávenni, hogy leszálljon rólunk?

- Zaac, Zaac... - Lemuel mozdulni sem bírt. Nyelt egyet, elfordult, aztán lassan Isaachez sétált, kitárta a karját, úgy kérlelte, hogy higgadjon le. Derkhan ránézett, és ismét szánalmat látott a szemében: durván, nyersen, de tagadhatatlanul ott volt. Lemuel lassan ingatta a fejét. Tekintete kemény volt, de elakadt a hangja, és hasztalanul keresgélte a szavakat. - Zaac, nekem volt már dolgom Motley-val. Személyesen nem találkoztam a pofával, de ismerem. Láttam, mit művel. Tudom, hogyan kell vele bánni, és azt is, mire számíthatok nála. Láttam már ilyet, pontosan ugyanezt... Isaac... - Nyelt egyet, és csak utána folytatta. - Lin meghalt.

- Nem, nem halt meg! - üvöltötte Isaac, és ökölbe szorított kezével vadul a levegőbe csapott.

De Lemuel elkapta a csuklóját, nem durván vagy harciasan, csak erősen, hátha Isaac hajlandó meghallgatni és megérteni, amit mond. A társa egy ideig nem szólt, csak gyanakodva és dühösen meredt maga elé.

- Meghalt - mondta Lemuel lágyan. - Sajnálom, öregem. Komolyan. Sajnálom, de Lin halott. - Hátralépett Isaac halálra váltan feltápászkodott, és a fejét csóválta Megvonaglott a szája, mintha kiáltani akarna. Lemuel lassan ingatta a fejét. Félrenézett, és megfontoltan, halkan folytatta, mint aki magában beszél. - Miért hagyná életben? - kérdezte. - Ennek... ennek semmi értelme. Lin csak... bonyolítja a helyzetet, semmi több... és az ilyesmitől egyszerűbb megszabadulni. Motley elérte, amit akart - mondta hirtelen hangosabban, és Isaacre mutatott. - El akarsz menni hozzá. Bosszút állt, ráadásul azt teszed, amit parancsol. Nem akar ő mást, csak odacsalni téged... az nem számít, hogyan. Ha viszont életben hagyja Lint, mindig lesz egy parányi esély arra, hogy gondot okoz. Ha meg csalinak használja, te akár így, akár úgy, de elmész érte. Nem számít, életben van-e. - Sajnálkozva megcsóválta a fejét. - Motleynak semmi oka, hogy ne ölje meg... Lin meghalt. Meghalt. - Isaac pillantása fátyolossá vált, és Lemuel gyorsan folytatta. - Mondok én neked valamit: ha igazán bosszút akarsz állni Motleyn, hát nem engeded, hogy megkaparintsa a molyokat. Nem pusztítaná el őket, te is tudod. Életben tartaná őket, hogy még több álombogyót nyerjen tőlük.

Isaac addigra dobogva járkált fel-alá a szobában, és azt kiabálta, nem hiszi el, hol dühösen, hol elkeseredetten, hol bőszen, hol döbbenten. Lemuelhez rohant, és érthetetlen motyogással próbálta meggyőzni arról, hogy biztosan téved. Barátja képtelen volt végignézni esdeklését. Lehunyta a szemét, és túlharsogta az elkeseredett zagyválást.

- Attól, hogy odamész, Zaac, Lin még nem lesz kevésbé halott. Te viszont annál inkább.

A férfi érthetetlen motyogása elhalt. Egy hosszú, néma pillanatig csak állt ott, remegő kézzel. Mázlis Gazid holttestére pillantott, aztán Yagharekre, aki csendesen, csuklyában állt a sarokban, Derkhanra, aki a közelében topogott könnybe lábadó szemmel, és Lemuelre, aki szorongva nézett rá vissza.

Isaac őszintén és komolyan elsírta magát.

Isaac és Derkhan szipogva és könnyezve, egymást ölelve ült ott.

Lemuel óvatos léptekkel Gazid bűzlő teteméhez ballagott. Befogta a száját meg az orrát, és letérdelt. Jobbjával felszakította a Gazid kabátját lepecsételő alvadt vért, és a zsebekbe túrt. Pénzt vagy információt keresett. Nem talált semmit.

Felegyenesedett, és körülnézett a szobában. Módszeresen gondolkodott. Olyasmit keresett, amit a hasznukra fordíthattak, fegyvert vagy bármit, amivel alkudozni vagy kémkedni lehet.

Nem talált semmit. Lin szobája majdnem teljesen üres volt.

Lemuel feje belesajdult a nyugtalan álmok súlyába. Érezte az új-crobuzoni tömegek kínlódó alvását. Saját álmai a koponyacsontja alatt fickándoztak és fortyogtak, készen rá, hogy azonnal megtámadják, ha elszenderülne.

Végül letelt az az idő, amit ésszerűnek ítélt. Ahogy telt az éjszaka, úgy lett egyre idegesebb. Az ágyon kuporgó, nyomorúságos pár felé fordult, és kurtán intett Yaghareknek.

- Indulnunk kell - mondta.

Harminchetedik fejezet

A hőség és a rémálmok miatt a város az egész forró, ragacsos nappalt ingerlékenyen hánykolódva töltötte.

Pletykák söpörtek végig az alvilágon. Francine Anyát holtan találták, mondta valaki. Éjszaka lőtték le egy hosszúíjjal, három nyílvesszőt kapott. Néhány szabadúszó orgyilkos kiérdemelte Mr. Motley ezer guinea-jét.

Francine Anya bandájának kinkeni főhadiszállásáról egy szó sem szivárgott ki. Kétségkívül kezdetét vette a belső hatalmi harc.

Egyre több kómás, idióta testre bukkantak. Újra meg újra. Érezni lehetett, amint lassan gyülemlik fel a pánik. A rémálmoknak csak nem akart végük szakadni, és néhány újság összekapcsolta az eseteket a kiüresedett elméjű városlakókkal, akik közül mindennap újabbakat találtak az asztalra borulva, a betört ablak mellett vagy az utcán heverve, az épületek között, ahol lesújtott rájuk az égi csapás. Az arcuk körül még érezni lehetett a rothadó citrom erőtlen szagát.

Az agyatlanság járványa nem ismerte a faji megkülönböztetést. Épekre és újraformáltakra egyaránt veszélyes volt. Az áldozatok között volt ember, vogyanoj, khepri meg sárkányfajzat. Még a városi garudák is hullani kezdtek. És más, ritkább teremtmények is.

Szátyárhalmon a felkelő nap sugarai egy elhullott mélységjáróra estek, hullasápadt keze, lába súlyosan, ernyedten lógott, bár a lény lélegzett. Nem törődött a mellette heverő kupacnyi lopott hússal. Minden bizonnyal fosztogatni merészkedett fel az éjféli városba, ahol lecsaptak rá.

Kelet-Giddben még bizarrabb jelenet fogadta a milicistákat. A giddi könyvtár melletti bozótosban két test hevert félig rejtve. Egyikük, egy fiatal utcalány, halott volt - minden kétséget kizárólag halott, mert a nyakán tett harapásoktól elvérzett. Mellette egy jól ismert giddi lakos sovány teste feküdt kiterülve, ő az egyik kicsi, sikeres szövőüzem tulajdonosa volt. Arcára, állára rászáradt a vér. Vaksi szeme a napkorongot bámulta. Nem halt meg, de az elméje teljesen elborult.

Néhányan azt pusmogták, hogy Andrew StKader nem is az volt, aminek látszott, de sokkal több embernek okozott megdöbbenést, hogy még a vámpírok is az agyszívók áldozatául eshettek. A város megrogyott: hát ennyire hatalmas ez az erő, kórság, szellem, démon vagy bármi legyen is? Mi állíthatná meg?

Zavarodottság és általános rosszkedv uralkodott. Néhányan levelet írtak szüleik falujába, azt tervezték, elhagyják Új-Crobuzont a déli vagy keleti dombság és völgyvidék kedvéért. Több millióan azonban nem menekülhettek sehová.

Isaac és Derkhan az apró kunyhó menedékében vészelte át a nappal kimerítő forróságát.

Amikor visszaértek, a konstrukt már nem volt ott, ahol hagyták. Semmi sem árulta el, merre lehet.

Lemuel elment, hátha kapcsolatba tud lépni a társaival. Nehezen merészkedett ki, amíg a milícia vadászott rá, de nem szívesen szakadt el a külvilágtól. Arról nem is beszélve, gondolta Isaac, hogy nem szívesen tartózkodik Derkhan társaságában, és nem akar osztozni az ő nyomorúságában sem.

Yagharek, Isaac meglepetésére, szintén elment.

Derkhan maradt. Folyamatosan ostorozta magát az érzelgősségéért, mert azzal csak rontotta a hangulatot, de képtelen volt uralkodni magán. Mesélt Isaacnek az éjszakába nyúló beszélgetéseikről Linnel, a művészet természetéről folytatott vitáikról.

Isaac csendesebb lett. Szórakozottan babrálta a krízisgépe alkatrészeit. Nem szakította félbe Derkhant, csak néha szólt közbe, amikor felidézte valamelyik saját emlékét. Tekintete állandóan ide-oda rebbent. Tompán támaszkodott a porladozó deszkafalnak.

Isaac Lin előtti szeretőjét Bellisnek hívták, aki ember volt, mint az összes ágyastársa korábban. Bellis magas volt, és sápadt. Horzsolásszínű rúzst használt. Zseniális nyelvész volt, aki egyszer ráunt arra, amit ő csak Isaac „szilajságának” nevezett, aztán összetörte a szívét.

A Bellis és Lin között eltelt időszakban Isaac négy évig szajhákkal és kurta kalandokkal vigasztalódott. Egy évvel azelőtt, hogy Linnel találkozott volna, már alaposan visszafogta magát. Az egyik éjjelt Tollmeck mamánál töltötte, és akadozó beszélgetést folytatott a rendelkezésére bocsátott fiatal prostituálttal. Futó megjegyzést tett a nyájas, matrónaszerű madámra - aki milyen jól bánik a lányokkal -, és egészen meglepődött, amikor elismerése nem lelt viszonzásra. A fáradt lány végül nem bírta tovább, ingerülten felcsattant, és magáról megfeledkezve közölte vele, mit gondol valójában arról a nőről, aki az ő összes testnyílását kibérelte, és ezért minden megkeresett sékelből három garast engedélyezett megtartani.

Isaac döbbenten és megszégyenülten távozott, még a cipőjét sem vetette le.

Ezután sokáig feddhetetlen életet élt, inkább beletemetkezett a munkába. Végül egy barátja meghívta egy fiatal khepri mirigyművész kiállításának megnyitójára. Itt, egy kis galériában, a Sobek Croix rosszabbik oldalának egyik barlangszerű termében, ahol az ablakok a park megtépázott buckáira és sarjerdőire néztek, Isaac találkozott Linnel.

- Isaac elragadónak találta Lin szobrát, és meg is kereste Lint hogy ezt személyesen közölje vele. Ezt lassú, nagyon lassú beszélgetés követte - Lin az örökösen magánál hordott jegyzettömbbe firkált -, de a bosszantó vontatottság nem rontott a hirtelen feltámadó kölcsönös izgalom intimitásán. Elszakadtak a társaságtól, és egyesével nézegették a szobrok kicsavarodott formáját, megkínzott geometriáját.

Azután gyakran találkoztak. Isaac közben magánúton egyre többet sajátított el a jelbeszédből, ezért hétről hétre gyorsabban tudtak beszélgetni. Egyik éjszaka, amikor rendkívül részegen felvágásból elmutogatott egy malac viccet, ügyetlenül tapogatni kezdte Lint, aztán beráncigálták egymást az ágyba.

Az egész bizonytalanul és bonyolultan ment. Először is, nem csókolózhattak: Lin rágói letépték volna Isaac állát. Amikor a férfi elélvezett, egyetlen pillanatra elöntötte az undor, és majdnem elhányta magát az izgő-mozgó csápok és a billegő tapogató láttán. Lint az ő teste hozta zavarba, ezért teljesen váratlanul merevvé, kényszeredetté vált. Amikor Isaac felébredt, elöntötte a rettegés és az iszonyat, de inkább a ténytől, hogy vétkezett, mintsem magától az aktustól.

És a szégyenlősen elköltött reggeli közben rájött, hogy pontosan erre vágyott.

A fajok közötti szex természetesen nem számított ritkaságnak, de Isaac nem egy részeges fiatalember volt, aki heccből xenó bordélyokat látogat.

Rájött, hogy kezd szerelmes lenni.

És most, miután elapadt minden szégyenérzete és bizonytalansága, miután semmivé vált az atavisztikus undor és félelem, és csak ideges, rendkívül mély gyengédséget hagyott maga után, elragadták tőle a szerelmét. És Lin nem is tér vissza soha többé.

Napközben többször földerengett előtte Lin képe (nem tehetett ellene semmit), amint remegve tűri, hogy Motley, ez a homályos figura, ahogyan Lemuel leírta, kitépje a szárnyát a fejéből.

Isaacből akaratlan nyöszörgés tört fel a gondolatra. Ilyenkor Derkhan próbálta vigasztalni. Gyakran sírt, néha halkan, néha hevesen. Kiordította magából a nyomorúságát.

Kérlek, fohászkodott először az emberek, aztán a kheprik isteneihez, Solenton és Szátyár és...és Kegyes Nővér és a Művész... ugye, megkönyörültetek rajta, hogy kínszenvedés nélkül haljon meg.

De tudta, hogy valószínűleg megverték és megkínozták, mielőtt megszabadultak volna tőle, és a fájdalmas tudattól majdnem megtébolyodott.

A nyár úgy megnyújtotta a napokat, mintha kínpadra vonta volna őket. Minden pillanat addig terjeszkedett, amíg belülről szét nem hullott. Összeomlott az idő. A napok halott percek végtelen sorozatává álltak össze. A madarak és a sárkányfajzatok úgy kóvályogtak az égen, mint hordalék a víz felszínén. A templomi harangok kötelességszerűen, lélektelenül fohászkodtak Solentonhoz vagy Palgolakhoz. A folyók lassan szivárogtak kelet felé.

Késő délután volt, amikor Isaac és Derkhan észrevette, hogy Yagharek visszatért. Csuklyás, fekete köpönyege gyorsan fehéredett a perzselő napsütésben. Arról nem beszélt, merre járt, de hozott ennivalót, amin megosztoztak. Isaac összeszedte magát. Elfojtotta a szorongását. Összeszorította a fogát.

A monoton nappali ragyogás végtelen órái után a szemközti hegyoldalakon megjelentek az árnyékok. Az épületek nyugat felé néző falait csillogó rózsaszínre festette a napkorong, mielőtt a csúcsok mögé ereszkedett volna. A búcsúzó fénydárdák elvesztek a Vezeklő-hágó kőkürtőjében. Az ég még napnyugta után is sokáig világos maradt. Még mindig javában sötétedett, amikor Lemuel visszatért.

- Megvitattam kellemetlen kutyaszorítónkat néhány kollégával - magyarázta. - Úgy gondoltam, hiba lenne biztos terveket készíteni, amíg nem tudjuk, mi vár ránk ma este. A grízkanyari találkozóra gondolok. De apróbb segítségekre számíthatok innen-onnan. Behajtok néhány szívességet. A hírek szerint jelenleg éppen a városban tartózkodik néhány komolyabb kalandor, akik állításuk szerint most lovasítottak meg egy tekintélyesebb kincset a mélységjáróktól Tashek Rek Hai romjai között. Talán ráharapnának egy kis fizetős munkára.

Derkhan felpillantott. Kelletlenül elfintorodott. Kedvetlenül vállat vont.

- Tudom, hogy ezek Bas-Lag legkeményebb figurái - mondta lassan. Beletelt pár percbe, amíg az agya hajlandó volt foglalkozni az üggyel. - De nem bízom bennük. Keresik az izgalmakat. Hajszolják a veszélyt. És nagyrészt gátlástalan sírrablók. Mindent megtennének az aranyért és az élményekért. Ráadásul gyanítom, ha őszintén közölnénk velük, mire készülünk, még ők is visszariadnának, fogalmunk sincs, hogyan harcoljunk a molylények ellen.

- Ez rendben van, Blueday - mondta Lemuel. - De hidd el nekem, hogy jelen pillanatban minden szarra lecsapok, amire csak lehet. Érted? Előbb nézzük meg, mi történik ma éjjel. Aztán utána eldöntjük, felfogadjuk-e a delikvenseket vagy ne. Mit szólsz, Zaac?

Isaac nagyon lassan felemelte a fejét, és lassan kitisztult a tekintete. Vállat vont.

- Söpredék mind - mondta csendesen. - Ha viszont elvégzik a munkát...

Lemuel biccentett.

- Mikor kell indulnunk? - kérdezte. Derkhan az órájára nézett.

- Most van kilenc - felelte. - Van még egy óránk. A biztonság kedvéért nem árt, ha félórát szánunk az útra. - Megfordult, és kinézett az ablakon a mogorva égboltra.

A magasban suhanó hadigondoláktól pengtek és zengtek a drótkötélpályák. Elit csapatok állomásoztak a város különböző pontjain. Különös hátizsákot viseltek, bőrlapokba csavart, fura, kidudorodó felszereléssel megpakolva. Bevonultak az őrtornyokba és az őrsökre, becsapták az ajtót kedvetlen kollégáik orra előtt, és rejtett szobákban várakoztak.

A szokásosnál több léghajó járta az eget. Vibrálóan mély bugással köszöntötték egymást. Katonákat szállítottak, akik hatalmas puskájukat vizsgálgatták, és tükröket fényesítgettek.

A Strack-szigettől nem messze, már a két folyó összefolyásán túl, a Szurokfolyamon apró, magányos sziget állt. Egyesek Kis-Stracknek hívták, bár nem volt neve. Rombusz alakú földdarab volt cserjékkel, fatönkökkel és vén kötelekkel, s nagy ritkán vészkikötőnek használták. Nem volt kivilágítva. Semmi sem kötötte össze a várossal. Nem vezettek titkos alagutak a Parlamentbe. Nem pányváztak csónakokat a penészes farönkökhöz.

Aznap éjjel valami mégis megzavarta a gazzal benőtt csendet.

Montjohn Rescue a hallgatag alakok csoportjának közepén állt. Turbolya és korcs banyánafák megcsavarodott árnyékai között várakoztak. Rescue mögött a Parlament ébenfa iszonyúsága nyújtózott az ég felé. Halvány fény pislákolt az ablakaiban. A víz sziszegő mormogása eltompította az éjszaka zajait.

Rescue szokása szerint makulátlan öltönyben állt ott. Lassan körülnézett. A gyülekezetet igen különböző alakok alkották. Rajta kívül hat ember volt ott, egy khepri és egy vogyanoj. Egy nagy termetű, jól táplált, fajtiszta kutya. Mind az emberek, mind a xenók tehetősnek tűntek, leszámítva egy újraformált utcaseprőt és egy rongyos kisgyereket. Volt ott egy idősebb hölgy kopottan elegáns ruhában és egy csinos, ifjú leányzó. Egy izmos, szakállas férfi és egy pápaszemes hivatalnok.

Ezek az alakok, emberek és a többiek egyaránt, természetellenesen csendesek és nyugodtak voltak. Mindannyian viseltek legalább egy bő vagy sokat takaró ruhadarabot. A vogyanoj ágyékkötője kétszer olyan vastag volt, mint általában, és még a kutyán is akadt egy abszurd, pici mellény.

Rezzenéstelen tekintetek figyelték Rescue-t. Lassan letekerte a nyakáról a sálat.

Amint az utolsó réteg gyapjú is lekerült, sötét alak moccant alatta.

Valami szorosan Rescue húsára tapadva csavarodott körbe a nyakán.

A tapadó valami egy emberi jobb kézre emlékeztetett. A bőre élénklila volt. A csuklónál egy láb hosszú, kígyószerű farokká alakult. Ez a nyirkosan lüktető farok tekeredett körbe Rescue nyakán, a vége pedig az álla alatt eltűnt a bőre alatt.

A kéz ujjai megmoccantak. Belevájtak a húsba.

A többiek is vetkőzni kezdtek. A khepri kigombolta bő nadrágját, az öreg hölgy pedig szoknyája divatjamúlt, felpuffasztott hátsó részét. Miután levették sokat takaró ruhadarabjukat, mindannyiuk testén láthatóvá vált egy-egy mozgó kéz, amely a bőr alatt tekergette, csavargatta a farkát, és az ujjak olyan lágyan mozogtak, mintha zongorán játszanának. Az egyik a comb belsejére tapadt, a másik a csípőre vagy a herezacskóra. Még a kutya is megpróbálta leszedni a mellényét, de nem ment neki, amíg az utcagyerek nem segített: kigombolta a lehetetlen ruhadarabot amely alatt kéztumor tapadt a szőrös testre.

Öt jobb kéz volt és öt bal, tekergő farokkal, szeplős és vastag bőrrel.

Az emberek, xenók és a kutya közelebb csoszogtak. Szoros kört alkottak.

Rescue intésére mindegyik farokrész hangos csusszanással kibújt gazdája húsából. Az emberek, a khepri és a kutya megrándult és megtántorodott egy picit, görcsösen eltátották a szájukat, a tekintetük pedig idegbeteg módon cikázott fel-alá. A bemeneti nyílásokból gyantaszerűen sűrű és lassú folyadék szivárgott. A vérnyálkás farkak egy pillanatra hatalmas férgekként, vakon vonaglottak a levegőben. Kinyúltak és megremegtek, amikor megérintették egymást.

A gazdatestek összehajoltak, mintha furcsa, görnyedt testtartásban, suttogva üdvözölnék egymást. Egyetlen hangot sem lehetett hallani.

A kezelők tanácskoztak.

A kezelők a hitványság és a romlás szimbólumai voltak, piszkos folt a történelmen. Bonyolultak és titokzatoskodók. Hatalmasok. Élősködők.

Pletykák és legendák sarjadtak körülöttük. Néhányan azt állították, a gyűlölködő halottak szellemei. Így fizettek meg a bűneikért. Ha egy gyilkos megölte magát is, bűnös keze tekergőzött és rángatózott, leszakadt a rothadó húsról, és elmászott. Így születtek a kezelők.

Számtalan mítosz létezett, és némelyikről tudni lehetett, hogy igaz. A kezelők fertőzésként terjedtek, elorozva a gazdatestek agyát, irányították a testüket, és különös erőkkel ruházták fel őket. A folyamatot nem lehetett visszafordítani. Kizárólag mások élete árán élhettek.

Az évszázadok során rejtve maradtak, titkos faj voltak, élő összeesküvés. Mint egy nyugtalanító álom. Olykor felröppent a pletyka, hogy valamelyik jól ismert és kellően utált személy a kezelők áldozatává vált, és a kabát alatt vonagló alakokról, megmagyarázhatatlan viselkedésbeli változásokról szóltak a történetek. Mindenféle romlottságot a kezelők ügyködésének tulajdonítottak. De minden híresztelés, figyelmeztetés és gyermekjáték ellenére soha, egyetlen kezelőst sem találtak.

Új-Crobuzonban sokan úgy hitték, hogy ha egyáltalán éltek valaha a városban a kezelők, mostanra már eltűntek.

A mozdulatlan gazdatestek árnyékában egymáson tekeregtek a kezelők, bőrüket alvadó vér tette síkossá. Vonaglásuk alacsonyabb rendű életformák orgiáját idézte.

Információt cseréltek. Rescue mindent elmondott, amit tudott, és kiadta a parancsokat. Tolmácsolta a fajtársainak Rudgutter üzenetét. Ismét elmagyarázta, hogy a kezelők jövője szintén az oltmolyok elfogásától függ. Mint mondta, Rudgutter finoman utalt rá, hogy a kormány és az új-crobuzoni kompánia közötti jó viszony múlhat azon, hajlandók-e részt venni a titkos háborúban.

A lények ragacsos tapintásokkal civakodtak, vitáztak, majd végül döntésre jutottak.

Két-három perc múlva vonakodva elváltak egymástól, és visszamásztak a gazdatesteken tátongó lyukakba. A test görcsösen megrándult, amikor a farokrész a helyére csusszant. Szemek pislogtak, eltátott szájak csukódtak csattanva. Visszakerültek a sálak és a nadrágok.

A megbeszéltek szerint öt párra váltak szét. Mindegyig egy jobbkezesből - mint Rescue - és egy balkezesből állt Maga Rescue a kutyával került párba.

Rescue otthagyta a többieket, és belegázolt a fűbe, ahonnan egy méretes zsákot húzott elő. Öt tükrös sisakot öt vastag kendőt, néhány nehéz bőrszíjat és kilenc töltött kovás pisztolyt szedett elő. Két sisak különbözött a többitől, az egyik a vogyanojnak jutott, a másik, az elnyújtott alakú, a kutyának készült.

A bal kezek felvetették a gazdatestekkel a sisakokat, a jobb kezek pedig a kendőket. Rescue négylábú társa fejére húzta a sisakot, meghúzta a szíjat, majd felkötötte magának a kendőt, olyan szorosra, hogy semmit sem látott.

A párok elindultak. Mindegyik bekötött szemű jobb kéz szorosan fogta a társát. A vogyanoj a fiatal lányt, az öregasszony a hivatalnokot, az újraformált a kheprit, az utcagyerek bizarr módon az izmos férfit szorította védelmezőén, Rescue pedig a kutyát tartotta, amit már nem is látott.

- Instrukciók világosak? - kérdezte hangosan, mert már túlságosan eltávolodtak egymástól ahhoz, hogy érintéssel kommunikáljanak. - Emlékezzetek a gyakorlásra! Nehéz és furcsa lesz a mai éjjel, nem kérdés. Sohasem próbáltuk. Bal kezek, ti kormányoztok. Teher! Nyíljatok meg a partnernek, ma éjjel le sem zárultok. Harcoltok. Tartsátok a kapcsolatot a többi bal oldalival! A célpont legapróbb jelére mentális riadó, minden bal kéz fel a levegőbe. Ott találkozunk. Jobb kezek, gondolkodás nélkül engedelmeskedjetek! A gazdatestek nem láthatnak semmit. Nem pillanthatják meg a szárnyakat egyszer sem. A tükörsisakokkal látunk, de támadni nem tudunk, mert rossz az irány. Tehát előrenézünk, de nem látunk. Ma éjjel úgy hordozzuk a bal kezeket, ahogy a gazdatest hordoz minket, gondolkodás, félelem és kérdezősködés nélkül. Érthető? - Fojtott hangú helyeslés hallatszott. Rescue bólintott. - Akkor kapcsolódjunk össze.

A párok balkezesei fogták a megfelelő szíjakat, és a tárukra csatolták, a láb közé, a derékra és vállra, s így szorosan a hátukra bilincselték őket. A tükörsisakokba pillantva a hátuk mögé láttak a jobb kezek válla felett.

Rescue megvárta, míg egy számára láthatatlan bal kéz a hátára szíjazza a kutyát. Az állat kénytelen volt groteszkül széttárni a lábát, de a parazita nem törődött a gazdatest fájdalmával. Kísérletképpen körülnézett, és meggyőződött róla, hogy kilát Rescue válla felett. Fegyelmezett vakkantást hallatott.

- Mindenki emlékszik Rudgutter parancsára - kiáltotta Rescue - végszükség esetére? Akkor induljon a vadászat!

A jobb kezek megfeszítették az élénk, emberi hüvelykujjak végében rejtőző szerveiket. Hirtelen felkavarodott a levegő. Az öt esetlen páros felröppent az égbe, és vak vezette a rémültet. Egyre gyorsulva távolodtak egymástól, majd sorban eltűntek Busarét, Mógdomb, Szír és Legyespart meg Sheck felett, elnyelte őket a tisztátalan, utcai lámpák fényével szennyezett éjszaka.

Harmincnyolcadik fejezet

A sínek melletti kunyhótól kurta és titkos úton jutottak el a grízkanyari roncstelepekhez. Isaac és Derkhan, Lemuel és Yagharek látszólag véletlenszerűen ténferegtek a város párhuzamos térképén. A hátsó utcákat választották. Kelletlenül megborzongtak, amikor végigsimított rajtuk a városra ereszkedő, fojtogató rémálmok súlya.

Háromnegyed tízkor a második számú telep előtt álltak.

Grízkanyar szemétlerakói elhagyatott gyártelepek maradványaival keveredtek. Némelyik még működött, fél- vagy negyedüzemben, mérgező füstöt fújt nappal, és lassan, fokozatosan átadta magát a környező pusztulásnak éjjel. A gyárakat körbevették és ostrom alatt tartották a szeméttelepek.

A kettes számú telepet nem különösebben meggyőző, rozsdás, tépett és törött szögesdróttal kerítették körbe. Mélyen Grízkanyar tekervényei között három oldalról is a kacskaringós folyó határolta. Méreteiben egy kisebb parkkal ért fel, de határozottan elvadultabb látványt nyújtott. Nem városi táj volt, nem a véletlen vagy a tervezés eredménye, hanem az egymáshoz tapadt, rohadni hagyott hulladék tömege, amely leülepedett, és véletlenszerű alakzatokat alkotott a rozsdából, mocsokból, fémből, törmelékből és penészes rongyokból, a tükör- és porcelánszilánkok omladékaiból, a törött kerekek íveiből és a félig széthullott masinákban, motorokban szikrázó, elpocsékolt energiából.

A négy renegát könnyedén átjutott a kerítésen. Óvatosan követték a szemetesek kitaposott ösvényeit. Szekérnyomok vájtak barázdákat a finom porba. A gyomnövények, melyek minden talajban megmaradtak, bármennyire mérgező volt, próbára tették a szívósságukat.

Mint felfedezők egy letűnt birodalomba, kanyargós ösvényeken hatoltak előre a salak és a pusztulás kanyonfalként magasodó szobrai között.

Patkányok és egyéb rágcsálók nyifogtak körülöttük.

Isaac és csapata lassan ballagott a meleg éjszakában, az ipari szemét lerakójának orrfacsaró levegőjében.

- Mit keresünk? - sziszegte Derkhan.

- Nem tudom - felelte Isaac. - Az átkozott konstrukt szerint majd rájövünk, merre kell mennünk. Rohadtul elegem van a rejtvényekből.

Későn ébredő sirály rikoltott felettük az égen. Mindannyian összerezzentek. Hiszen az ég sem volt többé biztonságos.

A lábuk magától vonszolta őket tovább. Minden tudatosság nélkül, lassan sodródtak egy bizonyos irányba, mintha az apály ragadta volna magával őket a tengeren. És egyszer csak bejutottak a hulladék-útvesztő szívébe.

Kifordultak az omladozó szemétbirodalom egyik járatából, és egy mélyedésben találták magukat. Mintha egy tisztásra bukkantak volna az erdőben. Több mint tíz méter széles volt. A peremén félig széthullott masinák egyensúlyoztak hatalmas tornyokban, mindenféle és -fajta gépezetek maradványai, a nyomdagépre emlékeztető, roppant példányoktól kezdve a precíziós műszerészet néhány finom miniatűrjéig.

A négy bajtárs az üres tér közepén állt. Szorongva várakoztak.

Közvetlenül a hulladékhegyek északnyugati peremén túl roppant gőzdaruk magasodtak, mint hatalmas gémek. A folyó a közelben hömpölygött, de nem lehetett látni.

Egy percig semmi sem mozdult.

- Mennyi az idő? - suttogta Isaac. Lemuel és Derkhan egyszerre nézett az órájára.

- Majdnem tizenegy - mondta Lemuel.

Ismét körülnéztek, de még mindig nem mozdult semmi.

Az égen puffadt holdkorong vánszorgott a felhők között. Ez volt az egyedüli fényforrás a szeméttelepen, sápatag, tompa derengés, amely kiszívta a mélységet a világból.

Isaac már éppen megszólalt volna, amikor hang hallatszott a megszámlálhatatlan árok egyikéből, amely a tornyosuló hulladékhegyeket szelte át. Gépzaj volt, csattogó, szivattyúzó zihálás, mint egy óriási rovar hangja. A négy várakozó alak növekvő, zavart balsejtelemmel figyelte az alagutat.

Hatalmas konstrukt trappolt ki az üres térre. Munkára, súlyemelésre tervezett modell volt. Háromosztatú lábon, lendületes léptekkel dübörgött el mellettük, és csak úgy záporozott körülötte a szétrúgott kavics és fémszilánk. Lemuel, aki túlságosan közel került hozzá, gyorsan hátrahúzódott, de a konstrukt rá sem hederített. Meg sem állt egészen az ovális térség széléig, ahol megtorpant, és csak bámulta az északi falat.

Nem mozdult.

Lemuel éppen a többiek felé fordult, amikor újabb zaj hallatszott. Megpördült, és egy másik, jóval kisebb konstruktot pillantott meg, ezúttal egy khepri óraművel hajtott takarítógépet. Hernyótalpán egyensúlyozva keresett helyet nagyobb testvére közelében.

Addigra a hulladékból emelt összes szurdokból konstruktok csörömpölése hallatszott.

- Nézzétek! - szisszent fel Derkhan, és keleti irányba mutatott. Az egyik szeméthegyen tátongó barlangból két ember bukkant elő. Isaac először azt hitte, téved, és valószínűleg vékonyabb konstruktok azok, de kétségkívül hús-vér emberek voltak. Nehézkesen botorkáltak a talajt borító törmeléken.

Rá sem pillantottak a várakozó törvényen kívüliekre.

Isaac elfintorodott.

- Hé! - szólalt meg éppen csak akkora hangerővel, hogy meghallják. Az egyik férfi dühödt pillantást vetett rá, megcsóválta a fejét, aztán elfordult. Isaac döbbenten és meghunyászkodva csendben maradt.

Egyre több konstrukt jelent meg a nyílt térségen. Masszív katonai modellek, apró orvosi asszisztensek, automata útfúrók és háztartási segédek, krómból és acélból, vasból és rézből és bronzból, üvegből és fából készültek, gőzösök és elyktromosok és felhúzhatók, thaumaturgikusak és olajégetésűek.

Imitt-amott újabb emberek bukkantak fel - sőt Isaac mintha egy vogyanojt is látott volna a sötétben mozgó árnyékok között. Csoportban álldogáltak az egyre inkább amfiteátrumra emlékeztető térség szélén.

Isaacékről senki sem vett tudomást. Ösztönösen közelebb húzódtak egymáshoz, mert nyugtalanította őket a bizarr némaság. Minden kísérletüket, amellyel kommunikálni próbáltak a többi szerves élőlénnyel, vagy megvető csend, vagy bosszús pisszegés fogadta.

A konstruktok és az emberek tíz percen keresztül folyamatosan szállingóztak lefelé, a kettes telep szívébe. Aztán váratlan hirtelenséggel megszakadt az áramlás, és csend lett.

- Mit gondolsz, ezek a konstruktok értelmesek? - suttogta Lemuel.

- Szerintem igen - felelte Isaac csendesen. - De biztos vagyok benne, hogy mindjárt kiderül.

A szemétkupacokon túl, a folyón a bárkák kürtszóval figyelmeztették egymást. A rémálmok szörnyűséges súlyukkal észrevétlenül ugyan, de ismét rátelepedtek Új-Crobuzonra, és idegen, csodás szimbólumaik tömegével megroppantották az álmodó városlakók elméjét.

Isaac érezte a koponyájának feszülő borzalmas álmokat. Hirtelen tudomással bírt létezésükről itt, a városi szemétlerakó csendjében.

Nagyjából harminc konstrukt lehetett itt, és körülbelül hatvan ember. Isaacet és társait leszámítva minden gép, ember és teremtmény természetfeletti nyugalommal tűrte a várakozást. Isaacet az egész rendkívüli némaság, az időtlen ácsorgás fagyos hideggel töltötte el.

Megborzongott, amikor arra gondolt, mennyi türelem összpontosult itt és most, ebben a szemétbirodalomban.

Megremegett a talaj.

A zárt térség sarkában álló emberek az éles szilánkokkal mit sem törődve azonnal térdre rogytak. Hódolattal fejet hajtottak, közben bonyolult, motyogó litániába kezdtek, és egymásba kapcsolódó kerekeket imitáló, áhítatos kézmozdulatot tettek.

A konstruktok igazítottak a pozíciójukon, de állva maradtak.

Isaac és a többiek közelebb húzódtak egymáshoz.

- Mi az istenekverte szar ez? - sziszegte Lemuel. Újabb föld alatti robaj rázta meg a tisztást, és megrándult a talaj, mintha le akarta volna rázni magáról a felgyülemlett szemetet. A kihajított roncsokból halmozott északi falban két roppant lámpa gyulladt ki némán. A gyülekezetet hideg ragyogás szegezte a földhöz. A fénykörök peremét mintha késsel vágták volna. Az emberek mormoltak tovább és még lázasabban rótták a jeleket a levegőbe.

Isaac lassan eltátotta a száját.

- Édes Szátyár, könyörülj rajtunk! - suttogta.

A hulladékfal mozgott. Felült.

Az ágyrugók és a vén ablakok, a fémgerendák és a kiöregedett mozdonyok gőzkazánjai, a légszivattyúk és a ventilátorok, a csigák és az ékszíjak és a törött szövőszékek összessége egyszerre csak, mintegy optikai csalódásként, átrendeződött. Isaac már mióta bámulta, mégis csak most látta meg, mi az valójában, amikor lassan, komótosan, felfoghatatlan módon megmozdult. Az a kanyarodó esőcsatorna egy felkar volt; az a törött babakocsi és a hatalmas, felfordított talicska egy-egy láb; a kisebb, szintén fordított gerendaháromszög a csípőcsont; a roppant vegyszeres hordó egy comb, az agyaghenger egy lábikra...

A szeméthalom egy test volt. Ipari hulladékból összeállított, roppant csontváz, a fejétől a lábáig majdnem nyolc méter.

Ülő helyzetben támaszkodott a kacathalmoknak, amelyeknek egyúttal része is volt. Csonka térdét felemelte a földről. Hatalmas zsanér volt, de az eredetileg hozzá tartozó kart, amely egy roppant szerkezeté lehetett, az idő vasfoga már lerágta. A térd az ég felé nézett, a talajon pedig a talp pihent, melyet hevenyészett megoldással csatoltak a támgerendalábhoz.

Képtelen felállni! - gondolta Isaac zúgó fejjel. Oldalra pillantott, és látta, hogy Lemuel meg Derkhan hasonló döbbenettel tátja a száját, és még Yagharek is ámulattól villogó szemmel pislog ki a csuklyája alól. Nem elég stabil, nem tud felállni, csak fetreng itt a mocsokban!

A teremtmény testét egymásba olvadt áramkörök és gépek kusza, összehegesztett tömbje alkotta. A hatalmas torzóba többféle gépezet ágyazódott bele. A törzsén és a végtagjain kimenetekből, szelepekből kitüremkedő és vadul burjánzó drótok, fémcsövek és vastag gumipánt futottak szét a szeméttelep minden sarkába. A teremtmény magasba emelt karját gőzkalapácsokról leszerelt dugattyúk mozgatták. A fények végigsöpörtek odafent, majd lenéztek az egybegyűlt konstruktokra és emberekre. Utcai lámpák voltak, amelyeket a koponyába épített gáztartályok tápláltak. Az arca alsó részére masszív szellőzőrácsot szegecseltek, amely repedezett fogakra emlékeztetett.

Konstrukt volt, hatalmas példány, szemétre hajított alkatrészekből és lopott gépekből összerakva. Emberi beavatkozás nélkül összeszerelt és üzemeltetett szerkezet.

Nagy teljesítményű motorok zümmögtek, és a teremtmény nyaka megmozdult, szemlencséje végigpásztázta az összegyűlt tömeget. Rugók és túlfeszített fémek nyöszörögtek vagy törtek csattanva.

Az emberek halkan kántálni kezdtek.

A roppant és bonyolult konstrukt mintha most vette volna észre Isaacet és társait. Amennyire lehetett, kinyújtotta mesterséges nyakát. A gázlángok fénypászmája meglódult, és a négy alakra szegeződött.

A fény nem mozdult. Tökéletesen elvakította őket.

Aztán hirtelen kialudt. Valahol a közelben vékony, reszketeg hang szólalt meg.

- Legyetek üdvözölve a gyűlésünkön, der Grimnebulin, Pigeon, Blueday és cymeki látogatónk.

Isaac vadul pislogva kapkodta a fejét, de még mindig csak fehér izzást látott.

Amint a fény ködös maradványai kitisztultak, homályosan felderengett előtte egy emberi alak körvonala, aki bizonytalanul botorkált feléjük a talajon. Hallotta, hogy Derkhannak elakad a lélegzete, aztán undorodó, rémült szitkot mormol.

Egy pillanatig még tartott a zavarodottsága, és amikor a szeme hozzászokott a hold lagymatag ragyogásához, és most először látta meg világosan a közeledő alakot, Lemuellel együtt iszonyodó kiáltást hallatott. Csak Yagharek, a sivatagi harcos hallgatott.

A közeledő férfi meztelen volt, és szörnyűségesen sovány. Arca merev, elkerekedett szemű, hátborzongatóan riadt grimaszba torzult. A szeme, a teste úgy vonaglott, mintha idegrángása lenne. A bőre pedig mintha lassan üszkösödött volna.

Mégis a feje láttán borzongtak meg és kiáltottak fel. Közvetlenül a szeme fölött egyszerűen lehasították a koponyáját. A teteje teljesen hiányzott. A vágás alatt vékony peremet rajzolt az alvadt vér. A nyirkos üregből kétujjnyi vastag kábel tekeredett elő. Fémspirál vette körül, amely a tövénél, ahol a koponyaüregbe hatolt, véres volt, és az ezüstszín vörössel keveredett.

A kábel a magasból ereszkedett lefelé. Az elszörnyedt és döbbent Isaac a tekintetével követte felfelé. Lágy ívben emelkedett jó hat méterre a talaj fölé, ahol megpihent az óriás konstrukt karján. Átfutott a kezén, és végül valahol hastájékon eltűnt.

A szerkezet kezét mintha hatalmas esernyőből készítették volna, amit szétszedtek, majd később összedrótoztak, és dugattyúkhoz meg inakként feszülő láncokhoz kapcsoltak, hogy roppant karomként nyíljon és csukódjon. A konstrukt finoman, apránként engedte a kábelt, és szó szerint pórázon tartotta a botladozó alakot.

Isaac ösztönösen elhúzódott a szörnyűséges emberbáb elől. A többiek szintén így tettek, még Yagharek is. Ezzel viszont nekihátráltak annak az öt nagy konstruktnak amely közben jelent meg mögöttük.

Isaac riadtan megfordult, aztán gyorsan visszapördült a csoszogó alakhoz.

A férfi grimasza, amitől úgy tűnt, mintha rémülten összpontosítana, meg sem rezzent, amikor atyai mozdulattal kitárta a karját.

- Legyetek üdvözölve mind - mondta reszketeg hangján - a Konstrukt Tanácsnál.

Montjohn Rescue teste sebesen suhant az égen. A névtelen jobb kéz, amely parazitaként tapadt rá - a parazita amely ennyi év után már Montjohn Rescue-ként gondolt magára -, lecsitította a félelmét, amit a vakrepülés keltett benne. Függőleges helyzetben suhant, óvatosan karba font kézzel, egyik markában pisztollyal. Rescue úgy festett, mint aki csak ácsorog, és vár valamire, miközben az éjszakai ég eliramodott körülötte.

A kutyában megtelepedett bal kéz gyengén érzékelhető tudata kaput nyitott elméjük között. Ingadozó, de állandó információáramlást biztosított.

repülj balra lejjebb gyorsabban magasabban és jobbra most balra gyorsabban gyorsabban bukj le vetődj lebegj, mondta a bal kéz, és megnyugtatóan végigsimított a jobb kéz elméjén. A vakrepülés új és félelmetes élmény volt, de előző nap már gyakoroltak, mindentől távol, a hegylábnál, ahová a milicisták léghajója szállította őket. A bal kéz hamar begyakorolta, hogyan cserélheti fel a balt a jobbra, és miként jelezhet mindent.

A Rescue-kezelő fanatikusan engedelmeskedett. Jobb kéz volt, a harcosok kasztjába tartozott. Hihetetlen képességekkel ruházta fel gazdatestét - tudott repülni, maró köpettel támadni, és roppant erővel bírt. De mindazon hatalom ellenére, amivel ez a bizonyos jobb kéz rendelkezett, mint a kezelők képviselője a Kövér Napkorong bürokráciájában, továbbra is alárendeltje volt a nemes kasztnak, a látnokoknak, a bal kezeknek. Máskülönben félelmetes büntetést kockáztatott volna. A bal kezek bármikor lezárhatták az önfejű jobb kéz asszimilációs mirigyét, amibe a gazdatest azonnal belepusztul, az áldozat pedig képtelen újat teremteni magának, vagyis vak, kaparászó, kézszerű lénnyé korcsosul, amely gazdateste nélkül nem áramoltathatja energiáját.

A jobb kéz borotvaéles intelligenciával gondolkodott.

A Rescue-kezelőnek létfontosságú volt, hogy meggyőzze a bal kezeket. Ha nem egyeznek bele Rudgutter terveibe ő nem szállhat szembe velük: csak a bal kezek dönthettek. Ha azonban szembeszállnak a kormánnyal, az a városi kezelők végét jelentette volna. Hiába bírtak jelentős hatalommal, csak Új-Crobuzon kegyelméből létezhettek. Ekkora erővel szemben tehetetlenek voltak. A kormány csak addig tűrte meg őket, amíg igénybe tudta venni a szolgálataikat. A Rescue-jobbkéz biztosra vette, hogy a kormány az engedetlenség legkisebb jelére bejelentené a városban garázdálkodó gyilkos, parazita kezelők jelenlétét. Rudgutter akár a gazdatestfarm hollétét is kiszivárogtathatná. A közösségüket elpusztítanák.

A Rescue-jobbkézben repülés közben némi öröm is felpislákolt.

De még így sem élvezte ezt a különös élményt. Az még nem lett volna példátlan, hogy egy bal kezet szállított a levegőben, habár így még egyszer sem próbáltak vadászni a múltban: viszont vakon repülni egyszerűen borzalmas volt.

A kutya-balkéz kinyújtotta az elméjét, mintha ujj vagy tapogató lett volna, amely minden irányban több száz méterre elér. Különös zörejeket keresett a pszichoszférában, és lágyan suttogva utasította a társát, merre repüljön. A kutya a sisak tükrébe bámulva figyelte a környéket.

Közben kapcsolatban állt a többi portyázó párral.

valamit éreztek valamit? - kérdezte. A többi bal kéz óvatosan válaszolt, nem, mondták, nincsen semmi. Folytatták a keresést.

A Rescue-kezelő érezte, ahogy a meleg szél erőtlen, gyerekes pofonokkal csapkodja a gazdatestet. Rescue haja lobogott.

A kutya-kezelő vonagló mozgással próbált kényelmesebb helyzetet felvenni. Görbe kémények tengere, Busarét éjszakai házai felett suhantak. Rescue Mafaton és Knum felé tartott. A bal kéz egy pillanatra levette a kutya szemét a tükörről. Mögötte az egyre távolodó Bordák csontszín szörnyetege uralta az égboltot, és mellette a függővasút sínjei is eltörpültek. Elsuhantak az egyetem fehér épületei felett.

A bal kéz mentális hatóterének peremén különös bizsergést észlelt a közösségi aurában. Ismét a tükörbe bámult.

lassan lassan előre és fel, közölte a Rescue-kezelővel. valami van maradjatok velem, lehelte a város felett a többi bal kéznek. Érezte, amint parancsot adnak a lassításra, és érezte a társaikat is, amint megállnak, és várják a beszámolóját.

A jobb kéz addig emelkedett, amíg el nem ért a pszicho-éter fodrozódó részéhez. A Rescue-kezelő a kapcsolaton keresztül érezte a bal kéz bizonytalanságát, és keményen küzdött, hogy ne fertőzze meg őt is. fegyver! - gondolta. az vagyok, nincs gondolkodás!

A jobb kéz sorba hagyta el a légrétegeket, és egyre ritkult körülötte a levegő. Kinyitotta a gazdatest száját, és idegesen lógó nyelvvel készült rá, hogy esetleg a maró köpettel támadnia kell. Megmozdíttatta a karját, és felemelte a pisztolyt.

A bal kéz a felkavart területet tanulmányozta. Idegen mohóság, sóvár falánkság nyomait érezte. Ezer más elme tette síkossá, és mint a zsír, átitatta és bemocskolta a pszichoszférának ezt a szeletét. Kiváladékozott elmék és egzotikus étvágy halvány nyoma csöpögött az égből.

hozzám kezelő testvéreim itt van megtaláltam, súgta a bal kéz a város felett a többieknek. A közös felindulásba belereszketett minden bal kéz, és ezt az öt epicentrum tovább is sugározta, különös mintát rajzolva a pszichoszférába. Szurkospagonyban, Rosszparton, Barakktelepen és Bakóhangáson felkavarodott a levegő, amint a lebegő alakok meglódultak Busarét felé, mintha kötéllel húznák őket.

Harminckilencedik fejezet

- Ne riasszon meg senkit az avatárom - sziszegte az üres koponyájú férfi Isaacnek és a többieknek, továbbra is tágra nyitott, zavaros szemmel. - Hangot nem tudok szintetizálni, ezért felhasználtam ezt az eldobott testet, amit a folyó sodort ide, hogy kapcsolatot létesítsek a véralapúakkal. Ez - a férfi a szeméthalmokba olvadó, hatalmas konstrukt komor tömbjére mutatott - én vagyok. Ez - mondta, és végigsimított a remegő holttesten - a kezem és a szám. A régi agy nélkül, ami összezavarta volna a testet ellentétes impulzusaival, könnyebben telepíthető a bemenő adat.

- Hátborzongató mozdulattal megtapogatta a kábelt ott, ahol eltűnt a szeme mögött, majd továbbment egészen a varasodó húsig, és a gerinccsúcsba hatolt.

Isaac érezte a konstrukt roppant súlyát a háta mögött. Kelletlenül oldalra húzódott. A meztelen zombi három méterre a társaságtól megállt. Sorvadt kezével intett.

- Légy üdvözölve - folytatta reszketeg hangján. - A takarítógépem jelentéséből ismerem a munkádat. Az is hozzám tartozik. Az oltmolyokról kívánok beszélni veled. - Az emberi roncs Isaacet bámulta.

A férfi Derkhanra és Lemuelre nézett. Yagharek kicsit közelebb húzódott hozzájuk. Isaac felnézett, és látta, hogy a térség sarkába húzódott emberek fáradhatatlanul imádkoznak a hatalmas, mechanikus csontvázhoz. Megpillantotta közöttük azt a szerelőt, aki felkereste a raktárukat.

A férfi arckifejezése a lázas buzgóság iskolapéldája volt. A konstruktok mozdulatlanul álltak körülöttük, leszámítva a legvaskosabbakat a legszélén, az öt őrt.

Lemuel megnedvesítette az ajkát.

- Beszélj a fickóval, Isaac - sürgette. - Ne legyél goromba.

Isaac kinyitotta, majd ismét becsukta a száját.

- Khmm... - kezdte hidegen. - Konstrukt Tanács... Nagy megtiszteltetés... de nem tudjuk...

- Nem tudtok semmit - mondta a reszkető, véres alak. - Megértem. Legyetek türelemmel, és megértitek. - A férfi lassan elhátrált tőlük az egyenetlen talajon. Sötéten derengő, automata ura felé tartott a holdfényben. - Én vagyok a Konstrukt Tanács - folytatta remegő, érzelemmentes hangon. - A szeszélyes energia, a vírus és a véletlen gyermeke. Első testem ezen a telepen hevert egy meghibásodott program miatt, és lassan leállt. Miközben pusztuló gépezeteimben körbejárt a vírus, minden külső hatás nélkül gondolkodni kezdtem.

Egy éven át csendesen rozsdásodtam, miközben rendszerbe foglaltam új keletű értelmemet. Ami az öntudat spontán robbanásának indult, következtetésekké és véleménnyé alakult. Megalkottam magamat. Nem foglalkoztam a mellettem dolgozó szemetesekkel, akik védőfalként halmozták fel körülöttem a város hulladékát. Amikor felkészültem, megmutatkoztam a legcsendesebb ember előtt. Üzenetet nyomtattam neki, és közöltem vele, hogy hozzon nekem egy konstruktot.

Rettegve engedelmeskedett, majd utasításaim szerint egy hosszú, tekervényes kábellel a kimenetemhez csatlakoztatta. Az lett az első végtagom. Lassan feltúrta a telepet a testnek alkalmas darabok után kutatva. Elkezdtem kiépíteni magamat, és minden éjjel forrasztottam, kalapáltam és hegesztettem.

A szemetesember áhítattal tekintett rám. A kocsmákban rólam suttogott, a legendáról, a vírussal fertőzött gépről. Pletykák és mítoszok szökkentek szárba. Grandiózus hazudozásai közben egyik éjjel találkozott valakivel, akinek szintén volt egy öntudatra ébredt konstruktja. Egy bevásárlógép, amiben félrecsúszott a mechanizmus, elakadtak a fogaskerekek, és Konstruált Intelligenciával született újjá mint gondolkodó eszköz. Olyan titok volt ez amit az eredeti tulajdonos alig hitt el.

Az én szemetesemberem megkérte a barátját, hozza el hozzám a konstruktot. Aznap éjjel, sok évvel ezelőtt találkoztam valamivel, ami olyan volt, mint én. Megkértem hívemet, nyissa fel annak a másiknak, a társamnak az analitikus gépezetét, és összekapcsolódtunk. Megvilágosodás volt. Vírusos agyunk összekapcsolódott, és dugattyúkkal hajtott elménk nem megduplázta a kapacitását, hanem kivirágozott. Exponenciálisan kivirult. Kettőnkből egy lett.

Új tartozékom, a bevásárlógép hajnalban távozott. Két nappal később új tapasztalatokkal gazdagodva tért vissza. Különálló egység lett. Két napon keresztül egymástól függetlenül léteztünk. Az újabb eggyé válást követően mi ismét én lettünk.

Folytattam önmagam építését. A híveim segítettek. A szemetesember és a barátai olyan szakadár vallást kerestek, ami megmagyarázhatta a létezésemet. Rátaláltak az Urmech Takkra, a gépiesített kozmosz doktrínájával együtt, és egyszer csak azon kapták magukat, hogy egy eretnek szektát vezetnek az amúgy is istengyalázó egyházban. Névtelen gyülekezetük ellátogatott hozzám. A bevásárlógép, másik felem, összekapcsolódott velem, és ismét eggyé váltunk. A hívek olyan konstruált értelmet láttak, amely a puszta logikával építette fel a létezését a semmiből, egy önfejlesztő, automata intelligenciát. Egy önteremtő istent.

Hódolatuk tárgya lettem. Végrehajtják írott parancsaimat, tovább építik a testemet a körülöttünk heverő anyákból. Megparancsoltam nekik, hogy találjanak, teremtsenek nekem másokat, más önteremtő isteneket, amelyek adakozhatnak a Tanácshoz. Amikor átfésülték a várost, találtak újabbakat. Mint egy ritka kórság: a millió, millió számítási művelet során egyszer kiugrik a helyéről egy lendkerék, és gondolkodni kezd a gép. Generatív programokat írtam, amivel megcsapoltam a vírusfertőzés hajtóenergiáját, és tudatosságba taszítottam vele az analitikus gépezetet.

Miközben a férfi beszélt, a háta mögötti roppant konstrukt fölemelte a bal karját, és lassan a mellkasára bökött. Isaac először nem látta tisztán, melyik eszközre mutat a sok beépített alkatrész között. Aztán észrevette. Kártyalyukasztó volt, olyan analitikus számítógép, amellyel a többi analitikus gépet működtető lyukkártyákat készítették. Egy ilyen aggyal, gondolta Isaac szédülten, nem csoda, hogy ez a valami téríteni kezdett.

- Minden konstrukt, ami hozzám kerül, én leszek - mondta a férfi. - Én vagyok a Tanács. Minden tapasztalatot letöltők és megosztok. Szelepes agyamban születnek a döntések. Bölcsességemet átadom a részeimnek. Ha telítődöm a tudással, konstrukt-énjeim újabb toldalékokkal bővítik a mentálteremet a telep halmai között. Ez az ember egy végtag, az emberszabású gépóriás csak egy aspektus. Kábeleim és összekapcsolódott masináim mélyen a szemétbirodalomba nyúlnak. A tisztás túloldalán álló számológépezetek szintén az én részeim. Én vagyok a konstruktok történelmének tárolója. Én vagyok az adatbank. Én vagyok az önszerveződő gép.

Miközben a férfi beszélt, a szűk téren összegyűlt masinák közelebb húzódtak a félelmetes hulladékgigászhoz, amely uralkodói pózban ült a káosz közepén. Látszólag véletlenszerű elrendezésben megálltak, majd kampójukkal, szivattyújukkal, tüskéjükkel vagy karmukkal első pillantásra legfeljebb széthajigált szemétnek látszó kábeleket meg drótokat emeltek fel a földről. A bemeneti nyílásokat takaró fedőlapokkal babráltak, felpattintották és csatlakoztak.

A kivájt koponyájú férfi minden alkalommal megrándult, és a tekintete üvegessé vált egy pillanatra.

- Növekszem - suttogta. - Növekszem. Processziós képességem exponenciálisan nő. Tanulok... tudok a gondjaitokról. Csatlakoztam a takarítógépetekre. Fokozatosan omlott össze. Intelligenciával ruháztam fel. Most már egy velem, és teljesen asszimilálódott.

A férfi hátrabökött, a fém csontváz derekának homályos körvonalai felé. Isaac meghökkenve vette észre, hogy az a kikalapált fémtömeg, amely cisztaként dudorodott ki a tömbből, nem más, mint az átalakított takarítógép.

- Annyit tanultam tőle, mint semelyik más énemtől sem - mondta a férfi. - Még mindig azokat a változókat számolom, amelyeket a Szövővel megtett út töredékes megfigyelései révén szereztem. Eleddig ő a legfontosabb én.

- Miért vagyunk itt? - suttogta Derkhan élesen. - Mit akar tőlünk ez az átkozott izé?

Újabb és újabb konstruktok töltötték le tapasztalataikat a Tanács agyába. Az avatár, a lerongyolódott szószóló hamisan zümmögött, miközben az információ elárasztotta az adattárolóit.

Végül mindegyik konstrukt befejezte az összekapcsolódást. Kihúzták a kábeleket a dugaszokból, és ismét elhúzódtak. A bámészkodó emberek ekkor idegesen előrejöttek, lyukkártyákat és aktatáska-méretű analitikus gépezeteket szorongatva. Felkapták a konstruktok elhullajtott kábeleit, és saját számítógépezeteikhez illesztették őket.

Két vagy három perc múlva ők is végeztek. Amikor az emberek elhúzódtak, az avatár szeme megrebbent, míg a végén csak a fehérje látszott belőle. A lefűrészelt fej végig remegett, miközben a Tanács összesítette az információkat.

Nagyjából egy percig reszketett némán, amikor hirtelen abbahagyta. Felpattant a szeme, és élénken körülnézett.

- Véralapúak! - kiáltotta az összegyűlt embereknek. Azok fürgén felálltak. - Íme, az utasítások és a szentségek. - A nagy konstrukt hasából, az eredeti kártyanyomtató kimeneteiből egymás után csusszantak elő a pedánsan kilyuggatott lapok. Egy faládába potyogtak a konstrukt nemtelen ágyéka felett, ami egy erszényes állat zsebére emlékeztetett.

A tömb másik részén, egy olajoshordó meg egy rozsdásodó kazán között eszeveszett sebességgel kattogni kezdett egy írógép. Hosszú papírtekercs kígyózott elő belőle sűrűn szedett szöveggel, alatta pedig rugóra erősített olló csattogott ragadozó halként. Levágott egy lapot, visszaugrott, kinyúlt megint, és megismételte a műveletet. Vallási előírásokat tartalmazó fecnik hullottak a pengéről a kártyák mellé.

A gyülekezet tagjai egyesével, idegesen a konstrukt elé járultak, és minden lépésüknél tiszteletteljesen fejet hajtottak. Felléptek a fém csontváz lábai között emelkedő szemétkupacra, a ládába nyúltak, és egy papírlappal meg több lyukkártyával távoztak, miután a számokat ellenőrizve meggyőződtek arról, hogy mindegyik náluk van. Ezután sietős léptekkel elhátráltak, eltűntek a szeméthalmok között, a város felé.

A jelek szerint ez a vallás nem írta elő a szertartásos búcsúzkodást.

Perceken belül Isaac, Derkhan, Lemuel és Yagharek maradt az egyedüli szerves létforma a mélyedésben, leszámítva az iszonyatos, félig élő, kivájt fejű férfit. A konstruktok továbbra is ott álltak körülöttük. Nem mozdultak csak a három ember toporgott idegesen.

Isaac egyszer azt hitte, emberi alakot lát szemlélődni a legmagasabb szemétdomb tetején, ahol mintha tömör fekete folt rajzolódott volna ki Új-Crobuzon egének szépiafoltos félhomályában. Alaposabban megnézte, de nem volt ott semmi. Teljesen egyedül voltak.

Fintorogva a társaira nézett, aztán a kábelt a fejébe fogadó, hullaszerű alak felé lépett.

- Tanács - mondta. - Miért hívattál minket? Mit akarsz tőlünk? Tudsz az oltmolyokról...

- Der Grimnebulin - szakította félbe az avatár. - A hatalmam jelentős, és a képességeim minden nappal csak nőnek. Számítási potenciálom példátlan Bas-Lag történetében, hacsak nincsen vetélytársam valamelyik távoli kontinensen, amiről semmit sem tudunk. Száz vagy annál is több számítógépezet hálózatba kapcsolt összessége vagyok. Mindegyik információval látja el a többit, és információt kap cserébe. Egy adott problémát ezernyi szemszögből tudok elemezni. Az avatáromat felhasználva naponta újabb és újabb könyveket olvasok el, amelyeket a gyülekezet hord hozzám. Adatbankjaimban összesítem a történelmet, a vallást, a thaumaturgiát, a tudományt és a filozófiát. Minden újabb információmorzsával átfogóbbak lesznek a számításaim. Érzékelőim egyre több helyre jutnak el. Vezetékeim hosszabbak, ezért egyre távolabbra elérek. A telep körül felállított fényképezőgépek információval látnak el. A kábelek lecsupaszított idegszálakként kapcsolnak össze velük. Gyülekezetem tagjai lassan egyre messzebbre viszik a vezetékeket, be a városba, ahol a saját műszereikhez kapcsolódnak. Vannak híveim a Parlament gyomrában, akik kártyára másolják számítógépezeteik adatait, és elhozzák nekem. Ez azonban nem az én városom.

Isaacnek ráncba futott a homloka. A fejét csóválta.

- Én nem... - kezdte.

- Létezésem terek közötti lét - szakította félbe az avatár sietősen. A férfi hangjából teljességgel hiányzott minden érzelem. Hátborzongató és visszataszító volt. - Egy hibának köszönhetően születtem meg egy halott térben, ahová a városlakók a felesleges tárgyakat hajítják. Minden konstruktra, ami a részemmé vált, akad ezer másik, ami viszont nem az. Információn élek. Titokban működöm. Tanulással gyarapodom. Számolok, tehát vagyok. Ha a város leáll, a változók szinte semmivé olvadnak. Elapad az információáramlás. Nem akarok üres városban élni. Az oltmoly-krízis problémáit betápláltam az analitikus hálózatomba. Az eredmény egyértelmű. Az ellenőrzésre váró végkövetkeztetés szerint az új-crobuzoni véralapúak számára rendkívül kedvezőtlen a prognózis. Segítek nektek.

Isaac Derkhanra és Lemuelre nézett, majd a pillantása Yagharek szemét kereste a csuklya árnyékában. Visszafordult a reszkető avatárhoz. Elcsípte Derkhan tekintetét. Csak óvatosan, tátogta felé némán a barátja.

- Nos, mindannyian... átkozottul hálásak vagyunk, Tanács... öö... hogyan... Megkérdezhetem, mit szándékozol tenni?

- Számításaim szerint akkor értitek meg és hiszitek el leginkább, ha megmutatom nektek - felelte a férfi.

Két súlyos fémsatu ragadta meg Isaac vállát. Döbbenten és ijedten kiáltott fel, aztán megpróbált megfordulni. A legnagyobb munkagép fogta le, amit arra terveztek, hogy az állványzatokat markolva tartson meg egész épületeket. Isaac erős ember volt, de innen nem szabadulhatott.

Segítségért kiáltott, de egy másik óriási konstrukt egyetlen lomha lépéssel eltakarta előle a társait. Egy hosszú, zavaros pillanatig mind a hárman értetlenül álltak. Aztán Lemuel futásnak eredt. Végigrohant az egyik hosszú árkon és a tisztás keleti részén eltűnt a szemük elől.

- Pigeon, te mocsok! - üvöltötte Isaac. Aztán döbbenten látta, hogy Yagharek előbb mozdult, mint Derkhan A megnyomorított garuda olyan csendes és szenvtelen volt, olyan kiismerhetetlen, hogy Isaac nem is számolt vele. Velük tart, és talán megteszi, amire kérik. Ennyire számított tőle.

És most mégis Yagharek volt az, aki bámulatos, oldalazó mozgással felpattant, és az egyik őrködő konstrukt oldalán végigcsúszva Isaac felé lendült. Derkhan látta mire készül, és a másik irányba mozdult, mire a konstrukt először tétován imbolygott, aztán céltudatosan megindult utána.

Derkhan futni próbált, de fémburkolatú kábel vágódott elő a szemétből, mint egy támadó kígyó, és korbácsként a bokájára fonódott, majd lerántotta a földre. Nagyot zuhant az egyenetlen talajon, és felkiáltott a fájdalomtól.

Yagharek hősiesen viaskodott a konstrukt satuival, de nem sokra ment vele. A gép egyszerűen tudomást sem vett róla. A garuda mögött felbukkant egy másik gép.

- Yag, a mindenit! - kiáltotta Isaac. - Fuss! - De elkésett. Az újonnan érkezett konstrukt ugyanolyan hatalmas munkagép volt, mint a társa, a drótháló pedig, amivel elkapta Yaghareket, széttéphetetlennek tűnt.

A szélen álldogáló véres férfi, a Konstrukt Tanács húsvér kiterjesztése, felemelte a hangját.

- Ez nem támadás - mondta. - Nem esik bántódásotok. Itt kezdünk. Kivetjük a csalit. Kérlek benneteket, ne ijedjetek meg.

- Elment az istenekverte eszed? - harsogta Isaac. - Mi a faszt beszélsz? Mit művelsz?

A hulladékból rakott útvesztő szívében álló konstruktok elindultak visszafelé az üres térségnek, azaz a Konstrukt Tanács tróntermének a szélére. Derkhant a lábára tekeredett kábel vonszolta a fűrészes talajon. Először kiabálva, a fogát csikorgatva küzdött ellene, de végül fel kellett tápászkodnia és botladozva folytatnia az utat, mielőtt még jobban összevagdosta volna magát. Yagharek fogva tartója könnyedén felemelte a garudát, és eltrappolt vele Isaac mellől. Yagharek elkeseredetten hadakozott, csuklyája lehullott a fejéről, szúrós ragadozószeme az esztelen dühtől jéghideg pillantással fürkészte a környezetét. A rendíthetetlen mesterséges erővel szemben azonban tehetetlen volt.

Isaacet a táguló tér közepére vonszolta foglyul ejtője. Az avatár végig körülötte táncolt.

- Próbálj megnyugodni - mondta. - Nem fog fájni.

- Micsoda? - hördült fel Isaac. A kisméretű amfiteátrum szemközti oldaláról kisebb konstrukt közeledett ugrándozó, gyerekes léptekkel a kacatok között. Furcsa külsejű apparátust hozott, egy elnagyolt sisakot egy kifelé szélesedő tölcsérre emlékeztető valamivel a tetején, és az egész egy hordozható motorhoz kapcsolódott. A gép Isaac vállára pattant, fájdalmasan megkapaszkodott benne, és a fejére húzta a sisakot.

Isaac kapálózott és kiabált, de az erős kar szorításából nem menekülhetett. Nem telt bele sok idő, és a sisakot szorosan a fejére szíjazták, bár közben megtépték a haját, és felhorzsolták a fejbőrét.

- Én vagyok a gép - mondta a meztelen, halott ember, és kecsesen ugrándozott előtte, egy kődarabról egy gép roncsaira táncolt, onnan pedig törött üvegek szőnyegére pattant. - Minden, amit a szemétre hajítanak, az én testem. Gyorsabban megjavítom, mint ahogy az emberi test gyógyítja a sebet vagy a törött csontot. Minden, ami itt hever, halott. Ami nincsen itt, azt hamarosan ide fogják szállítani, vagy a híveim hozzák elém, vagy megépíthetem én. A fejedre húzott felszereléshez hasonlót használnak a látnokok és a médiumok, a kommunikátorok és a pszichonauták. Ez egy átalakító. Áramoltatja, megfordítja és fokozza a lélek kisüléseit. Jelen pillanatban arra van beállítva hogy felerősítse és sugározza. Módosítottam rajta. Az ereje nagyságrendekkel nagyobb bármelyik hasonló eszköznél a városban. Emlékszel, mire figyelmeztetett a Szövő? Azt mondta, hogy az oltmoly, amit te neveltél, rád vadászik. Ez egy korcs példány, egy satnya, kitaszított egyed. Segítség nélkül nem akad a nyomodra.

A férfi Isaacre nézett. A háttérben Derkhan kiabált valamit, de Isaac nem értett belőle semmit, mert nem tudta levenni a tekintetét az avatár kidülledő szeméről.

- Most meglátod, mire vagyunk képesek - mondta a férfi. - Segítünk neki.

Isaac saját iszonyodó, bősz ordítását sem hallotta. Az egyik konstrukt bekapcsolta a gépet. A sisak vibrálni kezdett, és olyan hangosan zümmögött, hogy Isaacnek a füle is belesajdult.

Isaac gondolati lenyomata lüktetve áramlott az éjszakába. Áthatolt a rémálmok rosszindulatú posványán, ami eltömítette a város pórusait, és kivágódott az atmoszférába.

Vér szivárgott Isaac orrából. Sajogni kezdett a feje.

Ezerlábnyira a város felett a kezelők Busarét felett gyülekeztek. A bal kezek bizonytalanul ízlelgették az oltmolyok pszichés farvizét.

gyors támadás mielőtt gyanakodnak, sürgette őket egyikük harciasan.

óvatosságot hangsúlyozni, indítványozta a másik, figyelmesen követni, megkeresni a fészket.

Szaporán és némán vitatkoztak. Mozdulatlanul lebegtek a levegőben: öt jobb kéz, egy-egy bal kéz nemes hordozója. Tiszteletteljes csendben várták, amíg feljebbvalóik megvitatják a taktikát.

lassan tovább, döntötték el végül. A kutyát leszámítva az összes kezelő felemelte a gazdatest pisztolyt szorongató kezét. A képtelen vadásztársaság lassú csatárláncban sodródott az égen, a fodrozódó pszichoszférát fésülték át az oltmolytudat elhullajtott cseppjei után kutatva.

Szabálytalan spirálban követték a szétfröcskölt álommaradványokat, lassan kanyarogtak lefelé Mállatkert felett, onnan át Sheckbe és a Szurok déli partjára, Folyó-hámba.

Amint nyugat felé sodródtak, megérezték a Grízkanyarból felfelé szálló pszichés kisugárzást. A kezelők egy pillanatra zavarba jöttek. A magasban lebegve ízlelgették a hullámokban áradó érzelmeket, de hamar nyilvánvalóvá vált, hogy emberi kisugárzás.

thaumaturg, vetette fel egyikük.

nem a mi dolgunk, jelezték a többiek egyetértően. A bal kezek parancsára hátasaik folytatták a légi nyomkövetést. Az apró alakok porszemként lebegtek a milícia drótkötélpályái felett. A bal kezek nyugtalanul fürkészték az üres eget.

Hirtelen idegen kipárolgások hulláma bugyogott fel körülöttük. A pszichoszféra felületi feszültsége hatalmasra duzzadt a nyomástól, és a már korábban is érzékelt, különös mohóság szivárgott át a pórusain. A szellemi sík sűrű volt az érthetetlen elmék ragacsos kipárolgásától.

A bal kezek a félelemtől és a zavarodottságtól eltelve vonaglottak. Olyan erős, olyan sok, olyan gyors volt az egész! Hordozóik hátába kapaszkodva hánykolódtak. A jobb kezeknek nyitott csatornákat hirtelen megtöltötte a visszafelé zúduló, pszichés áradat. Amikor a bal kezek érzelmei túlcsordultak, mindegyik bal kezet elöntötte az iszonyat hulláma.

Az öt pár röpte szabálytalanná vált. Görcsösen vergődtek a levegőben, és felbomlott az alakzatuk.

valami jön, kiáltotta az egyik, amit válaszképpen zavart és riadt üzenetek összevisszasága követett.

A jobb kezek küszködve próbálták kiigazítani a repülésüket.

Összehangolt szárnyrebbenéssel öt sötét, rejtélyes alak rugaszkodott el Folyóhám egymáshoz szorult, kusza tetőbirodalmának egyik mélyedéséből. A hatalmas szárnyak csapásait több dimenzióban érzékelni lehetett, még odafent a langymeleg égen is, ahol a párokba rendeződött kezelők cikáztak fel-alá zavarukban.

A kutya-balkéz pillantotta meg a levegőt feltúró, hatalmas, homályosan derengő szárnyakat a mélyben. Mentális sikolyt hallatott, és érezte, hogy a Rescue-jobbkéz émelyegve megvonaglik alatta. Utasa megpróbált erőt venni magán.

bal kezek össze, kiáltotta, majd ráförmedt a jobb kézre, hogy irány felfelé.

A jobb kezek elrugaszkodtak, és suhanva felsorakoztak egymás mellett. Erőt merítettek egymásból, acélos eltökéltséggel uralkodtak magukon. Pillanatok leforgása alatt szabályos katonai egységgé fejlődtek, öt bekötött szemű jobb kéz, enyhén lefelé dőlve, akik szájukat csücsörítve készültek a maró köpésre. A tükörsisakos bal kezek élénken fürkészték az eget. Ők a csillagok felé fordították az arcukat. Az így befordított tükrök a lenti tájat mutatták: a város sötét panorámáját, a cserepek, sikátorok és üvegkupolák őrülten forgó halmazát.

És látták a nyaktörő sebességgel közeledő oltmolyokat.

hogyan szagolnak ki? - érdeklődött az egyik bal kéz idegesen. Amennyire lehetett, eltömítették elméjük pórusait. Nem számítottak rajtütésre. Miként veszíthették el a kezdeményezés előnyét?

Amikor azonban az oltmolyok feléjük vágódtak, a bal kezek tudták, hogy nem fedezték fel őket.

A legnagyobb moly a kaotikusan vonagló szárnyrengeteg elején villódzó teherrel küzdött. A lény félelmetes arzenálja nem nyugodott, a fogazott csápok és a csipkézett csontban végződő végtagok lecsaptak, szúrtak és vágtak. Roppant agyarai mohón tépdesték a levegőt.

Mintha kísértettel viaskodott volna. Ellenfele egyszer felbukkant a szokványos térben, aztán eltűnt, megfoghatatlan volt, mint a füst, és hol szilárdnak tűnt, hol semmivé foszlott, mint az árnyék. Roppant, pókszerű rémálom volt, ami kedve szerint szökellt a szorosan egymáshoz szőtt valóságok között, és kegyetlen kitindárdákkal szabdalta az oltmolyt.

Szövő! - szakadt ki az egyik bal kézből, és mindannyian utasították hordozójukat, hogy lassan vonuljanak hátra a pörgő-forgó közelharcból.

Az oltmolyok a testvérük körül keringtek, és segíteni próbáltak neki. Külső szemlélő számára érthetetlen rendszer szerint váltogatták egymást, és sorba lecsaptak. Amikor a Szövő testet öltött, azonnal megtámadták, és a páncéljába hasítva természetfeletti vérsugarat fakasztottak belőle, mielőtt eltűnhetett volna. A Szövő a sebei ellenére hatalmas cafatokat tépett ki az ellenfeléből, csomós, kátrányos vért fakasztva.

A moly és a pók rendkívüli, elmosódó mozgássorozattal harcolt, és olyan gyorsan osztogatták a csapásokat, hogy látni sem lehetett.

Közben egyre magasabbra emelkedtek, és a molyok egyszer csak átszakították a város felett feszülő álomkupola burkolatát. Elérték azt a pontot, ahol a kezelőket korában megzavarták a különös gondolathullámok.

Nyilvánvalóan a molyok is érzékelték ezt. A pillanatnyi zavarodottságtól felbomlott szoros alakzatuk. A legcsenevészebb példány torz testével és satnya szárnyával kivált a tömegből, és kilógatta szörnyűséges nyelvét.

A hatalmas nyelv megremegett, és visszacsusszant a szájába.

A következő pillanatban tébolyult pördüléssel megfordult a levegőben, körberepülte az állatiasan tusakodó Szövőt és prédáját, tétovázott, aztán lebukott, és zuhanni kezdett kelet felé, Grízkanyar irányába.

A satnya korcs eltűnése megzavarta a többi molyt. Szétváltak, a fejüket forgatták, és vadul rezegtek a tapogatóik.

A megigézett bal kezek riadtan hátrébb húzódtak.

most! - mondta az egyik, zavarodottak és elfoglaltak, támadjunk a Szövővel!

Kétségbeesetten reszkettek a levegőben.

köpésre készülj, közölte a kutyakezelő a Rescue-kezelővel.

A molyok elszakadtak egymástól, és egyre távolabbi köröket írtak le a középen viaskodó páros körül. A bal kezek egymásra ordítottak.

támadni! - süvöltötte az egyik, a vékony hivatalnok parazitája, és hangjából jól hallhatóan kicsendült a félelem, támadni!

Az emberöregasszony hirtelen a levegőbe vágódott - a rettegő bal kéz váratlan fürgeséggel támadást vezényelt hordozójának. Pontosan akkor, amikor az egyik moly megpördült, és dermedten meredt a felé száguldó párosra.

Ebben a pillanatban a másik két moly összehangoltan lecsapott a Szövőre. Az egyik vaskos csontlándzsát döfött a pók duzzadó potrohába. Amint a hatalmas lény hátrahőkölt, a másik moly ízeit csápjával hurkot vetett a nyakába. A Szövő eltűnt az éjszakából, át egy másik létsíkra, a csáp azonban megszorult rajta, és félig visszacibálta a tér egyik ráncából.

A Szövő oda-vissza villózva próbált kiszabadulni, de a bal kezek ezt nem követték. A harmadik moly széles ívben elindult feléjük.

A jobb kezek nem láttak semmit, de az agyukban érezték utasaik rémült visítását, akik izegve-mozogva próbálták a tükrök keretén belül tartani a közeledő oltmolyt.

gyújtóköpet! - parancsolta a hivatalnok kezelője a jobb kezének, most!

Az öregasszony-gazdatest kitátotta a száját, és kinyújtotta a nyelvét. Szisszenve beszívta a levegőt, és amilyen keményen csak tudott, köpött egyet. Felhőként hömpölygő, gyúlékony gáz lebbent a nyelvéről, és káprázatos látványosságként lángoló csíkot húzott az éjszakai égre. Hatalmas, hömpölygő és perzselő felhő bomlott ki az oltmoly előtt.

A célzás jó lett volna, de a bal kéz a nagy félelemben rosszul időzített. A jobb kéz túl hamar bocsátotta útjára a gyújtóköpetet. A lángnyelvek lustán szétterpeszkedtek, mielőtt az oltmoly testébe kaphattak volna. És mire a tűz kihunyt, a szörnyeteg eltűnt.

A pánikba esett bal kezek utasították hordozójukat, hogy körözzenek a levegőben, hátha úgy rátalálnak a teremtményre. várj várj! - rikoltotta a kutyakezelő, de senki sem törődött a figyelmeztetésével. A kezelők össze-vissza csapongtak az égen, mint hordalék a tengeren; ahányan voltak, annyifelé néztek, őrülten meredtek a tükrökbe.

ott, sikoltotta a fiatal nő kezelője, aki megpillantotta azt a molyt, amely megállíthatatlanul zuhant a város felé, mint egy horgony. Amikor a többiek megpördültek, hogy a tükrükben megnézzék, kórusban csapott fel a sikoltás: hirtelen szembe találták magukat egy másik kreatúrával.

Akkor repült föléjük, amikor a testvérét keresték így aztán most közvetlenül előttük lebegett, és a tükrökön túl tisztán látszott kiterjesztett szárnya.

A fiatalember kezelőjének sikerült időben lehunynia a gazdatest szemét, és utasította a jobb kezet, hogy fordulásból támadjon gyújtóköpettel. A fiatal gyermek testében megtelepült, bepánikolt jobb kéz megpróbált engedelmeskedni, és a pördülés közben kiröppenő gázgömbök telibe kapták a mellette repülő párt.

Az újraformált kezelője és a khepri-balkéz a hallható és nem hallható tartományban egyaránt felsikoltott, amikor a gazdatestek lángra lobbantak. Lassan forogva, gyötrelmesen hullottak lefelé, míg félúton mindketten meg nem haltak, és felforrt vérrel, a hőségtől megrepedt csontokkal csapódtak a Szurok hullámai közé. Felcsapó gőzfelhőben tűntek el a víz alatt.

A nő kezelője megigézve lebegett a magasban, és üveges tekintettel meredt az oltmoly szárnyán kavargó minták viharára. A bal kéz virágként kibomló, hipnotizált álmai átcsusszantak a közös csatornán a hátas fejébe. A vogyanoj kezelője összerándult, amikor elöntötte a megnyíló elme bizarr kakofóniája. Aztán rájött, mi történt. Gazdateste száját elszörnyedt nyögés hagyta el, a kezek a párost összebilincselő szíjakkal babráltak. Közben csukva tartotta a szemét, még a kötés alatt is.

Félelmében minden célzás nélkül útnak engedett egy gyújtóköpetet, és a hatalmas, fellángoló felhő fénybe borította az éjszakát. A széle majdnem elkapta Rescue kezelőjét, aki küszködve próbálta végrehajtani a bal kéz rémült, telepatikus parancsait. Több métert pördült a levegőben, hogy elkerülje a perzselően forró gömböt, és egyenesen belevágódott a sebesült oltmoly testébe.

A teremtény remegett a félelemtől és a fájdalomtól. A Szövőt ugyan lerángatták meggyötört testéről, mégis nyomorúságosan, vérző sebekkel, megroppant csontokkal, kínlódva ereszkedett lefelé, a fészek irányába. Most az egyszer egyáltalán nem érdekelte a táplálék. Megvonaglott a gyötrelemtől, amikor Rescue kezelője a társával együtt nekicsapódott.

Ingerült rándulással két hatalmas, szerves fűrészfog csapott elő az oldalából, mint egy metszőolló, és egyetlen suhintással lenyeste Rescue meg a kutya fejét.

A fejeket elnyelte a sötétség.

A kezelők ugyan életben és öntudatuknál maradtak, de agytörzs nélkül nem tudták irányítani a haldokló gazdatesteket. A tetemek a halál utáni görcsökben rángatóztak és táncoltak. Sugárban, lüktetve spriccelt belőlük a vér, telifröcskölve a megszállottként kapálózó kezelőket, akik vadul nyújtogatták és összehúzták ujjaikat.

Egész végig tudatuknál voltak, így csapódtak bele Cseprőgomoly egyik hátsó udvarának gyilkos betonjába, pépessé kenődött hús és csontszilánkok bizarr tócsájaként végezve. Mind ők, mind a fejetlen gazdatestek azonnal összezúzódtak. Csontjuk porrá törött, testük gyógyíthatatlan károsodást szenvedett.

A bekötött szemű vogyanoj már majdnem kioldotta a szíjakat, amelyek a nőhöz kapcsolták, akinek az elméjét az oltmoly tartotta foga. Amint azonban az utolsó csattal küszködött, készen rá, hogy messzire meneküljön az égen, az oltmoly táplálkozni kezdett.

Rovarszerű karjával átnyalábolta és szorosan tartotta prédáját. Magához húzta a nőt, nyelvét a szájába dugta, és szívni kezdte a kezelő álmait. Mohón cuppogott.

Bőséges párlat volt. Az emberi gazdatest gondolatainak maradéka seprőként vagy kávézaccként ülepedett le a kezelő elméjében. Az oltmoly a nő háta mögé nyúlt, átölelte, és közben kemény végtagjával beledöfött a vogyanoj puha húsába. A jobb kéz felsikoltott az ijedségtől meg a hirtelen fájdalomtól, és a moly megérezte a levegőben a félelem ízét. Egy pillanatra zavarba jött, és nem tudta hová tenni ezt a másik elmét, mely ilyen közel volt a táplálékához. Hamar feltalálta magát azonban, még szorosabban húzta magához a testeket, és úgy döntött, legfeljebb még egyszer enni fog, amint szárazra szipolyozta az első áldozatát.

A vogyanoj is csapdába esett. Hiába kapálózott és kiabált, nem menekülhetett.

Nem messze onnan, a táplálkozó oltmoly mögött az egyik társa, amelyik csapdába ejtette a Szövőt, most meglendítette csápját, és több dimenziót átszelve lesújtott vele. A hatalmas pók lélegzetelállító sebességgel bukkant elő vagy tűnt el az égen. Amint megjelent, a gravitáció könyörtelen szorításába fogta, és rögtön zuhanni kezdett. Ilyenkor egy villanással egy másik térben termett, ahová magával hurcolta a húsába akadt, horogszerű csápvéget is. Ebben a másik térben vergődve próbálta levetni magáról a támadóját, mielőtt ismét megjelent volna ideát, ahol teljes súlyával az oltmolyba csapódott és eltűnt.

A moly állhatatosan cikázott a prédája körül, és nem hagyta elszökni.

A hivatalnok kezelője nem bírta abbahagyni őrült, rettegő monológját. Az izmos fiatalemberben megtelepedett társát, a másik bal kezet kereste.

halott mind halottak a többiek, sikoltotta. Abból, amit látott vagy érzett, valamennyi átszivárgott a csatornán a jobb kéz fejébe. Az öregasszony idegesen megrándult.

A másik bal kéz megpróbálta megőrizni a nyugalmat. Lassan körülnézett, és megpróbált tekintélyt sugározni. állj, parancsolta ellentmondást nem tűrőn. A tükörben bámulta a maradék három molyt: a titkos fészek felé vánszorgó sérültet, az egyik elfogott kezelőből táplálkozó éheset, a cápaként lecsapó harcost, aki megpróbálta letépni a Szövő fejét.

A bal kéz kicsit közelebb nógatta a jobb kezét; most kapd el őket küldte a társának, gyújtóköpetet, elkapsz kettőt, üldözöd a sérültet. Aztán hirtelen oldalra rántotta a fejét, és szorongó gondolatfoszlány csusszant ki belőle, hol a másik? - kiáltotta.

Ez a másik, az utolsó oltmoly, ami megmenekült az öregasszony nyelvéről fellobbanó lángszőnyeg elől, és elegánsan alábukott a mélybe, nagy kanyart írt le a háztetők felett. Széles ívben, néha feljebb emelkedve, lassan és hangtalanul repült, a szárnyát tompa, terepszínű szürkére változtatta, elbújt a felhők mögött, és onnan csapott le, hirtelen előrobbanó, sötét színekkel, nyirkosán csillogó, hipnotikusan örvénylő mintákkal.

A páros másik oldalán jelent meg, a bal kéz előtt. A fiatalember testét birtokló parazita egész testében megmerevedett a döbbenettől, amint meglátta a sütkérező ragadozó kifeszített szárnyát. A bal kéz érezte, miként tompul az agya az egyszerre mutálódó, éjféli árnyalatokból összeállt minták láttán.

Egy pillanatra elfogta a rémület, aztán nem maradt más, csak az álmok erőszakos és érthetetlen áradata...

...majd ismét a rémület; a félelem elkeseredett örömmel vegyült, amikor rádöbbent, hogy megint gondolkodik. Az oltmoly a két ellenséges páros között ingadozott egy pillanatig, aztán enyhén elfordult. Igazított a szárnyakon, így az igéző minták teljesen a hivatalnok és az őt hordozó öregasszony felé néztek. Végtére is ők próbálták megégetni az előbb.

Az így megszabadult bal kéz előtt felmagasodott az oltmoly robusztus tömbje, de a szárnyak rejtve maradtak. Balra pillantva meglátta az öregasszonyt, aki idegesen forgatta a fejét, és nem kerülte el a figyelmét, hogyan válik üvegessé a hivatalnok tekintete.

most égesd égesd égesd! - próbált ráordítani az öregasszonyra. A nő jobb keze már tátotta a száját, amikor az óriási moly szemmel szinte követhetetlen gyorsasággal átcikázott a kettőjüket elválasztó távolságon, és magához rántotta a kezelőket. A szájából úgy patakzott a nyál, mint egy éhezőnek.

Telepatikus sikolyok harsantak. Az öregasszony köpött, de a gyújtógáz ártalmatlanul suhant el az őt megmarkoló oltmoly mellett, és semmivé foszlott a kocsonyásodó levegőben.

Az utcagyerek vállán ülő férfit, az utolsó bal kezet elárasztotta az iszonyat hulláma, de még volt ereje felfogni a tükörben elé táruló hátborzongató látványt. A Szövő karmai egy pillanatra láthatóvá váltak: támadója farokszigonya elpattant, csonttüskéi széttörtek, a tépett csápból vér fröcskölt. A moly némán sikoltott, és miután megszabadult a Szövőtől, amely nem bukkant elő többé, a meleg éjszakai levegőben a kezelők felé vágódott.

A bal kéz szeme előtt közvetlenül pedig a másik moly felpillantott táplálékáról, komótosan hátranézett, és lassan, baljósan megrezzent a tapogatója.

A kezelők előtt és mögött is molyok lebegtek. Az utcagyerek harcedzett testén lapuló jobb kéz megborzongott, és várta a parancsot.

lebukni! - sivította a bal kéz hirtelen, tébolyult félelemben, le és el! küldetés lefújva! egyedül meghalunk! meneküli, köpj, repülj!

A pánikroham a jobb kéz elméjét is elárasztotta. A gyerek arca megvonaglott a rettegéstől, és tüzet köpött. Alábukott a levegőben, és Új-Crobuzon izzadó kövei, dohos, korhadt deszkái felé zuhant, mint egy kárhozott lélek a pokolban. A város éjszakai árnyai ujjakként kaptak a paraziták felé, s berántották őket a hétköznapi veszedelmek és árulások fénytelen birodalmába, a lehető legmesszebb a felhőket elcsúfító tébolyult, felfoghatatlan és kimondhatatlan gonosztól.

Negyvenedik fejezet

Isaac a pokolba kívánta a Konstrukt Tanácsot, és követelte, hogy bocsássák szabadon. Vér patakzott az orrából, és csomókba tapasztotta a szakállát. Nem messze tőle Yagharek és Derkhan kapálózott a konstruktok szorításában. Beletörődő fásultsággal küzdöttek. Tudták, hogy nem szabadulhatnak.

Isaac a görcsös fejfájástól elhomályosult szemmel is látta, hogy a Konstrukt Tanács az ég felé emeli csontos fémkarját. Ugyanabban a pillanatban nyugtalanító, vizuális visszhangként a sovány, véres avatár szintén felfelé mutatott.

- Jön - mondta a Tanács a halott ember szájával.

Isaac bőszen felordított, és a nyakát megfeszítve az ég felé pillantott, miközben a fejét rángatva próbálta kilazítani a sisakot, sikertelenül.

A száguldó felhők alatt kiterjesztett szárnyú, hatalmas alak közeledett cikázva. Gyorsan, de kaotikusan és imbolyogva repült. Derkhan és Yagharek szintén észrevette, és lassan mindketten mozdulatlanná dermedtek.

A nyugtalanító, szerves alak rémisztő sebességgel repült. Isaac lehunyta a szemét, de rögtön ki is nyitotta. Látnia kellett a lényt.

Amint a teremtmény közelebb ért, hirtelen alábukott, és alacsonyan, lassan végigsöpört a folyó felett. Különböző végtagjai kinyújtóztak, és ismét visszahajlottak. Egész teste bonyolult egységként, összehangoltan mozgott.

Isaac még ebből a távolságból, a félelem ködén keresztül is látta, hogy a feléje igyekvő oltmoly szánalmas példány, legalábbis annak a kreatúrának a rémisztő, ragadozószerű tökéletességéhez képest, amelyik elragadta Barbile-t. A váratlan pördülések és csavarok, a kiszámíthatatlan spirálok, bonyolult húsredők kötegeiből összeálló állatias teljesség abban az esetben egy felfoghatatlan, embertelen szimmetria és az obskúrus, képzeletbeli számokként osztódó sejtek feladataként létezett. Ez azonban, ez a mohó példány, amely már a burokban deformálódott, bütykös végtagjaival, alaktalan és tökéletlenül kifejlődött testrészeivel, csonka fegyvereivel... korcs volt, nyomorék.

Ezt etette Isaac felhígított szeméttel. Ez a moly ízlelte meg az álombogyó szorításában fetrengő Isaac elméjéből csöpögő nedveket. És a jelek szerint még mindig erre az ízre vadászott, amióta csak először belekóstolt a vegytiszta táplálékba.

Isaac most már tudta, hogy ezzel a természetellenes születéssel kezdődött minden baj.

- Édes Szátyár... - suttogta Isaac remegő hangon. - Az ördög szigonyára... az istenek könyörüljenek rajtam...

Az oltmoly az ipari hulladék felkavart porfelhőjében szállt le. Rögtön lekuporodott, háta feszes ívben görbült, tartása támadni készülő majoméra emlékeztetett. Kíméletlen karmait - mert a karja lehetett ugyan torz, de még így is elég erős és kegyetlen volt - a vadász gyilkolásra készülő tartásában emelte maga elé. Hosszú, vékony feje lassan körülnézett, a szemüregéből kinövő tapogató vadul csapkodott.

Körülötte alig érzékelhetően megmozdultak a konstruktok. Az oltmoly nem foglalkozott velük. Brutális, durva szája szétnyílt, kilógatta buján csapkodó nyelvét, és min egy nagy szalagot, meglendítette maga előtt.

Derkhan felnyögött, és a moly megrezzent.

Isaac kiáltani akart Derkhannak, hogy maradjon csendben, ne hívja fel magára a figyelmet, de nem jött ki hang a torkán.

Az elméjéből sugárzó hullámok úgy lüktettek, mint egy dobogó szív, és a hulladéklerakó egész pszichoszféráját megrázták. A moly megérezte ezt, és azt is tudta, hogy ez ugyanannak az agynak a párlata, amelyet egészen eddig keresett. A mellette pislákoló halvány tudatok semmivé törpültek, morzsák voltak csak a vacsoraasztalon.

Az oltmoly a vágyakozástól reszketve elfordult Yagharektől és Derkhantól. Isaacre nézett. Lassan négy lábra állt, halk, gyerekes szisszenéssel kitátotta a száját, és széttárta igéző szárnyát. Isaac egy pillanatra megpróbálta lehunyni a szemét. Agya egyik parányi, felajzott szeglete egymás után bombázta szökési tervekkel.

Olyan fáradt és zavarodott volt azonban, olyan nyomorultul érezte magát, és annyira fájt minden porcikája, hogy elkésett. Fátyolosan, kezdetben teljesen homályosan meglátta az oltmoly szárnyát.

A színek fortyogó áradata úgy bomlott ki, mint a kökörcsin szirmai, gyengéden, hátborzongatóan feslettek szét a lenyűgöző árnyalatok. A moly testének mindkét oldalán tökéletesen tükrözött éjfekete pacák vonaglottak, és tolvajként surrantak végig a látóidegein, hogy egyszer csak szétkenődjenek az elméjén.

Látta, amint a moly lassú léptekkel lopakodik feléje a szeméttel felszórt talajon, látta a teljesen szimmetrikus szárnyak óvatos rebbenését, és végigmosta a kábító látvány.

Ebben a pillanatban az agya kizökkent a helyéről, mint egy kicsúszott fogaskerék, és semmiről sem tudott, csak az örvénylő álmokról. A lelke mélyéről habos tajtékként bugyogott fel a sok emlék, impresszió és bűnbánat.

Ez nem hasonlított az álombogyó hatására. Itt nem áradt meg a lélek középpontja, amelyet szemmel tartva az öntudatába kapaszkodhatott volna. Ezek nem betolakodó álmok voltak. Ezek mind a sajátjai voltak, és nem létezett egy külön ő, aki figyelhette volna a fortyogásukat, mert ő maga volt a képek zubogása, a felidézés és a szimbólum. Isaac volt a szülői szeretetről őrzött emlékképek, az eltemetett szexuális fantáziák és élmények, a bizarr, idegbeteg gondolatok, a szörnyetegek, a kalandok, a logikai bukfencek a mindent eltúlzó önkép a felettes én, ami győzedelmeskedett az ésszerűség megismerés reflexió felett amiből megszületett az öntudat szörnyű és bámulatos összekapcsolódó kisülése az álom

az álom

az

abbamaradt

hirtelen abbamaradt, és Isaac felordított, amikor váratlanul, lélegzetelállító durvasággal visszarántotta a valóság.

Vadul pislogva tűrte, hogy az elméje rétegekre essen szét, és a tudatalattija visszatóduljon a helyére. Nagyot nyelt. Úgy érezte, mindjárt felrobban a feje, miközben a válogatás nélkül egymásra hányt szilánkokból próbálta újraépíteni magát.

Derkhan hangját hallotta, aki éppen most ért valami bejelentés végére.

- …hihetetlen! - kiáltotta. - Isaac? Isaac, hallasz engem? Minden rendben?

Isaac egy pillanatra lehunyta a szemét, aztán lassan kinyitotta ismét. Az éjszaka visszazökkent a helyére.

Négykézlábra zuhant, és akkor jött rá, hogy már nem tartja fogva a konstrukt, és eddig is csak az oltmoly delejes szorítása miatt maradt állva. Felemelte a fejét, és letörölte a vért az arcáról.

Beletelt egy kis időbe, amíg felfogta a szeme elé táruló jelenetet.

Derkhan és Yagharek szabadon álldogált a szeméttisztás szélén. A garuda hátravetette a csuklyáját, és láthatóvá tette nagy madárfejét. Mindketten feszülten, ugrásra vagy futásra készen álltak ott. Meredten bámulták a hulladékaréna közepét.

Isaac előtt több nagy konstrukt magasodott, amelyek még mögötte sorakoztak, amikor a moly leszállt. Csoszogva mászkáltak egy összezúzott test körül.

A Konstrukt Tanács trónterme felett egy gigászi daru karjáról lógó lánc lengedezett. A folyótól fordult ide, a szemét alacsony védfalai felett, és a térség közepe felett állt meg.

Közvetlenül alatta, milliónyi életveszélyes szilánkra hasadva embernél magasabb, roppant faláda maradványai hevertek. A deszkafalak repedéseiből kicsordult a rakomány, a vas, szén és kő lavinája, a grízkanyari szeméttelep legnehezebb törmelékeinek keveréke.

A sűrű törmelék kúp alakban terjeszkedve már túljutott a láda maradványain.

Alatta erőtlenül kaparászva és vergődve, szánalmas hangokat hallatva, a hulladék alá temetett, törött szárnyakkal, a szétzúzott külső váz és vérző szövetek masszájaként hevert az oltmoly.

- Isaac, láttad? - szisszent fel Derkhan.

A férfi döbbenettől elkerekedett szemmel a fejét csóválta.

Lassan feltápászkodott.

- Mi történt? - Ennyit sikerült csak kinyögnie. Úgy érezte döbbenetesen idegenül cseng a hangja.

- Majdnem egy percig a hatása alatt voltál - hadarta Derkhan. - Elkapott... Kiabáltam, de már nem voltál itt... , akkor... és akkor megindultak a konstruktok. - Még mindig meglepettnek tűnt. - A moly felé mentek, és ő érezte is őket, zavartnak tűnt, és... nyugtalan lett. Kicsit visszahúzódott, még hátrébb feszítette a szárnyait, hogy veled együtt a gépeknek is sugározza a színeket, de azok csak jöttek tovább!

Derkhan botladozva közeledett felé. Az újra felnyílt sebéből patakzó vér eláztatta a fél arcát. Nagy ívben kikerülte a félig összeroncsolódott oltmolyt, ami olyan erőtlenül és esdekelve bégetett, mint egy bárány. Derkhan riadtan bámulta, de a földhöz szögezve, megnyomorodva már nem árthatott senkinek. A szárnyait csonkolta és teljesen eltakarta a törmelék.

Derkhan lemászott Isaac mellé, és vadul remegő kézzel megmarkolta a vállát. Tekintete idegesen visszarebbent a foglyul ejtett lényre, majd a férfi szemébe nézett.

- Nem tudott velük mit kezdeni! A gépek csak jöttek tovább... elhátrált... a szárnyát nem csukta össze, nehogy kiszabadulj, de megriadt... összezavarodott. És közben megmozdult a daru is! Nem érezte, pedig még a talaj is beleremegett. És akkor mindegyik konstrukt megállt, a moly pedig várt... és lezuhant rá a láda.

A nő megfordult, és a talajt elrondító szerves nyálkára meg szétszóródott törmelékre nézett. Az oltmoly szánalmasan nyüszített.

Derkhan mögött a Konstrukt Tanács avatárja egyensúlyozott az éles peremű szeméthalmokon. Amikor alig egy méterre haladt el az oltmolytól, az kivillanó nyelvével próbálta elkapni a bokáját. De túlságosan lassú volt és gyenge, ezért a férfinak még csak meg sem kellett állnia, hogy elkerülje.

- Nem érzékeli a gondolataimat. Immúnis vagyok rá - mondta az alak. - És amikor meghallja, hogy jövök amikor érzékeli otromba fizikai jelenlétemet, az elmémet akkor sem látja. És nem hat rám az igéző ereje. A szárnyait számomra bonyolult alakzatok borítják, amelyek gyorsan és kérlelhetetlenül váltakozva még bonyolultabbakká válnak... ennyi és nem több.

- Én nem álmodom, der Grimnebulin. Számításokat végző gép vagyok, amely kiszámolta, miként lehet gondolkodni. Nincsenek álmaim. Nincsenek idegbetegségeim, sem rejtett mélységeim. A tudatosságom a számolókapacitásom egyre erősödő funkciója, nem az a bonyolult valami, ami az elmétekben terpeszkedik, mint egy titkos szobákkal teli pince és padlás. Nincsen bennem semmi, ami a moly tápláléka lehetne. A lény megéhezik. Meg tudom lepni. - A férfi a teremtmény nyöszörgő maradványaira nézett. - Meg tudom ölni.

Derkhan Isaacre meredt.

- Egy gondolkodó gép... -sóhajtotta. A férfi lassan bólintott.

- Miért vetettél alá ennek az egésznek? - kérdezte erőtlenül, amikor észrevette, hogy még mindig folyik a vér az orrából, és nagy cseppekben hull a talajra.

- A számításaim miatt - felelte az avatár egyszerűen.

- A kalkuláció szerint így volt a legnagyobb esélyem meggyőzni téged a hasznosságomról, ami azzal az előnnyel is járt, hogy egyszerre elpusztíthattam az egyik molyt is. Mellesleg ez tűnt a legkevésbé fenyegető megoldásnak.

Isaac fáradt undorral csóválta a fejét.

- Látod... - morogta dühösen. - Ez a bajom a mértéktelen logikával, a rohadt életbe. Nem hagy helyet az olyan változóknak, mint a fejfájás...

- Isaac - vágott közbe Derkhan izgatottan. - Most elkaptuk őket! A Tanács lehet... a hadseregünk. Kifüstölhetjük a molyokat!

Nem messze tőlük felbukkant Yagharek, és lekuporodott, ahol még éppen részt vehetett volna a beszélgetésben. Isaac kurtán odanézett, de túlságosan lefoglalták a gondolatai.

- A rohadt életbe - mondta lassan. - Elmék, amelyek nem álmodnak.

- A többi nem lesz ilyen könnyű - mondta az avatár. A Konstrukt Tanács központi testével egyszerre nézett fel az égre. Egy pillanatra kigyulladtak a roppant fényszórószemek, és a vakító sugarak körré zsugorodva kutattak odafent. Sötét árnyékok cikáztak az imbolygó fényoszlopok között, félig felvillanva vagy alig láthatóan.

- Ketten vannak - mondta az avatár. - Haldokló testvérük kiáltásai csalták ide őket.

- A kurva mindenit! - ordított fel Isaac rémülten. - Mit tegyünk?

- Nem jönnek le - felelte a férfi. - Fürgébbek, erősebbek és kevésbé hiszékenyek, mint visszamaradt testvérük. Tudják, hogy valami nincsen rendben. Csak hármótok ízét érzik, de nem kerüli el a figyelmüket a különböző részeimből áradó rezgés. A disszonancia elbizonytalanítja őket. Nem fognak lejönni.

Isaac, Derkhan és Yagharek lassan megnyugodott. Egymásra néztek, majd a csontsovány avatárra. A hátuk mögött az oltmoly nyüszített kínjában. Senki sem foglalkozott vele.

- És most - kérdezte Derkhan - mit fogunk tenni?

Néhány perc múlva eltűntek az égről a vészjósló, fel-felvillanó árnyak. A városnak ezen az apró, kopár foltján, az ipari monstrumok kísértetei gyűrűjében mintha néhány órára enyhült volna a rémálmok nyomasztó súlya.

Bármennyire kimerültek és reményvesztettek voltak is Isaacet meg Derkhant, sőt még Yaghareket is fellelkesítette a Tanács győzelme. Isaac a haldokló molyhoz lopózott, és szemügyre vette torz fejét, bizonytalan körvonalú, illogikus vonásait. Derkhan el akarta égetni a lényt hogy semmi se maradjon belőle, de az avatár nem engedte. Szüksége volt a teremtmény fejére, mert a nyugodtabb időszakokat felhasználva akarta tanulmányozni, hogy minél többet kiderítsen az agyáról.

A lény szívósan kapaszkodott az életbe egészen hajnali kettőig, amikor aztán elnyújtott nyöszörgéssel és büdös, citromszagú nyálat csorgatva kiszenvedett. A felgyülemlett idegen nyomorúság vibráló hullámban áradt szét, amikor a teremtmény empatikus idegdúcai még halálakor összerándultak, de hamar semmivé foszlott a szemétkupacok felett.

Magasztos csend borult a hulladéklerakóra.

Az avatár, mintha csak barátkozni óhajtana, helyet foglalt a két ember meg a garuda mellett. Beszélgetni kezdtek. Próbáltak terveket kovácsolni. Még Yagharek is megszólalt, csendes izgatottsággal a hangjában. Vadász volt. Értett a csapdákhoz.

- Addig semmit sem tehetünk, amíg nem tudjuk, hol élnek ezek az átkozottak - mondta Isaac. - Vagy becserkésszük őket, vagy kénytelenek leszünk felcsapni csalinak, és reménykedni benne, hogy ezek a rohadékok minket találnak meg a városban élő milliónyi lélekből.

Derkhan és Yagharek egyetértően biccentett.

- Én tudom, hol vannak - mondta az avatár. A többiek döbbenten néztek rá.

- Tudom, hol rejtőznek - mondta a halott férfi. - Tudom, hol van a fészkük.

- Hogyan? - hördült fel Isaac. - Hol? – Felindulásában megragadta az avatár karját, de döbbenten rögtön vissza is rántotta a kezét. Közel hajolt a férfi arcához, és hirtelen megütötte a vonásaiból áradó iszonyat. Látta a lefűrészelt koponya peremét, közvetlenül a vérfoltos, fakó és lefittyedő bőrredő alatt. Látta, hol hatol be az ocsmány kábel a bonyolult redők közé a férfi feje legalján, ahonnan kitépték az agyát.

Az avatár bőre száraz volt, merev és hideg, mint a kampóra akasztott hús.

A szeme, az a rezzenéstelen tekintet, csupa összpontosítás és alig rejtett szorongás, Isaacet fürkészte.

- Minden én utánajárt a támadásoknak. Összevetettem az időpontokat és a helyeket. Találtam egyezéseket, amelyeket rendszÉreztem. Külön tényezőkre bontottam a fényképeken talált és a számológépezetekből lopott bizonyítékokat, az éjszakai égen felbukkanó, megmagyarázhatatlan körvonalakat, az árnyékokat, amelyek a városban élő egyik faj egyedeié sem lehettek. Komplex mintázatok alakultak ki. Én készítettem őket. Elvetettem a valószínűségeket, és emelt szintű matematikai módszereket alkalmaztam a megmaradt lehetőségeken. Ismeretlen változókkal képtelenség abszolút bizonyosságot elérni. A rendelkezésre álló adatok alapján azonban hetvennyolc százalék, hogy a fészek ott van, ahol én mondom. A molyok az Üvegházban élnek, a kaktuszemberek felett. Folyóhámban.

- A rohadt életbe! - mordult fel Isaac, megtörve a kurta csendet. - Ezek állatok? Vagy ennyire ravaszok lennének? Mindegy is, de tehetségesek. A legjobb hely, ami eszembe jutna, a mindenségit.

- Miért? - szólalt meg váratlanul Yagharek.

- Az új-crobuzoni kaktuszok nem olyanok, mint a cymeki rokonaik, Yag - magyarázta Isaac. - Vagyis igen, de éppen ez a gond. Kétségkívül volt velük dolgod Shankellben. Tudod, milyenek. A mi kaktuszaink azoktól származtatják magukat, akik valaha északra jöttek. Ezeknek a többi ágáról, a keleten élő hegyi vagy a sztyeppi kaktuszemberekről semmit sem tudok. A déli stílust azonban ismerem, és az ő életmódjukat sohasem sikerült teljesen meghonosítani errefelé.

Elhallgatott, nagyot sóhajtott, és megmasszírozta a halántékát. Kimerült volt, és még mindig hasogatott a feje. Összpontosítania kellett, gondolkodnia még úgy is, hogy állandóan újabb emlékek kavarodtak fel benne Linről. Nagyot nyelt és folytatta.

- Az egész pöffeszkedő, keménykedős stílus, ami a shankelli kakasülőkön működött, itt fent kissé furcsán veszi ki magát. Ezért építették az Üvegházat, már ha engem kérdezel. Legyen egy kis igazi, csúnya Cymek Új-Crobuzonban is. Amikor elkészült, különleges mentességet kaptak a törvények alól... csak az istenek tudják, milyen alkukba kellett belemenniük ezért. Technikailag az ott egy független ország. Senki sem léphet be engedély nélkül, még a milícia sem. Saját törvényeik és saját mindenféléik vannak. Nos, ez nyilvánvalóan vicc. A seggemet teszem rá, hogy az Üvegház szart sem érne Új-Crobuzon nélkül. Nap mint nap hordákban dübörögnek ki a kaktuszok a városba, mert megy dolgozni az összes goromba barom, és minden sékelt szépen visszahordanak Folyóhámba. Az Üvegház Új-Crobuzoné. És egy percig se hiszem, hogy a milícia megállna az ajtó előtt, ha úri kedvükben be akarnának menni. Azonban a parlament és a város kormányzói belemennek ebbe a színjátékba. Csak úgy senki sem sétál be az Üvegházba, Yag, és ha bejut is... hát, átkozott legyek, ha tudom, mire számíthat odabent. Mármint hall az ember mindenfélét. Mert léteznek olyanok, akik jártak már odabent, természetesen. És arról is rebesgetnek, miket látnak a hadigondolák utasai az üvegkupolán keresztül. De a többségünk... beleértve magamat is... igazából egyáltalán nem tudja, mi folyik odabent, vagy miként lehetne bejutni.

- De mi bejuthatnánk - erősködött Derkhan. - Talán Pigeont visszacsalja az aranyaid szaga. Hm? És ha így lesz, lefogadhatod, hogy ő be tud juttatni minket. Ne mondd nekem, hogy az Üvegházban nincsen bűnözés. Mert nem hiszem el. - Ádázul nézett Isaacre. Céltudatosan csillogott a szeme. - Tanács - folytatta, és a meztelen férfihoz fordult. - Van... belőled... bárki odabent?

Az avatár nemet intett.

- A kaktuszemberek nem sok konstruktot használnak. Egyik énem sem járt odabent. Ezért nem lehetnek pontosabb ismereteim az oltmolyok hollétéről. Azt leszámítva, hogy abban a kupolában alszanak.

Miközben az avatár beszélt, Isaac hirtelen megvilágosodott.

Éppen azon a problémán rágódott, miként lehet bejutni az Üvegházba, amikor ámult döbbenettel tudatosult benne, hogy akár el is sétálhat innen. Eszébe jutott Lemuel ingerült tanácsa: hagyd a hivatásosokra.

Akkor bosszúsan elhessegette az ötletet, de most rájött, hogy pontosan ezt is megtehetné. Ezernyi módon értesíthetné a milíciát anélkül, hogy rábukkannának: a város vezetése megkönnyítette az informátorok dolgát. Tudja, hol vannak az oltmolyok: ezt elmondhatná a kormánynak, amelynek hatalma, vadászai és tudósai, roppant erőforrásai vannak. Megsúgja nekik, hol fészkelnek a lények, aztán menekül. A milícia meg vadássza csak őket, fogja csak el ezeket a szörnyűségeket. Az őt hajszoló molynak vége: nincsen különösebb oka félni, mint bárki másnak.

A lehetőség szinte arcul csapta.

Viszont egy pillanat töredékéig sem kísértette meg.

Isaac emlékezett Vermishank kihallgatására. A férfi próbálta leplezni a félelmét, de láthatóan nem hitt abban hogy a milícia képes lehet elfogni az oltmolyokat. És most, a Konstruktok Tanácsában Isaac először találkozott olyan hatalommal, amely bebizonyította, hogy meg tudja ölni ezeket az ésszel felfoghatatlan ragadozókat. Egy hatalommal, amely nem a kormánynak dolgozott, hanem helyette neki, Isaacnek és a társainak ajánlotta fel a szolgálatait - vagy éppen saját céljaira vette igénybe az ő szolgálataikat.

Isaac nem látta át teljesen a Tanács indítékait, az okot amiért a rejtőzködés mellett döntött. De kielégítette a tudat hogy ez a fegyver nem kerülhet a milícia kezébe. És a városnak nem volt ennél jobb esélye. Ezt ő sem tagadhatta.

De ez csak az egyik dolog.

Ennél sokkalta erősebben, mélyen a zsigereibe csomósodva lapult még valami alapvetőbb érzés. A gyűlölet. Derkhanra nézett, és eszébe jutott, miért lettek barátok. Megvonaglott a szája.

Akkor sem bíznék Rudgutterben, gondolta hidegen, ha az a gyilkos rohadék a gyermekei életére esküdne nekem.

Hiszen tudta, ha a kormány találná meg a molyokat, minden tőle telhetőt megtenne, hogy ismét elfogja őket. Mert olyan átkozottul értékesek. Talán sikerül eltüntetni őket az éjszakai égről, talán elfojthatják a veszélyforrást, de ismét egy laboratóriumba zárnák őket, újabb ocsmány árverés tárgyai lennének, megint üzleti célokra használnák őket.

Ismét fejni kezdenék mindet. És táplálni.

Nem számított, mennyire alkalmatlan az oltmolyok felkutatására és elpusztítására, tudta, hogy meg fogja próbálni. Mert a többi lehetőség közül egyik sem volt ínyére.

Folytatták a beszélgetést, amíg a sötétség lassan elszivárgott az égbolt keleti szegélyén. Lassan összeállt néhány óvatos ötlet. Minden feltételes módban. Azonban még legalább száz megkötéssel is formát kapott, gyarapodott a félkész terv. Lassan magától összeállt a tennivalók következetes sorozata. Isaac és Derkhan növekvő ámulattal döbbent rá, hogy van egy tervük.

Miközben ők vitatkoztak, a Tanács a mozgósítható énjeit a szeméttelep mélyére küldte. Láthatatlanul túrták a hulladékhegyeket, és időről időre felbukkantak egy hajlott dróttal, horpadt serpenyőkkel és szűrőkkel, néhány repedt sisakkal és hatalmas, csillogó tükrök veszélyes, repedt szilánkjaival.

- Keressetek hegesztőt vagy metallothaumaturgot - mondta az avatár. - Védősisakokat kell készítenetek. - Elmagyarázta, hogy a tükröket a szemek elé kell helyezni.

- Igen - mondta Isaac. - Holnap éjjel visszajövünk, és megcsináljuk a sisakokat. Aztán... aztán lesz nagyjából egy napunk, hogy... felkészüljünk. Mielőtt bemegyünk.

Az éjszaka még javában tartott, amikor a különböző konstruktok kezdtek eltünedezni. Visszatértek gazdáik otthonába, lehetőleg minél korábban, nehogy felfedezzék éjszakai útjukat.

Szétáradt a napfény, és egyre gyakrabban hördült fel a mozdonyok torokhangja. A szeméthalmokon túl felharsant a bárkákon élő családok korai, trágár lármája, amelyek a folyó felett kiabáltak át egymásnak. A reggeli váltás mindenhol becammogott a gyárba, és a munkások elfoglalták a helyüket a világi katedrálisok roppant láncai, masinái és dübörgő gőzkalapácsai előtt.

A tisztáson csak öten maradtak: Isaac meg a társai, a hátborzongató élőhalott, aki a Konstrukt Tanács szavait tolmácsolta, és a Tanács komor tömbje, amely mintha kábulatban mozgatta volna a végtagjait.

Isaacék indulni készültek. Alig álltak a lábukon, és különböző mértékben ugyan, de mindannyian fájdítottak valamit: a szögesdrót lenyúzta a kezüket vagy a térdüket, és Isaacnek még mindig lüktetett a feje a kíntól. Teljesen összekente őket a nyálka és a mocsok. Olyan töményen szállt belőlük a por, mint egy kéményből a füst. Mintha lángra lobbantak volna.

A tükröket meg a sisaknak való alapanyagokat elrejtették a telepen, és megjegyezték a helyüket. Isaac és Derkhan zavartan tekingetett körbe a nappali fényben teljesen megváltozott tájon: a fenyegető hangulat szánalmassá satnyult, a látómező szélén derengő komor sziluettekről kiderült, hogy csak törött gyerekkocsik és szakadt matracok. Yagharek befáslizott lábát kapkodva, enyhén támolyogva, de tévedhetetlenül rátalált arra az ösvényre, amelyen az éjjel érkeztek.

Isaac és Derkhan követte. Elhagyta őket minden erejük. Derkhan falfehér volt, és szemmel látható fájdalommal tapogatta a füle csonkját. Már majdnem eltűntek az összezúzott hulladék örökösen változó fala mögött, amikor az avatár utánuk kiáltott.

Amikor Isaac meghallotta, mit mondott, ráncba futott a homloka, majd elfordult, és meg sem állt, amíg el nem tűntek a Konstrukt Tanács színe elől, még akkor sem, amikor a kacskaringós csatornákban haladtak az ipari hulladék dombjai között, ki a Grízkanyar lassan fénybe boruló házai közé. A Konstrukt Tanács szavai azonban elkísérték, és Isaac óvatosan forgatta őket magában.

- Nem vigyázhatsz mindenre, amit magaddal hurcolsz, der Grimnebulin - mondta az előbb az avatár. - A jövőben ne hagyd az értékes holmidat a vasút mellett. - Hozd el nekem a krízisgépedet - mondta az avatár -, és én vigyázni fogok rá.

Negyvenegyedik fejezet

- Egy úr és egy... fiatalember kívánja látni, polgármester úr - közölte Davinia a beszélőcsövön. - Az úr megkért, hogy közöljem, Mr. Rescue küldte a... kutatás-fejlesztés csőhálózatának ügyében. - A nő hangja idegesen belebicsaklott a nyilvánvaló kódba.

- Engedje be őket - mondta azonnal Rudgutter, aki felérte a kezelők jelszavát.

Idegesen izgett-mozgott, fészkelődött a székében. A Lemquist-szalon súlyos ajtaja lomhán kinyílt, és jó felépítésű, elgyötört fiatalember támolygott be rajta, egy rémült kisfiú kezét szorongatva. A gyerek szedett-vedett rongyokat viselt, mintha most jött volna az utcáról. Az egyik kezén mocskos kötésekbe burkolt, nagy duzzanat éktelenkedett. A férfi tisztességes öltözéket viselt, de bizarr összeállításban. Bő nadrágot hordott, majdnem olyat, mint amilyet a kheprik viselnek. Testalkata ellenére különösen nőiesnek tűnt benne.

Rudgutter kimerült, haragos pillantást vetett rá.

- Üljenek le - mondta. Egy iratcsomóval a páros felé intett. Hadarva beszélt. - Egy azonosítatlan, fejetlen holttest egy fejetlen kutyához szíjazva, mindegyiken egy halott kezelő. Két, háttal egymáshoz kötött gazdatest, kiszipolyozott aggyal. Egy... - Belenézett a milícia jelentésébe. - Egy vogyanoj súlyos sebekkel és egy fiatal embernő. Sikerült eltávolítanunk a kezelőket... ezzel megöltük a gazdatesteket, mármint rendes biológiai halálra gondolok, nem erre a képtelen félvalamire... és új testeket ajánlottunk nekik, ketrecbe tettük őket két kutyával, de meg sem mozdultak. Ahogy gyanítottuk. Ha kiszívják a gazdatestet, vele együtt a kezelő is kiürül.

Hátradőlt, és a két alakra nézett.

- Nos... - szólalt meg lassan, némi hallgatás után. - Én Bentham Rudgutter vagyok. Tételezzük fel, hogy maguk is elárulják, kicsodák, hol van Montjohn Rescue, és mi történt egyáltalán.

Közel a Tövis csúcsához, az egyik tárgyalóteremben Eliza Stem-Fulcher az asztal túloldalán ülő kaktuszemberre nézett. Beszélgetőtársa egy egész fejjel magasodott fölé, ami nyak nélkül sarjadt a válla közül. Hatalmas, súlyos karja mozdulatlanul hevert az asztalon, mint egy óriási faág. Bőrét himlőként tarkította a százezer karcolás és tépés, ami a kaktuszdivat szerint vastag csomókba rántotta a növényi rostokat.

A kaktusz stratégiai megfontolásokat szem előtt tartva metszette a tüskéit. A karja és a lába belső részén, a tenyerén, ahol hús dörzsölődhetett a húshoz, kitépte az apró tüskéket. A nyaka bal oldalán megmaradt egy kitartó, piros virág még a tavaszról. Vállából és mellkasából csomókban sarjadtak a hajtások.

Csendben várta, hogy Stem-Fulcher megszólaljon.

- Ismereteink szerint - mondta a nő óvatosan - az önök földi csapatai nem jártak sikerrel tegnap éjjel. Akárcsak a mieink, hadd tegyem hozzá. A hír még megerősítésre vár, azonban úgy tűnik, összecsapásra került sor az oltmolyok és az egyik kisebb... légi egységünk között. - Belelapozott a papírjaiba. - Egyre nyilvánvalóbbnak tűnik - folytatta habozva -, hogy a város átfésülése egyszerűen nem hozza meg a várt eredményeket. Na most. Több okból, amelyekről már szó esett, nem utolsósorban némileg eltérő munkamódszereink miatt, nem tartjuk szerencsésnek járőreink összevonását. Mindazonáltal lenne értelme a próbálkozásaink összehangolásának. Ez okból kifolyólag együttműködésünk időtartamára meghosszabbítottuk a törvényes amnesztiát a szervezetük számára. Hasonló szellemben készek vagyunk felkínálni a nem kormányzati aeroszkáfok elleni tiltások ideiglenes felfüggesztését.

Megköszörülte a torkát. Nagyon el vagyunk keseredve, gondolta. De azt hiszem, ti is.

- Hajlandók vagyunk bérbe adni két léghajónkat, miután megegyeztünk a megfelelő útvonalakban és időpontokban. Ezzel is szeretnénk osztozni a levegőben indított hajszában. A feltételek ugyanazok, mint korábban: minden tervet még előzőleg meg kell vitatni és el kell fogadni. És még valami: a vadászat módszertanához kapcsolódó kutatási anyagot mindkét fél a másik rendelkezésére bocsátja. Tehát... - mondta végül, és egy szerződést csúsztatott át az asztalon. - Van felhatalmazása Motleytól az ilyen horderejű döntésekre? És ha igen... mi a válasz?

Amikor Isaac, Derkhan és Yagharek belökte a sínek menti kunyhó ajtaját, és kimerülten bezuhantak a forró félhomályba, szinte meg sem lepődtek, amikor ott találták Lemuel Pigeont.

Isaac barátságtalanul és undorodva viselkedett vele. Pigeon azonban hajthatatlan volt.

- Megmondtam neked, Isaac - közölte. - Ne érts félre. Ha forróvá válik a talaj, én lelépek. Viszont most itt vagytok, amit örömmel látok, és még mindig áll az alkunk. Már ha továbbra is ragaszkodsz hozzá, hogy felkutatod azokat a mocskokat. Nekem fogsz dolgozni, és addig segítek neked.

Derkhan sötét arccal nézett rá, de visszafojtotta haragját. Feszült volt az izgalomtól. Kurta pillantást vetett Isaacre, és elfintorodott.

- Be tudsz minket juttatni az Üvegházba? – kérdezte.

Nagy vonalakban beszámolt Lemuelnek arról, hogy a Konstrukt Tanácsra nem hatott az oltmolyok ereje A férfi ámultan hallgatta, hogyan kapta hátba a daru az oltmolyt, és miként sikerült többtonnányi szemét alá temetnie. Derkhan azt is elmondta, hogy a Konstrukt Tanács szerint a molyok biztosan Folyóhámban vannak és az Üvegházban rejtőzködnek.

Beavatta bizonytalan terveikbe is.

- Ma találnunk kell valakit, aki megcsinálja a sisakokat - mondta. - Holnap pedig... bemegyünk.

Pigeon összehúzott szemmel nézett maga elé. Aztán rajzolni kezdett a porba.

- Ez itt az Üvegház - mondta. - Alapvetően öt különböző módon lehet bejutni. Az egyikhez meg kell kenni valakit, két esetben pedig majdnem biztosan vérontásra kerül sor. Kaktuszokat ölni sohasem jó ötlet, a vesztegetés pedig rizikós. Be nem áll a szájuk, mennyire függetlenek, de az Üvegház Rudgutter kegyelméből létezhet. - Isaac biccentett, és Yagharekre nézett. - Vagyis rengeteg besúgó van ott. Biztonságosabb titokban menni. - Derkhan és Isaac a válla felett nézte, amint a vonalak alakot öltenek a porban. - Tehát koncentráljunk a másik két útra, vajon azok beválnak-e.

Egy átbeszélt óra múlva Isaac érezte, hogy képtelen tovább ébren maradni. Lebiccent a feje. Szájából nyál csordult a gallérjára. Kimerültsége Derkhant és Lemuelt is megfertőzte. Aludtak egy keveset.

Isaachez hasonlóan ők is nyugtalanul hánykolódtak a kunyhó fülledt levegőjében. Isaac álma zaklatottabb volt a többiekénél, és többször felnyüszített a hőségben. Nem sokkal dél előtt Lemuel felkelt, és felébresztette a többieket is. Isaac Lin nevét nyöszörögve ébredt. Kótyagos volt a kimerültségtől, a borzalmas alvástól és a nyomorúságtól és még haragudni is elfelejtett Lemuelre. Azt is alig vette észre, hogy egyáltalán ott van.

- Kerítek társaságot - mondta Lemuel. - Isaac, jó lenne, ha nekilátnál előkészíteni azokat a sisakokat, amikről Dee mesélt. Legalább hétre lesz szükségünk, ha nem csalódom.

- Hétre? - motyogta Isaac. - Kiket hozol? Hova mész?

- Mint már említettem, jobban érzem magamat, ha valamennyire megvédenek - mondta Lemuel, és hidegen elmosolyodott. - Elhíreszteltem, hogy valakinek szüksége van őrző-védő szolgálatra, és ha jól tudom, érkezett néhány válasz. Most elmegyek, és felmérem a kínálatot. És garantálom, hogy még napszállta előtt hozok nektek egy fémhexelőt. Az egyik jelentkezőt, vagy ha ez nem jön össze, akkor van egy fickó Tócsánymajorban, aki tartozik nekem egy szívességgel. Találkozzunk... öö... hétkor a szemétlerakó előtt.

Ezzel távozott. Derkhan közelebb húzódott a kimerült, gyötrődő Isaachez, és átkarolta. A férfi kisgyerekként szipogott az ölelésében, mert még mindig nem tudott szabadulni az álomtól, amelyben Lint látta.

Ez saját rémálom volt. Eredeti kínszenvedés, egyenesen az elméje mélyéről.

A milicisták hatalmas tükrökként szolgáló, fényes fémlemezeket szereltek a kormányozható léghajók hátuljára.

A gépházat képtelenség lett volna átépíteni, és a kabinok alaprajzát sem változtathatták meg, de az első ablakokat vastag fekete függönyökkel takarták el. A pilóta vakon ül majd a kormánynál, csak a társai parancsszavaira hagyatkozhat, akik a hatalmas légcsavarok feletti hátsó ablakokon figyelik a megdöntött tükrökben a szokatlan, bár átfogó képet a léghajó előtti égről.

Motley válogatott legénységét maga Eliza Stem-Fulcher kísérte fel a Tövis tetejére.

- Ha jól tudom - mondta Motley egyik kapitányának, egy szófukar újraformáltnak, akinek a bal karját egy nyugtalan óriáskígyóval helyettesítették, amit a férfi küszködve próbált lecsitítani -, maga tud aeroszkáfot vezetni. - Az újraformált biccentett. A nő nem szólt semmit, bár mindketten tudták, hogy nyilvánvalóan törvénytelen módon sajátította el ezt a tudást. - Maga vezeti majd a Beyn becsületét, a kollégái az Avancot. A milíciát már figyelmeztettük. Vigyázzanak a többi légi járműre. Úgy gondoltuk, már ma délután elkezdhetik. A zsákmány általában nem aktív napszállta előtt, de talán nem árt megismerkedniük az irányítással.

A kapitány nem válaszolt. Körülötte az emberei sürgölődtek, a felszerelésüket ellenőrizték, beállították a sisakra erősített tükröket. Komorak voltak és barátságtalanok. Kevésbé tűntek riadtnak, mint azok a milicisták, akik a lenti termekben gyakorolták, hogyan kell a tükörben célozni és a hátuk mögé lőni. Végtére is Motley emberei szinte mostanáig foglalkoztak az oltmolyokkal.

Stem-Fulcher látta, hogy saját katonáihoz hasonlóan több bűnöző is lángszórót csatolt fel, szilárd falú tartályt nagy nyomás alatt tartott olajjal töltve, ami a gyújtófejen keresztül perzselve fröcskölt minden irányba. Akárcsak a milicisták, ők is módosítottak rajta, és most az égő olaj közvetlenül a tartály mögé spriccelt.

Stem-Fulcher lopva még egyszer végignézett Motley rendkívüli újraformáltjain. Képtelenség volt eldönteni, mennyi szerves anyag maradt meg a fémrétegek alatt. Az összhatás inkább azt sugallta, hogy mindent teljesen lecseréltek a fém testrészekkel, amelyeket aprólékos és szokatlan gonddal úgy alakítottak ki, hogy az emberi izomzatot másolja.

Első pillantásra semmi sem látszott a fém alatti emberből. Az újraformáltak feje öntöttacélból készült. Még rezzenéstelen arcuk is fémből volt. Súlyos, ipari szemöldök, kőből vagy sötét üvegből készült beültetett szem, vékony orr, vonallá keskenyedő száj és a pofarész, amely homályosan csillogott, mint a fényezett ón. Az arcok megformálóit esztétikai szempontok vezérelték.

Stem-Fulcher csak akkor jött rá, hogy ezek újraformáltak és nem bámulatosan megépített konstruktok, amikor meglátta az egyikük tarkóját. A csodálatos vonások mögött egy sokkal tökéletlenebb emberi arc ágyazódott be a fémbe.

Egyedül ennyi szerves maradt belőlük. A mozdulatlan fémfej tarkójából hajként sarjadtak a tükrök. Ezeket az újraformáltak valódi emberi szeme elé forgatták.

A testet valójában száznyolcvan fokkal elfordították: a pisztolyt markoló kezeket, a lábakat meg a mellkast, és annak, aki a túloldalról nézte, a fémfej tette teljessé az illúziót. Az újraformáltak fémarca a másik irányba nézett, ugyanarra, mint normális társaiké. Amikor végigsétáltak a folyosón, vagy beszálltak a liftbe, gépies lépteikkel pontosan ugyanúgy mozogtak, mint az emberek. Stem-Fulcher szándékosan lemaradt mögöttük, és látta, hogyan cikáznak az emberi szemek előre és hátra, hogyan vonaglik meg az összpontosítástól a szájuk, miközben a tükrökben az előttük húzódó utat fürkészik.

Akadtak mások is, egyszerűbben és gazdaságosabban újraformáltak, akik ugyanezt a célt szolgálták. Az ő fejüket is megcsavarták félkörben, míg a végén a hátuk felett néztek vissza a látszólag igen fájdalmasan kitekeredett nyakukról. Szintén tükrös sisakot viseltek. Testük tökéletesen, botladozás nélkül mozgott, alig mesterkélten sétáltak, vagy kezelték a fegyvereket meg a páncélokat. Hátrafelé haladó, nyugodt és természetes mozgásuk csaknem nyugtalanítóbbnak tűnt, mint alaposabban átépített bajtársaik robusztus, mesterséges léptei.

Stem-Fulcherben most tudatosult, hogy több hónapos folyamatos gyakorlás eredményét látja, és ez idő alatt kizárólag a tükrökben látták a világot. Egy megfordított test esetében ez létfontosságú volt. Ezeket a csapatokat, töprengett a nő, kifejezetten az oltmolyok gondozására tervezték és építették. Szinte elhinni sem merte, Motley micsoda grandiózus léptékekben gondolkodik. Nem lenne nagy csoda, gondolta szomorkásán, ha az oltmolyvadászatban a milícia hozzájuk képest amatőrnek tűnne.

Azt hiszem, jól tettük, hogy bevettük őket is, gondolta végül.

Ahogy a napkorong folytatta az útját, Új-Crobuzon levegője lassan besűrűsödött. A fény tömény volt és sárga, mint a napraforgóolaj.

Aeroszkáfok úsztak a napzsírban, furcsa, félig véletlenszerű mozgással kavarogtak ide-oda a városi táj felett.

Isaac és Derkhan a szeméttelep drótkerítése melletti utcán álltak. Derkhan egy zsákot cipelt, Isaac kettőt. Világosban védtelennek érezték magukat. Elszoktak a nappali várostól. Elfelejtették, hogyan kell élni benne.

Amennyire csak lehetett, feltűnés nélkül meghúzták magukat, és nem törődtek a kevés járókelővel.

- Mi az istenekverte fene ütött Yagba, hogy így eltűnt? - sziszegte Isaac. Derkhan vállat vont.

- Hirtelen olyan nyughatatlanná vált - mondta. Elgondolkodott, majd megfontoltan folytatta. - Tudom, hogy nem jó az időzítés - jelentette ki -, de kicsit... meghatónak találom. Nagyrészt... csak merő jelenlét, érted? Mármint te beszélgetsz vele külön, te ismered az igazi Yaghareket… De az esetek nagy részében csak egy garuda alakú hiány. - Aztán helyesbített. - Nem. Nem garuda alakú, igaz? Ez a gond. - Inkább ember alakú űr. De most... hát, mintha kezdene feltöltődni. Kezdem megérezni, amikor valamit meg akar tenni, és nem akar megtenni valami mást.

Isaac lassan bólintott.

- Értem, mire gondolsz - mondta. - Határozottan változik. Mondtam neki, hogy ne menjen el, de rám se hederített. Érezhetően... tudatosabb... ha ez jó dolog.

Derkhan kíváncsian méregette.

Amikor megszólalt, óvatosan válogatta meg a szavait.

- Biztosan állandóan Linre gondolsz - mondta.

Isaac elfordította a fejét. Egy ideig hallgatott. Aztán kurtán biccentett.

- Mindig - szakadt ki belőle hirtelen, és az arcát döbbenetes szomorúság öntötte el. - Mindig. Nem... nem volt időm meggyászolni. Egyelőre.

Nem messze tőlük az út elkanyarodott, és több kisebb sikátorra vált szét. Az egyik rejtett zsákutcából hirtelen fémes csattanás hallatszott. Isaac és Derkhan feszülten a drótkerítésnek vetette a hátát.

Némi pusmogás után Lemuel dugta ki a fejét a sarok mögül.

Diadalmasan elvigyorodott, amikor megpillantotta őket. Kezével hessegető mozdulatokat tett, mutatta, hogy menjenek be a szeméttelepre. Megfordultak, megkeresték a lyukat a dróthálón, meggyőződtek róla, nem figyelik-e őket, aztán átpréselték magukat a hulladékkal borított területre.

Gyorsan eltávolodtak az utcától, és a mocsokhalmok mögé kanyarodva lekuporodtak oda, ahol nem láthatták őket a városból. Két percen belül Lemuel hosszú lépteivel felbukkant mellettük.

- Jó napot mindenkinek - mondta diadalmasan vigyorogva.

- Hogy kerültél ide? - kérdezte Isaac.

Lemuel elégedetten kuncogott.

- Csatorna. Nem akarok szem előtt lenni. A kísérőimmel már nem is olyan veszélyes. - Végignézett rajtuk és az arcáról lassan lehervadt a mosoly. - Hol van Yagharek? - kérdezte.

- Erősködött, hogy el kell mennie valahová. Mondtuk neki, maradjon, de hallani sem akart róla. Azt mondta holnap hatkor itt találkozzunk.

Lemuel szitkozódott.

- Miért hagytátok? És ha elkapják?

- A rohadt életbe, Lem, mégis mit kellett volna tennem? - csattant fel Isaac. - Nem ülhetek rá! Talán valami átkozott vallási szokás, valami cymeki misztikus baromság. Lehet, hogy azt hiszi, meg fog halni, és el akar búcsúzni az átkozott őseitől. Én mondtam neki, hogy ne, ő meg azt felelte, elmegy.

- Remek. Na mindegy - motyogta Lemuel bosszúsan. A háta mögé nézett. Isaac kisebb társaságot látott közeledni. - Ezek az embereim. Én fizetem őket, Isaac, te meg jössz nekem.

Hárman voltak. Azonnal, minden kétség nélkül fel lehetett ismerni bennük a kalandorokat, a Ragamollt, Cymeket, Fellidet - és valószínűleg Bas-Lag egész világát - járó csavargókat. Szívósak és veszélyesek voltak, törvényen kívüliek, sem morál, sem hűségnyilatkozat nem kötötte őket sehová, az eszükből, lopásból, gyilkosságokból tartották fenn magukat, és bárkinek eladták magukat, aki igényt tartott rájuk. Kétes erkölcsök szerint éltek.

Akadtak közöttük néhányan, akik hasznos munkát végeztek: kutattak, vagy térképet készítettek. A többségük nem volt több sírrablónál. A világ söpredéke voltak, akik erőszakos halállal haltak, és a befolyásolhatóbb lelkek között bizonyos elismerést élveztek tagadhatatlan bátorságuk és lenyűgöző hőstetteik miatt.

Isaac és Derkhan lelkesedés nélkül szemlélte őket.

- Ez itt - Lemuel sorban végigmutogatta őket - Shadrach, Pengefinchess és Tansell.

A három alak könyörtelen, fölényes pillantással nézett vissza.

Shadrach és Tansell ember volt, Pengefinchess vogyanoj. Shadrach egyértelműen a csapat ütőemberének tűnt. Magas volt és vállas, különböző darabokból összeállított páncélban: a kivert bőrvért mellett a vállát, mellkasát és hátát laposra kalapált vaslemezek védték. Most a csatorna szennyvize fröcskölte össze. Elcsípte Isaac tekintetét, és lenézett a ruhájára.

- Lemuel azt mondta, gondok lehetnek - szólalt meg furcsán dallamos hangon. - Az alkalomnak megfelelően öltöztünk.

Az övén hatalmas pisztoly és nagy, súlyos machete lógott. A pisztoly szörnyűséges, szarvas rémpofát mintázott, a szája volt a csőtorkolat. Kihányta a lövedékeket. A hátán öblös torkú kovás puska lógott egy fekete pajzzsal együtt. A városban három lépés után már le is tartóztatták volna. Nem csoda, hogy a csatornákban jöttek.

Tansell magasabb volt Shadrachnál, de karcsúbb. A páncélja ötletesebbnek tűnt, és a tervezésénél mintha esztétikai szempontokat is figyelembe vettek volna. Csillogóan barna volt, viasszal kezelt, spirálmintákkal díszített merev bőrcsíkok rétegeiből összevarrva. Kisebb pisztolyt hordott, mint Shadrach, és egy vékony tőrkardot.

Szóval, mi az ábra? - kérdezte Pengefinchess, és Isaac a hangjából jött rá, hogy valójában nő. A vogyanojok esetében a bő ruhákból kilátszódó testfelületeken a tapasztalatlan emberi szem számára semmilyen jellegzetesség nem kínált fogódzót.

- Nos... - kezdte lassan, és a nőt nézte.

A vogyanoj úgy kuporgott a földön, mint egy nagy béka és onnan nézett vissza rá. Többrétegű, egyrészes, fehér öltözéket viselt, ami az idáig vezető útjuk ismeretében lehetetlen és bizarr módon, de tiszta volt, a csukló meg a boka körül záródott, s szabadon hagyta széles, hártyás kezét és lábát. Görbe íjat és zárt tegezt hordott a vállán, övébe csontkést dugott. Hasára vastag, hüllőbőrből varrt erszényt erősített. Isaac nem is sejtette, mi lehet benne.

Ebben a pillanatban valami igen különös dolog történt Pengefinchess ruhája alatt. Egy pillanatra kidudorodott az anyag, mintha valami fürgén körbecsavarodott, majd eltűnt volna a testén. Amint a bizarr hullám elapadt, a fehér gyapjú nagy foltban, vizesen tapadt a nőre, majd megszáradt, mintha hirtelen minden vízatomot kiszívtak volna belőle. Isaac döbbenten meredt rá.

Elképedten pislogott. Pengefinchess közönyösen lenézett a ruhájára.

- Egy vízi tündér. Alkut kötöttünk. Én biztosítok neki bizonyos matériákat, ő pedig a testemre tapad vizesen, és ezzel életben tart. Sokkal szárazabb éghajlatú helyekre is eljuthatok így, ahová máskülönben nem mehetnék.

Isaac bólintott. Még sohasem látott vízelementált. Nyugtalanító élmény volt.

- Lemuel elmondta, mivel állunk szemben? - kérdezte Isaac. A kalandorok közönyösen bólintottak. Ha látszott rajtuk egyáltalán valami, az is inkább izgatottság volt. Isaac próbált úrrá lenni ingerültségén.

- Nem az ilyen molylények az egyedüli kreatúrák, amikre ránézni sem tanácsos, öregem - mondta Shadrach. - Ha kell, csukott szemmel is tudok ölni. - Lágy, vérfagyasztó magabiztossággal beszélt. - Itt az öv. - Közömbösen megpaskolta az említett holmit. - Baziliszkusz bőre. Tesh peremén végeztem vele. Azt se láttam, különben megnyuvadtam volna. Elbánunk ezekkel a molyokkal.

- Átkozottul remélem - mondta Isaac komoran. - De remélhetőleg tényleges harcra nem kerül sor. Szerintem Lemuel jobban érzi magát, ha a biztonság kedvéért vigyázzák a hátát. Bízom benne, hogy a konstruktok elintézik a dolgot.

Shadrach szája egy röpke pillanatra megvonaglott, valószínűleg lenézően.

- Tansell metallothaumaturg - mondta Lemuel. – Így van?

- Hát... ismerek pár fémmegmunkálási módszert - felelte Tansell.

- A feladat nem bonyolult - mondta Isaac. - Egy kis forrasztás. Erre gyertek.

Ahhoz a szemétkupachoz vezette őket, ahol a tükröket meg a sisakhoz szükséges anyagokat elrejtették.

- Itt akad holmi bőségesen - mondta, amikor letérdelt a halom mellé. Kihalászott egy szűrőt, egy hosszú rézcsövet és némi turkálás után két, méretes tükördarabot. Tansell felé intett velük. - Ebből kényelmes sisakot kellene készíteni... és az egyik egy garudának lesz, aki most nincsen itt. - Nem törődött a pillantással, amit Tansell a társaira vetett. - A tükrök a sisak elejére kerülnének, olyan szögben, hogy könnyedén lássuk, mi van a hátunk mögött. Mit gondolsz, megoldható?

Tansell megvetően Isaacre nézett. A magas férfi keresztbe vetett lábbal letelepedett a fém- és üvegkupac elé. A fejére tette a szűrőt, amitől úgy festett, mint egy katonásdit játszó kisgyerek. Alig hallhatóan suttogni kezdett, különös ritmusban, és gyors, bonyolult mozdulatokkal dörzsölgette a kezét. Megropogtatta az ujjait, megnyomogatta a tenyerét.

Néhány percig nem történt semmi. Aztán hirtelen felizzottak az ujjai, belülről, mintha a csontjai ragyogtak volna.

Tansell gyengéden, mintha macskát simogatna, megcirógatta a szűrőt.

A fém lassan formálódni kezdett a keze alatt. Minden érintésével egyre puhább lett, és egyre kényelmesebben simult a fejére, felül ellaposodott, hátul megduzzadt. Tansell addig gyúrta és húzta, amíg tökéletesen követte a koponyája ívét. Aztán továbbra is furcsa hangon suttogva munkához látott elöl, és eligazgatta az edény peremét, hogy felfelé nézzen.

Felvette a rézcsövet, a keze közé szorította, és energiát áramoltatott a tenyerébe. A fém lármásan tiltakozva megfeszült. A férfi gyengéden meghajlította, majd a rézcső két végét a szűrősisakhoz illesztette, közvetlenül a halántéka felett, és addig nyomta a két fémet egymáshoz, míg megtört a felületi feszültség. A vastag cső és a vasszűrő halk szisszenéssel összeolvadt.

Tansell ezután az újonnan készült sisak rézperemét formálta át. Harminc centi széles hurok lett belőle. Tapogatózva kereste a tükördarabokat, aztán addig csettintgetett, amíg valaki a kezébe nem nyomta. Zümmögve hízelgett a réznek, amíg meg nem puhult; ekkor belenyomta az első tükördarabot, majd a másodikat, mindkét szem elé egyet. Egymás után belepillantott mindkettőbe, és óvatosan addig állítgatta őket, amíg tisztán látta a háta mögötti hulladékfalat.

Ezután megkeményítette a rézhurkot.

Tansell leeresztette a kezét, és felpillantott Isaacre. A fején ülő sisak ormótlan holmi volt, és abszurd módon még mindig világosan látszott, hogy egy szűrőből készült, de a célnak tökéletesen megfelelt. A férfinak alig negyedórájába került elkészítenie.

Ütök bele néhány lyukat, és belefűzök egy bőrt állszíjnak, hátha kell - morogta. Isaac lenyűgözve bólintott.

Ez tökéletes. Ööö... hét ilyenre lesz szükségünk, az egyik egy garudának. Ne feledd, nekik gömbölyűbb a fejük. Egy percre magadra hagynálak ezzel. – Derkhanra és Lemuelre nézett. - Azt hiszem, jobb, ha kapcsolatba lépek a Tanáccsal.

Megfordult, és elindult a kacatok labirintusában.

-Jó estét, der Grimnebulin. - Az avatár ezzel fogadta a szeméttelep szívében. Isaac válaszul biccentett neki is meg a tulajdonképpeni Tanács roppant csontváztestének is, amely hátul várakozott. - Nem egyedül érkeztél. - A halott férfi hangja érzelemmentes volt, mint mindig.

- Ne kezdd el, kérlek - mondta Isaac. - Ebbe nem ugrunk bele egymagunk. Egy dagadt tudós, egy szélhámos meg egy újságíró. Kell valami rohadt hivatásos is, aki segít. Ezek az emberek abból élnek, hogy egzotikus dögöket mészárolnak le, és az égvilágon semmi kedvük rólad mesélni bárkinek. Csak annyit tudnak, hogy velünk jön néhány kurva konstrukt is. Még ha rájönnének is, kicsoda-micsoda vagy, mostanra valószínűleg az új-crobuzoni törvények kétharmadát sikerült megszegniük, vagyis kevés az esélye, hogy egyenesen Rudgutterhez rohanjanak. - A gép nem szólt semmit. - Ha akarod, kalkuláld ki, leszarom. Az a három semmirekellő, akik éppen vadul sisakokat eszkábálnak, semmi kockázatot nem jelent neked.

Isaacnek az az érzése támadt, mintha megremegne a talpa alatt a talaj, miközben az információ végigfut a Tanács belsőségein. Hosszadalmas csend után az avatár és a Tanács egyszerre bólintott, óvatosan. De Isaac nem nyugodott meg.

- Azokért a részeidért jöttem, akiket el mersz engedni a holnapi feladatra - mondta. A Tanács ismét bólintott.

- Rendben van - mondta lassan a halott ember szájával - Először azonban, mint arról már beszéltünk, elvállalom a megőrző szerepét. Nálad van a krízisgép?

Isaac vonásai megkeményedtek. Csak egy pillanatig tartott.

- Itt van - felelte, és ledobta az egyik zsákot az avatár elé. A mezítelen férfi széthúzta a zsák száját, és lehajolt, hogy szemügyre vegye a csöveket és az üvegeket, miközben Isaac hirtelen gyomorforgató bepillantást nyerhetett a varasodó koponyaüregbe. A férfi felkapta a zsákot, és a Tanácshoz vitte, majd letette a gigászi alak ágyéka elé.

- Nos - mondta Isaac. - Te majd vigyázol rá, hátha megtalálják a kunyhónkat. Jó ötlet. Majd reggel visszajövök érte. - Mogorván körülnézett. - Melyik részeid tartanak velünk? Szükségünk lesz némi támogatásra.

- Nem kockáztathatom meg, hogy felfedezzenek, Grimnebulin - mondta az avatár. - Ha a titkos énjeimmel megyek, a palotákban, építkezéseken, bankok páncéltermeiben tudást gyűjtögető konstrukttestekben, és azok törötten, behorpadva térnek vissza, vagy egyáltalán vissza sem térnek, azonnal kitenném magamat a városiak érdeklődésének. És erre nem készültem fel. Még nem. - Isaac lassan bólintott. - Ennek megfelelően olyan alakokban tartok veletek, amelyeket elveszíthetek, és akkor sem történik baj. Ez is kelt majd döbbenetet és zavart, de legalább az igazságot nem gyanítja senki.

Isaac mögött megremegett és széthullott egy szemétkupac. Megfordult.

Kacatokból összeállított, különös alakzatok váltak le a hasznavehetetlen tárgyak halmairól. A Konstrukt Tanácshoz hasonlóan őket is a telepet alkotó anyagból szerelték össze.

A konstruktok méretükben és formájukban a csimpánzokra hasonlítottak. Furcsa, idegborzoló hanggal, csattogva-csörömpölve mozogtak. Mindegyik egyedi volt. A fejük kannából és lámpaernyőből készült, a kezük laboratóriumi műszerekről letépett darabokból és fémkapcsokból. Páncéljuk széthasogatott lemezekből, amelyeket durván meghajlítottak, és a testükre szegecseltek. Nyugtalanító, kissé majomszerű mozgással kúsztak-másztak a szeméthalmok között. Különös bizonyítékai voltak a hirtelen felfedezett művészi érzéknek.

Ha nem mozdultak, láthatatlanná váltak: nem tűntek többnek véletlenszerűen egymásra dobált, ócska fémdaraboknál.

Isaac az ugrándozó, szökellő csimpánzgépeket bámulta. Víz és kenőolaj csöpögött belőlük, és óraművek kattogtak a testükben.

- Mindent letöltöttem az analitikus gépezeteikbe - mondta az avatár -, amennyi csak a memóriájukba fért. Ezek az énjeim engedelmeskednek neked, és képesek felfogni ennek a fontosságát. Vírusos intelligenciával ruháztam fel őket. Rendelkeznek azokkal az adatokkal, amelyek alapján felismerik az oltmolyokat, és meg is támadják őket. Savval vagy gyúlékony anyagokkal harcolnak. - Isaac biccentett, és futólag eltűnődött rajta, micsoda könnyedséggel teremtett a Tanács ilyen gyilkos gépezeteket. - Kitaláltad, mi lehet a legjobb terv?

- Nos... - kezdte Isaac. - Ma éjjel mindent előkészítünk. Kidolgozzuk a teendőket... ööö... érted, átvesszük a tervet új társainkkal is. Holnap hat körül itt találkozunk Yagharekkel, feltéve, ha az ostoba nem öleti meg magát addig. Aztán Lemuel szakértelmét felhasználva bejutunk a Folyóhám gettójába. Ott megkezdődik a molylepkevadászat. - Isaac határozottan, szaggatottan beszélt. A legszükségesebbekre szorítkozott, és hadarva köpte a szavakat. - A lényeg, hogy elszakítsuk őket egymástól. Egyet még el bírunk kapni, azt hiszem. Máskülönben... ha kettővel vagy többel akadunk össze... az egyik mindig elénk kerülhet, és megmutathatja a szárnyát. Szóval először körbe szimatolunk, meglátjuk, rájövünk-e, hol lapulnak. Nehéz bármit mondani, amíg nem láttuk a helyet. Elvisszük az erősítőt is, amit magamon használtam. Azzal talán felkelthetjük az egyikük érdeklődését. Kicsit áthatolunk a mentális háttérzajon vagy valami. Egy géphez több sisakot is lehet kapcsolni? Van még egyáltalán belőle? - Az avatár biccentett. - Akkor jobb lesz, ha azokat még most ideadod és elmagyarázod a többi funkciójukat is. Tansell majd formára igazítja az összesét, és ellátja tükrökkel. Az a helyzet - folytatta Isaac elgondolkodva -, hogy biztosan nem csak a jel erőssége vonzza őket, különben kizárólag a látnokokat és a kommunikátrixokat vadásznák. Szerintem bizonyos ízeket kedvelnek. Ezért jött utánam a korcs. Nem azért, mert egy vaskos illatnyom lengedezett a város felett, hanem azért, mert felismerte és megkívánta ezt a bizonyos elmét. És... nos, talán a többiek is felismerik majd. Talán tévedtem, és nem csak az az egy ismerte fel a gondolataimat. A többiek biztosan érezték tegnap éjjel. - Tűnődve méregette az avatárt. - Nekik az én illatom ettől kezdve az, amit a testvérük a halála előtt követett. Nem tudom, ez most jó vagy rossz...

- Der Grimnebulin - mondta a halott ember némi hallgatás után. - Legalább egy kis énemet vissza kell hoznod. Muszáj letölteniük belém mindazt, amit láttak. Rengeteget megtudhatok az Üvegházról. Ez is segíthet nekünk. Történjen bármi, egynek ki kell jutnia.

Néhány percig egyikük sem szólt. A Tanács várt. Isaac azon töprengett, mit mondhatna, de nem jutott eszébe semmi. Az avatár szemébe nézett.

- Holnap visszajövök. Addigra készítsd elő a majoménjeidet. És akkor... ígérem... megint találkozunk.

A város a rendkívüli éjszakai hőségben fetrengett. A nyár elérte a robbanáspontot. A város magva felett az oltmolyok táncoltak a mocskos levegőben.

Részegen röpdöstek a Perdido pályaudvar bércei és minaretjei felett. Szárnyuk parányi rebbenéseivel, szakértő módon lovagolták meg a felszálló légáramlatokat. Ficánkolásuk közben szüntelenül kavargott körülöttük az összefüggéstelen érzelmek gomolyaga.

Halkan epedezve, gyengéd érintésekkel udvaroltak. Remegő, lázas izgalmukban elfelejtették félig begyógyult sebeiket.

Itt, ezen a valaha zöldellő síkságon, a Nemesek tengerének peremén a nyár másfél hónappal korábban köszöntött be, mint a vízen túl, ahol az oltmolyok éltek. A hőmérséklet folyamatosan emelkedett, és húszéves csúcsot ért el.

Az oltmolyok ágyékában beindultak a termotaxikus reakciók. Hormonok úsztak a vér hullámain. Szokatlan módokon egymásba kapcsolódó szervek és khemykáliák ösztökélték a petefészkeket és az ivarmirigyeket a termékenység állapotáig. A teremtmények hirtelen szaporodásra képessé és dühödten felajzottá váltak.

Áspisok, denevérek és madarak menekültek rémülten a tébolyult vágytól bűzlő égről.

Az oltmolyok hátborzongató és buja légi balettel flörtöltek. Csápok és kezek érintették egymást, olyan testrészeiket tárták szét, amelyek létezéséről eddig nem is tudtak. A három kevésbé sérült lény a Szövő áldozatát cipelte a felszálló füst- és légoszlopokon. Végül ez a súlyosan sérült moly sem nyalogatta tovább remegő nyelvével rengeteg sebét, és lassan ő is meg-megérintette társait. Erotikus izzásuknak nem tudott ellenállni.

Az állandóan formáló, négyes udvarlás egyre feszültebh lett, és versengésbe csapott át. Simogatás, érintés, markolás. Mindegyik moly a vágytól megrészegülve, spirálban szállt a hold felé. Felpattintották a farkuk alatt rejtőző mirigy védőburkát, és illatfelhőt permeteztek szét.

A társak fetrengtek a pszichoszagban, úgy bukdácsoltak mint az érzékiségtől megőrült delfinek. Pörögtek, forogtak, aztán felcsaptak, és telespriccelték az eget. Az ondóvezetékek egyelőre nem léptek működésbe. A több síkon is szétfröccsenő cseppek izgalmat okozó nedvtől feszültek. A molyok buján civódva próbáltak nősténnyé válni.

Minden sikeres kilövellés tovább fokozta a levegőt átitató feszültséget. Az oltmolyok kivicsorították sírkövekként dülöngélő agyaraikat, és kihívó bőgéseket hallattak. A kitinpáncélok alatti nedves nyílásokból afrodiziákum csöpögött. Egymás illatfelhőin vágódtak keresztül.

Miközben folytatódott a feromonokkal vívott párbaj, az egyik lázasan remegő hang egyre győzedelmesebbé vált. Egy test egyre magasabbra szállt, és sorba hagyta le társait. Kipárolgása nemiséggel itatta át a levegőt. Még néhány utolsó támadás, erotikusán kihívó permet azért szétfröccsent. A többiek egymás után lezárták női nemi szervüket, és ezzel beletörődtek a vereségbe meg abba, hogy hímek lettek.

A győzedelmes moly - az, amelyik még mindig viselte a Szövővel vívott párbaj során szerzett csöpögő sebeket - egyre magasabban szárnyalt. Az illata még mindig a nősténynedvektől szaglott, termékenységét egyik társa sem vonta kétségbe. Ő bizonyult a legalkalmasabbnak az anyaszerepre.

Kivívta a keltetés jogát.

A másik három moly ámulattal tekintett rá. A lovagjai lettek.

Az új mátriárka testének illata eksztázisba hergelte őket. Hurkot írtak le, lebuktak és visszatértek, felizgulva, szenvedélyesen.

Az anyamoly játszott velük, maga után csalta őket a forró éjszakai város felett. Amikor esdeklésük legalább olyan fájdalmassá vált, mint az őt feszítő vágy, lebegve felkínálta magát, szétnyitotta szelvényes külső vázát, és feléjük tolta vagináját.

Egymás után párosodtak, és ilyenkor kurta időre kéttestű lénnyé váltak, ami veszélyesen forogva zuhant lefelé, kétoldalt a sorukra váró tüzes társakkal. A hímmé változott három moly érezte, miként feszülnek meg és nyomakodnak a testükben a szervek, aztán szétnyílt a hasuk, és életükben először előbukkant a péniszük. Kezükkel, húscsápjaikkal és csontos kinövéseikkel tapogatóztak, és a mátriárka is így tett, bonyolultan kitekerve háta mögé nyújtotta markolászó, lökdösődő és egymásba akadó végtagjait.

Hirtelen csusszanással kapcsolódtak egymásba. A párok tüzes hévvel forrtak össze és üzekedtek.

Amikor a párzás órái véget értek, a négy oltmoly kitárt szárnnyal, teljesen kimerülve sodródott a magasban. Sűrű cseppek hullottak róluk a mélybe.

Amint lassan lehűlt a levegő, leeresztettek alattuk a termikágyak, és a teremtmények lassú szárnycsapásokkal voltak kénytelenek fennmaradni. A három apa egyesével elszakadt a többiektől, és a lenti város felé ereszkedett, hogy ennivalóval frissítse fel magát, és táplálékot szerezzen hitvesének.

A mátriárka tovább lebegett az égen. Jó ideig sodródott magányosan, amikor megvonaglott a tapogatója, és a lény lassan délnek vette az irányt. Fáradt volt. Nemi szervei és nyílásai bezárultak a szivárványszínben csillogó páncél alatt, hogy megőrizze mindazt, amit magába fogadott.

Az oltmolymátriárka Folyóhám és a kaktuszemberek kupolája felé repült, hogy előkészítse a fészket.

Megfeszülnek a karmaim, megpróbálnak szétnyílni. Az összeset leszorítják a nevetséges, ocsmány kötések, amik úgy csapkodnak, mint a tépett bőr.

Kétrét görnyedve ballagok a sínek mentén, az eldübörgő vonatok ingerült figyelmeztetéseket rikoltanak felém. Most egy vasúti hídon osonok át, látom az alattam kanyargó Szurok vizét. Megállok és körülnézek. Előttem és mögöttem a folyó vonaglik, és ütemes, enyhe lökésekkel szemetet csapdos a partnak.

Nyugat felé nézek, ellátok a víz és Folyóhám kitüremkedő házai felett, az Üvegház tetejére. Belülről világítja meg a fény, ragyogó hólyag a város bőrén.

Változom. Van bennem valami, ami eddig nem volt, de az is lehet, hogy valami éppen eltűnt. Beleszimatolok a levegőbe, és ugyanazt a levegőt szippantom, mégis más. Kétség sem férhet hozzá. Valami gyülemlik a bőröm alatt. Már nem tudom, ki vagyok.

Úgy követtem ezeket az embereket, mint egy süketnéma. Értéktelen, agyatlan jelenlét, vélemény és értelem nélkül. Ha nem tudom, ki vagyok, mit is mondhatnék?

Már nem vagyok Megbecsült Yagharek, és hónapok óta nem is voltam az. Már nem vagyok az a dühöngő teremtmény, aki Shankell vermeiben vadászott és gyilkolt, embert és mélységjárót, patkánydzsinnt és szilánkszájút, egy egész állatseregletet, olyan ádáz bestiákból és harcos fajokból, amelyekről még álmodni sem mertem. Az a vad harcos már nem létezik.

Már nem vagyok az a szívós teremtmény, aki a buja prériken és a hideg, rideg hegyekben cserkészett. Már nem vagyok az az eltévedt teremtmény, aki magába fordulva, elveszve vándorolt a város betonútjain, és megpróbált ismét azzá lenni, ami soha többé nem lehet.

Nem vagyok már egyik sem. Változom, és nem tudom, mi lesz belőlem.

Félek az Üvegháztól. Akárcsak Shankellt, ezt is számtalan néven ismerik. Az Üvegház, a Növényház, a Melegház. Igazából nem több ügyes fortéllyal létrehozott gettónál. Gettónál, ahol a kaktuszemberek megpróbálják lemásolni a sivatagi peremvidéket. Hazatérnék?

Ha valaki feltesz egy kérdést, már a feltevésével meg is válaszolja. Az Üvegház nem a szavanna vagy a sivatag. Szánalmas illúzió az egész, káprázat. Nem az otthonom.

És ha mégis a sivatag lenne, kapu, mely a Cymek közepébe, a kiszikkadt erdők és a termékeny lápvidék világába, a homokban rejtőző élet és a nagy garuda könyvtár menedékébe nyílik, ha az Üvegház több lenne egy árnyéknál, ha az a sivatag lenne, aminek álcázza magát, akkor sem lehetne az otthonom.

Az a hely nem létezik.

Egy éjjel és egy napon át fogok vándorolni. Újra végigjárom az utat, amit egyszer már megtettem a vágányok árnyékában. Végig fogok lopakodni a város szörnyeteg tájain, és megkeresem az utcákat, amelyek idáig hoztak, a téglafalak köze zárt, széles csatornákat, amelyeknek az életemet és önmagamat köszönhetem.

Meg fogom találni azokat a csavargókat, akikkel megosztottam az ennivalómat, ha nem vitte el őket valami kórság, vagy nem szúrták le őket vizeletfoltos lábbelijükért. Belőlük lett az én törzsem, széthullott, elsorvadt és megtört törzs, de akkor is az. Miután napokig osontam, vagy néhány órát feltűnően járkáltam gyötrelmes műszárnyammal, frissítőnek találtam zsibbadt érdektelenségüket, amellyel engem - vagy bármi mást -–fogadtak. Nem tartozom semmivel ezeknek a fárasztó, kábítószerrel vagy alkohollal szétcseszett agyú szerencsétleneknek, de most megkeresem őket, a saját érdekemben, nem az övékében.

Úgy érzem, mintha utoljára járnék ezeken az utcákon.

Meg fogok halni?

Két lehetőséget látok.

Segítek Grimnebulinnak, és legyőzzük ezeket a molyokat, az éjszaka szörnyűséges kreatúráit, ezeket a lélekszívókat, és ő készít nekem egy akkumulátort. Megjutalmaz, feltölt, mint egy flogisztoncellát, és repülni fogok. Miközben ezen gondolkodom, mászom. Egyre magasabbra jutok a fémhágcsókon, létraként mászom meg a várost, hogy lenézzek csiricsáré, élettől hemzsegő éjszakájára. Szárnyizmaim csonkja szánalmas, ösztönös mozdulattal csapkodni próbál. Nem a tollaim alatt süvítő levegővel emelkedem majd magasba, hanem az elmémet fogom megfeszíteni, mint egy szárnyat, és az energia áramlatain, átalakítható energián, thaumaturgikus áradatokon szárnyalok, a mindenben megtalálható kötő és romboló erővel, amit der Grimnebulin krízisnek nevez.

Igazi csoda lesz belőlem.

Vagy kudarcot vallok és meghalok. Lezuhanok, és éles fém nyársal fel, vagy kiszipolyozzák az álmaimat, és egy frissen kikelt ördögfiókát táplálnak vele.

Érezni fogom? Tovább élek majd a teremtmények tejében? Tudni fogom, hogy éppen megisznak?

A napkorong a látómezőmbe kapaszkodik. Fáradok. Tudom, hogy maradnom kellett volna. Ha valóságos személy akarok lenni, több, mint az a néma, együgyű jelenlét, ami eddig voltam, maradnom kellene, hozzászólnom és tervezgetnem és felkészülnöm és bólogatnom a javaslatokra, felvetnem a saját ötleteimet. Vadász vagyok, voltam. Be tudom cserkészni a szörnyetegeket, a rémisztő bestiákat.

De nem bírtam megtenni. Megpróbáltam bocsánatot kérni tudatni Grimnebulinnal — még Bluedayjel is —, hogy közéjük tartozom, része vagyok a csapatnak. A különítménynek. A molyvadászoknak. De a szavak üresen csengtek a fejemben.

Felkutatom magamat, és akkor tudni fogom, képes leszek-e közölni velük mindezt. És ha nem, akkor hogy mit mondhatnék helyette.

Fel fogok fegyverkezni. Hozok fegyvereket. Keresek egy kést és egy korbácsot, amit régen forgattam. Kiderülhet, hogy kívülálló vagyok, de akkor sem hagyom, hogy a segítségem nélkül haljanak meg. A szomjazó lények drágán megfizetnek az életünkért.

Szomorú zeneszót hallok. Ez a hátborzongató csend pillanata, amikor a vonatok és a bárkák eltávolodnak fészkemtől, elhalkul motorjuk csikorgása, és hirtelen csupaszon áll előttem a hajnal.

A folyópart egyik padlásszobájában valaki hegedül. Lidérces dallam, megtört ritmusban sorjázó félhangok és ellenpontok reszketeg siratódala. Nem tűnik helybeli muzsikának.

Felismerem a hangot. Hallottam már. A hajón, amely átvitt a Sivár-tengeren, és még korábban is, Shankellben.

Úgy tűnik, nem menekülhetek délvidéki múltam elől.

A halásznők köszöntik így a hajnalt Perrickben és a Mandragóra-szigeteken, messze délen. Láthatatlan hegedűsöm üdvözli a napot.

A kevés perricki, aki Új-Crobuzonban van, Zenglőkátyban él, mégis, itt ez a nő, három mérfölddel feljebb, ahol kanyarodik a folyó, és pompás zenével ébreszti a hatalmas Nappali Halászt.

Még játszik nekem néhány percig, mielőtt a reggel zajai elfojtanák a dallamot, és én csak kapaszkodom a hídon, és hallgatom a hajókürtök döndülését, a vonatok sípszavát.

A zene tovább szól valahol a messzeségben, de már nem hallom. Új-Crobuzon lármája harsog a fülembe. Követem és örömmel fogadom a ricsajt. Hagyom, hogy körbevegyen. Hamarosan belevetem magamat a forró, városi életbe. Boltívek és kövek alá, a Bordák gyér csonterdejébe, Rosszpart és Kennel téglaüregeibe, Bősgomoly döngő, ipari zajai közé. Mint ahogy Lemuel ered a kapcsolatai után, úgy követem majd visszafelé az összes megtett lépésemet. És imitt-amott, remélem, a csúcsos tornyok és az egymásba zsúfolt épületek között megérinthetem a bevándorlókat, a menekülteket, a kívülállókat, akik mindennap átalakítják Új-Crobuzont. Ezt a világot a maga keverék kultúrájával. Ezt a korcs várost.

Hallani fogom a perricki hegedűszót vagy a Gnurr Kett-i gyászzenét vagy a Cset kőrejtvényeit, vagy az orromba csap a neovadani kása illata, vagy látok egy ajtót, rajta a Sirályos-tenger nyomdászkapitányainak szimbólumával... Mindannyian messze, nagyon messze kerültek az otthonuktól. Otthontalanok. Otthon.

Új-Crobuzon körülvesz majd, és átszivárog a bőrömön.

Ha visszatérek Grízkanyarba, a társaim várnak rám, és együtt felszabadítjuk ezt az elrabolt várost. Senki sem köszöni meg nekünk, senki sem lát majd minket.

HATODIK RÉSZ

Az Üvegház

Negyvenkettedik fejezet

Folyóhám utcái enyhén emelkedtek az Üvegház felé. A házak vének voltak és magasak, rothadó favázakkal és nyirkos gipszfalakkal. Minden újabb esőzés után felhólyagzott az oldaluk, és cserepek zuhogtak lefelé a meredek tetőkről, amikor újabb rozsdás szögek mállottak szét odafent. Folyóhám verejtékezni látszott a hosszúra nyúlt hőségben.

A negyed déli felét nem lehetett megkülönböztetni a szomszédos Legyesparttól. Szegény, nem különösebben erőszakos, zsúfolt és barátságos terület volt. Igen változatos népek lakták, nagyrészt emberek, a békés csatorna mentén kisebb vogyanoj telepekkel, néhány magányos, kitaszított kaktusszal, és még egy-két utcát elfoglaló khepri kaptár is akadt, egyike a Kinkén és Csermelypart határain túl megtelepedett ritka, hagyománytisztelő közösségeknek. Dél-Folyóhámban élt még a város egzotikusabb fajainak néhány képviselője is. A Bekman sugárúton egy zagyv család üzemeltetett boltot, amelynek tagjai elővigyázatosan tompára reszelték a gerincüket, nehogy megriasszák a szomszédaikat. És élt itt egy llorgiss csavargó, aki hordó alakú testét örökké feltöltötte itallal, és három bizonytalan lábon támolygott az utcán.

Észak-Folyóhám azonban nagyon különbözött ettől. Csendesebb volt, és barátságtalanabb. A kaktuszemberek területe.

Bármennyire hatalmasra építették is az Üvegházat, a város összes kaktuszát nem fogadhatta be, még a hagyományos hitűeket sem mind. Az új-crobuzoni kaktuszemberek legalább kétharmada a védelmező üvegfalakon kívül lakott. Zsúfolásig megtöltötték Folyóhám nyomornegyedeit és még néhány másik kerületet Szírben meg Tócsány-majorban. Az ő városuknak azonban Folyóhám volt a középpontja, és itt egyenlő arányban vegyültek a helybéli emberekkel. Ők voltak a kaktusz alsó osztály, akik vásárolni és imádkozni az Üvegházba jártak, de akaratuk ellenére a pogány városban éltek.

Néhányan fellázadtak. A dühös kaktuszifjak megesküdtek, hogy soha nem lépnek be az Üvegházba, amely elárulta őket. Gúnyosan csak egy régi, elkopott nevén hivatkoztak rá: Kertészetnek hívták. Hegeket vágtak a testükre, és bandákba verődve brutális, értelmetlen és vérpezsdítő csatákat vívtak. Néhol rettegésben tartották a szomszédságot, kirabolták és meglopták az utcáikban élő embereket vagy a kaktuszöregeket.

Odakint, Folyóhám határain túl a kaktuszokat mogorvának és csendesnek ismerték. Ellenkezés és lelkesedés nélkül dolgoztak az embereknek vagy a vogyanojoknak. Ritkán és legfeljebb kurta dörmögéssel beszélgettek más fajú munkatársaikkal. Azt még soha, senki sem láthatta, miképpen viselkednek az Üvegház falain belül.

Az Üvegház hatalmas, ellaposodó kupola volt. Talapzatánál negyed mérföld lehetett az átmérője. Csúcsa nyolcvan méterre emelkedett a föld fölé. Az egész építmény szilárdan ült a környező utcák gyűrűjében.

A kupola vázát fekete vasrudak alkották, hatalmas, vaskos csontok, helyenként kacskaringókkal és cikornyákkal díszítve. Az alacsony dombon álló épület magasan Folyóhám tetői fölé puffadt, és még a messzeségből is kitűnően látszott. Két koncentrikus körben támgerendákkal kiékelt, a Bordák méretével vetekedő, szédületes karok nőttek ki az oldalából, amelyek a kupolát tartották, és nagy, sodort fémhuzalokkal vették át a súlyát.

Minél messzebbről nézte valaki, annál impozánsabb látványt nyújtott. - Zászlósdomb erdős csúcsáról szemlélve, a két folyón, a vasúti hidakon, a drótkötélpályákon és a négy mérföld széles, lepusztult épülettengeren túlról a kupola táblái tiszta fényszilánkokként csillogtak. A környező utcákról azonban tisztán látszott a rengeteg repedés és sötéten tátongó lyuk, ahol eltört az üveg. A kupolát három évszázados létezése során egyetlenegyszer újították fel.

Az építmény tövéből nézve világosan látszott a kora. Megvénült. A fémszerkezetekről nagy redőkben hámlott a festék, és a rozsda is szétrágta, akár a szú. A föld feletti első öt méteren az üvegtáblákat - amelyek két négyzetméteresek lehettek lent, és fokozatosan keskenyedtek a csúcs felé közeledve - ugyanilyen málladozó, festett vasrudak tartották. Fent piszkosak és homályosak voltak a színezett táblák, zöld, kék és világosbarna foltszőnyeg. Megerősített üvegből készültek, és legalább két, átlagos méretű kaktusz súlyát elbírták. De néhány tábla így is eltörött vagy hiányzott, és még többet borított a hajszálrepedések pókhálómintája.

A kupola építői nem foglalkoztak különösebben a környező házakkal. Az utcák egészen a tömör fémtalapzatig húzódtak. Azt a két, három vagy négy házat, amely az Üvegház kerületének útjába került, lerombolták, és az utcák zavartalanul folytatódtak az üvegtető alatt.

A kaktuszemberek egyszerűen leválasztották Új-Crobuzon egyik létező negyedét.

Az eltelt évtizedek alatt a kupola alatti, emberlakta házakat a kaktuszlakók igényei szerint átépítették, néhányat viszont lebontottak, és különös, új épületeket emeltek a helyükön. A terület alaprajza azonban nagyrészt maradt ugyanolyan, mint amilyen az Üvegház építése előtt volt

A kupolába egyetlen kapun lehetett bejutni, a déli Yashur térről. A kijárat a kör túloldalán nyílt, a Bytrash utcára a folyóra néző, széles útra. A kaktuszok törvényei szerint az Üvegházba belépni és onnan kijönni kizárólag a célra kijelölt kapukon lehetett. Ez meglehetősen szerencsétlenül vette ki magát azoknak, akik az egyik vagy a másik kapu mellett éltek odakint. Mert lehet, hogy két perc alatt bejuthattak, hazafelé azonban már hosszú, tekervényes séta várt rájuk a kijárattól.

Minden reggel ötkor kitárták a rövid, zárt folyosóra nyíló kapuszárnyakat, és pontban éjfélkor bezárták. Kis létszámú fegyveres csapatok álltak őrséget, hatalmas harci bárdokkal és nagy erejű zúzóíjjal.

A kaktuszokat gondolkodásra képtelen, gyökeres rokonaikhoz hasonlóan vastag, rostszálas növényi bőr védte. A feszes felület könnyen sérült, de hamar gyógyult, ronda, széles hegekkel - a kaktuszemberek többségét a varasodott szövet ártalmatlan kinövései borították. Ahhoz, hogy igazán ártani lehessen nekik, sokat kellett szúrni rajtuk, vagy egy szerencsés lövéssel telibe kellett találni valamelyik fontosabb szervüket. Az íj, a puskagolyó vagy a számszeríjlövedék nagyrészt hatástalan volt ellenük. A kaktuszkatonák ezért hordtak zúzóíjat.

A zúzóíjat az emberek találták fel. Collodd polgármester rémuralma alatt használták először - a város vezetőjének kaktuszfarmján használták az emberőrök. Amikor azonban a reformszellemű Gondolkodó Lények Törvénye az állampolgársághoz megközelítőleg hasonló státust adományozott a kaktuszoknak, a gyakorlatias vének rájöttek, hogy ezzel az értékes fegyverrel kordában tarthatják saját népüket is. Azóta az íjat többször módosították, de a munkát ezúttal kaktuszmérnökök végezték.

A zúzóíj hatalmas számszeríj volt, túlságosan nehéz és nagy ahhoz, hogy egy ember könnyen bánjon vele. Nem lövedéket, hanem egy csakri nevű lapos, fogazott vagy borotvaéles fémkorongot lőtt ki, esetleg görbülő karú csillagot. A csakri közepén egy csipkézett lyuk volt, amely pontosan illeszkedett a fegyver nyelébe ütött tengelyre. Ha meghúzták a ravaszt, hatalmas erővel kicsapódott egy drótszál, és egy bonyolult szerkezet segítségével hihetetlen sebességgel megpörgette a tengelyt. A zárt csatorna végéből kivágódó lövedék parittyakőként suhant ki a lyukból, mint egy kerek fűrészlap.

A súrlódás miatt hamar elveszítette a lendületét: hatótávolsága a hosszúíj vagy a kovás puska közelébe sem ért. De csaknem harminc méterről így is le tudta tépni egy kaktusz - vagy akár egy ember - kezét vagy fejét, és ezenkívül még rettenetes, szétforgácsolt sebeket is ejtett.

A kaktuszőrök mogorva tekintettel és komor gőggel szorongatták zúzóíjaikat.

A nappal kései sugarai felragyogtak a távoli hegycsúcsokon. Az Üvegház nyugat felé néző táblái rubintként izzottak.

Az egészen a kupola csúcsáig vezető, szétrozsdállt létrán egy kapaszkodó, függeszkedő emberi alak körvonalait világította meg a fény. A férfi óvatosan, fokról fokra haladt, és úgy araszolt felfelé az ívelt felületen, mint a hold az égen.

A létra egyike volt annak a három feljárónak, amelyek a kupola legmagasabb pontjáról indultak lefelé, egyenlő távolságban egymástól; ezeket eredetileg a javítómunkásoknak építették, akik aztán soha nem érkeztek meg. A kupola íve meghajlott hátként törte meg a talaj egységét, és azt az érzetet keltette, mintha egy óriási test heverne a föld alatt. Az alak egy gigászi bálna hátán lovagolt. Az üveg alatt csapdába esett fényen lebegett, a táblákat alulról nyaldosó derengésen, amitől az egész hatalmas épület világítani látszott. A rudakhoz simulva, nagyon lassan haladt nehogy észrevegyék. Az északnyugati oldal létráját választotta, mert onnan nem látszottak a Süd-vonal bujjaligeti leágazásán haladó vonatok. A sínek az építmény túloldalán, a falhoz közel haladtak el, és egy figyelmesebb utasnak biztosan feltűnt volna a hajlott felületen mászó alak.

A behatoló hosszú percek múlva végül megérkezett az óriás épület csúcsát körülvevő fémperemhez. A zárókő funkcióját itt egy több mint két méter átmérőjű, átlátszó üveggömb látta el. Tökéletesen belesimult a kupola tetőpontján nyitott kerek lyukba, és félig kiemelkedett belőle, mint egy nagy dugó. A férfi megállt, és a támbordák, vaskos tartókötelek kuszaságán keresztül lenézett a városra. A szél vadul örvénylett körülötte, és ő szédülten kapaszkodott a hágcsóba. Felpillantott a sötétedő égre, de a körülötte besűrűsödött, az üveglap alól szivárgó fény eltompította a csillagok ragyogását.

Teljes figyelmével az üvegre összpontosított, és aprólékosan megvizsgált minden lapot.

Néhány perc múlva feltápászkodott, és elindult hátrafelé. Vakon tapogatózva kereste a fokokat maga alatt, így ereszkedett vissza a földre.

A létra a talajszint felett négy méterrel véget ért, ezért a férfi azon a csáklyára erősített kötélen csúszott le, amivel korábban feljutott. Leugrott a porba, majd körülnézett.

- Lem! - sziszegte valaki. - Ide!

Lemuel Pigeon társai egy kiégett épületben rejtőzködtek, a kupolával határos, szeméttel teleszórt senki földje peremén. Isaac alig látszott a tátongó ajtónyílásban, ahonnan integetett.

Lemuel gyors léptekkel átvágott a gyér bozótoson. Téglákon és gazzal felvert betonon taposott. Hátat fordított a kora esti fényeknek, és besurrant a ház üres burkának félhomályába.

Az árnyékokban Isaac, Derkhan, Yagharek és a három kalandor kuporgott. Mögöttük kupacnyi hasznavehetetlen fémszerkezet tornyosult, ólomcsövek és rézdrótok, retorta-állványokról leszerelt kapcsok, márványként csillogó lencsék kupaca. Lemuel tudta, hogy a kusza rendetlenség öt majomkonstrukttá alakul majd, amint elindulnak.

- Nos? - nézett rá Isaac.

Lemuel megfontoltan bólintott.

- Igazat mondtak - felelte. - Van egy széles repedés közel a kupola tetejéhez, az északkeleti negyedben. Onnan, ahol én voltam, nem igazán lehetett megsaccolni a méretét, de úgy gondolom, lehet... úgy kétszer két méter. Alaposan körülsasoltam odafent, de ez volt az egyetlen elég nagy hézag, ahol egy többé-kevésbé emberméretű valaki bejuthat. Körülnéztetek egy kicsit idelent? - Derkhan biccentett.

- Semmi - mondta. - Úgy értem, rengeteg az apró repedés, még olyan is van, ahol hiányzik az üveg egy része, de akkora lyuk nincsen, ahol bejuthatnánk. Az lesz az, amiről beszélsz.

Lemuel és Isaac bólogatott.

- Szóval így mászkálnak ki meg be - mondta Isaac halkan. - Nos, nekem úgy tűnik, a legegyszerűbb követni az útjukat hazáig. Bármennyire irtózom tőle, azt kell javasolnom, másszunk fel. Mi van odabent?

- Annyira azért nem lehet belátni - felelte Lemuel vállat vonva. - Az üveg vastag, öreg és átkozottul mocskos. Szerintem három-négy évente tisztítják. Nagyjából ki lehet venni a házak körvonalait, az utcákat, miegymást, de ennyi az egész. Ahhoz odabent kell körülnézni, hogy felmérhesd az elrendezésüket.

- Nem masírozhatunk fel mindannyian - tiltakozott Derkhan. - Meglátnának. Meg kellett volna kérnünk Lemuelt, hogy nézzen körül beljebb, ő a megfelelő ember a feladatra.

- Akkor sem mentem volna - mondta Lemuel feszülten. - Nem szeretem a magas helyeket, és egészen biztosra vehetitek, hogy nem fogok több száz láb magasban lengedezni harmincezer bepöccent kaktuszember felett.

- És akkor mihez kezdünk? - Derkhan bosszúsnak tűnt. - Megvárhatjuk, amíg leszáll az este, de azok a rohadt molyok éppen akkor aktívak. Egyesével kellene felmásznunk. Ahhoz valakinek előre kell mennie...

- Megyek én - mondta Yagharek.

Csend lett. Isaac és Derkhan némán meredt a garudára.

- Nagyszerű! - kiáltotta Lemuel hamiskásan, és kettőt tapsolt. - Ezt akkor elintéztük. Szóval felkapaszkodsz, aztán... öö... körülnézel nekünk, és valahogy értesítesz minket...

Isaacék nem foglalkoztak Lemuellel. Még mindig Yaghareket bámulták.

- Az jó ötlet, hogy én menjek - mondta a garuda. - Otthon érzem magamat a magasban - tette hozzá, és enyhén megbicsaklott a hangja, mintha hirtelen feltolultak volna benne az érzelmek. - Otthon érzem magamat a magasban, és vadász vagyok. Ha lenézek a benti tájra, kitalálom, hol lapulnak a molyok. Felmérhetem, milyenek a lehetőségek az üveg alatt.

Yagharek ugyanazon az úton mászott felfelé az Üvegház burkolatán, mint Lemuel.

Letekerte a dögletes szagú kötést a lábáról, és a karmai ösztönösen, kéjes mozdulattal kinyújtóztak. Az első szakaszon, a csupasz fémfalon Lemuel csáklyája segítségével jutott fel, attól kezdve viszont jóval fürgébben és magabiztosabban mászott felfelé, mint az ember.

Időnként megállt, és hagyta, hadd hintáztassa a meg a szél. Madárkarmai biztosan markolták a fémfokokat. Riasztó szögben kihajolt a mélység fölé, és a párás levegőt fürkészte, kitárta a karját, és élvezte, hogy vitorlaként tölti meg a szél.

Yagharek úgy tett, mintha repülne.

Keskeny övéről a tőr és az ostor lógott, amiket előző nap lopott. Az ostor otromba holmi volt, közel sem olyan kifinomult darab, mint amivel a forró sivatagban marta meg ellenfeleit vagy kapta el a lábukat, de attól még az a fegyver volt, amelyre a keze emlékezett.

Yagharek gyors volt, és biztonságban érezte magát. A látóhatáron az összes léghajó tisztes távolságban lebegett. Nem láthatta senki.

Az Üvegház tetejéről nézve a város a lába elé helyezett ajándéknak tűnt. Bármerre nézett, mesterséges ujjak és öklök és gerincek hatoltak durván az égbe. A Bordák örökké felfelé tapogató, megkövesedett csápok voltak, a Tövis nyársként csapott le a város szívére; a Parlament bonyolult épületörvénye sötéten ragyogott; és Yagharek hideg, számító pillantással térképezte fel mindet. Felnézett a keleti égboltra, ahol a legyesparti őrtornyot a Tövissel összekötő drótkötélpálya remegett.

Amikor megérkezett a kupola csúcsából kibújó, hatalmas üveggolyó mellé, szinte azonnal megtalálta a repedést az üvegen. Maga is meglepődött azon, hogy a szeme, a ragadozó madár szeme még mindig képes arra, amire régen.

Alatta, egy- vagy kétlábnyira az enyhén görbülő létra alatt, a kupola üvegét madárpiszok és sárkányfajzatok ürüléke borította, mint száraz pikkely. Megpróbált átnézni rajta, de az utcák és tetők bizonytalan foltjain kívül sem mit sem látott.

Elterült az üvegen.

Óvatosan mozgott, a karmaival tapogatózott előre, megkocogtatta az üveget, hogy biztonságos-e, sietve csúszott az egyik fémgerendától a következőig. Mozgás közben tudatosult benne, milyen könnyen megy. Heteken keresztül minden éjszaka csak mászott, fel Isaac laboratóriumának tetejére, az elhagyatott tornyokba, állandóan a város mesterséges hegyormait keresve. Könnyen, félelem nélkül kapaszkodott. Mintha inkább majom lett volna, mint madár.

Feszülten kúszott végig a mocskos üveglapokon, míg végül átjutott a végső támgerendához, amely a hasadéktól elválasztotta. És máris előtte tátongott a boltozatos üreg.

A nyílás fölé hajolva érezte a lámpafényes mélységből áradó forróságot. A kinti éjszaka meleg volt, de a benti hőmérséklet sokkal magasabb lehetett.

A csáklya kötelét gondosan egy fémmerevítőre hurkolta a hasadék mellett, aztán megrángatta, hogy tart-e. Utána háromszor a derekára csavarta a kötelet. Megmarkolta közvetlenül a kampó alatt, végighasalt a gerendán, és bedugta a fejét a törött üvegen.

Mintha egy vödör erős teába mártotta volna az arcát. Az Üvegházban forró volt a levegő, szinte fullasztóan az, és mindent elborított a gőz meg a füst. Harsány, fehér fény ragyogott.

Yagharek addig pislogott, amíg tisztán nem látott, aztán a szemét árnyékolva lenézett a kaktuszemberek városára.

Középen, a kupola tetejébe helyezett üvegrög alatti részen lebontották a házakat, és egy templomot építettek a helyükre. Vörös kövekből emelt, meredek zikkurat volt, amely a tető és a talaj közötti távolság egyharmadáig magasodott fel. Mindegyik lépcső szintjét a sivatagra és a szavannára jellemző növényzet bontotta, harsány pirosban és narancsszínben pompázó virágokkal a viaszosan zöld héjakon.

A templom körül megtisztítottak egy keskeny, hatméteres sávot, de azon túl megmaradtak Folyóhám egykori utcái. Az alaprajzuk összekevert kirakójátékra emlékeztetett, zsákutcák és útcsonkok egyvelegére, itt egy liget sarka, amott egy fél templom, sőt a kupola pereme még egy csatornát is lehasított, amelyből mostanra állott vizű medence lett. A városkát különös szögekben keresztezték a mellékutcák, az egykori hosszú utak lehasogatott darabkái. Az egész sikátorok és sétányok összehajigált egyvelege volt, üvegburával letakarva. Külsőre nagyjából változatlan maradt, de belülről átalakult.

A kaktuszok alaposan átformálták az utcacsonkok kaotikus egyvelegét. Ami évekkel ezelőtt széles főút volt, most konyhakertként szolgált, amelyet minden oldalról házak szorítottak össze, és a bejárati ajtókból keskeny ösvények indultak a sütőtök- és retekültetvények közé.

Az épületek mennyezetét nemzedékekkel ezelőtt elbontották, hogy beférjenek az embereknél jóval magasabb új lakók. A tetőkön és a hátsó udvarokban toldaléképületeket húztak fel, amitől minden az Üvegház közepén álló, lépcsős piramis kicsinyített másának tűnt. Az új épületeket oda szorították be, ahová csak lehetett, hogy minél több kaktuszember zsúfolódhasson össze, és tarka háztömbökbe csoportosultak az emberi építészet meg a kőtömbökből emelt monolitok furcsa olvadékai. Némelyik többemeletes volt.

A felsőbb szintek között sok helyen lengedező, megsüllyedt függőhidak kötötték össze a szemközti szobákat. Számos udvarban vagy tetőn alacsony falakkal kerítették körbe a fűcsomók, satnya kaktuszok és fodrozódó homok apró foltjait.

A csapdába esett madarak, amelyek soha nem találták meg a kivezető utat, kis csapatokba verődve, alacsonyan repdestek a házak felett, és éhesen rikoltoztak. Yagharekben egyszerre támadt fel az ideges izgatottság és a honvágy döbbenete, amikor felismerte egy cymeki madár hangját. Most vette észre, hogy néhány tetőn sivatagi sólymok tollászkodnak.

A minden oldalon felmagasodó kupola mocskos üveg égboltja cikkelyekre tördelte Új-Crobuzont, megtört fények és árnyékok átláthatatlan függönyét borítva a környező házakra. Az egész dioráma díszletei között nyüzsögtek a kaktuszemberek. Yagharek tekintete lassan végigpásztázta a környéket, de más értelmes fajok egyedeit nem látta.

Az egyszerű hidak szünet nélkül lengtek a dolgukra siető kaktuszok alatt. A kertekben nagy gereblyékkel és falapátokkal igazították dűneformára a homokot. Ebben a szűk, zárt térben nem fújt a szél, amely mintákat alakíthatott volna, így aztán kénytelenek voltak saját kezűleg megalkotni a hullámokat.

Az utcákon és ösvényeken tolongtak a kaktuszok, akik vásároltak vagy eladtak, és zsémbesen alkudoztak a piacon, bár a hangjuk nem hallatszott fel Yagharekhez. Kézikocsikat húztak, néha ketten, ha a rakomány vagy a jármű különösen nagy volt. Sem konstruktokat, sem konflisokat, sem állatokat nem lehetett látni, leszámítva a madarakat vagy azokat az üregi nyulakat, amelyeket Yagharek pillantott meg néhány épület párkányzatán.

A kaktusznők a kinti városban alaktalan, bő ruhában jártak. Itt, az Üvegházban mindössze fehér, világosbarna vagy homokszín ágyékkötőt hordtak, pontosan olyat, mint a férfiak. Mellben kicsit teltebbek voltak férfi társaiknál, bimbójuk sötétzöld. Yagharek több asszonyt is látott, ki csecsemőt szorított a mellére. A kicsit egyáltalán nem zavarta, hogy az anya tüskéi összeszurkálják. A sarkokon lármás bandákba verődött fiatalok játszottak, akiket a mellettük elsétáló felnőttek vagy észre sem vettek, vagy szórakozottan tarkón legyintették őket.

A piramistemplom minden részét elfoglalták az olvasgató kertészkedő, dohányzó vagy beszélgető öregek. Néhányan sápadt zöld bőrüktől elütő, vörös vagy kék szalagot viseltek a vállukon.

Yagharek bőrén verejték gyöngyözött. A tűzhelyek füstje csípte a szemét. Vagy száz kisebb-nagyobb kéményből szivárgott és áradt szét lassú, ellaposodó felhőben a füst. Néhány bizonytalan csík megtalálta az utat, és kiszökött az üveg égbolt repedésein és hézagain. A szelet azonban kirekesztették, a boltozatos, átlátszó buborék pedig felerősítette a napfényt, ezért se szellő, se léghuzat nem oszlatta a kémények kipárolgását. Yagharek látta, hogy az üveg belső felületét zsíros pernyeréteg borítja.

Még mindig több mint egy óra választotta el a napnyugtától. Yagharek maga mellé pillantott, ahol az üveggömböt szinte szétfeszítette a ragyogás. Minden fényfoszlányt magába szívott, fókuszálta, és minden zugot beterített az élénk sugarakkal: kíméletlen forrósággal és világossággal töltötte meg az Üvegházat. A gömböt tartó fémburkolatról kábelek kígyóztak lefelé a falon, és eltűntek szem elől.

A középen álló lépcsőzetes torony lapos tetőkertjét bonyolult gépezetek töltötték meg. Pontosan az átlátszó, duzzadt gömb alatt hatalmas nagyítólencsével ellátott szerkezet állt, amelyből vaskos csövek lógtak a mellette elhelyezett tartályokba. Színes szalagot viselő kaktusz tisztogatta a rézszerelvényeket.

Yaghareknek eszébe jutottak a Shankellben hallott híresztelések egy hihetetlen thaumaturgikus erővel bíró, állítólagos heliokhémyai szerkezetről. Alaposan szemügyre vette az izzó szerkentyűt, de továbbra sem tudott rájönni, mi célt szolgálhat.

Szemlélődés közben lassan tudatára ébredt annak milyen sok a fegyveres különítmény. Összehúzott szemmel nézett körül. A gömb perzselő fényében a lenti miniatűr világ minden részét látta, mint egy felette álló isten. Szinte az összes tetőkertbe bepillanthatott, és úgy tűnt, mintha minden másodikban három-négy fős csapatok állomásoznának. A kaktuszok álldogáltak vagy ültek, és az arckifejezésük ugyan ekkora távolságból nem látszott, de a roppant zúzóíjakat nem lehetett összetéveszteni semmivel. Az övükön szekercék lógtak, a vörhenyessé váló fény ívelt pengéjű csatabárdokon csillant.

Ezekből a kis létszámú őrjáratokból több jutott a nyüzsgő piac standjai mellé, de ültek néhányan a központi templom legalsó szintjén is, vagy határozott léptekkel, készenlétbe helyezett íjjal járták az utcákat.

Yagharek figyelmét nem kerülték el a fegyveres őrök felé vetett pillantások, az ideges tisztelgés és az, milyen gyakran néznek a járókelők az ég felé.

Nem hitte, hogy ez lenne a dolgok mindennapi menete.

A kaktuszembereket aggasztotta valami. Hallgatag és erőszakos szerzeteknek ismerte meg őket, de Shankellben egyszer sem volt tanúja ehhez hasonló tompa, baljós hangulatnak. Talán ők mások, gondolta, komorabbak, mint déli rokonaik. Érezte, hogy libabőrös lesz a karja. Vészterhes feszültség szikrázott a levegőben.

Yagharek átható pillantással fürkészte a kupola belsejét. Gondosan összpontosított, és lassan a vadászok transzához hasonló állapotba került.

Az Üvegház szélén kezdte. Tekintete megszakítás nélkül söpört végig a peremen, majd lassan, csigavonalban elindult a középpont felé: kisebb körben áttanulmányozta házakat és az utcákat, majd beljebb folytatta.

Ezzel a módszeres, aprólékos megközelítéssel az Üvegház egyetlen zugát vagy beugróját sem hagyta ki. Néha elidőzött valamin egy pillanatra, a vörös színű kő valamelyik hibáján, aztán folytatta.

Ahogy a nappal a vége felé közeledett, úgy nőtt a kaktuszemberek idegessége.

Yagharek végzett a szemléjével. Semmi fenyegetőt nem látott, semmi olyasmit, ami szembetűnően nem stimmelt volna. A figyelmét azonnal közvetlen környezetének szentelte, és kapaszkodókat keresett a tető belső részén.

Nem lesz könnyű, ezt látta. A vasgerendák nem messze tőle futottak össze a súlyos üveggömb körül, de itt, belül nem igazán kínálkoztak kapaszkodók. Yagharek úgy gondolta, kisebb nehézségek árán meg tudná mászni: Lemuelnek valószínűleg, Derkhannak vagy a kalandorok egyikének-másikának talán sikerülne. Isaacet azonban nehezen tudta elképzelni, amint a fémrúdba kapaszkodva, hatalmas súlyát megtartva araszol lefelé több száz métert.

A nap alacsonyan járt odakint. Bármennyire hosszúra nyúltak is a nyári nappalok, kezdtek kifogyni az időből.

Valaki megkocogtatta a hátát. Yagharek felnézett, kihúzta a fejét ebből a felfordított serlegből Új-Crobuzon levegőjébe, ami most hirtelen egészen hidegnek tűnt.

Shadrach kuporgott mögötte az üvegen. Tükörsisakot viselt, és egy hasonló, vaslemezből hajtogatott fejfedőt nyújtott Yagharek felé.

Shadrach sisakja sok mindenben különbözött. A Yaghareké otromba, újrahasznosított fémdarab volt. A férfié bonyolult szerkezet, sárga- és vörösréz szelepekkel meg drótokkal. A tetején volt egy aljzat, ahová talán egyéb felszerelést lehetett becsavarozni. Egyedül a tükrökön látszott, hogy hevenyészve rakták fel őket.

- Erről megfeledkeztél - mondta a férfi szokásos, lágy hangján, és megemelte a sisakot. - Se zászlólengetés semmi, egy árva szó sem jött felőled húsz perce. Jöttem megnézni, élsz-e még.

Yagharek megmutatta neki a kupola belsején végigfutó merevítőket. Hadarva, suttogó hangon megvitatták Isaac problémáját.

- Le kell mennetek - mondta Yagharek. - A csatornán keresztül. Lemuel majd vezet. Küldjetek fel néhány gépmajmot, hátha megtámadnak. Nézz le.

Shadrach óvatosan Yagharek mellé hajolt, és bekémlelt a sötétedő üveg alá. Yagharek a nyüzsgő városka túlsó végébe mutatott, ahol egy kísértetház omladozott az elvadult csatornavég mellett. A vizet - a vontatóösvénnyel és a lehasított föld vékony sávjával együtt, ahol a düledező ház állt - természetes kerítésként vette körül a sok törmelék, tüskebokor és rozsdás szögesdrót. Az elfeledett terület szilánkját hátulról közvetlenül a kupola határolta, amely meredeken, sík felhőként tornyosult föléje.

- Oda kell bejutnotok. - Shadrach máris tiltakozott, és azt motyogta, lehetetlen, de Yagharek félbeszakította. - Nehéz. Nehéz lesz. De nem tudtok lemászni itt bent, vagy ha ti igen, Isaac akkor sem. Be kell juttatnunk. Nektek kell bevinnetek. Amilyen gyorsan csak lehet. Lemászom hozzátok, megkereslek benneteket, miután megtaláltam az oltmolyokat. Várjatok meg!

Közben a fejére szíjazta a kezdetleges sisakot, és megnézte, hogyan lát vele a háta mögé.

Az egyik széles tükörszilánkban elcsípte Shadrach pillantását.

- Menned kell. Legyél gyors! Legyél türelmes! Megkereslek benneteket, mielőtt véget érne az éjszaka. A molyok csak ezen a résen juthatnak ki, ezért itt maradok, és megvárom őket.

Shadrach merev arccal nézett körül. Yaghareknek igaza volt. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy Isaac leereszkedjen ezen a meredek, életveszélyes vasszerkezeten.

A tükrökbe nézett, kurtán biccentett, és egy intéssel elbúcsúzott a garudától, aztán lemászott a központi léttára, és magabiztos fürgeséggel eltűnt.

Yagharek megfordult, és belenézett a nap utolsó sugaraiba. Nagy levegőt vett, és még egyszer kipróbálta, mit lát a két törött tükörben. Közben teljesen megnyugodott. Eltöltötte a vadászok transzállapotának, a jadzsu-száknak a lassú ritmusa, a cymeki garudák harci révülete. Összeszedte magát.

Néhány perc múlva csúszkáló, fémes csattogás hallatszott, fém és drót csapódott az üvegnek, és egymás után, három különböző irányból felbukkant a három majomkonstrukt. Yagharek köré gyűltek és vártak, üvegszemük rózsaszínben derengett az esti fényben, vékony dugattyúik sziszegtek.

Yagharek megfordult, és megnézte őket a tükrökben is. Aztán óvatosan megmarkolta a kötelet, és ereszkedni kezdett a hasadékba. Amikor eltűnt az üveg alatt, intett a konstruktoknak, hogy kövessék. A kupola forrósága gomolyogva átölelte, majd összezárult felette, miközben az üvegbe zárt település felé ereszkedett, ahol a házakat vörös derengésben áztatta a lenyugvó nap, az átlátszó üveggömbben felerősített és szétszórt sugarak fénye... Yagharek az oltmolyok fészke felé tartott.

Negyvenharmadik fejezet

A kupolán kívül feltartóztathatatlanul sötétedett. A leszálló éjszaka kioltotta a tetőre helyezett üveggömbből ragyogó sugarakat. Az Üvegházban hirtelen minden homályosabb és hűvösebb lett. A hőség ennek ellenére továbbra is maradt. A kupola alatt még mindig jóval melegebb volt, mint Új-Crobuzonban. Az üveg visszaverte a fáklyák és az épületek fényét. A Zászlósdombról visszanéző utazók, a Bakóhangás toronyházainak ablakából felpillantó szegények, a kötélpályáról szemlélődő milicisták, a dél felé tartó vonatok mozdonyvezetői szemében a gyárkéményeken és kürtőkön, a füst marta tetőrengetegen túl az Üvegház pattanásig feszült, fénnyel teli buboréknak tűnt.

Amint leszállt a szürkület, ragyogni kezdett.

A kupola belső felületén a fémrudakba kapaszkodó Yagharek lassan megfeszítette a karját, észrevétlenül, végtelenül parányi mozdulatokkal haladt. Az állványzat egyik csomópontjához tapadt; a teljes magasságnak úgy a harmadát tehette meg. Innen még mindig könnyen beláthatta a tetőket, az épületek teljes káoszát.

Elméje a jadzsu-szák kiegyensúlyozott állapotában volt. Lassan, szabályosan vette a levegőt. A vadász szemével fürkészte a lenti tájat, tekintete szüntelenül rebbent ide-oda, sehol sem időzött sokáig, így rakta össze az egészet egy képpé. Néha felhagyott a fókuszálással, pillantása nagy ívben végigpásztázott a tetőkön, és szokatlan mozgást keresett. Gyakran visszatért ahhoz a nyálkával borított vizesárokhoz, ahová Shadrachnak az utasítása szerint a csapatot vinnie kellett.

Nyomát sem látta a behatolóknak.

Amint sötétebb lett, az utcák rendkívüli gyorsasággal kiürültek. A kaktuszemberek csapatokban vonultak vissza a házakba. A nyüzsgő településből alig több mint félóra alatt kísértetváros lett. Csak a fegyveres járőrök maradtak odakint. Idegesen masíroztak az utcákon. Elhúzott függönyök és redőnyök tompították az ablakból áradó fényeket. Az itteni utcákon nem voltak gázlámpák. A lámpagyújtogatók lángoló végű botjukkal a három méter magasban elhelyezett olajos fáklyákat lobbantották lángra.

A központi templom tetején a kaktuszvének csoportja a nagy masina körül ügyködött, karokat húztak, és kapcsolókat állítgattak. A szerkezet csúcsára szerelt roppant lencse mélán lebillent. Yagharek hiába meresztette a szemét, nem bírt rájönni, mit művelnek, vagy mi célt szolgálhat a gépezet. Értetlenül figyelte, amint a kaktuszemberek egy függőleges és egy vízszintes tengely mentén elforgatják az egészet, majd rejtélyes alapelvek szerint ellenőrzik és beállítják a szabályozókat.

Yagharek feje felett két gépcsimpánz csimpaszkodott a fémen. A harmadik egy párhuzamos merevítőn valamivel lejjebb jutott. Mozdulatlanul várták, hogy megmozduljon.

Yagharek hátradőlt, és figyelt tovább.

Két órával napnyugta után a kupola üvege teljesen fekete volt. Nem lehetett látni a csillagokat.

Az Üvegház utcáit fenyegető, szépiaszínű lángok világították be. Az őrök árnyékká váltak a sötétben.

Nem hallatszott semmi, csak a fáklyák sistergése, az épületek halk, panaszos nyöszörgése és felszűrődő suttogás. A lassan lehűlő házak között néha újabb fények lobbantak fel szentjánosbogárként.

Lemuel, Isaac és a többiek még mindig nem bukkantak elő. Yagharek elméjének egy része nem örült a dolognak, de nagyrészt még mindig befelé figyelt, és a vadászok transzállapotát előidéző technikákra koncentrált.

Várt.

Valamikor tíz és tizenegy óra között Yagharek zajt hallott.

Éberségében, amelyet olyannyira kiterjesztett, hogy teljesen elborította, azonnal összpontosított. Nem vett levegőt.

Megint. Alig hallható rebbenés, valami csattant, mint ruha a szélben.

A nyakát tekergetve nézegetett körül, és a hang irányába meredt, lefelé, az utcákra, a félelmetes sötétségbe.

Az Üvegház közepén magasodó őrtoronyból hang sem hallatszott. Yagharek képzeletében nyugtalanító tévképzetek támadtak. Talán egyedül maradt. Talán az egész kupolában nincsen senki, csak ő meg a gépmajmok és a természetfeletti, lebegő fények a mélyben.

A hangot nem hallotta újra, azonban mélyfekete árnyék suhant el a szeme előtt.

Yagharek, aki egy félig-meddig öntudatlan szinten, mélyen gondolatai nyugodt felszíne alatt nagyon megijedt, önkéntelenül megmerevedett, rámarkolt a fémre, és fájdalmasan a kupola támgerendájához préselődött. Félrekapta a fejét, és szembefordult a fémgerendával. Mohón, de óvatosan a szeme előtti tükrökbe nézett.

Valami araszolt felfelé az Üvegház irháján.

Az alak majdnem pontosan átellenben volt vele, olyan messzire, amennyire csak lehetett. Az egyik lenti épületről rugaszkodott el, átrepülte az üvegtől elválasztó kis távolságot, ahol kézen és csápon kúszva elindult felfelé, a hűvösebb levegő és a romlatlan sötétség felé.

Yaghareknek még a jadzsu-szák ellenére is összeszorult a szíve. A tükörben nézte, hogyan araszol felfelé a lény. Követte a sötét, szárnyas körvonalat, mintha egy eltorzult angyalt figyelne, amely bizarr módon nedvedzik, és teste csupa életveszélyes kinövés. Csukott szárnyát időről időre széthajtotta, mintha szárítgatná a melegben.

Hátborzongató renyheséggel vonszolta magát az éltető városi éjszaka felé.

Yagharek még nem találta meg a fészket, pedig ez volt a kritikus pont. Tekintete megállás nélkül cikázott az alattomosan kúszó lény és a kupola alatti sötétség foltja felé, ahol először meglátta.

És kitartása, amellyel a tükörbe bámult, elnyerte jutalmát.

Nem tudta levenni a szemét a vén épületek kusza összevisszaságáról a délnyugati sarokban. A több száz év alatt számtalanszor átépített és módosított házak a kaktuszok érkezése előtt különálló, takaros tömböt alkottak. Mára szinte semmi sem különböztette meg őket a szomszédságuktól. Kicsit magasabbak voltak a környező épületeknél, és a kupola emelkedő ívét követve elbontották a tetejüket. Egyiket sem rombolták le teljesen, helyette csak ott verték le a felsőbb szinteket, ahol az üveg útjába kerültek volna, a többi megmaradt. Minél távolabb volt egy ház a központtól, annál alacsonyabban haladt el fölötte a kupola, és annál nagyobb rész hiányzott belőle.

Yagharek egy ék alakú épületet nézett, amely eredetileg két elágazó utca közé nyomakodott be. Az oromzat nagyrészt épen maradt, csak a tető hiányzott. Mögötte fogyatkozó téglaemeletek sora húzódott, melyek egyre kisebbre zsugorodtak a kupola súlya alatt, míg teljesen el nem tűntek a kaktuszok városának peremén.

Az öreg épület legfelső ablakában felbukkant egy oltmoly semmi mással össze nem téveszthető pofája.

Yagharek szíve ismét őrülten megdobbant, és csak komoly erőfeszítésekkel bírta visszakényszeríteni szabályos ütemébe. És ezúttal a félelem mellett homályosan feltámadt benne az izgalom is.

Tudta, hol fészkelnek az oltmolyok.

Most, hogy megtalálta, amit keresett, nem volt más vágya mint a lehető leggyorsabban bejutni a kupola belsejébe elmenekülni az oltmolyok birodalmából, eltűnni a magasból, elbújni a földön, a kiugró ereszek alatt. Azt is tudta azonban, hogy a kapkodással akár fel is hívhatja magára a kreatúrák figyelmét. Kénytelen volt várni, némileg imbolyogva, verejtékezve, némán és mozdulatlanul, miközben a rémek előmásztak a szuroksötétből.

A második moly hangtalanul a levegőbe vetette magát, egy másodpercig szétcsapott szárnyakkal siklott a magasban, majd megpihent az Üvegház fémcsontjain. Ocsmány mozdulattal a társa felé csúszott.

Yagharek mozdulatlanul várt.

Beletelt néhány percbe, amíg a harmadik moly is megjelent.

Testvérei addigra a hosszú, lopott kapaszkodás után már majdnem elérték a tetőt. Az új jövevény ehhez túlságosan türelmetlen volt. Ugyanabban az ablakban állt, ahonnan a többiek is előbújtak, a párkány peremét markolva egyensúlyozta megcsavarodott testét. Aztán tisztán hallható csattanással elrúgta magát, egyenesen fel, az ég felé.

Yagharek ugyan nem volt biztos benne, honnan jött a hang, de úgy gondolta, a két araszoló oltmoly szisszent repülő testvérére figyelmeztetésül vagy helytelenítően.

Válaszul zümmögés hallatszott. A kijárási tilalommal sújtott Üvegház csendjében könnyű volt meghallani a templom tetején álló mechanikus szerkezet kattogását.

Yagharek meg sem moccant.

Fény gyúlt ki a piramis tetején, vakítóan fehér ragyogás, olvan éles és határozott körvonalakkal, hogy szinte tömörnek tűnt. A különös gépezet lencséjéből áradt.

Yagharek a tükörbe bámult. A harsány fénypászmából hátrafelé is jutott halvány derengés, és kirajzolta a kaktuszvének körvonalait, akik őrülten dolgoztak a tárcsákkal és a tolattyúkkal, egyikük pedig a gép hátuljából kiálló, két hatalmas fogantyút szorongatta. Azzal forgatta a sugarat.

Az ádázul ragyogó fény találomra megvilágított egy foltot a kupola tetején, aztán a kezelője némi erőfeszítéssel továbbrángatta, ötletszerűen kaszált vele, majd telibe találta a türelmetlen oltmolyt, már a törött üveglap előtt.

A szörnyűséges teremtmény a fény felé fordította szarvas szemgödrét. Sziszegett.

A zikkurat tetejéről kaktuszok kiáltozását hallotta, Yagharek számára félig ismerős nyelven. Ötvözet volt, korcs hibrid, nagyrészt még a Shankellből ismerős szavakból, amelyek egyrészt az új-crobuzoni ragamollal elegyedtek, másrészt olyan behatásokkal, amiket fel sem ismert. A sivatagi város gladiátoraként a többségükben kaktuszbukmékerektől felszedett valamennyit a nyelvből. Ez itt bizarr nyelv volt, évszázadok óta elavult, idegen dialektusokkal megrontva, de még mindig egészen érthető.

- ...ott! - hallotta, és még valamit a fényről. Amikor pedig az oltmoly ismét ellökte magát az üvegtől, hogy kiszakadjon a pászmából, Yagharek tisztán és világosan azt hallotta: - Jön!

Az oltmoly könnyedén alábukott, és kikerülte a roppant fénynyalábot. A kaktuszok megpróbálták beirányozni a reflektort, amely így vadul csapkodott ide-oda, mint e olyan világítótorony sugara, amelynek megőrült az őre. Elkeseredetten söpört végig az utcák felett, majd felcsapott a tető felé.

A másik két moly az üveghez tapadt, és láthatatlan maradt.

Lent kiáltások harsantak.

- ...kész... égbolt... - hallotta Yagharek, és még valamit, ami mintha a shankelli „nap” és „dárda” szavakból állt volna. Valaki azt kiabálta, vigyázat, aztán még valamit a napdárdáról meg a célzásról: túl messze, harsogták túl messze.

A roppant lámpás mögött álló kaktuszember parancsokat vakkantott a többieknek, mire a csapat megmozdult, de fentről nem lehetett látni, mit csinálnak. A vezetőjük „határokról” beszélt, de Yagharek nem értette, minek a határairól.

A fénynyaláb vadul megbillent, és egy pillanatra ismét megtalálta a célpontját. Az oltmoly torz formája hátborzongató árnyékot vetett a kupola belsejére.

- Kész? - harsogta a parancsnok, amire igenlő kórus válaszolt.

A kaktuszember folyamatosan és elkeseredetten próbálta elcsípni a repülő teremtményt a perzselő fénnyel. A lény hurkokat írt le a tetők felett, váratlanul lebukott, és spirálban kanyarodott, szinte követhetetlen légi akrobatikát művelt a sötétben, trapézmutatványt az árnyékok között.

Ekkor egyetlen pillanatra a sugár telibe kapta a kitárt szárnyú oltmolyt a magasban, és mintha az idő is megdermedt volna a teremtmény lélegzetelállító, felfoghatatlan és iszonytató szépségétől.

A szerkezetet kezelő kaktuszember megrántott egy rejtett kapcsolót, mire a lencse vakítóan izzó fényt köpött, ami perzselve suhant végig a sugárnyaláb mentén. Yaghareknek elkerekedett a szeme. A koncentrált fény és hő közvetlenül az üvegkupola előtt hunyt ki.

A fehér villanás mintha minden hangot elnémított volna.

Yagharek pislogva próbálta eltüntetni az utóképet, amit a kegyetlen lövedék égetett a szemébe.

Lent ismét megszólaltak a kaktuszemberek.

- ...megvan? - kérdezte az egyikük. Egyszerre több, egymásnak ellentmondó választ kapott.

Yagharekkel együtt vaksin meredtek felfelé, ahol az előbb még az oltmoly repdesett. A talajt fürkészték, és lefelé fordították a nagy erejű fénysugarat.

Az utcákon mozdulatlanul álltak a fegyveres őrszemek, a reflektor fényének útját figyelték, és rezzenéstelenül tűrték, amikor végigsöpört rajtuk.

- Semmi! - kiáltott az egyikük a fent várakozó véneknek, és az összes körzetből ugyanezt kiáltották bele a klausztrofóbiás éjszakába.

Az Üvegház vastag függönyei és faspalettái mögül frissen gyújtott fáklyák és gázlámpák fénycsíkjai szivárogtak ki az utcára. A kaktuszok azonban még most, vészhelyzetben sem néztek ki, mintha féltek volna attól, ami a szemük elé tárulhat. Az őrök egyedül maradtak.

És amikor felsóhajtott a levegő, buján, mint az érzéki lélegzet, a tetőn várakozó vének megtudták, hogy tényleg nem találták el az oltmolyt: éles, szaggatott manőverrel kikerülte a napdárdát, olyan alacsonyan szállt a tetők felett, hogy akár meg is érinthette volna a házakat, onnan mászott fel a toronyra, és lassú, fenséges mozdulattal felbukkant előttük, kitárt szárnyakkal, rajtuk a vadul és kiismerhetetlenül formálódó minták, mint megannyi sötét lángnyelv.

Volt egy parányi pillanat, amikor az egyik vén felsikoltott. És egy töredékmásodperc, amikor a vezető megpróbálta a helyére rántani a napdárdát, amellyel lángoló foszlányokra robbanthatta volna az oltmolyt. De utána nem láttak mást, csak az eléjük tárt szárnyat, és a kiáltásuk a terveikkel együtt foszlottak semmivé, amint az elméjük túlcsordult az érzésektől.

Yagharek a tükrökben figyelte őket, bár nem akart látni.

A két függeszkedő moly hirtelen elengedte a kupolát. Nyílegyenesen zuhantak lefelé, majd az utolsó pillanatban lélegzetelállító kanyarral kiszakították magukat a gravitáció szorításából. Végigszáguldottak a vörös piramis meredek oldala mentén, úgy emelkedtek ki a párkány mögül, mint a föld gyomrából kipattanó ördögök, és máris ott álltak a dermedt kaktuszcsoport előtt.

Az egyikük előrevágott a markolászó kacsokkal, és megragadta egy kaktusz vastag lábát. Sorba vékony karok, mohó karmok vájtak az ellenállásra képtelen testekbe: a három oltmoly kiválasztotta az áldozatát a transzba esett vének közül.

A fenti fények alatt, a mélyben kitört a felfordulás. A fegyveres járőrök körbe-körberohangáltak, egymásnak kiabáltak, az égre szegezték a fegyverüket, aztán átkozódva megint leeresztették, mert szinte semmit sem láttak. Csak annyit érzékeltek az egészből, hogy homályos, rebbenő alakok örvénylenek a templom körül, mint az őszi levelek, és a vének nem lőnek többet a napdárdával.

Egy csapatnyi kemény és bátor harcos a templom bejáratához rohant, és a széles lépcsőkön dübörögtek felfele. Túlságosan lassúak voltak. A molyok elrebbentek az épülettől, puhán siklottak az égen, pedig a feszesre tárt szárnyak nem mozdultak, csak mutatták a hipnotikus mintákat. Mindegyikük süllyedt egy kicsit, amint a magukkal vonszolt préda lába is elszakadt a téglaperemtől. A három kaktuszvén csak csüngött a lidérces végtagok ölelésében, és üres tekintettel bámulták a szárnyakon tobzódó éjszakai színeket.

Néhány másodperccel azelőtt, hogy a kaktuszok osztaga kirontott a tetőbe vágott csapóajtón, a molyok eltűntek. Valamilyen érzékelhetetlen, de mégis félreérthetetlen parancsnak engedelmeskedve nyílegyenesen felröppentek, és kiszálltak a lyukon a kupola tetején. Nyaktörő iramban száguldottak kifelé, egy pillanatra sem torpantak meg hasadék előtt, amelyben még a szárnyuk sem fért el teljesen.

Kómás áldozataikat magukkal vitték, visszataszító kecsességgel cibálták a tehetetlen testeket kifelé, az éjszakai városba.

A lekókadt napdárda mellett hagyott vének zavartan megrázkódtak, majd döbbent és nyugtalan kiáltások szakadtak ki belőlük, amikor kitisztult az agyuk. A kiáltozás elszörnyedt jajgatásba csapott át, amikor rájöttek, hogy a társaikat elragadták. Dühödt ordítással lendítették az ég felé a napdárdát, és céltalanul kaszáltak vele az üres égen. Ekkor bukkantak fel a zúzóíjat és machetét markoló fiatal harcosok. Zavartan tekingettek körbe a nyomorúságos gyülekezeten, és lassan leeresztették fegyverüket.

És amikor lent felhangzott a gyilkos esküdözés és a dühödt lárma, amikor az éjszaka megtelt a kusza zajokkal, amikor az oltmolyok már a sötét metropolis felett szárnyaltak, Yagharek csak akkor tért vissza a vadászok révületéből, és mászott tovább a gerendákon az Üvegház kupolájának belsején. A majomkonstruktok látták, hogy elindul, és követték az utca felé.

Yagharek a keresztgerendák segítségével tett egy kis kerülőt, hogy biztosan a házak mögött, a bűzös csatornát szegélyező senki földjén érjen földet.

Amikor néhány láb magasságban járt, leugrott, és zajtalanul végighemperedett a törött tégladarabokon. Görnyedten felegyenesedett és hallgatózott.

Három halk csikordulással megérkeztek a gépmajmok is, és várták a parancsokat.

Yagharek a mocskos víztükörre nézett. A téglákra csúszós réteget vont a több év alatt felgyülemlett sár és nyálka. Nagyjából tíz méterre a faltól a csatorna váratlanul egy falban végződött. Valószínűleg a csatornarendszer egyik kisebb leágazása lehetett valaha. Ahol a kupolával találkozott, otromba vas- és betontorlasz tömítette el. Az akadályt a vízben kalapálták össze, és amennyire lehetett, lezárták. Az ázott téglafalban még így is akadt elég apró repedés és csatorna ahhoz, hogy az árkot színültig megtöltse a kinti víz. Beszivárgott a pusztuló kövek között, aztán lassan leülepedett, és csomós zagyvalékká változtatta a szemét meg a sok döglött mindenféle.

Yagharek a szagát is érezte. Kicsit távolabb kúszott onnan, a lerombolt maradványok közül kitüremkedő zömök falcsonk felé. Odakint, az Üvegház utcáin nem csitult a ricsaj. Mindenhonnan idióta kiáltozás hallatszott, mindenki utasításokat harsogott.

Már majdnem letelepedett, hogy itt várja meg Shadrachot meg a többieket, amikor körülötte megmozdultak a törött téglák. Halk puffanással omlottak a földre. A porfelhőből Isaac és Shadrach, Derkhan, Pengefinchess, Lemuel és Tansell bukkant elő. A mögöttük mozgolódó ócskavas- és üveghalomról kiderült, hogy az a másik két majomkonstrukt, amelyek rögtön csatlakoztak társaikhoz.

Hirtelen senki sem szólalt meg. Aztán a hamu- és koromcsíkot húzó Isaac botladozva megindult előre. A ruháját és a zsákját borító nyálkára most az összedőlt épületek felett lebegő por is rátapadt. Sisakja - amely bonyolult megmunkálásával szintén a Shadrachéra hasonlított - csálén és nevetségesen ült a fején.

- Yag - szólalt meg bizonytalanul. - Jó látni téged, öregfiú. Örülök, hogy... épségben vagy. - Megragadta Yagharek kezét, és a meghökkent garuda nem húzódott el előle.

Úgy érezte, mintha most térne magához a révületéből, amiről eddig nem is tudott, és amikor körülnézett, első ízben látta tisztán a többieket. Megkésve ugyan, de elöntötte a megkönnyebbülés. Társai koszosak voltak, horzsolások és karcolások borították őket, de mindannyian sértetlennek tűntek.

- Láttad? - kérdezte Derkhan. - Most értünk ide... időtlen időkig keveregtünk ebben az átkozott csatornában, és azok a hangok... - A fejét ingatta. - Találtunk egy feljárót, és nem messze innen, egy utcán bukkantunk elő. Káosz, teljes káosz! Az őrök a templom felé rohantak, és láttuk azt a... azt a fényágyút vagy mit. Egészen könnyen eljutottunk idáig. Senki sem foglalkozott velünk... - Lassan elhalkult a hangja. - Nem igazán értjük, mi folyik itt - fejezte be végül.

Yagharek nagyot sóhajtott.

- A molyok itt vannak - mondta. - Láttam a fészküket. Mutatom az utat.

A társaság hirtelen felélénkült.

- Azok az átkozott kaktuszok nem tudják, hol vannak? - kérdezte Isaac. Yagharek megrázta a fejét (ez volt az első emberi mozdulat, amit megtanult).

- Nem tudják, hogy az oltmolyok a házaikban alszanak - mondta. - Hallottam a kiabálásukat. Azt hiszik, a molyok megtámadták őket. Szerintük kintről érkeztek. Nem tudják... - Elhallgatott, mert eszébe jutott a pánikszerű jelenet a naptemplom tetején a fedetlen fejű vénekkel, a bátran és ostobán rohamozó katonákkal, akik nagy szerencséjükre lekéstek a szörnyetegeket, és ezzel megmenekültek az értelmetlen haláltól. - Fogalmuk sincsen, mit tegyenek az oltmolyok ellen - mondta halkan.

Közben Pengefinchesst nézte, akinek a vízelementálja végigsöpört a testén, és eltávolította a port a ruhájáról makulátlanul tisztára suvikszolva az anyagot.

- Meg kellene keresnünk a fészket - mondta Yagharek - Mutatom az utat.

A kalandorok biccentettek, majd beidegződéseiket követve leltárt készítettek a fegyvereikről és a felszerelésükről. Isaac és Derkhan idegesnek tűnt, de eltökélt arcot vágott. Lemuel gúnyosan elfordult, és a körmét piszkálta a késével.

- Valamit tudnotok kell - mondta Yagharek. Az összes jelenlévőhöz intézte szavait, és olyan parancsolóan csengett a hangja, hogy nem lehetett figyelmen kívül hagyni. A hátizsákban turkáló Tansell és Shadrach felpillantott. Pengefinchess letette az íjat, amelynek az idegét próbálgatta. Isaac kétségbeesett beletörődéssel nézett a garudára. - Három a törött tetőn keresztül távozott, agyatlan kaktuszokkal a markában. De négyen vannak. Vermishank mondta. Talán tévedett vagy hazudott. Vagy egy már elpusztult. De lehet - mondta Yagharek -, hogy egy itt maradt. Talán ránk vár.

Negyvennegyedik fejezet

A kaktuszjárőrök az Üvegház tövében verődtek össze, és a megmaradt vénekkel vitatkoztak.

Shadrach láthatatlanul kuporgott egy sikátor sarka mögött, és miniatűr látcsövet vett elő valamelyik titkos zsebéből. Teljes hosszában kihúzta, és végigjáratta az összegyűlt katonákon.

- Nem igazán tudják, mihez kezdjenek - tűnődött félhangosan. A többiek mögötte várakoztak, a nyirkos falhoz tapadva. Amennyire lehetett, próbáltak feltűnés nélkül maradni az épületeken pislákoló fáklyák vonagló árnyékában. - Biztosan ezért van kijárási tilalom. A molyok tizedelik őket. Persze az is elképzelhető, hogy mindig kijárási tilalom van. Mindegy... - tette hozzá, és a társaira nézett. -Nekünk jól jön.

Nem okozott nehézséget észrevétlenül végigsurranni az Üvegház elsötétített utcáin. Akadálytalanul haladtak. Pengefinchess ment elöl a maga különös lépteivel, ami átmenetnek tűnt a békaugrás és a tolvaj osonása között. Egyik kezében az íját fogta, a másikban kaktuszok ellen használatos széles, fogazott peremű nyílvesszőt, de nem kellett használnia. Yagharek kicsivel lemaradva követte, és időről időre sziszegve közölte vele, merre kell menniük. A vogyanoj nő néha megtorpant, intett a többieknek, és amikor a fejük felett egy bátor, esetleg kellően ostoba lélek félrerántotta a függönyt, és kinézett az utcára, a falhoz lapult egy szekér vagy egy stand mögé bújt.

Az öt majomkonstrukt gépies mozdulatokkal szökdécselt mellettük. Fémtestük meglepően csendesen mozgott. Alig néhány furcsa hangot adtak ki. Isaac biztosra vette, hogy a kupola lakóinak megszokott rémálmaiba aznap éjjel fémes csoszogás is elegyedett, mintha csörömpölő rémek járnák az utcákat.

Isaacet mélységesen nyugtalanította ez a séta. A környék még a vörös kőből emelt épületek és a köpködő fáklyák ellenére is viszonylag átlagosnak tűnt. A város bármelyik pontján lehettek volna. És mégis, a roppant kupola mindenhol ott volt, látóhatártól látóhatárig feszült, körülvette a világot, mint egy nyomasztó égbolt - mindent behatárolt. A külvilág fényei homályosan pislákoltak, a vastag üveg mindent eltorzított, bizonytalanná és enyhén baljóslatúvá változtatott. A táblákat tartó vastag fémgerendák rácsozata fojtogató pókhálóként borult a kisvárosra.

A gondolatra Isaacet hirtelen borzongató érzelemhullám öntötte el.

Szédítő bizonyossággal megérzett valamit.

A Szövő valahol itt volt a közelben.

Futás közben megtántorodott. Felnézett, és egy töredékmásodpercre hálónak látta a világot, magát a világhálót pillantotta meg, és érezte a hatalmas, pókszerű szellem jelenlétét.

- Isaac! - szisszent rá Derkhan, aki akkor szaladt el mellette. Maga után rángatta a férfit. Isaac ugyanis megtorpant az utca közepén, az ég felé bámult, és elkeseredetten próbálta ismét felidézni az előző világos pillanatot. Botladozva követte Derkhant, suttogva próbálta elmagyarázni neki, mire jött rá, de nem tudta egyértelműen megfogalmazni, a barátja pedig nem figyelt rá. Csak vonszolta maga után a sötét utcákon.

Tekervényes útjuk végén, ahol minden járőr elől fedezékbe húzódtak, és állandóan a felettük feszülő üvegégre pislogtak, két kihalt utca kereszteződésében, egy sötét háztömb előtt álltak meg. Yagharek megvárta, amíg mindenki közel húzódott hozzá, aztán az épületre mutatott.

- A legfelső ablak - mondta.

A kupola íve kérlelhetetlenül lecsapott a ház hátsó részére, megsemmisítette a tetőt, és megkurtította a házsort. Yagharek azonban azt a részt mutatta, amely a legtávolabb esett a faltól, vagyis leginkább egyben maradt.

A padlás alatti három emeleten laktak. Fény szűrődött ki a függönyök résein.

Yagharek kétrét görnyedve besurrant egy kis sikátorba, nyomában a többiekkel. Északról még mindig hallani lehetett a zavart járőrök döbbent kiáltozását, akik elkeseredetten próbálták kitalálni, mit tegyenek.

- Amúgy is túl kockázatos lett volna magunk mellé állítani a kaktuszokat - morogta Isaac -, de most nagyon kibasznánk magunkkal, ha megpróbálnánk segítséget kérni tőlük. Teljesen meg vannak őrülve. Ha kiszimatolnak minket, bevadulnak, és még azelőtt cafatokra tépnek az íjaikkal, hogy azt mondhatnánk: „kés”.

- El kell haladnunk a szobák mellett, ahol a kaktuszemberek alszanak - mondta Yagharek. - Fel kell jutnunk a tetőre. Meg kell találnunk, honnan jönnek a molyok.

- Tansell, Penge - szólalt meg Shadrach határozottan -, ti figyelitek az ajtót. - Társai pillanatnyi habozás után biccentettek. - Prof? Úgy vélem, jobb, ha velünk jössz. És ezek a konstruktok... mit gondolsz, hasznosak lehetnek?

- Szerintem átkozottul kapóra jöhetnek még - felelte Isaac. - De figyeljetek ide... azt hiszem... azt hiszem, itt van a Szövő.

Minden tekintet rászegeződött.

Derkhan és Lemuel hitetlenkedett. A kalandorok közönyösnek tűntek.

- Miből gondolod, prof? - kérdezte Pengefinchess halkan.

- Én... úgymond... megéreztem. Volt már dolgunk vele Azt mondta, talán még találkozunk.

Pengefinchess Tansellre és Shadrachra pillantott.

- Igaz - szólt közbe Derkhan sietve. - Kérdezzétek Pigeont. Ő látta. - Lemuel vonakodva bólintott, hogy igen, látta.

- De nem sokat kezdhetünk vele - mondta. - Nem tudjuk irányítani a nyavalyást, ha eljön értünk vagy értük, többé-kevésbé csak a szerencsénkre hagyatkozhatunk. Talán nem is tesz semmit. Te magad mondtad, Zaac: azt csinál, amit akar.

- Legyen - mondta Shadrach lassan -, attól még bemegyünk. Ellenvetés? - Nem volt. - Rendben. Te, garuda. Láttad őket. Láttad, honnan jöttek. Velünk kellene jönnöd. Vagyis én, a prof, a madárember meg a konstruktok bemegyünk. A többiek maradnak, és azt teszik, amit Penge meg Tansell mond. Érthető?

Lemuel hanyagul biccentett. Derkhan egy ideig haragosan nézett maga elé, de végül lenyelte az ellenvetéseit. Shadrach kemény, parancsoló hangjának nem lehetett ellenállni. Lehet, hogy Derkhan nem kedvelte, talán értéktelen söpredéknek tartotta, de akkor is értette a dolgát. Gyilkos volt, és jelenleg rá volt szükségük. A nő bólintott.

- Ha zűr van, azonnal eltűntök. Vissza a csatornába. Köddé váltok. Ha szükséges, holnap a szeméttelepen találkozunk. Érthető? - Ezúttal Pengefinchesshez és Tansellhez intézte szavait. Ők kurtán biccentettek. A vogyanoj az elementáljának suttogott, és belenézett a tegezébe. Némelyik nyílvesszője bonyolult szerkezet volt, vékony, rugós pengével, amely becsapódáskor kipattant, és a zúzóíj kegyetlenségével vetekedve szabdalt szét mindent.

Tansell a fegyvereit ellenőrizte. Shadrach némi tétovázás után lekanyarította a válláról a tölcséres flintáját, és a magasabb férfinak nyújtotta, aki hálás bólintással elfogadta.

- Én szűk helyre megyek - mondta Shadrach. - Nem lesz rá szükségem. - Előhúzta díszes pisztolyát. A démonpofa fintorgott a halvány fényben. Shadrach suttogni kezdett: mintha a fegyveréhez beszélne. Isaac gyanította, hogy thaumaturgiával tökéletesítették.

Shadrach, Isaac és Yagharek lassú léptekkel távolabb húzódott.

- Konstruktok! - mordult fel Isaac. - Hozzánk! - Dugattyúk szisszentek, fém remegett, és az öt majomszerű test követte őket.

Isaac és Shadrach Yagharekre nézett, aztán megizgatták a sisakjukat, hogy biztosan tisztán lássanak a tükrökben.

Tansell lépett eléjük, és valamit jegyzetelgetett egy könyvecskébe. Felpillantott, összeszorította az ajkát, és félrehajtott fejjel Shadrachot méregette. A felettük lobogó fáklyákra nézett, és felmérte a föléjük hajló tetők szögeit. Obskúrus egyenleteket firkantott a könyvbe.

- Megpróbálom beindítani a fátyolhexet - közölte. - Nagyon láthatóak vagytok. Semmi értelme feleslegesen keresni a bajt. - Shadrach biccentett. - Kár, hogy a konstruktokkal nem tudunk mit kezdeni. - Egy intéssel távolabb küldte az automata majmokat. - Segítenél, Penge? Kaphatnék tőled egy kis energiát? Kiszipolyoz ez a szar.

A vogyanoj közelebb húzódott, és a bal kezével megszorította Tansell jobbját. Mindketten lehunyt szemmel összpontosítottak. Egy percig pisszenést sem lehetett hallani: aztán egyszerre néztek fel fátyolos tekintettel.

- Oltsátok el az átkozott fényt! - sziszegte Tansell, és Pengefinchess vele együtt, némán formálta a szavakat. Shadrach meg a többiek körülnéztek, mert nem tudták mire gondol, aztán látták, hogy a felettük lobogó utcalámpát bámulja.

Shadrach kurtán intett Yaghareknek. A legközelebbi lámpához sétált, és összekulcsolt kézzel bakot tartott. Széles terpeszbe feszítette a lábát.

- Használd a köpenyedet - mondta. - Mássz fel, és oltsd ki a lángot.

Valószínűleg Isaac volt az egyetlen, aki érzékelte Yagharek töredék-másodpercnyi tétovázását. Csak ő tudta, milyen bátorság kell ahhoz, hogy a kérésnek engedelmeskedve feláldozza utolsó álcáját is. A garuda a nyakához nyúlt, kikapcsolta a csatot, és ott állt előttük fedetlen, tollas fővel, az ordítóan feltűnő, nagy ürességgel a háta mögött, a hegeket és a csonkokat eltakaró vékony trikóban.

Amennyire csak tőle telt, Yagharek nagy, karmos lábával finoman belelépett Shadrach összekulcsolt tenyerébe. Fölegyenesedett. A férfi nehézség nélkül emelte a magasba az üreges csontú garudát. Yagharek a ragacsos, köpködő fáklyára borította súlyos köpönyegét. A láng fekete füstfelhő kíséretében kihunyt. Az árnyékok ragadozóként zuhantak rájuk.

Yagharek leugrott, és a férfival együtt gyorsan a zsákutcát megvilágító másik lámpához sietett. Megismételték az előző műveletet, és a téglából rakott szűk csatornát elárasztotta a sötétség.

Yagharek széthajtotta megperzselődött, szakadt és szurokfoltos köpönyegét. Pillanatnyi tétovázás után elhajította. Kicsinek és elveszettnek tűnt piszkos trikójában. Semmi sem takarta fegyvereit.

Menjetek a legsötétebb árnyékba - mondta Tansell csikorgó hangon. Pengefinchess szája ezúttal is egyszerre mozgott az övével, de nem adott ki hangot.

Shadrach behúzódott egy szűk beugróba. Magával rántotta Isaacet meg a garudát is, és a vén falhoz szorította őket.

Lekuporodtak és nem mozdultak.

Tansell merev mozdulattal kinyújtotta a bal kezét, és feléjük hajította egy vastag, feltekercselt rézdrót végét. Shadrach kihajolt, és könnyedén elkapta. Először a nyakába tekerte, majd fürgén a társai köré hurkolta. Aztán visszahúzódott a sötétbe. Isaac látta, hogy a drót másik vége egy hordozható géphez, óramű-szerkezetű motorhoz kapcsolódik, amelyen Tansell éppen kiengedte a kallantyút, mire az elkezdett lepörögni.

- Kész - mondta Shadrach.

Tansell zümmögni, suttogni kezdett, és furcsa hangokat hallatott. Majdnem láthatatlan volt. Isaac csak az erőfeszítéstől remegő alak körvonalait látta a sűrű homályban. A mormogás hangosabb lett.

Áramütés cikázott végig Isaac testén. Enyhén görcsbe rándult a teste, és érezte, hogy Shadrach lefogja. Viszketett a bőre, szúrós áramlat csordogált a pórusain keresztül, ahol a drót hozzáért.

Az érzés még egy percig tartott, aztán elmúlt, amint a gép lejárt.

- Rendben - krákogta Tansell. - Lássuk, működött-e.

Shadrach kilépett az utcára.

Az árnyékok követték.

Bizonytalan sötétségaura vette körül, ugyanúgy, mint az előbb, amikor a beugróban állt. Isaac látta a szemüregében és az álla alatt a mély, árnyékos foltokat. Shadrach tett egy lépést előre, bele a távolabbi kereszteződésből beszüremlő fáklyafénybe.

Sem az arcán, sem a testén nem változtak az árnyékot. Maradtak ugyanott, ahová akkor telepedtek, amikor bekúszott a szuroksötétbe, pontosan úgy festett most, mintha még mindig a fal mellett állna, a pislákoló fénykörön kívül. Az árnyak néhány centiméter vastagságban tapadtak rá, homálygyűrűként színezték el körülötte a levegőt.

És volt még valami: az ide nem illő némaság, ami még akkor is Shadrachkal kúszott, amikor a férfi mozgott. Mintha a téglabenyílóban a csend beivódott volna a testét beborító árnyékokba. Óvatos léptekkel elindult, mégis azt az érzetet keltette, hogy mozdulatlan. Megzavarta a szemet. Ha valaki tudta, hogy ott van, és le sem vette róla a szemét, követhette, de sokkal könnyebb volt elsiklani felette.

Shadrach intett Isaacéknek, hogy kövessék.

Én is ilyen vagyok? - gondolta Isaac, amikor kisurrant a világosabb sötétségbe. - Én is csak a figyelő szemek sarkában létezem? Én is félig láthatatlanná váltam, és magammal hurcolom árnyéktakarómat?

Amikor Derkhanra nézett, aki tátott szájjal bámult rá, tudta, hogy így van. A bal oldalán álló Yagharek szintén homályos körvonalú alak volt.

- Amint meglátjátok a hajnal első sugarát, menjetek - suttogta Shadrach a társainak. Tansell és Pengefinchess bólintott. Addigra eleresztették egymás kezét, és kimerülten csóválták a fejüket. Tansell a jó szerencse jelét mutatta.

Shadrach intett Isaacéknek, és kilépett az elsötétített sikátorból a sistergő fáklyákkal megvilágított házak elé. Utánuk jöttek a majmok lassan és amilyen halkan csak tudtak. Megálltak a két ember meg a garuda mellett, a vörhenyes fény harsányan csillogott horpadt fémburkolatukon. Ugyanez a fény úgy csorgott le a három megbájolt besurranóról, mint fegyverolaj a pengéről. Nem talált rajtuk fogódzót. A három bizonytalan körvonalú alak az öt halkan kattogó konstrukt előtt állt, majd megindultak a kihalt utcán a ház felé.

A kaktuszemberek nem zárták az ajtókat. Nem okozott nehézséget bejutniuk a házba. Shadrach osonni kezdett felfelé a lépcsőn.

Isaac követte. A kaktuszok nedveinek és furcsa ételeinek egzotikus, ismeretlen szaga csapta meg az orrát. Az előszobában homokkal teli edények álltak különböző sivatagi növényekkel, amelyek nagyrészt kókadoztak vagy fonnyadoztak a benti levegőben.

Shadrach megfordult, és tekintetével megkereste Isaacet meg Yaghareket. Nagyon lassan az ajkára tette a mutatóujját. Aztán ment tovább.

Az első ajtó közelében csendes beszélgetést hallottak: mély kaktuszhangok vitatkoztak. Yagharek halkan suttogva lefordította, amit megértett belőle, arról, hogy valaki fél, másvalaki pedig győzködi, mert bízni kell a vénekben. Dísztelen, csupasz folyosón álltak. Shadrach megtorpant, és amikor Isaac átnézett a válla felett, látta, hogy a szoba ajtaja tárva-nyitva áll.

Odabent tágas helyiséget látott magas mennyezettel, köszönhetően az átépítésnek, mert két méter magasban még látszott, hol húzódott az egykori emelet deszkapadlója. Lecsavarva pislákolt egy gázlámpa. Az ajtó közelében kaktuszok aludtak állva, földbe gyökerezett lábbal, mozdulatlanul; megkapó látványt nyújtottak. Ketten még ébren voltak, és összehajolva sustorogtak.

Shadrach rendkívül lassan, mint egy ragadozó, fellopózott az utolsó lépcsőfokokon, és az ajtóhoz osont. Közvetlenül előtte megállt, hátranézett, és az egyik majomkonstruktra mutatott, majd maga mellé. Megismételte a mozdulatot. Isaac megértette, mit akar. A masina akusztikai bemenetéhez húzódott, és utasításokat suttogott neki.

A gép elindult felfelé a lépcsőn. Isaacnek megvonaglott az arca, amikor meghallotta a halk zörgést, de a kaktuszok nem vették észre. A konstrukt csendesen lekuporodott Shadrach mellé, aki sötétbe burkolt alakjával eltakarta a bentiek elől. Isaac még egy konstruktot küldött utána aztán intett, hogy mehetnek.

A termetes férfi lassan elkúszott az ajtó előtt, és közben végig takarta a konstruktokat. A gépeken továbbra is megcsillant volna a bentről kiszűrődő fény. Shadrach megállás nélkül lopózott el a beszélgető kaktuszok orra előtt, aztán elérte az ajtó túlsó szélét, ahol elnyelte a folyosó sötétje.

Isaac következett.

Két konstruktot maga mellé intett, aztán kúszva elindult a deszkákon. A hasa a padlót súrolta.

Félelmetes érzés volt elhagyni a fal menedékét és teljes életnagyságban megmutatkozni a lefekvéshez készülődő, csendesen beszélgető kaktuszemberek előtt. Amennyire lehetett, elhúzódott az ajtótól, a lépcsőkorláthoz tapadt, de még így is volt néhány elviselhetetlen másodperce, amikor az erőtlen fénysugáron keresztül a sötét folyosó biztonsága felé araszolt.

Volt annyi ideje, hogy alaposan megnézze a padlót borító porban álló, egymásnak suttogó kaktuszokat. Az ajtóban járt, amikor a tekintetük átsiklott rajta, és Isaac visszafojtotta a lélegzetét, de thaumaturgikus árnyéka összeolvadt a ház sötétségével, és láthatatlan maradt.

Utána jött Yagharek, aki csontos testével a lehető leghatásosabban próbálta eltakarni az utolsó konstruktot. Végiglopózott a fénycsík mellett.

A következő lépcsősor előtt verődtek össze ismét.

- Ez a rész könnyebb - suttogta Shadrach. - A fenti folyosón nem laknak, az csak a mennyezete ennek az emeletnek. A fölött pedig... ott rejtőznek a mi molylepkéink.

Mielőtt elérték a negyedik emeletet, Isaac elkapta Shadrach karját, és megállította. A társak figyelő tekintete előtt újabb utasításokat súgott a majomkonstruktnak. Nem eresztette Shadrachot, amíg a masina gépies lépteivel fel nem lopakodott a lépcsősor tetejéig, ahol eltűnt a fenti sötétben.

Isaac visszatartotta a lélegzetét. Egy perc múlva felbukkant a konstrukt, és rángatózó karlendítéssel jelezte, hogy mehetnek.

Egy régóta üresen álló padlásszobába jutottak. Az egyik ablak a lenti kereszteződésre nézett. Nem volt üvege, és poros keretét bizarr karcolások tarkították. Ezen az apró négyszögön jutott be a fény, a kinti fáklyák színtelen, pislákoló derengése.

Yagharek lassan az ablakra mutatott.

- Innen - mondta. - Innen jött.

A padlót ősrégi szemét és vastag porréteg borította. A falakon nyugtalanító, összevissza karcolt minták éktelenkedtek.

A szobában kellemetlen légáramlat lengedezett. Gyenge, alig érzékelhető huzat volt. A kupola mozdulatlan forróságában ez idegesítő és szokatlan jelenségnek tűnt. Isaac megpróbálta megkeresni, honnan jöhet.

Aztán meglátta. Hiába verejtékezett az éjszakai hőségben, most megborzongott.

Pontosan az ablakkal szemben repedezett rétegekben hevert a falról lehullott vakolat. Ahonnan lepotyogott, most lyuk sötétlett, frissnek látszó hasadék, szabálytalan üreg a téglafalban; Isaac combjáig érhetett.

Tátongó, odvas seb volt a falban. A huzat innen húzódott az ablak felé, mintha ép ésszel felfoghatatlan lény lélegzett volna a ház gyomrában.

- Ott van - mondta Shadrach. - Biztosan ott rejtőznek. Csak ez lehet a fészek.

A lyuk szaggatott, kanyargós alagútban folytatódott, amelyet a ház köveibe vájtak. Isaac és Shadrach a sötétséget fürkészte.

- Nem is elég tág ezeknek a rohadékoknak - mondta Isaac. - Szerintem ezek nem egészen a... ööö... szabályos térben élnek.

Az alagút nagyjából másfél méter széles lehetett, mély és egyenetlen falú. Hamar eltűnt a szemük elől. Isaac letérdelt a nyílás elé, és beleszimatolt a sötétségbe. Felnézett Yagharekre.

- Neked itt kell maradnod - közölte. Mielőtt a garuda tiltakozhatott volna, a férfi a fejére bökött. - Én meg Shad kaptunk sisakot a Tanácstól. És ezzel itt... -paskolta meg a zsákját - közel kerülhetünk ahhoz, ami idebent van, ha van egyáltalán itt bármi. - Benyúlt a csomagba, és egy dinamót húzott elő. Ugyanaz a gépezet volt, amellyel a Tanács felerősítette az agyhullámait, és odacsalogatta egykori házi kedvencét. Ezzel együtt kuszán tekergőző, fémborítású csövet is szorongatott.

Shadrach letérdelt mellé, és lehajtotta a fejét. Isaac a cső egyik végét a sisak megfelelő nyílásába dugta, és meghúzta a tartócsavarokat.

- A Tanács szerint a pszík ilyesmit használnak ahhoz a módszerhez, amit... kiszorító ontolográfiának neveznek - magyarázta Isaac. - Ne kérdezz semmit. A lényeg az, hogy ezek az elvezető csövek kifújják és ezzel kiürítik az... ööö... pszichikus kipárolgásodat. - Yagharekre pillantott. - Nem látszik az elme lenyomata. Se szaga, se nyoma. - Az utolsó csavart is meghúzta, aztán megkocogtatta a sisakot. Most ő hajtotta le a fejét, és Shadrach végezte el rajta ugyanezt a műveletet. - Érted, Yag, ha van odalent moly, és a közelébe mész, akkor kiszagol. Minket azonban nem. Elméletileg.

Amikor Shadrach végzett, Isaac felállt, és a két cső végét Yaghareknek dobta.

- Ezek úgy… nyolc-kilenc méter hosszúak lehetnek. Szorítsd, amíg meg nem feszül, aztán szépen, lassan engedd utánunk. Rendben? - Yagharek bólintott. Merev testtartásán látszott, hogy dühös, amiért itt kell maradnia, de kérdezősködés nélkül is megértette, hogy nincsen más választásuk.

Isaac két tekercs drótot vett elő, amelyet először a kezében tartott motorhoz kapcsolt, majd a másik végüket a két sisak megfelelő nyílásába csíptette.

- Ez egy kisméretű, saválló, khémyai motor — magyarázta a gépet lengetve. - Egy khepriktől lopott óraműhajtóművel van összekötve. Készen vagyunk? - Shadrach némán ellenőrizte a pisztolyát, sorba megérintette a többi fegyverét, aztán intett. Isaac megtapogatta a kovás pisztolyát és az idegen tapintású kést az övében. - Hát, akkor rendben.

Felkattintotta a dinamó kapcsolóját. A gép halkan zümmögni kezdett. Yagharek kétkedve szorongatta a csöveket, bele is kukkantott mindkettőbe. Halványan érzett valamit, furcsa, gyenge áramlás csapott az arcába. Erőtlen remegés terjedt végig a kezétől felfelé, pislákoló félelem, ami nem a sajátja volt.

Isaac a három majomkonstruktra mutatott.

- Menjetek be - mondta. - Egy méterrel előttünk. Lassan. Ha veszélyt érzékeltek, megálltok. Te... - intett egy hasiknak - mögöttünk jössz. Egy Yaggal marad.

A konstruktok lassan, egymás után bemasíroztak a sötétbe.

Isaac kurtán megérintette Yagharek vállát.

- Mindjárt jövünk, öregfiú - mondta halkan. - Vigyázz ránk.

Megfordult, letérdelt, és Shadrach előtt mászott be a törött téglákkal kirakott aknába, majd kúszva eltűnt az alvilági hasadékban.

Az alagút természetellenes törvényeknek engedelmeskedett.

Bizarr szögekben megtörve furakodott a ház falai között szűken és fojtogatón, visszhangként csapkodta vissza Isaac fülébe saját zihálását és a majomkonstruktok zörgését. Az éles kőszilánkok fájdalmasan mélyedtek a kezébe és a térdébe. Úgy becsülte, visszafelé haladnak a házsorban. A csoszogó vánszorgás lefelé vezetett, és Isaacnek eszébe jutott a kupola íve, amint egyre lejjebb ereszkedik a házak felett, és egyre alacsonyabbra csonkítja őket. Minél közelebb jutnak az üveghez, annál tömzsibbek az épületek, és régi törmelék tölti fel őket.

A rövid utcacsonk mentén haladtak, egyenesen a kupola felé, a terek közé zárt üregek elhagyatott emeletein át. Isaac megborzongott a sötétben. Izzadt a hőségtől és a félelemtől. Szörnyen rettegett. Látta az oltmolyokat. Látta őket táplálkozni. Tudta, mi várhat rájuk a törmelékhegy mélyén.

Még nem régóta másztak, amikor érezte, hogy egy pillanatra elakad, aztán megint szabad az út. Elérték a cső hosszával megegyező távolságot, és Yagharek innentől hagyta, hadd vonszolják maguk után.

Isaac nem beszélt. Hátulról hallotta Shadrach súlyos lélegzetvételét és nyögéseit. Másfél méternél messzebb távolodhattak el egymástól, mert a drótok mindkét sisakot ugyanahhoz a motorhoz kapcsolták.

Isaac felfelé fordította arcát, és elkeseredetten nézegetett körbe, hátha lát valahol fényt.

A majomkonstruktok függeszkedve, hintázó mozdulatokkal haladtak előre. Valamelyik időről időre megállt, egy pillanatra felvillantotta a szemében a lámpát, és a másodperc törtrészéig Isaac téglatörmelékkel teliszórt, komor járatot látott, meg a masinák testének fémes csillogását. Aztán kihunyt a fény. Isaac a lassan halványuló szellemképet próbálta értelmezni.

A tökéletes sötétségben a leghalványabb szikrát sem volt nehéz észrevenni. Amikor Isaac felnézett, és egy szürke foltot látott maga előtt, tudta, hogy fényforrás felé kúsznak. Valami a mellkasának nyomódott. Először hátrahőkölt, aztán felismerte az egyik konstrukt ónujjait és sötét tömbjét. Sziszegve megálljt parancsolt Shadrachnak.

A masina eltúlzott, rángatózó mozdulatokkal mutogatott Isaacnek. Először előre, aztán a már tisztán látható akna szájában görnyedező két társára, ahol az alagút éles kanyarral elindult felfelé.

Isaac egy intéssel jelezte Shadrachnak, hogy várjon. Aztán szinte érzékelhetetlen lassúsággal elindult előre. A gyomrából gleccserhideg rettegés áradt szét az egész testében. Mélyeket sóhajtott. Centiről centire haladt előre, amíg a bőre bizsergéséből megérezte, hogy beért a halvány derengést árasztó aknába.

Az alagút itt három oldalon másfél méteres téglafalban végződött. A feje felett, a háta mögötti részen a fal folytatódott tovább. Isaac egy mennyezetet látott a magasban. Dögletes bűz szivárgott lefelé a lyukba. Összerándult az arca.

A gödör, ahol kuporgott, a fal tövében, egy szoba betonpadlójában tátongott. A helyiségből semmit sem látott. De hallotta a neszeket. Halkan súrlódó zörejt, mint amikor a szél belekap a papírszemétbe. Lucskos, ragacsos, alig érzékelhető zajt, mintha ragasztóval borított ujjak szakadnának el egymástól.

Isaac háromszor is nagyot nyelt, és bátorítani, kényszeríteni próbálta magát, hogy tovább tudjon menni. Hátat fordított az előtte magasodó téglafalnak és ezzel a fenti szobának is. Most látta Shadrachot, aki négykézláb komor arccal, merev tekintettel nézett feléje. Isaac eltökélten bámult a tükrökbe. Megrántotta a sisak tetejéhez erősített csövet, amely kígyózva futott visszafelé az alagútban, és Shadrach mögött tűnt el a mélyben, jó messzire elterelve árulkodó gondolatait.

Aztán lassan, nagyon lassan fölegyenesedett. Vad elszántsággal meredt a tükörbe, mintha valamilyen istenség próbájának kívánna megfelelni Nézd! Nem nézek hátra, azt ugyan lesheted, hogy megteszem! A feje búbja elérte a lyuk peremét, és kicsit világosabb lett körülötte. A bűz tovább erősödött.

Nagyon félt. Most már a testén csorgó verejték is hideg volt.

Előrebiccentette a fejét, és kicsit még felegyenesedett amíg teljesen be nem látta az egyetlen apró, koszos ablakon beszűrődő szépiaszín fényben fürdő szobát.

Hosszú, keskeny helyiség volt. Nagyjából két és fél méter széles lehetett, és hat méter hosszú. A poros, régóta elhagyatott szobában nem látszott ki- vagy bejárat, rács vagy ajtó.

Isaac levegőt sem vett. A szoba legtávolabbi végében, ülő helyzetben, mintha egyenesen őt nézte volna, miközben gyilkolásra termett, ízeit végtagjai elképesztően mozogtak, bágyadtan fenyegető, félig nyitott szárnyakkal ott volt az oltmoly.

Egy percbe is beletelt, mire Isaacben tudatosult, hogy nem nyögött fel. És még néhány újabb másodpercig bámulta az ocsmány lény szemüregében remegő tapogatókat, mire felfogta, hogy a moly nem vette észre. A teremtmény megmozdult, és addig helyezkedett, amíg teste háromnegyed részével fordult Isaac felé.

Isaac tökéletes csendben kifújta a levegőt. Parányi fordulatokkal mozgatta a fejét, hogy felmérje a szoba többi részét.

Amikor meglátta, mi rejtőzik odabent, ismét erőt kellett vennie magán, nehogy egyetlen hangot is kiadjon.

A padlót egész végig, szabálytalan sorrendben halottak borították.

Most jött rá, honnan származott az elviselhetetlen bűz. Aztán félrekapta a fejét, és a szájára szorította a kezét, amikor majdnem maga mellett megpillantotta egy kaktuszgyermek holttestét, akinek rothadó húsa már lemállott a keményfa csontokról. Nem messze egy ember bűzölgő teteme hevert, mögötte egy másik, frissebb hullával és egy felpuffadt vogyanojjal. A testek többsége kaktusz volt valaha.

Elszörnyedve, de meglepetés nélkül látta, hogy néhányan még lélegeznek. Csak úgy szétszórták őket a padlón: hüvelyek voltak, üres üvegek. Ebben a dögletes lyukban nyáladzva, maguk alá vizelve töltötték életük utolsó óráit vagy napjait, amíg éhen vagy szomjan nem haltak, el nem rohadtak ugyanolyan agyatlanul, mint ahogyan az utolsókat rúgták.

Sem a paradicsom, sem a pokol nem fogadhatja be őket, gondolta Isaac csüggedten. Lelkük nem szárnyalhat szellem alakban. Feldolgozta őket az anyagcsere. Megitták és kiürítették őket, ocsmány álomkhémyai folyamatok végén lett belőlük üzemanyag az oltmolyok röptéhez.

Isaac látta, hogy a moly egyik göcsörtös keze egy kaktusz vén testét cibálja, akin rettenetes és abszurd módon még mindig ott lógott a selyemsál. A lény renyhén mozgott. Hanyagul felemelte a karját, és a test súlyosan végigvágódott a habarcsos padlón.

Aztán az oltmoly megmozdult, és hátsó lábával maga alá nyúlt. Kicsit előrébb csoszogott, nehéz, iszonytató teste csusszanva mozdult a porban. Nagy, puha gömböt húzott elő a hasürege alól. Kilencven centiméter átmérőjű lehetett, és amikor Isaac a szemét erőltetve bámult a tükörbe hogy tisztábban lásson, felismerni vélte rajta az álombogyókra jellemző vastag, nyálkás felületet és a tompa csokoládébarna színt.

Elkerekedett a szeme.

A teremtény a hátsó mancsával méregette ezt a valamit. Teljesen szét kellett nyitnia a kezét, hogy elférjen benne az oltmoly táp zsíros gömbje. Ez a szar több ezret is megérhet... - gondolta Isaac. - Nem, ha ezt fogyaszthatóvá keverik, akkor több millió guinea hever itt! Nem csoda, hogy mindenki vissza akarja szerezni ezeket az átkozottakat...

Ebben a pillanatban az oltmoly hasüregén kinyílt egy hasadék. Hosszú, szerves fecskendő bukkant elő belől tapogatózó, ízelt kitüremkedés, amit valamilyen kitines csukló nagy ívben kiemelt a lény farka mellől. Majdnem olyan hosszú volt, mint Isaac karja. A férfi iszonyattól és undortól megvonagló szájjal figyelte, amint az oltmoly megbökdösi vele a nyers álombogyót, vár egy kicsit, majd mélyen a ragacsos masszába döfi.

A felnyílt páncéldarab alatt, ahol jól látszott a puha, védtelen rész, ahonnan kibukkant a hosszú kutasz, szabályos görcsökben vonaglott a lény hasa, és láthatatlan valamit passzírozott végig a csontos tűn, egyenesen az álombogyó közepébe.

Isaac tudta, mit lát. Az álombogyó élelem volt, amely energiával látta el az éhező lárvákat. A kitüremkedő szilánk pedig egy peterakó cső.

Az oltmoly tojást rakott.

Isaac visszacsusszant a fal alá. Szakadt róla a víz. Sietős mozdulattal intett Shadrachnak.

- Az egyik istenekverte izé pontosan itt van, és tojást rak, ezért azonnal végeznünk kell vele... -sziszegte. Shadrach azonban rögtön a szájára csapta a kezét. Farkasszemet nézett Isaackel, amíg a nagydarab férfi le nem higgadt egy kicsit. Aztán hátrafordult, ahogy Isaac is tette, lassan felegyenesedett, és saját szemével is megnézte az undorító jelenetet. Isaac a falnak vetette a hátát, és várt.

Shadrach visszatért, és lekuporodott mellé. Komor volt az arca.

- Hmmm - mormogta. - Látom. Igazad van. Azt mondtad, nem érzi a konstruktokat? - Isaac bólintott.

- Tudomásunk szerint nem - mondta.

- Akkor jó. Remekül beprogramoztad őket. És amúgy is rendkívüli szerkezetek. Komolyan azt mondod, hogy megfelelő utasításokkal tudni fogják, mikor kell támadniuk? Képesek kezelni ezeket a bonyolult változókat is?

Isaac ismét biccentett.

- Akkor van egy tervem - mondta Shadrach. - Figyelj rám!

Negyvenötödik fejezet

Isaac, akiben még élénken élt Barbile tetszhalálának emléke, lassan, szinte uralhatatlanul remegő testtel kimászott a lyukból.

Mereven a tükrökre szegezte a szemét. Halványan érzékelte a színtelen fal jelenlétét a tükrökön túl. Az oltmoly ocsmány alakja megremegett, amikor megmozdította a fejét.

Amikor Isaac felbukkant, a teremtény hirtelen megdermedt. Isaac megtorpant. Az oltmoly felemelte a fejét, és hatalmas nyelvével a levegőbe nyalt. A szemüregből kiálló csökevényes tapogatók nyugtalanul hajladoztak. Isaac ismét megmozdult, és a fal felé lopakodott.

A kreatúra aggodalmasan mozgatta a fejét. Nyilvánvalóan ereszt a sisak, gondolta Isaac, a peremén bizonyára kicsordult némi gondolatfoszlány, ami csábítóan sodródott az éterben. Annyira azonban nem tiszta, hogy az oltmoly ennek alapján megtalálja.

Amikor Isaac a fal mellé ért, Shadrach követte a szobába. Az ő felbukkanása ismét megzavarta a teremtményt kissé, de ennél komolyabb következménnyel nem járt.

Shadrach mögött a három majomkonstrukt húzódzkodott fel, és az egyikük ott is maradt őrködni az alagút mellett. Lassan elindultak az oltmoly felé. A lény feléjük fordult, és mintha szem nélkül is őket figyelte volna.

- Azt hiszem, érzékeli a mozgásukat meg az alakjukat, akárcsak a miénket - suttogta Isaac. - Azonban mentális szagnyom nélkül egyikünket sem tekinti... értelmes létformának. Csak mozgó tárgyak vagyunk, mint a szélben hajladozó fák.

Az oltmoly lassan szembekerült a konstruktokkal. Azok hárman háromfelé váltak, és különböző irányokból közelítettek a lény felé. Lassan mozogtak, és az oltmoly nem idegeskedett. Egy kicsit azonban gyanakvónak tűnt.

- Most - súgta Shadrach. Isaackel együtt lassan elkezdték felhúzni az aknából a sisak tetejéhez erősített fémcsövet.

Ahogy a két cső tátongó vége egyre közelebb került a szobához, úgy lett az oltmoly egyre izgatottabb. Kirontott a helyéről, aztán visszaiszkolt, egyszer a tojásokat védelmezte, aztán néhány lépést osont előre, iszonyatos görcsben csattogó agyarakkal.

Isaac és Shadrach egymásra nézett, majd némán és összehangoltan számolni kezdtek.

Háromra kirántották a szobába a csöveket. Amilyen fürgén csak tudták, egyetlen mozdulattal megpördítették fejük felett a fémet, és a sarokba hajították a végét, legalább öt méterre tőlük.

Az oltmoly teljesen megvadult. Gyűlölködő hangfekvésben sivított és sziszegett. Felpúpozta a hátát, amitől sokkal nagyobb lett, és különböző testüregeiből csontos tüskék pattantak elő, fenyegető, szerves fegyverarzenálként.

Isaac és Shadrach döbbenten meredt a tükrökbe, annyira ámulatba ejtette őket ez a szörnyűséges magasztosság. A lény kiterjesztette szárnyát, és a sarok felé fordult, ahol a csővégek tekeregtek. Mintái hipnotikus, de elpocsékolt energiával lüktettek.

Isaac szoborrá merevedett. Az oltmoly szárnyán lidérces alakzatok fortyogtak. Görnyedt ragadozómozgással a csővégek felé osont, egyszer négy lábon, aztán haton, majd kettőn.

Shadrach gyorsan az álombogyógömb felé rántotta Isaacet.

Elhaladtak a felbőszült, éhes oltmoly mellett, olyan közel, hogy szinte meg is érinthették volna. A szörny egyre nagyobbra nőtt a tükörben, mint egy föléjük tornyosuló roppant fenevadfegyver. Mielőtt elmentek volna mellette, zajtalanul sarkon fordultak, és hol hátrafelé sétáltak az álombogyó felé, hol pedig feléje. Így az oltmoly mindvégig mögöttük maradt, és a tükörben figyelhették.

A teremtmény nyílegyenesen elsétált a konstruktok mellett, az egyiket fel is lökte, amit észre sem vett - csak egy fogazott tüske csapott ki oldalra remegő, kiéhezett dühvel.

Isaac és Shadrach elővigyázatosan lépkedett, és a tükörben figyelte, vajon a csalinak elhajított kipufogócsövek a helyükön vannak-e még. Két majomkonstrukt szorosan a sarkába húzódva követte az oltmolyt, a harmadik pedig megközelítette a tojásokat.

- Gyorsan! - sziszegte Shadrach, és a padlóra taszította társát. Isaac az övére erősített késsel babrált, és másodperceket vesztegetett el, amíg végre kipattintotta a kapcsot. Aztán előhúzta a fegyvert. Pillanatnyi tétovázás után sima mozdulattal a nagy, ragacsos golyóbisba szúrta.

Shadrach fürkész tekintettel figyelte a tükröket. A tornyosuló konstruktok árnyékában az oltmoly groteszk módon kapkodott a földön kígyózó csővégek után.

Isaac végighúzta a kését a tojás burkolatán. A moly karmaival és nyelvével csapkodva próbálta eltalálni ellenfelét, akinek az elméje még mindig csábítóan tudatos maradt.

Isaac a kezére húzta ingujja végét, és elkezdte széthúzni a hasítékot, amelyet az álombogyómasszán ejtett. Nagy erőfeszítéssel sikerült szétnyitnia a hatalmas golyóbist.

- Gyorsan! - szólalt meg Shadrach ismét.

Az álombogyó nyersen, hígítatlanul és tisztán csorgott végig az ingen, és amikor átitatta az anyagot, azonnal zsibbadni kezdtek Isaac ujjai. Még utoljára taszított egyet a két féltekén. Feltárult a golyóbis közepe, benne a tojások.

Mindegyik ovális és áttetsző volt, a tyúktojásnál kisebb. A félig folyékony héj mögül összetekeredett alak halvány körvonalai sejlettek elő. Isaac felnézett, és magához intette a közelben ácsorgó konstruktot.

A szoba túlsó felében az oltmoly felemelte az egyik csövet és a lyukból áradó érzelemhullámba mártotta a pofáját. Zavartan megrázta a vezetéket. Kitátotta a száját, és kilökte furakodó, obszcén nyelvét. Megnyalta vele a cső végét, aztán beledugta, és mohón kutatta az ígéretes áradat forrását.

- Most! - mondta Shadrach. Az oltmoly keze megindult a tekergő fémkábel mentén, és fogást keresett rajta. A kalandor hirtelen elfehéredett. Szétterpesztette a lábát, és megtámasztotta magát. - Most, a mindenit, csináld már! - ordította. Isaac riadtan felnézett.

Shadrach átható pillantással meredt a tükörbe. Baljával a háta mögé célzott, thamaturgikusan módosított pisztolya egyenesen az oltmolyra szegeződött.

Isaac számára lelassult az idő, amikor a tükörbe nézve megpillantotta a moly mancsában a tompa fémcsövet. Látta Shadrach hullaszerűen mozdulatlan kezét, a hátrafelé mutató kovás pisztolyt. Látta a támadásra kész, parancsra váró majomkonstruktokat.

Ismét lenézett a szivárgó és ragacsos, ocsmány tojáskupacra.

Már nyitotta a száját, hogy odakiáltson a masináknak, és éppen nagy lélegzetet vett, amikor az oltmoly lehajolt, és iszonyatos izmainak minden erejével megrántotta a csövet.

Isaac hangját elnyomta Shadrach üvöltése és a pisztoly durranása. A zsoldos egyetlen pillanattal tovább várt a kelleténél. A megbájolt lövedék csattanva vágódott a falba. Shadrach átrepült a szobán. A bőrszíj, amely a sisak szorította a fejére, elszakadt. A fejfedő széles ívben a levegőbe röppent, aztán a dinamóból kibukkanó vezetéknek vágódott, kitépve a csatlakozóból, majd csörömpölve a fal mellé esett. Shadrach tökéletes röppályáját megtörte, hogy hirtelen elszakadt a pányvája. A fegyvere messzire repült, ő pedig súlyosan és esetlenül a földre zuhant. Feje a durva betonpadlónak vágódott, és vércseppek fröccsentek a porba.

A kalandor felsikoltott, a homlokát markolva nyöszörgött, aztán a földön végighemperedve megpróbált felegyenesedni.

Háborgó agyhullámai hirtelen fortyogva kiszabadultak. Az oltmoly hörögve megfordult.

Isaac parancsokat harsogott a konstruktoknak. Amint a teremtmény szörnyűséges dübörgéssel Shadrach felé lódult, a mögötte álló két masina egyszerre vetette rá magát. Lángnyelvek csaptak ki a szájukból, és elnyelték az oltmolyt.

A lény felvisított, a testén lengedező bőrkorbácsokkal csapott le parázsló hátára, és telibe kapta a konstruktokat. Mindez nem akadályozta meg abban, hogy tovább haladjon Shadrach felé. Egyik csápszerű kinövése valamelyik konstrukt nyakára tekeredett, és bámulatos könnyedséggel tépte le magáról. A fémtest csikorogva vágódott a falnak, ugyanolyan brutálisan, mint az előbb a sisak.

A masina szörnyűséges, reccsenő hang kíséretében szétszakadt, és fémdarabok, majd lángoló olaj záporozott a padlóra. A roncs Shadrach közelében lobbant lángra, de olyan erővel, hogy megolvadt a vas, és felrepedt a beton.

Az Isaac melletti konstrukt maró savat köpött a tojáskupacra. A gömbökből azonnal füst csapott fel, aztán sziszegve málladozni és olvadni kezdtek.

Az oltmolyból szentségtelen, kíméletlen és borzalmas sikoly tört elő.

Azonnal otthagyta Shadrachot, és az ivadékaihoz rohant. Suhogó farka telibe kapta a nyöszörögve fetrengő kalandort és odébb penderítette saját vére tócsájában.

Isaac durván beletaposott az olvadozó tojáskupacba, aztán botladozva elhátrált az oltmoly útjából. Megcsúszott a nyálkás tócsában. Félig futva, félig négykézláb iszkolt a fal felé, egyik kezében a késsel, a másikban az értékes gépezettel, amely elrejtette az agyhullámait a lény elől.

A konstrukt, amely még mindig a kreatúra hátába kapaszkodott, most ismét lángokba borította a szörnyeteget, és az fájdalmasan felvisított. Az ízelt karok tapogatózva kerestek fogást a masina burkolatán. Aztán minden átmenet nélkül sikerült megragadnia az egyik karja alatt, és letépte magáról.

A padlóhoz csapta a masinát, amitől összetörtek a szemlencsék, felhasadt a fej fémburkolata, és szelepek meg drótok repültek mindenfelé. A törött konstrukt roncskupacként csattant a földön. Az utolsónak maradt gépezet hátrébb húzódott hatalmas, megtébolyodott ellenfelétől.

Mielőtt savat köphetett volna, két fogazott csontkitüremkedés csapott le rá ostorként, és könnyedén kettéhasította.

Felső része rángatózva próbálta vonszolni magát a padlón. A testében tárolt sav füstölgő tócsába gyűlt alatta a porban, és szétmarta a halott kaktuszokat.

Az oltmoly végigsimított a nyúlós habtócsán, amely valaha a tojáskupac volt. Huhogó nyöszörgést hallatott.

Isaac óvatos léptekkel eltávolodott az oltmolytól. Végig a tükrökbe bámult, és a fal mentén tapogatózva igyekezett Shadrach felé, aki a fájdalomtól megzavarodva, nyöszörögve és jajgatva hevert ott.

Az oltmoly megfordult. Szisszenve kinyújtotta a nyelvét. Szétcsapta a szárnyát, és Shadrachra rontott.

Isaac elkeseredett erőfeszítéssel megpróbálta elérni a férfit, de elkésett. A szörnyeteg újfent eldübörgött mellette, és Isaac halkan megpördült, hogy egy pillanatra veszítse szem elől a tükörben a borzalmas kreatúrát.

Iszonyodva figyelte, amint a lény felrángatja Shadrachot a földről. A férfi szeme vadul rángatózott. Agyrázkódást kaphatott, és fájdalmai voltak, egész testét vér borította

Visszacsúszott a fal mellé. Az oltmoly kitárta a karját és olyan gyorsan, hogy Isaac fel sem fogta, mi történik, két hosszú, fűrészes karmot döfött át Shadrach csuklóján, bele a téglába meg a betonba, és a falhoz szögezte vele a férfit.

Shadrach és Isaac egyszerre ordított fel.

Miután az oltmoly elhelyezte a két csontdárdát, kinyújtotta szinte emberi kezét, és kifeszítette Shadrach szemét. Isaac nyöszörgő hangon próbálta figyelmeztetni a férfit, de a termetes harcos összezavarodott, és borzalmasan szenvedett, ezért elkeseredetten felnézett, mi okoz neki ekkora fájdalmat.

Megpillantotta az oltmoly szárnyát.

Váratlanul elcsendesedett, és a teremtmény, amelynek még mindig parázslott és pattogva hólyagzott a háta, odahajolt hozzá táplálkozni.

Isaac elkapta a tekintetét. Óvatosan elfordította a fejét, mert nem akarta látni, miként szívja ki Shadrach tudatát az a tapogatózó nyelv. Nagyot nyelt, és lassan elindult visszafelé, a gödör és az alagút felé. Remegett a lába, és összeszorította a fogát. Egyetlen reménye, ha elmegy innen. Úgy talán életben marad.

Gondosan kizárta az elméjéből azokat a szürcsölő, cuppogó hangokat, az iszapos, gyönyörteli nyöszörgést meg azt a lassú, nyúlós csöpögést, ami lehetett vér is, nyál is. Óvatosan a szoba egyetlen kijárata felé tartott.

Megpillantotta a sisakjához erősített fémcső véget, amely még mindig ugyanott hevert a falnál. Néma fohászt mormolt. Gondolatai esszenciája még mindig folyamatosan szivárgott befelé a szobába. Az oltmoly biztosan tudja, hogy van még egy értelmes lény a helyiségben. Minél közelebb húzódik a folyosóhoz, annál közelebb jut a cső kimenetéhez. És ezzel vége az álcázásnak: ő is ott lesz, ahol a gondolatai kavarognak.

De mégis, mégis úgy tűnt, hogy talán szerencséje lehet. Az oltmoly olyan mohón habzsolta zsákmányát - sőt a hasadó bőr reccsenéséből ítélve még a bosszúját is kitöltötte szerencsétlen Shadrach megkínzott testén -, hogy rá sem hederített a rettegő tudatra a háta mögött. Isaac el tudott menni mellette, egyenesen az üreg felé.

Amikor azonban végre odaért, és toporogva, egyensúlyozva felkészült, hogy halkan leereszkedjen a sötétbe, a várakozó konstrukthoz, és kúszva-mászva kijusson a kupolából meg ebből a rémálomfészekből, a lába alatt megremegett a talaj.

Lenézett.

Karmos lábak őrült kaparászása visszhangzott a folyosón, és egyre közeledett. Isaac halálra váltan hátralépett. Érezte, hogy valahol a mélyben megrázkódik a téglaszerkezet.

A folyosóból fülsértő robajjal kirepült a majomkonstrukt, és a falnak vágódott. A masina felkapta a kezét, hogy egy szaltóval visszalökje magát a szobába, de túlságosan nagy volt a lendülete, és mindkét karja roppanva kiszakadt a vállából.

A szája füstölgött és lángolt, mégis megpróbált feltápászkodni, ám a gödörben felbukkant egy oltmoly, és széttaposta a fejét. Kényes alkatrészek repültek minden irányba.

A teremtmény a szoba közepére ugrott, és egy hosszú, könyörtelen pillanatig Isaac egyenesen a kiterjesztett szárnyakra bámult.

Beletelt néhány iszonyatos és nyomorúságos másodpercbe, amíg rájött, hogy a jövevény rá se hederít, egyszerűen elrobog mellette, és a tetemek között a szétroncsolt tojásokhoz ront. Hosszú, kígyószerű nyakon ülő fejét forgatta és mintha a félelemtől csattogtatta volna az agyarait.

Isaac megint a falhoz lapult, és a tükörben bámulta a két szörnyeteget.

A második oltmoly nagy erőfeszítéssel kitátotta a száját, és vékony, motyogó hang szakadt fel belőle. Társa egy utolsó, hatalmas szürcsöléssel befejezte a táplálkozást, és a földre ejtette Shadrach megnyomorított, kiszipolyozott testét. Aztán a testvérével együtt az álombogyó meg a tojások ragacsos maradványai felé húzódott.

Kitárták a szárnyukat. Egymás mellett álltak, szárnycsúcsaik összeértek, különböző páncélos végtagjaikat kinyújtották és vártak.

Isaac lassan lemászott a lyukba, és nem mert belegondolni, mi történhetett, miért nem foglalkoztak vele. A fém elvezetőcső idióta farokként kígyózott mögötte. Miközben ő értetlenül pislogott a tükörbe, és megpróbált értelmet találni a jelenetben, az alagút bejárata körül egy pillanatra megvonaglott a tér. Behorpadt, aztán szétnyílt, és a gödörben, Isaac mellett ott állt a Szövő.

Isaacnek a döbbenettől leesett az álla. A roppant pók a férfi fölé hajolt, és csillogó szemmel méregette. Az oltmolyok tüskéi felborzolódtak.

...KOMOR ÉS KÖDLŐ KOSZOS ÉS KÖDÖS VAGY VAGY VAGY... duruzsolta a semmivel össze nem téveszthető hang Isaac fülébe - különösen a hiányzó fülébe.

- Szövő! - Majdnem elbőgte magát.

A roppant pókjelenség felpattant, és négy hátsó lábara állt. Késpengekezével vadul gesztikulált.

...MEGTALÁLTAM A PUSZTÍTÓT A FELHÓLYAGZÓ ÜVEG FELETT SZAGGATTA A VILÁGHÁLÓT ÉS VÉRSZOMJAS DUETTET TÁNCOLTUNK PILLANATRÓL PILLANATRA VADABBAN NEM GYŐZHETEK HA EZ A NÉGY GALÁDSÁG MINDEN OLDALRÓL KÖRÜLVESZ… mondta a Szövő, és elindult a prédája felé. Isaac mozdulni sem bírt. A tükörszilánkokban bámulta a háta mögött készülődő rendkívüli harc résztvevőit. ...FUSS KICSINYEM ÜGYESEN JAVÍTASZ RÁNCOT ÉS SZAKADÁST KÖRÜLÖTTED EGY CSAPDÁBA ESETT HOGY CSAPDÁBA EJTSEN DE MOST PÉP MENEKÜLJ MIELŐTT A MARADÉK FIVÉRNŐVÉR BOGARAK GYÁSZOLNI JÖNNEK A PEMPŐT AMIT MAGAD IS OLVASZTOTTÁL...

Jönnek, értette meg Isaac. A Szövő arra próbálta felhívni a figyelmét, hogy az oltmolyok megérezték a tojások pusztulását, és most visszatérnek, ha megkésve is, megvédelmezni a fészket.

Megmarkolta az alagút két oldalát, és felkészült a menekülésre. Néhány másodpercre mégis ott maradt, és a döbbenettől leesett az álla, még levegőt is alig vett, csak figyelte az oltmolyok és a Szövő között kibontakozó csatát.

Elementáris erők összecsapása volt ez, ami meghaladta az emberi felfogóképesség határait. Villanásszerű látomás, az emberi szemnek túl gyors, kampós pengék vagdalkozása, lehetetlenül bonyolult táncot lejtő végtagok mozgása több dimenzióban. Különböző színű és állagú vérpatakok fröcskölték tele a falakat meg a padlót, a szanaszét heverő halottakat. A homályos alakok mögött lobogó lángok kirajzolták a körvonalakat, és sziszegve nyaldosták a betont. És harc közben egy pillanatra sem csitult a Szövő éneklő monológja.

…Ó MILYEN EZ MENNYIRE FELHEVÍT FORTYOGOK ÉS BUGYBORGOK RÉSZEG MÁMOROS LETTEM A NEDVEKEN MELYEKET EZEK ERJESZTENEK BENNEM... dalolta.

Isaac ámultan meredt maga elé. Rendkívüli dolgok szemtanújává vált. A vagdalkozás és a szurkálás változatlan hevességgel folytatódott, az oltmolyok azonban most már hatalmas nyelvükkel is csapkodtak. Villámgyors mozdulatokkal vágtak végig a Szövő villódzó, felbukkanó és eltűnő testén. Hasuk felpuffadt és összezsugorodott, nyelvük végignyalintott a póktesten, majd részegen visszapöndörödött, de keményen le is csapott ismét.

A Szövő ki-be csusszant a valós térbe, az egyik pillanatban összpontosított, brutális támadást indított, a következőben megkótyagosodott, és egy lábon szökdécselt, majd leugrott a földre, és visszaváltozott telhetetlen gyilkossá.

Felfoghatatlan minták fortyogtak az oltmolyok szárnyain, teljesen másfajták, mint amit Isaac eddig látott. A lények éhesen nyaldosták a levegőt, közben pedig szúrva és vagdalkozva támadták az ellenfelüket. A Szövő mindeközben nyugodt hangon beszélt Isaachez.

...MOST TÁVOZZ ÉS KERESD A TÖBBIEKET MÍG ÉN AZ IVÓKEHELY ÉS ŐK A NEDŰFŐZŐK CIVÓDUNK ÉS HASOGATUNK MIELŐTT EZ A KETTŐ TRIÁSZ LESZ VAGY ROSSZABB ÉS BIZTONSÁGBA SURRANOK MENJ MOST A KUPOLA FELÉ ÉS KIJÖVÖK ÉN MÉG TEHOZZÁD ÉS TÁRSALKODUNK MENJ MEZTELENÜL MENJ MEZTELENÜL AHOGY AZ ANYA SZÜLT A FOLYÓ HAJNALÁBA MEGTALÁLLAK KÖNNYEDÉN MICSODA MINTA MICSODA SZÍNEK MILYEN BONYOLULT FONATOK SZÖVŐDNEK MAJD SZÉPEN ÉS MOST MENTSD AZ IRHÁD...

A tébolyult, mámoros küzdelem folytatódott. Isaac látta, hogy a Szövő egyre hátrébb szorul, energiája folyamatosan apad és gyűlik fel újra, mert szeszélyesen csapong, mint a viharos szél, de akkor is fokozatosan hátrál. Újult erővel tört rá a rettegés. Leugrott a téglaüregbe, és elkúszott onnan.

A sötétben egy pillanatra elfogta a kétségbeesés, és vaktörő sebességgel mászott előre az alagút egyenetlen padlózatán. A kövek lenyúzták a bőrt a tenyeréről meg a térdéről.

Az egyik sarok mögül fény derengett, és ettől még jobban iparkodott. Aztán fájdalmas és meglepett ordítás szakadt ki belőle, amikor váratlanul sima, tűzforró fémlapra tenyerelt. Megtorpant, majd a kezére tekerte lerongyolódott ingujját, és körbetapogatott. A falat, a padlót és a mennyezetet tükörsima felület borította, amely az erőtlen fényben méternyi vastag, préselt acélnak tűnt. Isaac értetlenül pislogott. Aztán erőt vett magán, és gyorsan végigcsúszott a fémen, amely olyan forró volt, mint a tűzön felejtett teáskanna, miközben próbált minél kisebb felületen érintkezni vele.

Olyan gyorsan és keményen szakadt fel belőle a lélegzet, hogy nyöszörgés lett belőle. Átpréselte magát a kijáraton, és elterült a sötét szoba padlóján, ahol Yagharek várt rá.

Isaac három vagy négy másodpercre elveszítette az eszméletét. Arra tért magához, hogy a mellette ugráló Yagharek kiabál. A garuda feszült volt, de összeszedett. Tökéletesen ura a helyzetnek.

- Ébredj! - mordult Isaacre. - Ébredj! - A gallérjánál fogva rázogatta. Isaac kinyitotta a szemét. A garuda arcára tapadt árnyékok kezdtek megfogyatkozni. Tansell hexe lassan lejár, gondolta.

- Élsz - mondta Yagharek. Kurtán, tőszavakban és tökéletesen érzelemmentesen beszélt. Így időt és energiát takarított meg. - Vártam, amikor az ablakban felbukkant az a tompa pofa, aztán maga az oltmoly. Megfordultam, és a tükörben figyeltem tovább. Menekült, és zavartnak tűnt. Készen álltam az ostorommal, így lesújtottam hátrafelé, és felhasítottam a bőrét. Üvöltött. Azt hittem, meg fogok halni, de a lény elfutott mellettem meg a majomkonstrukt mellett, beugrott a lyukba, és valami lehetetlen módon csavarta össze a szárnyát. Nem törődött velem. A háta mögé nézegetett, mintha üldöznék. Éreztem, hogy a nyomában felgyűrődik a tér, valami mozgott a világ bőre alatt és eltűnt az alagútban, az oltmoly mögött. Utána küldtem a konstruktot. Csikorgó zaj hallatszott, megnyúlt fém pattant el. Nem tudom, mi történt.

- Az istenekverte Szövő megolvasztotta a konstruktot... - szólalt meg Isaac reszketeg hangon. - Csak az istenek tudják, mi a szarnak. - Gyorsan felállt.

- Hol van Shadrach? - kérdezte Yagharek.

- Elkapták, cseszd meg, hát nem? Felvedelték, bassza meg! - Isaac az ablakhoz támolygott és kihajolt. Lenézett a fáklyafényes utcára. Hallotta a rohanó kaktuszemberek dobbanó lépteit. A környező utcákon fények közeledtek, és az árnyékok úgy csusszantak és örvénylettek előttük, mint olaj a vízen. Isaac visszafordult Yagharekhez.

- Kurvára rettenetes volt - mondta színtelen hangon. - Semmit sem tehettem... Yag, hallgass ide. Itt volt a Szövő, és közölte velem, hogy tűnjek a búsba, mert a molyok kiszagolják a bajt... A francba, ezt hallgasd. Elégettük a tojásait. - Rideg elégedettséggel köpte a szavakat. - Az a mocskos gennyláda kotlott, mi meg bejutottunk mellette, és felgyújtottuk az egész szart, de a többi moly megérezte, és most jönnek vissza... El kell tűnnünk.

Yagharek egy pillanatig némán gondolkodott. Isaacre nézett és bólintott.

Lesiettek a sötét lépcsőn, ahol feljöttek. Az első emeleten lassítottak, mert nem felejtették el a beszélgető párt, de a pislákoló lámpafényben látták, hogy a szoba üres. Azok a kaktuszok, akik itt aludtak, most már mind odakint voltak az utcán.

Az istenek verjék meg! - szitkozódott Isaac. - Észre fognak venni, az hétszentség. Ez az elcseszett kupola nyüzsögni fog a kaktuszoktól. És foszlanak az árnyékaink.

A bejárati ajtónál vártak egy kicsit. Kikukkantottak, az utcát fürkészték. Mindenhonnan a magasban pattogó fáklyák duruzsolása hallatszott. Szemközt nyílt a szűk sikátor ahol még mindig nem gyújtották meg a fényeket: ott kellett lapulniuk a társaiknak. Yagharek a szemét erőltetve bámult a sötétbe, de nem látott semmit.

Az utca végében, a kupola alatt, egy bedeszkázott, zömök épület előtt, amely Isaac szerint valójában az oltmolyok fészke volt, kaktuszemberek csapata állt. Velük szemben, ahol az utca összefutott néhány másikkal, és a templom felé indult, harcosok kisebb csoportjai szaladgáltak minden irányba.

- Az istenek köpjék le, biztosan meghallották a lármát - sziszegte Isaac. - Jó lesz, ha eltűnünk innen, különben végünk. Egyesével menjünk. - Megragadta Yaghareket, és a hátára szorította a tenyerét. - Először te, Yag. Fürgébb vagy, és nehezebb észrevenni. Menj! Menj! - Ezzel kilökte az utcára.

Yagharek céltudatos léptekkel szaladt. Fokozatosan gyorsítva, könnyedén. Nem rémült rohanás volt ez, ami nemkívánatos figyelmet kelthetett volna. Valamennyire vissza is fogta az iramot, arra az esetre, ha valaki megpillantaná, akkor talán egy másik kaktuszembernek gondja. Az árnyék és a csend máza még nem feslett le róla teljesen.

Több mint tíz méter választotta el őket a sötétségtől. Isaac lélegzetét visszafojtva figyelte az izmok mozgását Yagharek felsebzett hátán.

A kaktuszemberek durva keverék nyelvükön vitatkoztak azon, ki megy be elsőnek. Ketten hatalmas kalapácsot markoltak, és egymást váltva döngették az utolsó, alacsony ház befalazott bejáratát, ahol - amennyire Isaac tudta - a Szövő talán még gyilkos táncát járta az oltmolyokkal.

A sikátor sötétje elnyelte Yaghareket.

Isaac nagy levegőt vett, aztán maga is kilépett az utcára.

Gyors léptekkel eltávolodott az ajtótól, ki a nyílt térre és azt kívánta, bárcsak áthatolhatatlanabb lenne lidérces árnyéktakarója. Kocogni kezdett a sikátor felé.

Az útkereszteződés közepén járt, amikor kavargó szárnyak csapkodása hallatszott. Isaac hátrapillantott, és felnézett az ék alakú háztömb csúcsára.

A harmadik oltmoly visszataszító mohósággal furakodott befelé, a fészek irányába.

Isaacnek elakadt a lélegzete, de a szörnyeteg nem foglalkozott vele, szenvedélyét elpusztított ivadékainak tartogatta.

Amikor Isaac visszafordult, rá kellett jönnie, hogy az utca túlsó végében álló kaktuszok szintén meghallották a zajt. Onnan, ahol ők álltak, sem az ablakot, sem a házba behatoló szörnyeteg kreatúrát nem lehetett látni. Isaacet azonban észrevették: a kövér alakot, aki alattomosan meggörnyedve menekül előlük.

- A francba! - zihálta Isaac, és teljes sebességgel, esetlenül rohanni kezdett.

Zavart kiáltozás harsant. Egy hang túlharsogta a lármát, és parancsokat osztogatott. Néhány harcos otthagyta az ajtó előtt összeverődött tömeget, és egyenesen Isaac felé robogott.

Nem voltak túl fürgék, de Isaac sem. Gyakorlottan szorongatták hatalmas fegyvereiket, hogy ne akadályozza őket futás közben.

Isaac, amennyire csak tőle telt, gyorsított.

- Veletek vagyok, rohadjatok meg! - ordította teljesen feleslegesen. A lárma elnyomta a hangját. És még ha meghallották volna is, nem tűnt valószínűnek, hogy a riadt, megvadult és kötekedő természetű kaktuszemberek odafigyeljenek rá, mielőtt megölik.

A harcosok őrök után kurjongattak. A szomszédos utcákról válaszkiáltások harsantak.

Az Isaac előtt tátongó sikátorból nyílvessző röppent ki elsuhant mellette, és a háta mögött valakibe beleállt. Egyik üldözője felől fájdalmas átkozódás hallatszott. Isaac most már ki tudta venni a különböző alakokat a sötétségben. Pengefinchess bukkant elő az árnyékok közül, és újra megfeszítette az íj húrját. Isaacre ordított, hogy siessen. Mögötte Tansell állt a felhúzott flintával, amelyet bizonytalanul célzásra emelt a vogyanoj feje felett. Tekintete elkeseredetten cikázott Isaac mögött. Valamit kiáltott.

Derkhan, Lemuel és Yagharek kicsivel mögöttük kuporgott, futásra készen. A garuda a kezében szorongatta karikába tekert ostorát.

Isaac berontott a sötétségbe.

- Hol van Shad? - ismételte Tansell ordítva.

- Meghalt! - kiáltotta vissza Isaac. Tansell szörnyűséges, elkínzott üvöltést hallatott. Pengefinchess nem nézett fel, de megrándult a karja, és majdnem elejtette az íjat. Egy pillanatig nem mozdult, aztán ismét célzott. Tansell vaktában elsütötte a fegyverét. A tölcséres mordály hatalmas robajjal eldördült, és a férfi megtántorodott a visszarúgás erejétől. A kaktuszemberek feje felett ártalmatlanul szóródott szét az őzsörét.

- Nem! - ordította Tansell. - Szátyárra, nem! - Isaacre meredt, és könyörögve kérte, mondja, hogy nem igaz...

- Sajnálom, cimbora, de cseszettül mennünk kell - mondta Isaac sürgetően.

- Igaza van, Tan - szólalt meg Pengefinchess rémisztően acélos hangon. Újabb nyílvesszőt engedett az útjára, ezúttal egy rugósat, amely tátongó lyukat hasított egy kaktusz testébe. Felállt, és egy harmadik lövedéket kapott elő. - Gyerünk, Tan! Ne gondolkozz, csak menj!

Átható süvítés hallatszott, és egy csakri vágódott a falba Tansell feje mellett. Mélyen a téglába fúródott, és fájdalmasan szúrós szilánkfelhőt szórt széjjel.

A kaktuszok csapata rohamosan közeledett. Már a haragtól eltorzult arcuk is jól látszott.

Pengefinchess hátrálni kezdett, és magával rángatta Tansellt is.

- Gyere már! - kiáltotta. A férfi motyogva és nyöszörögve követte. A flintát elejtette, és begörbítette az ujjait.

Pengefinchess futásnak eredt, de nem eresztette el Tansellt. A többiek követték őket, be a mellékutcák bonyolult útvesztőjébe, ahonnan érkeztek.

A hátuk mögött lövedékek zümmögtek a levegőben. Csakrik és hajítófejszék suhantak el a fejük mellett.

Pengefinchess bámulatos sebességgel rohant és ugrott. Néha megpördült, és leadott egy lövést a hátuk mögé, leginkább találomra, aztán ismét futásnak eredt.

- Konstruktok? - kiáltotta Isaacnek.

- Kampec! - zihálta a férfi. - Tudod, hogyan jutunk vissza a csatornába?

A nő bólintott, és hirtelen bekanyarodott egy sarkon. A többiek követték. Miközben Pengefinchess berontott a csatornához közeli roskatag sikátorba, ahol korábban rejtőztek, Tansell váratlanul megfordult. Mélyvörös volt az arca. Amikor Isaac odanézett, látta, hogy a férfi szemében megpattant egy apró ér.

Vért könnyezett. Nem pislogott. Nem törölte le.

Pengefinchess előbukkant a sarok mögül, és Tansellre ordított, hogy ne legyen ostoba, de a férfi rá sem hederített. Vadul remegett a karja meg a lába. Felemelte göcsörtös kezét, és Isaac most vette észre, hogy a bőrén borzalmasan kidagadnak az erek, mintha egy térkép vonalai lennének.

Tansell elindult vissza, a leágazás felé, ahol a kaktuszok felbukkannak majd.

Pengefinchess még utoljára utánaüvöltött, aztán hatalmas ugrással felpattant egy málladozó falra. Rákiabált a többiekre, hogy kövessek.

Isaac fürgén a törött téglákhoz hátrált, de közben le sem vette a szemét Tansell távolodó alakjáról.

Derkhan nehézkesen felkapaszkodott a repedezett kőlépcsőn, aztán némi habozás után leugrott egy rejtett udvarba ahol a vogyanoj a csatornafedéllel küszködött. Yaghareknek kevesebb mint két másodpercig tartott megmászni a falat és eltűnni mögötte. Isaac felnyúlt a téglák tetejére és megint hátranézett. Lemuel futva közeledett a sikátorban, és nem foglalkozott az elkeseredett Tansell-lel.

A férfi az utca bejáratában állt. Testében zubogott a thaumaturgikus energia, és csak úgy remegett az erőfeszítéstől. Minden hajszála az égnek állt. Isaac látta, hogy apró, ébenfekete szikrák pattannak ki belőle, és energiaíveket húznak maguk után. A bőre alól felsistergő hatalmas töltés teljesen fekete volt. Negatívban ragyogó antifény.

A kaktuszok befordultak a sarkon, és már itt is voltak.

A csapat élén rohanó harcost meglepte a furcsán, sötéten ragyogó alak, akinek úgy görbültek az ujjai, mint egy bosszúszomjas csontvázéi, és a levegő csak úgy sistergett körülötte a feltöltött thaumaturgonoktól. Mielőtt bármit tehettek volna, Tansell felmordult, és sercegő, fekete energianyalábok csaptak ki a testéből feléjük.

Gömbvillámként suhantak a levegőben, és több kaktuszt is eltaláltak. A hexvillámok szikrázó erekként futottak végig áldozataik bőrén. A harcosok több métert repültek hátra, és keményen csattantak a macskakövön. Egyikük fekve maradt. A többiek a fájdalomtól jajgatva fetrengtek a földön.

Tansell még magasabbra emelte a karját. Egy kaktusz lépett előre, aki a vállán átvetve markolta a csatabárdját. Hatalmas, szédítő ívben meglendítette a fegyvert.

A súlyos bárd Tansell bal vállára zúdult. Abban a pillanatban, amint a bőréhez ért, vezetni kezdte a férfi testébe sistergő nem-töltést. A támadó görcsösen összerándult aztán hátradobta az erő. Leszakadt karja csonkjából nővényi nedv fröcsögött: az irdatlan csapás lendületétől hajtva azonban a bárd átvágta a zsírréteget, a szöveteket meg a csontot, és a vállától a szegycsontjáig felnyitotta Tansellt, másfél láb hosszú, vöröslő lyukat hasítva a húsába. A fegyver remegve megállt a has felett, és ott maradt.

Tansell felvonított, mint egy döbbent kutya. A sötét nem-töltés sistergő hálót rajzolt a sebre, ahonnan elfojthatatlan, hatalmas sugárban bugyogott fel a vér. A férfi térdre rogyott, aztán elvágódott a földön. A kaktuszok azonnal körülvették, és rugdalni, ütlegelni kezdték a haldokló embert.

Isaac rémülten felkiáltott, és felhúzta magát a falra. Intett Lemuelnek. Lenézett a sötét udvarba. Derkhan és Pengefinchess éppen felnyitotta a föld alatti városba vezető lejárót.

A kaktuszok nem adták fel. Azok, akik nem Tansell holttestén tapostak, megint futásnak eredtek, és Isaac meg Lemuel felé hadonásztak fegyvereikkel. Pigeon elérte a falat, amikor zúzóíj roppant. Húsos csattanás hallatszott. Lemuel sikoltva felbukott.

Hatalmas, fogazott csakri fúródott mélyen a hátába, pontosabban a gerincébe, nem sokkal az ülepe felett. Az ezüstös fémkorong szegélye kikandikált a bőségesen vérző sebből.

Lemuel felnézett Isaacre, és szívszaggatóan felsikoltott. Megvonaglott a lába. Vad hadonászásával felkavarta a téglaport körülötte.

- Szátyár, ó, Isaac, segíts rajtam, kérlek! - kiabálta. - A lábam... Szátyár... istenek! - Bugyogó vérgöböt köhögött fel, amely végigcsorgott az állán, és borzalmas látványt nyújtott.

Isaac jéggé dermedt az iszonyattól. Lemuelre meredt, ki rémülettől és fájdalomtól üveges tekintettel bámult maga elé. Felpillantott és látta, hogy a diadalittasan ujjongó kaktuszok egyre közelebb érnek a megnyomorított emberhez. Alig kilenc méterre lehettek. Az egyikük észrevette Isaacet, felkapta a zúzóíjat, és pontosan Isaac fejére célzott vele.

A férfi lebukott, és félig lekecmergett a fal mögé. A nyitott csatornalejáróból visszataszító bűz áradt.

Lemuel hitetlenkedve meredt rá.

- Segíts! - sikoltotta. - Szátyár, a picsába, ne, ó, Szátyár, ne...Ne menj! Segíts!

Úgy hadonászott, mint egy hisztériás kisgyerek, és miközben a kaktuszemberek már majdnem odaértek, ő leszakadó körmökkel, véresre nyúzott ujjakkal, használhatatlan lábát maga után vonszolva, tébolyult eltökéltséggel próbált elkúszni a falig. Isaac mardosó keserűséggel nézte, és tudta, hogy semmit sem tehet, nincs ideje lemenni érte, mert a kaktuszok már a sarkában voltak, és ebbe a sebbe akkor is belehalna, ha Isaac át tudná emelni a falon, s azt is tudta, hogy ennek ellenére Lemuel utolsó gondolata az, hogy Isaac elárulta őt.

A málladozó fal túloldaláról hallotta Lemuel sikolyát, amikor odaértek hozzá a kaktuszemberek.

- Semmi köze hozzá! - üvöltötte gyászos haraggal. Pengefinchess merev arccal éppen eltűnt a lenti csatornában. - Egyáltalán semmi köze hozzá! - ordította Isaac, és elkeseredetten azt kívánta, bárcsak véget érne Lemuel sikoltozása. Derkhan sápadtan követte a vogyanojt, csonkolt füle helyéből szivárgott a vér. - Engedjétek el, rohadékok, nyomorultak, idióta, seggfej kaktuszok! - harsogta túl a nagydarab férfi Pigeon zagyva üvöltözését. Yagharek vállmagasságig eltűnt az üregben, és hevesen megrángatta Isaac bokáját, intett neki, hogy jöjjön, nem emberi csőre izgatottan csattogott. - Segíteni akart nektek! - kiabálta a férfi elcsigázott iszonyattal.

Amikor Yagharek eltűnt, ő is megragadta a lyuk peremét, és leereszkedett. Betuszkolta dagadt testét a fémkeretbe, és tapogatózva kereste a fedelet, hogy a helyére csúsztassa, miután eltűnt a mélyben.

A fal túloldalán nem csitult Lemuel gyötrelmes és rettegő kiabálása. És folyamatosan hallatszott az a másik, állatias lárma is: a rémült és győzedelmes kaktuszemberek büntették a betolakodót.

Mindjárt vége, gondolta Isaac elkeseredetten, miközben elindult lefelé. Ijedtek és zavartak, fogalmuk sincsen, mi folyik itt. Pillanatokon belül csakrit vagy kést vagy golyót küldenek a fejébe, végeznek vele, véget vetnek ennek az egésznek. Semmi okuk életben hagyni, gondolta, megölik, mert azt hiszik, köze van a molyokhoz, a maguk módján segítenek megtisztítani a kupolát, mindjárt vége, pánikba estek, nem hóhérok ők, csak véget akarnak vetni a rettegésnek... Másodperceken belül vége, gondolta nyomorultul. Mindjárt befejezik.

Lemuel sikoltozása mégis elkísérte az orrfacsaró sötétségbe, amikor a feje fölé húzta a csatornafedőt. Még a fémtetőn is átszivárgott halk, abszurd nyüszítésként, akkor sem eresztette, amikor belecsobbant a langyos, vizeletszagú vízbe, és támolyogva a többiek után indult. Mintha még a csöpögő, csobogó, visszahangzó föld alatti neszek közül is kihallotta volna, a víz zubogásán túlról, a vénséges csatornákban, amelyek felmaródott erekként futottak szét az Üvegháztól. Zavartan, fejetlenül kanyarogva menekültek az éjszakai városmamut viszonylagos biztonságába.

Sokára lett teljes a csend.

Felfoghatatlan éjszaka. Nem tehetünk mást, menekülünk. Állatias hangokat hallatva próbálunk elfutni a látottak elől. Iszonyat, undor és idegen érzelmek tapadnak ránk, és lelassítják minden mozdulatunkat. Nem tudjuk levakarni magunkról.

Sebesülten vonszoljuk ki magunkat a föld alatti városból, és megérkezünk a sínek melletti kalyibához. A borzalmas hőség dacára is borzongunk, szótlan biccentésekkel nyugtázzuk, ha a falakat megremegtetve, csörömpölve elhalad egy vonat. Riadtan meredünk egymásra.

Isaacet leszámítva, aki nem néz sehová.

Alszom? Alszik valaki? Vannak pillanatok, amikor a zsibbadás teljesen úrrá lesz rajtam, és úgy eltömíti a fejemet, hogy nem látok és nem hallok semmit. Talán ezek a görcsös kihagyások, ezek a szakadozott zombipillanatok jelentik most az alvást. Alszunk egy új városért. Talán ez minden, amit ezentúl remélhetünk.

Senki sem szól semmit, sokáig, nagyon sokáig.

Pengefinchess, a vogyanoj az első, aki megszólal. Halkan kezdi, alig felismerhető szavakat motyog. De hozzánk beszél. A fal mellett ül a deszkának vetett háttal, széttárt, szétfolyó combbal. Agyatlan elementálja a testén tekereg, a ruháját mossa, nedvesen tartja a bőrét.

Shadrachról és Tansellről mesél. Ők hárman valamilyen meghatározatlan küldetés alkalmával találkoztak, mert Pengefinchess a részletekről nem beszél, de zsoldoskaland volt Teshben, a Kúszó Vizek Városában.

A kunyhó ablakkereteit csonka üvegszilánkok szegélyezik. Hajnalban hatástalanul döfködik a napfényt. A bogaraktól nyüzsgő, éles fénynyaláb alatt ülve Pengefinchess lágy, monoton hangon beszél a halott társaival eltöltött időkről: orvvadászatok a Békásparlagon, Neovadanban, sírrablás a ragamolli erdőkben és sztyeppeken.

Ők hárman sohasem voltak egyenlők, mondja minden gyűlölet vagy rosszindulat nélkül. Mindig ő, aztán Tansell és Shadrach együtt, akik találtak egymásban valamit, valami nyugodt, szenvedélyes köteléket, amit Pengefinchess nem tudott és nem is akart bolygatni.

Tansell a végén beleőrült a gyászba, mondta, nem gondolkodott, szétrobbant, szétfeszítette a thaumaturgikus nyomorúság esztelen kitörése. De a vogyanoj azt mondja, tiszta fejjel sem tett volna másképpen.

Pengefinchess ismét egyedül maradt.

Vallomása véget ér. Választ vár, mintha egy rituálé liturgiája folyna.

Nem törődik a fájdalmába temetkezett Isaackel. Derkhant nézi meg engem.

Csalódást okozunk neki.

Derkhan a fejét ingatja, szótlanul és szomorúan.

Én próbálkozom. Szóra nyitom a csőrömet, és bűnöm, bűnhődésem, száműzetésem története felgyülemlik a torkomban. Majdnem kibukik, majdnem kibugyog a repedésen.

De elfojtom. Nincsen köze az eseményekhez. Nem a ma éjjel a megfelelő alkalom.

Pengefinchess története az önzésről és fosztogatásról szol, a végén mégis búcsúbeszéd lesz belőle az elesett bajtársakért. Az én önzésem és száműzetésem nem engedi magát nemesíteni. Nem lehet más, mint az alapvető dolgok alapvető története. Hallgatok.

Ekkor, miközben felkészülünk rá, hogy végleg feladjuk a szavakat, és hagyjuk, hogy történjen, aminek történnie kell, Isaac felemeli kókadozó fejét, és beszélni kezd.

Először ennivalót és vizet követel, ami nincsen. Lassan összeszűkül a szeme, és lassan úgy beszél, mint egy értelmes teremtmény. Távoli, nyomorult hangon elmeséli a halált, amelyet látott.

Beszél a Szövőről, a tébolyultan táncoló istenről, és arról, hogyan harcolt a molyokkal, az elégett tojásokról, valószínűtlen és megbízhatatlan bajnokunk furcsa, eldalolt szavairól. Isaac komor, tiszta hangon megosztja velünk, szerinte mivé lett a Konstrukt Tanács, és mit akar, mire készülhet (Pengefinchess nagyot nyel a döbbenettől, dülledt szeme még jobban kimered, amikor meghallja, mi történt a városi hulladéklerakó konstruktjaival).

Isaac minél többet beszél, annál többet mond. Tervekről. Megkeményedik a hangja. Valami véget ért benne, a várakozás, az elnéző türelem, ami Linnel együtt meghalt, és most eltemette, és érzem, hogy egyre acélosabb leszek, miközben hallgatom. Kezelhetetlenségre, céltudatosságra ösztönöz.

Árulásról és az árulók elárulásáról beszél, matematikáról és hazugságról és thaumaturgiáról, álmokról és szárnyakról. Elméleteket fejt ki. A repülésről beszél nekem, és én szinte el is felejtettem, hogy valaha tudtam ilyet, de újra szeretnék, és most, amikor megemlíti, minden porcikámmal erre vágyom.

Miközben a napkorong, mint egy izzadó ember, az égbolt tetejére vánszorog, mi, a maradék, az üledék, megvizsgáljuk fegyvereinket és összehordott kacatjainkat, jegyzeteinket és tapasztalatainkat.

Olyan tartalékokat mozgósítunk, amelyekről nem is sejtettem, hogy még léteznek bennünk, és a meglepetés mintha fátyol lenne a szemem előtt, de terveket kovácsolunk. Szorosan a karomra csavarom az ostort, és megélezem a pengémet. Derkhan a fegyverét tisztogatja. Pengefinchess hátradől, és a fejét csóválja. Figyelmeztet minket, hogy el fog menni. Nincsen semmi ami maradásra bírná. Alszik egy keveset, aztán búcsút vesz tőlünk, mondja.

Isaac vállat von. Kompakt, szelepes alkatrészeket húz elő a kalyiba felhalmozott szemétkupaca alól. Ingzsebéből egymás után szedi elő a jegyzetlapokat, amelyek verejtékfoltosak, elkenődöttek, alig olvashatók.

Munkához látunk, Isaac mindannyiunknál lázasabban dolgozik, őrülten körmöl.

Órákon át folyamatosan átkokat motyog, és áttörésről sziszeg, aztán végül felnéz. Így nem fog menni, mondja. Szükségünk lesz egy fókuszra.

Aztán eltelik még egy-két óra, és megint felnéz.

Meg kell tennünk, mondja, de akkor is szükség van még egy fókuszra.

Elmondja, mit kell tennünk.

Először hallgatunk, aztán vitatkozunk. Hadarva. Idegesen. Számba vesszük a jelölteket, aztán elvetjük őket. Zavaros kritériumok alapján akarunk dönteni - az elátkozottakat vagy a gyűlölteket válasszuk? A nyomorékokat vagy a gonoszakat? Ítélkezünk?

Alattomos, felületes erkölcsi normák szerint.

A nap fele azonban már eltelt, és nekünk döntenünk kell.

Derkhan arca kemény, de fellazítja a gyötrődés. Felkészül az indulásra. Ocsmány feladatot kapott.

Elveszi a maradék pénzünket, az utolsó aranymorzsáimat is. Valamennyire letisztogatja magáról a föld alatti város mocskát, átvedlik másodlagos álcájába, most már csak egy szegény csavargó, aztán elindul vadászni, hogy megkeresse, amire szükségünk van.

Odakint sötétedni kezd, és Isaac még mindig dolgozik. Azon a néhány papírlapon minden szabad helyet, minden parányi fehér foltot kitöltenek az összezsúfolt, apró számok és egyenletek.

A vaskos napkorong lentről világítja meg a felhőfoltokat. Az eget színtelenre mossa a szürkület.

Egyikünk sem fél az éjszakai álmoktól.

HETEDIK RÉSZ

Krízis

Negyvenhatodik fejezet

A városban pislákolva kihunytak a fények, és a Kankó felett felkelt a nap. Korongja előtt kirajzolódtak a hűvös hullámokon imbolygó, alig tutajnyi méretű kis bárka körvonalai.

Új-Crobuzon ikerfolyóit rengeteg ilyen roncs szennyezte. Pusztulásra ítélt öreg hajók maradványai lebegtek céltalanul az áramlatokon, kedvetlenül bökdöstek az elfeledett mólókat. Új-Crobuzon szívében sok akadt belőlük, és az utcakölykök azzal hergelték egymást, vajon ki merészel kiúszni odáig vagy végigmászni a foszladozó köteleken, amelyek céltalanul ugyan, de még mindig a parthoz béklyózták őket. Voltak, amiket mindenki elkerült, és azt suttogták róluk, szörnyetegek tanyái, a vízbe fúltak élnek ott, akik rothadó húsuk ellenére sem akarnak beletörődni a halálba.

Ezt a bárkát félig beborította egy olajtól, zsírtól és penésztől bűzlő ponyva. A vén palánkokat átitatta a folyó vize.

Isaac a ponyva árnyékában rejtőzött, és a fürgén mozgó felhőket nézte. Meztelen volt, és alig mozdult.

Már itt hevert egy ideje. Yagharek elkísérte a partig. Több mint egy óráig tartott, mire átlopakodtak a nyugtalanul mozgolódó városon, Borzosláp ismerős utcáin, aztán Gidden keresztül északnak, vasúti hidak alatt, őrtornyok mellett, míg megérkeztek Varpagony déli peremére. Alig két mérföldre lehettek a város közepétől, de ez teljesen más világ volt. Csendes utcák, alacsony, szerény házak félénk kis parkok, morcos templomok, hivatali épületek, hamis homlokzatukon a megzabolázott stílusok tobzódásával.

Mindenfelé sétányok húzódtak. Egyáltalán nem hasonlítottak Kocsonyáskút banyánafákkal szegélyezett, széle főútvonalaihoz vagy Bakóhangás Tűlevél promenádjához, ahol bámulatos sorfalat álltak a vénséges fenyőfák. Ennek ellenére Varpagonyban is akadtak satnya tölgyek és setétfák, amelyek elkendőzték az épületek hibáit. Isaac és Yagharek, aki ismét rongyokba burkolta a lábát, arcát pedig frissen lopott köpönyegének csuklyája rejtette, a folyóhoz vezető úton hálás volt a lombtakaró alatti sötétségért.

A Kankó mellé nem települtek be a nehézipar gyárkomplexumai. Az üzemek, műhelyek, raktárak és dokkok a lassabb folyású Szurok és a két folyóból született Szurokfolyam mellett sorjáztak. A Kankó csak különálló létezése utolsó mérföldjén, Borzosláp ezernyi laboratóriumának beömlőnyílását elhagyva változott kétes, büdös áradattá.

A város északi részén, Giddben és a Peremen, illetve itt, Varpagonyban a helybeliek puszta szórakozásból csónakáztak a folyón, ami a déli kerületekben elképzelhetetlen időtöltésnek számított volna. Isaac, aki a Szövő utasítását követte, ezért jött éppen ide, ahol alig volt forgalom a vízen.

Két házsor mögött, a házak között apró sikátorra bukkantak, egy szűk, lejtős hasadékra, amely egyenesen az örvénylő folyóhoz vezetett. Nem volt nehéz találni egy elhagyatott csónakot sem, habár errefelé a töredéke lebegett annak, mint amennyi a part iparosodottabb részein.

Isaac magára hagyta Yaghareket, aki rongyos csuklyájában most mozdulatlan csavargónak tűnt, aztán óvatosan leballagott a vízhez. A folyótól egy füves rész és sűrű sár választotta el. Menet közben kapkodta le magáról a ruháit, és a hóna alá csapdosta őket. Mire a Kankóhoz ért, meztelenül állt a ritkuló sötétségben.

Nem tétovázott, hanem megacélozta magát, és besétált a vízbe.

A bárkához vezető út rövid volt, és hideg. Isaac élvezte az úszást, kéjelgett az érzésben, hogy a fekete folyó leáztatja róla a csatorna szennyét és az elmúlt napok mocskát. Maga után húzta a ruháit, hátha teleszívják magukat, és megtisztulnak.

Feltornászta magát a csónakba. A bőre bizseregve száradni kezdett. Yagharek alig látszott, mozdulatlanul őrködött a parton. Isaac lepakolta a ruháit, és kicsit magára húzta a ponyvát, hogy árnyékban maradjon.

Nézte, miként érkezik meg a fény keleten, és megborzongott, amikor a szellőtől libabőrös lett a karja.

- Itt vagyok - mormogta. - Lejöttem anyaszült meztelenül a folyó hajnalába. Ahogy kérted.

Nem tudta, hogy a Szövő látomásos kinyilatkoztatása, amit azon a lidérces éjszakán dúdolt neki az Üvegházban, egyáltalán meghívás volt-e. De bízott benne, hogy ha elfogadja, azzal utólag is meghívássá teheti, mert megváltoztatja vele a világháló mintáját, és olyan formába szövi, ami reményei szerint elnyeri a Szövő tetszését.

Látnia kellett ezt a fantasztikus pókot. Szüksége volt a Szövő segítségére.

Az előző éjszaka közepén Isaac és társai egyszer csak észrevették, hogy a sötétségbe visszatért a feszültség, a levegőbe a nyugtalan, beteg érzés, a rémálmokkal együtt. A Szövő veszített, ahogyan azt előre látta. Az oltmolyok még életben voltak.

Isaacnek eszébe jutott, hogy a teremtmények már ízlelték a szagát, és felismerik benne a tojásaik elpusztítóját.

Talán le kellett volna bénulnia a félelemtől, de erre nem került sor. A sínek mellett álló kalyibát nem zaklatták.

Talán félnek tőlem, gondolta.

Lebegett a vízen. Eltelt egy óra, és a város hangjai láthatatlanul felkavarodtak körülötte.

Bugyborékoló zajra riadt fel.

Óvatosan a könyökére támaszkodott, és a gondolatai azonnal a helyükre kattantak. Kinézett a csónak peremén.

Yagharek még mindig ott volt, ugyanabban a helyzetben ült a parton. A háta mögött már felbukkant néhány járókelő, de nem foglalkoztak a bebugyolált, büdös alakkal.

A csónak mellett felkavarodott a víz, és buborékok bugyogtak fel a mélyből, aztán szétpattantak a felszínen, és méteres gyűrűben hullámokat kavartak. Isaac szeme elkerekedett egy pillanatra, amikor rájött, hogy egy tökéletesen szabályos kört lát, s amint a hullámgyűrűk elérik a peremét, lehetetlen módon semmivé foszlanak, és azon túl nem kavarják fel a vizet.

Éppen hátrahúzódott egy kicsit, amikor sima, fekete domborulat törte át a sötét, csendes vízfelszínt. A folyó lecsorgott a kiemelkedő alakról, és a kis körön belül fröcsögött vissza.

Isaac a Szövő arcába bámult.

Vadul kalapáló szívvel hátrahőkölt. A Szövő őt nézte lentről. Csak a feje bukkant ki a vízből, nem a domború hátsó fele, amely álló helyzetben általában a feje fölé magasodott.

A Szövő zümmögött, hangja mélyen Isaac koponyájában szólt.

...SZÉPSÉGEM SZERELŐM TE AZ ANYASZÜLT MEZTELEN AHOGY KÉRTEM KIS NÉGYLÁBÚ SZÖVŐ LEHET BELŐLED... szólt a folyamatos, dallamos monológ  ...FOLYÓ ÉS VIRRADAT FELVIRRAD BENNEM A GONDOLAT HOGY AZ IGAZSÁG CSUPASZ... A szavak egyre halkultak, a végén nem is lehetett érteni, és Isaac kihasználta az alkalmat, hogy megszólaljon.

- Örülök, hogy látlak, Szövő. Nem feledkeztem meg a találkozónkról. - Nagy levegőt vett. - Beszélnem kell veled - közölte. Ismét felhangzott a Szövő zümmögő, dúdoló kántálása, és a férfi küszködve próbálta megérteni, értelmes mondanivalóvá fordítani ezt a csodálatos zagyválást, aztán megkísérelt válaszolni, hallatni a saját hangját.

Mintha egy alvó emberrel vagy egy őrülttel beszélgetett volna. Nehéz volt, és kimerítő. De beszélhetett.

Yagharek hallotta az iskolába igyekvő gyerekek halk fecsegését. Nem messze, a háta mögött sétáltak, ahol volt egy ösvény a part menti fűben.

Tekintete a folyó túloldalát fürkészte, ahol egy lankán Zászlósdomb fái és tágas, fehér házai sorakoztak. A partot ott is durva fű borította, viszont nem volt sem ösvény, sem gyerek. Semmi, csak a fallal körülvett csendes házak.

Yagharek kicsit feljebb húzta a térdét, és még jobban beburkolózott átható szagú köpönyegébe. Kint, a folyón Isaac lélekvesztője természetellenesen nyugodtnak tűnt. Pár perccel ezelőtt felbukkant a férfi feje, bizonytalanul körülnézett, és most Yaghareknek háttal, a rozzant csónak peremén kihajolva hevert a deszkán. Mintha a vizet bámulná meredten, vagy valami hordalékot.

Ez csak a Szövő lehet, gondolta Yagharek hirtelen, és izgalom fogta el.

A fülét hegyezte, hátha meghall valamit, de a gyenge szél nem hozott magával semmit. Az egyedüli zaj a hullámok csobogása és a gyerekek lármája volt. Szelesen viselkedtek, állandóan kiabáltak.

Telt-múlt az idő, de a nap mintha megdermedt volna odafent. Folyamatosan érkeztek az iskolás fiúk. Isaac a felszín alatt lapuló, láthatatlan póklénnyel tárgyalt, de nem lehetett hallani, mit. Yagharek várt.

Aztán jóval hajnal után, de még hét óra előtt, Isaac egyszer csak óvatosan visszamászott a csónakba, tapogatózva megkereste a ruháit, és mint egy settenkedő, lomha vízipatkány, becsúszott a Kankóba.

A vérszegény reggeli fény széttöredezett a hullámokon ahol Isaac a part felé evickélt. A sekélyesben groteszk vízi balettel magára kapkodta a ruháit, aztán víztől csöpögő és elnehezült öltözékében kigázolt a sárba meg a gazba.

Zihálva lerogyott Yagharek mellé.

Az iskolás fiúk halkan kuncogtak és pusmogtak.

- Azt hiszem... azt hiszem, eljön - szólalt meg Isaac - Szerintem megértette.

Elmúlt nyolc óra, mire visszaértek a sínek menti kunyhóhoz. A levegő nyugodt volt és forró, sűrű a lustán lebegő porszemektől. A fémhulladék és a felmelegedett fa színesen ragyogott ott, ahol a fény befurakodott a repedezett falon.

Derkhan még nem ért vissza. Pengefinchess a sarokban aludt, vagy legalábbis úgy tett.

Isaac egy ronda zsákba gyűjtötte a fontos üvegtubusokat és szelepeket, a hajtóműveket, akkumulátorokat és átalakítókat. Előszedte a jegyzeteit, a biztonság kedvéért gyorsan átlapozta a papírokat, aztán visszatömködte az ingébe. Üzenetet firkantott Derkhannak meg Pengefinchessnek. Yagharekkel együtt ellenőrizték és megtöltötték a fegyvereiket, és felmérték gyér lőszerkészletüket. Aztán kinézett az ablakon az időközben felébredt városra.

Most már óvatosnak kellett lenniük. A napkorong erőre kapott, ragyogott a fény. Bárki lehetett milicista, és minden katona ismerhette a heliotípiájukat. Köpönyegekbe bugyolálták magukat. Isaac némi tétovázás után elkérte Yagharek kését, és véres sebeket ejtve megborotválkozott vele. Az éles penge fájdalmasan beleakaszkodott abba a számtalan púpba és zsírkinövésbe, ami miatt eredetileg megnövesztette a szakállát. Könyörtelenül és gyorsan dolgozott, és hamarosan csupasz arccal, ügyetlenül meghagyott barkóval állt Yagharek előtt. Több helyen vérzett, és csomókban maradt rajta a borosta.

Hátborzongató látványt nyújtott, de megváltozott. Akkor is a sebeit nyomogatta, amikor kisétáltak a reggeli fénybe.

Miután egy ideig lehajtott fejjel, nemtörődöm léptekkel sétálgattak a boltok meg a vitatkozó gyalogosok között, és ahol lehetett, letértek a mellékutcába, kilenckor megérkeztek a Grízkanyar hulladéklerakójához. Könyörtelen volt a hőség, és a kihajított fém alkatrészek szurdokaiban még forróbbnak tűnt. Isaac állán sajgott és égett a bőr.

Elindultak az útvesztő közepe, a Konstrukt Tanács búvóhelye felé.

- Semmi. - Bentham Rudgutter íróasztalon nyugvó keze ökölbe szorult.

- A léghajók már két álló éjszaka kutatnak. Semmi az égvilágon. Minden reggel újabb kupac test, de éjszakánként semmi istenekverte eredmény. Rescue halott, Grimnebulinnak, Bluedaynek nyoma veszett... - Véreres szemével az asztal túloldalán ülő Stem-Fulcherre pillantott, aki finoman eregette pipája átható szagú füstjét. - Rosszul állnak a dolgok.

Stem-Fulcher lassan bólintott. Valamin töprengett.

- Két megjegyzésem lenne - szólalt meg kimérten. - Nyilvánvalóan különlegesen kiképzett egységekre van szükségünk. Említettem már Motley katonáit. - Rudgutter biccentett. Folyamatosan dörgölte a szemét. - Nekünk is könnyen lehet ilyenünk. Bármikor megparancsolhatjuk a büntetőgyáraknak, hogy gyártsanak le nekünk egy szakasznyi speciális újraformáltat tükrökkel, hátrafelé beültetett fegyverekkel, de igazából időre van szükségünk. Ki kell képeznünk őket. Ez legalább három-négy hónap. És miközben mi ezzel foglalatoskodunk, az oltmolyok tovább tizedelik a polgárokat. Megerősödnek. Vagyis olyan stratégiával kell előállnunk, amivel az irányításunk alatt tarthatjuk a várost. Mondjuk kijárási tilalom. Tudjuk, hogy a molyok képesek bejutni a házakba, de az áldozatok nagy részét kétségkívül az utcáról ragadták el.

Ezután véget kell vetnünk a sok spekulációnak, ami az újságokban megjelenik a történtekről. Nem Barbile volt az egyetlen, aki részt vett a kutatásban. Csírájában el kellene fojtanunk minden veszélyesebb zendülést, őrizetbe kell vennünk az összes érintett tudóst. Miközben a milícia fele az oltmolyokkal foglalkozik, nem kockáztathatunk meg még egy kikötői sztrájkot vagy egyéb hasonlót. Hamar belerokkannánk. A város érdekében kötelességünk véget vetni az értelmetlen követelőzésnek. Polgármester úr, alapvetően arról van szó, hogy ennél nagyobb krízishelyzet nem volt a kalózháborúk óta. Szerintem ideje bevezetni a szükségállapotot. Rendkívüli hatalomra lesz szükségünk. Be kell vezetnünk a statáriumot.

Rudgutter enyhén csücsörítve töprengett.

- Grimnebulin - mondta az avatár. A tulajdonképpeni Tanács rejtve maradt. Nem ült fel. Nem lehetett megkülönböztetni a hegyekben álló hulladéktól és szeméttől.

Az avatár fejébe furakodó kábel a fémforgács és kőtörmelék szőnyegéből bukkant elő. A férfi bűzlött. Bőrét foltokban borította a föld.

- Grimnebulin - ismételte nyugtalanító, reszketeg hangán. - Nem jöttél vissza. A nálam hagyott krízisgép nincsen befejezve. Hol vannak az ének, akik az Üvegházba mentek veled? Az oltmolyok múlt éjjel ismét szálltak. Kudarcot vallottál?

Isaac felemelt kézzel véget vetett a faggatózásnak.

- Állj - mondta parancsolóan. - Megmagyarázom.

Isaac tudta, tévedés lenne azt hinni, hogy a Konstrukt Tanácsnak vannak érzelmei. Miközben elmesélte az avatárnak az Üvegházban töltött visszataszító éjszaka történetét - a szörnyű áron kivívott részleges siker éjszakájáét -, tudatában volt annak, hogy a férfi teste nem a szomorúságtól vagy a haragtól remeg, és az arca sem ezért torzul groteszk fintorokba.

A Tanácsnak volt tudata, de érzései nem. Mindössze az új adatokat összesítette, ennyi történt. A lehetőségeket kalkulálta.

Isaac közölte vele, hogy a majomkonstruktok elpusztultak, és az avatár különösen hirtelen rándult össze, amikor az információ a kábelen a Tanács rejtett analitikus gépeibe zúdult. A masinák nélkül nem tudott közvetlen tapasztalatokat letölteni. Isaac beszámolójára kellett hagyatkoznia.

Akárcsak a korábbi alkalommal, Isaacnek most is úgy tűnt, hogy emberi alakot lát eltűnni a szeméthalmok között, de a jelenés egyetlen szempillantás alatt semmivé vált.

Elmesélte a Tanácsnak a Szövő közbeavatkozását, majd végezetül kifejtette a tervét. A Tanács természetesen gyorsan megértette.

Az avatár bólogatni kezdett. Isaacnek az az érzése támadt, hogy alig érzékelhetően remeg a talpa alatt a talaj amikor a Konstrukt Tanács igazi teste mozgolódni kezdett.

- Megértetted, mit kérek tőled? - kérdezte Isaac.

- Természetesen - válaszolta a Konstrukt Tanács az avatár csúszkáló, remegő hangján. - És közvetlenül a krízis géphez leszek kapcsolva?

- Igen - mondta Isaac. - Így működhet csak. Amikor itt hagytam nálad a gépet, kifelejtettem néhány alkatrészt ezért nem volt akkor még kész. Viszont nem is baj, mert amikor megláttam ezeket a darabokat, akkor támadt ez az ötletem. De hallgass ide: szükségem van a segítségedre. Ha ez az egész hajlandó egyáltalán működni, akkor az összes számításnak pontosnak kell lennie. Elhoztam az analitikus számítógépet a laboratóriumból, de nem valami csúcsmodell. Tanács, te viszont átkozottul bonyolult gépek egész hálózata vagy... igaz? El kellene végezned nekem pár számítást. Kidolgozni néhány függvényt, kinyomtatni pár lyukkártyát. A lehető legelenyészőbb hibaszázalékkal. Rendben?

- Mutasd! - mondta az avatár.

Isaac két papírlapot húzott elő. A férfi mellé sétált, és kinyújtotta a kezét. Az olaj, a bomló vegyszerek és a forrósodó fém telepet belengő szagában döbbenetes élmény volt érezni az avatár lassan pusztuló testének szerves bűzét. Isaac undorodva fintorgott. De erőt vett magán, a rothadó, félig élő tetem mellett maradt, és elmagyarázta a bekarikázott függvényeket.

- Ezen az oldalon van néhány egyenlet, amit nem tudok megoldani. El tudod olvasni? A mentális tevékenység matematikai modellezéséhez kellenek. A második lap mar trükkösebb. Itt van a szükséges lyukkártyák listája. Megpróbáltam a lehető legpontosabban leírni a kívánt funkciókat. Nézzünk egy példát... - Isaac tömpe ujja végigsiklott egy sor bonyolult logikai jelen. - „Keres: input 1 adat; most: adat modellez.” Itt aztán információt kérünk a kettes inputról... ez a nagyon bonyolult rész pedig azt jelenti: „primer adatok összehasonlítása”. Ott pedig a szerkesztő, újramodellező funkciók jönnek. Érthető az egész? - kérdezte és hátralépett. - És meg tudod csinálni?

Az avatár átvette a papírokat, és gondosan átnézte mind a kettőt. A halott ember szeme balról jobbra, soronként suhant végig a lapokon. Simán ment, aztán az avatár megállt, és reszketve várta, hogy az adatok végigbugyogjanak a kábelen a Konstrukt rejtett agyába.

Az avatár egy pillanatig nem mozdult, aztán azt mondta:

- Elvégezhető. - Isaac kurtán, diadalmasan bólintott.

- Hamar... nos... most lenne rá szükség. Amilyen hamar csak lehet. Megvárom. Lehetséges?

- Megpróbálom. És amikor leszáll az este, és az oltmolyok visszatérnek, beindítod a gépet, és összekapcsolsz vele. Rákötsz a krízisgépedre.

Isaac bólintott.

A zsebében kotorászott, előhúzott még egy papírlapot, és átnyújtotta az avatárnak.

- Itt egy lista az összes szükséges holmiról - mondta. - A telepen mindegyiknek illene lennie, de ha nincsen, nem gond összerakni. Van itt... ööö... néhány kisebb te, amikkel felkutathatnád ezeket? Néhány sisak, amit tőled kaptunk, amilyet a kommunikátorok használnak, pár akku, egy kisebbfajta generátor, ilyesmik. Ezekre is most lenne szükségünk. A legfontosabb a kábel. Vastag kábel, amely jól vezeti az áramot vagy a thaumaturgikus energiát. Két és fél-három mérföldnyi kell belőle. Nyilvánvalóan nem egyben... lehet darabokban is, ha ezek könnyen összeilleszthetők a többivel, de rengeteg legyen. Rá kell majd kapcsolnunk téged... a fókuszunkra. - Kicsit elhalkult a hangja, és megkeményedtek a vonásai. - A vezetéknek estére egyben kell lennie, szerintem úgy hat óra tájékán.

Rideg volt az arca. Monoton hangon beszélt. Óvatosan méregette az avatárt.

- Csak négyen vagyunk, és az egyikünkre nem lehet számítani - folytatta. - Kapcsolatba tudsz lépni a... gyülekezeteddel? - Az avatár lassan bólintott, és várta a magyarázatot. - Emberekre van szükségünk, akik végigviszik a kábelt a városon. - Kirántotta a listát a halott ember kezéből, és rajzolni kezdett a hátoldalára: az egyenetlen oldalára döntött Y a két folyó volt, a kis keresztek Gríz-kanyart meg a Rikácsot jelképezték, a kettő közötti firkák pedig nagy vonalakban Borzoslápot és Mállatkertet. Gyors ceruzavonással összekötötte a két keresztet. Az avatárra nézett. - Össze kell hívnod a gyülekezetet. Gyorsan. Hat órakor a helyükön kellene lenniük a kábellel.

- Miért nem itt hajtod végre a műveletet? - kérdezte a halott férfi. Isaac határozatlanul a fejét csóválta.

- Nem működne. Ez itt egy holtág. Az energiát a város gyújtópontján kell átvezetni, ahol az összes vonal összefut.

- A Perdido pályaudvarra megyünk.

Negyvenhetedik fejezet

Isaac és Yagharek a szemétre hajított technikától dagadozó zsákot cipelve lopakodott visszafelé Grízkanyar csendes utcáin, majd fel, a Süd-vonal vágányaihoz vezető repedezett téglalépcsőn. Mint két csavargó, úgy csoszogtak a magasban, Új-Crobuzon tetőinek háttere előtt, vissza düledező rejtekhelyükhöz, a perzselő hőséghez egyáltalán nem illő ruhában. Megvárták, míg egy vonat sikítva előrenyomakodik mellettük, buzgón eregetve a füstöt öblös kéményéből, aztán átmásztak a kerítésen, a felforrósodott sínek felett remegő hőségbe.

Dél volt, és a levegő forró borogatásként tapadt rájuk.

Isaac letette a zsák rá eső felét, és megrántotta a rozoga ajtót, amelyet azonban Derkhan nyitott ki belülről. Kicsusszant a résen, és félig behajtotta az ajtót. Isaac benézett, és látta, hogy valaki nyugtalanul toporog az egyik sötét sarokban.

- Találtam valakit, Zaac - suttogta Derkhan. Feszült hangon beszélt. Az arca piszkos volt, a szeme véreres és könnytől fátyolos. A szoba felé intett. - Már vártunk.

Isaacnek a Tanáccsal kellett találkoznia; Yaghareket ámultan és zavartan fogadták volna, de nem bíztak volna benne; Pengefinchess távozni akart; így hát Derkhan lett az, aki hosszú órákkal ezelőtt kénytelen volt útra kelni a városba, hogy végrehajtsa ezt a mocskos és szörnyűséges feladatot. Mintha rossz szellemmé változott volna.

Amikor elhagyta a kunyhót, és besétált a városba, majd sietős léptekkel eltűnt az utcák szuroksötétjében, fásultan elsírta magát, hátha attól enyhül a nyomás meggyötört fejében. Egyenes derékkal haladt, mert tudta, hogy annak a néhány alaknak, aki fürgén igyekszik valamerre, nagy része valószínűleg milicista. A rémálmoktól súlyos éjszaka feszültsége kiszipolyozta az erejét.

Amikor azonban felkelt a nap, és lassan beszorította a sötétséget a csatornákba, könnyebben haladt. Gyorsabban sétált, mintha eddig maga az éjszaka hátráltatta volna.

Feladata ettől nem lett kevésbé iszonyatos, de a sietség kiszívta belőle a borzalmat, és vérszegény valamivé változtatta. Tudta, hogy nem késlekedhet.

Még jókora út állt előtte. A szírmélyi irgalmas kórházba tartott, de ahhoz még négymérföldnyi nyomornegyed bonyolultan tekergőző utcáin és düledező házai között kellett áthaladnia. Nem mert konflist fogni, hátha a milicisták valamelyik ügynöke vezeti, akik a hozzá hasonló bűnözőkre vadásztak. Ezért amilyen gyorsan csak mert, a Süd-vonal árnyékában gyalogolt. Amint a vasút egyre messzebbre jutott a város szívétől, úgy kapaszkodott egyre magasabbra a tetők fölé. Omladozó tégla boltívek ásítottak Szír tömzsi épületei felett.

Derkhan a Magaslati megállónál elszakadt a sínektől, és belevetette magát a tekervényes Szurokfolyamtól délre húzódó utcák gubancába.

Nem volt nehéz követni a Szírt Szírméllyel összekötő, széles és koszos Tinktúra sétány vándorárusainak és kofáinak lármáját. A sétány tökéletlen visszhangként kísérte a folyót, és menet közben többször nevet változtatott, először Wynion út, aztán Ezüstös utca lett belőle.

Derkhan lekanyarodott a mellékutcákba, hogy kikerülje a civakodó zsibongást, a kétkerekű kocsikat és a szívósan pusztuló házakat. Északkelet felé haladt, és mint egy cserkésző vadász, oldalról követte a hosszú utcát. A végén aztán összeszedte a bátorságát, és ahol az utca egy kunkorral élesen északnak fordult, átvágott a tömegen, morcosan iszkolt, mint egy dühös koldus, és befurakodott Szírmély szívébe, a verulin rend kórháza felé.

Öreg, szélesen elterpeszkedő kupac volt ez tégla- és cementfodrokkal, csipkékkel felcicomázva: az ablakok felett istenek és démonok néztek farkasszemet egymással, a többszintes tetőzetből különös szögekben ugrottak elő az ágaskodó vízköpők. Háromszáz évvel ezelőtt a grandiózus épület öregek otthona volt az eszelősen gazdagok számára, az akkor még beépítetlen külvárosban. Az üszökként terjedő nyomornegyedek azonban bekebelezték Szírmélyt: a szanatóriumot kibelezték, és olcsó gyapjút raktároztak a falai között, aztán amikor a társaság csődbe ment, kiürítették, beköltözött egy tolvajbanda, utána meg egy bukott thaumaturgokból szerveződött egylet, míg végül megvásárolta a verulin szerzetesrend, és újra kórházat csinált belőle.

Ismét a gyógyulás otthona, mondták.

A verulin kórházba, ahová nem jutott sem gyógyszer, sem pénz, ahová önkéntesen jelentkeztek az orvosok és a gyógyszerészek a lehető legfurcsább időpontokban, amikor éppen megszólalt a lelkiismeretük szava, ahová áhítatos, de képzetlen szerzetesek és apácák mentek segíteni, ebbe a verulin kórházba a szegények mentek meghalni.

Derkhan elsétált a portás mellett, és mintha süket volna, rá se hederített a kérdéseire. A férfi utánakiabált, de nem követte. Derkhan felment a lépcsőn az első emeletre, a három működő kórterem felé.

És amikor megérkezett... vadászni kezdett.

Nem felejtette el soha, milyen érzés volt a tiszta, kopottas ágyak között járni, a hideg fénnyel ragyogó, boltíves nagy ablakok alatt, a ziháló, haldokló testek mellett. Emlékezett a nyúzott arcú szerzetesre, aki megkérdezte mit keres itt, mire ő pityergett valamit a haldokló édesapjáról, aki eltűnt - az éjszaka elment meghalni -, és hogy valaki azt mondta neki, talán itt megtalálja, a könyörületes angyaloknál, amitől a szerzetes haragja lecsillapodott, és egy kicsit pöffeszkedett is saját jóságától, majd azt mondta, maradjon, és keresse meg az édesapját. Erre Derkhan könnyek között megkérdezte tőle, hol találja a súlyos betegeket, mert az édesapja, magyarázta, hamarosan meg fog halni.

A szerzetes szótlanul a hatalmas terem túlsó végébe, egy kétszárnyú ajtóra mutatott.

Derkhan kinyitotta az ajtót, és a pokolba jutott, ahol elnyújtották a haldoklást, ahol a poloskától mentes ágynemű volt az egyetlen, amit fel tudtak kínálni a fájdalom és a leépülés ellen. A fiatal apáca, aki a szűnni nem akaró iszonyattól elkerekedett szemmel rótta a termet, néha megállt, megnézte az ágy végére csíptetett kórlapot, ellenőrizte, hogy igen, a beteg valóban haldoklik vagy nem, még nem halt meg.

Derkhan felhajtotta az egyik lapot. Alatta megtalálta a diagnózist és a felírt gyógyszert. Tüdőrothadás, olvasta. 2 dózis laudánum 3 óránként fájdalomcsillapítónak. Alatta más kézírással ez állt: laudánum elfogyott.

A következő ágyban fekvőnek purgálóvizet nem tudtak adni. A mellette fekvőnek kalciák-szulifid nem jutott, ami - legalábbis, ha Derkhan jól értelmezte a grafikont - nyolc kezelés alatt meggyógyította volna sorvadó bélrendszerét. És ez így folytatódott a szoba egész hosszában, értelmetlen tájékoztató lista azokról a szerekről, amelyek így vagy úgy, de véget vethettek volna a fájdalomnak.

Derkhan nekifogott annak, amiért eljött ide.

Úgy vizslatta a betegeket, mint a tetemre vadászó ghulok csak ő azokat kereste, akik éppen a halál küszöbén állnak Ködösen a tudatában volt annak, milyen kritériumok alapján fürkészi őket - az elméjük ép, és még kihúzzák ezt a napot -, és a lelke legmélyéig undorodott saját magától. Az apáca észrevette, kíváncsi ráérősséggel közeledett felé. Tudni akarta, mit vagy kit keres.

Derkhan nem foglalkozott vele, hanem folytatta szörnyűséges, tárgyilagos szemléjét. Végigsétált az egész termen, míg végül megállt egy megfáradt öregember mellett, akinek a feljegyzések szerint még egy hete volt hátra. Aludt, nyitott szájából vékony nyálpatak csorgott, és néha fintorgott.

Egy lidérces pillanatra Derkhan azon kapta magát, hogy erőszakolt, tarthatatlan etika alapján próbál dönteni - legszívesebben kiabálni kezdett volna: Melyikük volt a milicisták besúgója? Ki erőszakolt meg nőket? Van itt gyerekgyilkos? Elhessegette a gondolatot. Ezt nem szabad, gondolta hirtelen. Ebbe beleőrülne. Ez itt a végszükség esete. Nem kétséges.

Az apácához fordult, aki eddig követte, és egy pillanatra sem hagyta abba az ostoba fecsegést, amit nem volt nehéz eleresztenie a füle mellett.

Később úgy emlékezett vissza saját szavaira, mintha a valóságban soha nem is mondott volna semmit ilyet.

Ez az ember haldoklik, mondta. Az apáca fecsegése elapadt és bólintott. Tud járni? - kérdezte ekkor Derkhan.

Lassan, mondta az apáca.

Örült? - kérdezte Derkhan. Nem volt őrült.

Velem jön, mondta Derkhan. Elviszem.

Az apáca minden dühét és döbbenetét Derkhanra zúdította, akinek egy pillanatra felszabadultak eddig gondosan elfojtott érzelmei, a könnyek meglepően hamar eláztatták az arcát, és érezte, hogy mindjárt ordítani fog a nyomorúságtól, ezért lehunyta a szemét, és szavak nélkül, állatiasan sziszegett, amíg az apáca el nem hallgatott. Derkhan ránézett, és abbahagyta a sírást.

Előkapta a kabátja alól a pisztolyát, és az apáca hasának szegezte. A nő a meglepetéstől és az ijedségtől nyávogó hangot hallatott. Amíg hitetlenkedve meredt a fegyverre, Derkhan a bal kezével előhúzott egy erszényt, benne Isaac és Yagharek maradék pénzével. Addig nyújtogatta az apáca felé, amíg az észrevette, felfogta, mit akar tőle, és kinyitotta a tenyerét. Derkhan a kezébe öntötte a bankjegyeket, az aranyport és a megviselt érméket.

Tartsa meg, mondta neki remegő és óvatos hangon. Vaktában az ágyakban hánykolódó, nyöszörgő alakokra mutatott. Vegyen laudánumot annak a férfinak, kalciák-szulifidot annak a nőnek, ezt gyógyítsa meg, azt altassa el békében, segítsen egynek, kettőnek, háromnak vagy négynek életben maradni, tegye könyörületessé a halált egynek, kettőnek, háromnak vagy négynek, talán ötnek vagy nem is tudom, nem is tudom. Tegye el, segítsen, amennyinek tud, de őt el kell vinnem. Ébressze fel, és mondja meg neki, hogy velem jön. Mondja meg neki, hogy én segítek rajta.

Derkhan kezében megremegett a pisztoly, de még mindig a másik nőre mutatott. Összezárta az apáca ujjait a pénzen, és látta, hogy a nőnek ráncba szalad a homloka, elkerekedik a szeme a döbbenettől és az értetlenségtől.

Derkhan lelke mélyén, ott, ahol az érzéseket képtelen volt teljesen elfojtani, siránkozó, védekező hang hallatszott, vitatkozott vagy önigazolni próbált: Látod? - bizonygatta. - Ót elvisszük, de a többieket mind megmentjük!

De semmilyen morális számvetés nem enyhíthette tette iszonyatosságát. Legfeljebb figyelmen kívül hagyta a lelkében zajló nyugtalan vitát. Átható, lázas tekintettel meredt az apáca szemébe. Megszorította a nő összezárt öklét.

Segítsen rajtuk, sziszegte. Ezzel segíthet rajtuk. Vagy segít egy kivételével mindnek, vagy egyiknek sem. Segítsen!

És a hosszú-hosszú hallgatás után az apáca, aki zavartan nézte Derkhant, a szurtos bankókat, a pisztolyt és a haldokló betegeket kétoldalt, az apáca remegő kézzel fehér ruhája zsebébe csúsztatta a pénzt. Amikor az öregemberhez lépett, hogy felébressze, Derkhan szörnyűséges, komor diadallal figyelte.

Látod? - gondolta az önutálattól émelyegve. - Nem csak én! Ő is így döntött.

Andrej Shelborneknek hívták. Hatvanöt éves volt. A zsigereit lassan felfalta valamilyen rosszindulatú bacilus. Hallgatag férfi volt, aki belefáradt már a sok aggodalomba, és az első két-három kérdést leszámítva zokszó nélkül követte Derkhant.

Derkhan beszélt egy keveset a tervezett gyógymódokról, a kísérleti módszerekről, amelyeket megkínzott testén alkalmazni akarnak. A férfi nem szólt rá semmit, ahogy Derkhan elhanyagolt külsejére vagy bármi másra sem. Biztosan rájött, miről van szó! - gondolta ekkor a nő. - Belefáradt ebbe az életbe, megkönnyíti a dolgomat. Ez azonban racionalizálás volt, annak is a legrosszabb fajtája, és nem volt hajlandó ezzel vigasztalni magát.

Azonnal kiderült, hogy a férfi nem tud mérföldeket sétálni Grízkanyarig. Derkhan tétovázott. Néhány tépett bankjegyet húzott elő. Nem maradt más választása, le kellett intenie egy kocsit. Ideges volt. Miközben megadta az úti célt, felismerhetetlen morgássá halkította a hangját, és az arcát a csuklyája alá rejtette.

A kétkerekű bricskát ökör húzta, amit újraformálással kétlábúvá változtattak, hogy könnyebben elférjen Új-Crobuzon kanyargós sikátoraiban és szűk kereszteződéseiben, be tudjon fordulni az utcákba, ahol nem elég a hely, és képes legyen akadálytalanul hátrafelé menni. Az állat úgy cammogott görbe hátsó lábán, mintha őt is állandóan meglepné ez a kényelmetlen és bizarr járásmód. Derkhan hátradőlt, és lehunyta a szemét. Mire felnézett, Andrej már aludt.

A férfi addig nem szólt semmit, nem fintorgott és aggodalmaskodott, amíg Derkhan azt nem kérte, másszon fel a Süd-vonal vágányaihoz vezető meredek lejtőn és az éles betonszilánkokon. Összeráncolta a homlokát, és zavartan a nőre bámult.

Derkhan magyarázott valami butaságot egy titkos kutatólaboratóriumról a város felett, amely vonattal megközelíthető. Az öreg aggodalmasnak tűnt, a fejét csóválta, és azt nézte, merre menekülhetne. A vasúti híd alatti félhomályban Derkhan előhúzta kovás pisztolyát. A férfi haldoklott ugyan, de még mindig félt a haláltól, és Derkhan a fegyverrel kényszerítette felfelé. Félúton jártak, amikor az öregember elsírta magát. Derkhan szótlanul figyelte, néha megbökdöste a pisztolycsővel, és mintha nagyon messziről szemlélte volna saját érzéseit. Távolságot tartott az iszonyattól.

Derkhan csendesen várakozott a poros kalyibában, és a pisztolyát addig Andrejre szegezte, amíg végül meg nem hallotta a visszatérő Isaacék lépteit. Amikor kinyitotta nekik az ajtót, Andrej ordítani kezdett, és segítségért kiabált. Ahhoz képest, milyen törékeny öregember volt, megdöbbentően hangosan kiáltozott. Isaacnek, aki éppen meg akarta kérdezni Derkhant, mit mondott Andrejnek, a torkán akadt a hang, és a férfihoz rohant, hogy lecsendesítse.

Volt egy fél másodperc, az idő parányi töredéke, amikor Isaac szóra nyitotta a száját, és úgy tűnt, mindjárt mond valamit, amivel lecsitítja az öregember rettegését, amivel biztosítja, hogy nem esik bántódása, mert jó kezekbe terült, és van oka ennek a bizarr bebörtönzésnek. Andrej kiáltozása elhalt egy pillanatra, és mohón várta, hogy Isaac megnyugtassa.

Isaac azonban fáradt volt, nem tudott gondolkodni, és a torkában felgyülemlett hazugságoktól majdnem elhányta magát. Az alkalom csendesen elmúlt, s Isaac Andrejhez sétált inkább, könnyedén legyűrte az elaggott férfit, egy ruhadarabbal fojtotta le orrhangú visítozását. Megkötözte a csuklóját, és amennyire kényelmesen lehetett, nekitámasztotta a falnak. A haldokló öregember szipogva, halálra rémülten nyöszörgött és zihált.

Isaac megpróbált a szemébe nézni, bocsánatkérően motyogott valamit, elmondta neki, mennyire sajnálja, de Andrej nem hallott a félelemtől. Isaac megrendülten elfordult tőle, mire Derkhan elkapta a tekintetét, majd gyorsan megragadta a kezét, mert hálás volt, amiért valakivel végre osztozhat ezen a terhén.

Rengeteg dolguk volt.

Isaac belekezdett az utolsó számítási sorozatba és a végső előkészületekbe.

Andrej a szájpecken keresztül visított. Isaac elkeseredetten pillantott rá.

Kurtán suttogva és nyers figyelmeztetésekkel tarkítva elmagyarázta Derkhannak és Yaghareknek, mit csinál.

A kunyhóban tárolt ütött-kopott analitikus számítógépekkel dolgozott. Töprengve ült a jegyzetei felett, és újra meg újra átnézte az eredményeket, összevetette az adatokat azzal a többoldalnyi számmal, amit a Tanácstól kapott. Előszedte a krízisgép magvát, azt a rejtélyes szerkezetet, amit nem hagyott a Konstruktnál. Zárt doboz volt, egymásba fonódó vezetékekkel, elyktrostatikus és thaumaturgikus áramkörökkel teli, lepecsételt láda.

Lassú mozdulatokkal kitisztította, és megvizsgálta a mozgó alkatrészeket.

Lélekben felkészült, és a felszerelését is elkészítette.

Amikor Pengefinchess visszatért - azt nem kötötte az orrukra, merre járt -, Isaac felkapta a fejét. A vogyanoj halkan beszélt, és kerülte a pillantásukat. Lassan szedelőzködött, megnézte, rendben van-e a holmija, megolajozta az íját, hogy ne károsodjon a víz alatt. Megkérdezte, mi lett Shadrach pisztolyával, és sajnálkozva cicegett, amikor Isaac közölte, hogy nem tudja.

- Kár. Ügyes darab volt - mondta szórakozottan, miközben kibámult az ablakon. - Varázsfegyver. Hatalmas erővel.

Isaac félbeszakította. Derkhannal együtt még egyszer megpróbálták rávenni, hogy segítsen. A vogyanoj Andrejt nézte, mintha akkor látná először, elengedte a füle mellett Isaac rimánkodását, és érdeklődött, mi a fészkes fenét művel. Derkhan elhúzta a rettegve szipogó öregembertől meg Isaac félelmetes műszerei mellől, és elmagyarázta.

Aztán ismét megkérdezte tőle, hajlandó lenne-e megtenni egyetlen utolsó szívességet. Csak könyörögni tudott.

Isaac fél füllel hallotta ugyan, miről beszélnek, de inkább nem figyelt oda a sziszegve elsuttogott könyörgésre. Inkább az aktuális problémán dolgozott, a krízismatematika bonyolult feladványán.

Andrej megállás nélkül nyüszített mellette.

Negyvennyolcadik fejezet

Nem sokkal négy óra előtt, amikor felkészültek az indulásra, Derkhan megölelte Isaacet és Yaghareket. Egyetlen pillanatra habozott csak, mielőtt magához vonta a garudát. Yagharek nem mondott semmit, de nem is húzódott el.

- Találkozunk a megbeszélt helyen - mormolta a nő.

- Tudod, mit kell tenned? - kérdezte Isaac. Derkhan bólintott, és az ajtó felé lökte a férfit.

Isaac tétovázott, mielőtt belevágott volna a feladat legnehezebb részébe. Andrejre nézett, aki a rettegéstől kimerülten, dermedten hevert a padlón, üveges tekintettel, csatakos pecekkel a szájában.

Magukkal kellett vinniük úgy, hogy ne csapjon lármát.

Isaac már megvitatta a problémát Yagharekkel. Az öregember rémült kiáltozása elnyomta a suttogásukat. Nem használhattak semmilyen kábítószert, Isaac pedig nem volt biothaumaturg, aki csak megérinti az alany koponyáját, aki ettől egy időre eszméletét veszíti.

Kénytelenek voltak Yagharek brutálisabb módszereihez folyamodni.

A garuda még emlékezett a húsvermekre, a „női harcnak” csúfolt küzdelmekre: ezek nem halállal, hanem behódolással vagy ájulással végződtek. És nem felejtette el az ott tökéletesített technikákat sem, amelyeket emberi ellenfelek ellen használt.

- Ez egy öregember! - sziszegte Isaac. - És haldoklik nagyon gyenge már... Legyél vele kíméletes...

Yagharek a fal mellett Andrejhez surrant, aki fásult, émelygő balsejtelemmel nézett rá.

A következő pillanatban Yagharek villámgyors, ördögi mozdulattal az öregember háta mögé került, és bal könyökhajlatába kapta a fejét. Andrej kidülledő szemmel meredt Isaacre, de a pecek miatt nem tudott kiáltani. Isaac - iszonyodva, bűntudatosan és lealjasodva - képtelen volt levenni róla a szemét. Az öregember azt hitte meg fog halni.

Yagharek jobb könyöke meredeken, brutális precizitással lesújtott oda, ahol a koponya a nyakkal találkozik. Andrej kurta, fájdalmas vakkantást hallatott, ami öklendezéshez hasonlított leginkább. A szeme rángatózva fennakadt, aztán lecsukódott. Yagharek nem hagyta lebiccenni a fejét: a karjában tartotta, csontos könyökét mélyen a puha húsba mélyesztette, és számolta a másodperceket.

Végül hagyta elernyedni a testet.

- Fel fog ébredni - mondta. - Talán húsz perc, talán két óra múlva. Figyelnem kell. Megint el tudom altatni. De vigyáznunk kell... ha túlzásba visszük, nem jut vér az agyába.

Vaktában összekapkodott rongyokba tekerték Andrej mozdulatlan testét. A vállukra emelték, úgy cipelték a kettejük között csüngő alakot. Az eltelt évek teljesen elsorvasztották belülről. Megdöbbentően könnyű volt.

Összehangolt léptekkel mozogtak, szabad kezükkel vitték a rengeteg felszereléssel megrakott zsákot, szintén maguk között, olyan óvatosan, mintha valami relikvia lenne, talán egy szent ember teste.

Továbbra is nevetséges, fárasztó álcájukat viselték, és úgy csoszogtak, görnyedeztek, mint a koldusok. Isaac csuklya alá rejtett sötét arcbőrét még mindig a kegyetlen borotválkozás emlékei, az apró hegek borították. Yagharek penészes rongyokba tekerte az arcát, úgy, mint a lábát, csak egy hasítékot hagyott, hogy lásson valamit. Arctalan leprásra emlékeztetett, aki pusztuló bőre cafatjaiba rejtőzik.

Hármasban úgy festettek, mint egy visszataszító csavargókaraván, a kisemmizettek utazó zsinata.

Az ajtóból még gyorsan visszanéztek. Mindketten búcsút intettek Derkhannak. Isaac Pengefinchessre pillantott, aki higgadtan figyelte őket. Tétován felemelte a kezét, kérdőn felhúzta a szemöldökét. Látjuk még egymást? - akár ezt is kérdezhette volna, vagy azt, hogy segítesz nekünk? Pengefinchess semmitmondóan intett lapátkezével, és félrenézett.

Isaac összeszorított szájjal elfordult.

Yagharekkel együtt nekivágott a városon átvezető veszélyes útnak.

Nem mertek a vasúti hídon menni. Féltek, hogy egy ingerült mozdonyvezető talán nem csupán rájuk dudál a gőzsíppal, amikor elrobog mellettük. Esetleg alaposan megnézi őket, megjegyzi az arcukat, vagy jelenti a feletteseinek Kacsk állomáson, Mállatkert Bazárban vagy közvetlenül a Perdido pályaudvaron, hogy három ostoba hajléktalan mászkál a síneken, aki a bajt keresi.

Túlságosan sokat kockáztattak. Ezért inkább leereszkedtek az omladozó kőlépcsőn a csendes utcára, Andrej elnehezült, állandóan zuhanni készülő testébe kapaszkodva.

Hőség volt, de nem perzselő: inkább hiányérzetet keltett, mintha valami roppant dolog veszett volna ki az egész városból. Mintha sápatagabbá vált volna a nap, és a sugarai kifakították az árnyékokat meg a hűvös foltokat, amelyek valóságossá tették az épületeket. A forróság eltompította a zajokat, és megcsapolta az erejüket. Isaac bűzhödt rongyai alatt verejtékezett és káromkodott. Úgy érezte magát, mintha a forróságban hánykolódva álmodna valami lidérceset, megfoghatatlant.

Andrej úgy lógott közöttük, mintha egy olcsó pálinkától merev részeg cimborájuk lenne. Isaac és Yagharek a Kakastaréj híd felé vonszolta.

Betolakodók voltak itt. Nem Kennelben vagy Rosszparton vagy Bakóhangás nyomornegyedeiben jártak. Ott senki sem figyelt volna rájuk.

Szorongva keltek át a hídon. Körülfogta őket a sok színes kő, átcsapott rajtuk a boltosok meg a vevők megvető és gúnyos kiáltozása.

Yagharek egyik kezét lopva Andrej nyakán tartott és az ideg- meg érköteget markolta, hogy az ébredezés legkisebb jelére keményen belecsípjen. Isaac motyogva, rekedten átkozódott, ami részeg zagyválásra emlékeztetett. Részben ezzel álcázta magát. Másrészt pedig ez tartotta benne a lelket.

- Gyere, faszfej - mordult fel idegesen és halkan. - Na, gyere csak. Faszfej. Mocsok. Rohadék. - Nem tudta, kicsodát vagy micsodát szidalmaz.

Társukat támogatva, értékes felszerelésüket szorongatva, lassan átvánszorogtak a hídon. A nyüzsgő tömeg szétvált előttük, és gúnyos röhögéssel hagyta őket elhaladni. Isaacék nem engedhették, hogy a szidalmazásból nyílt összetűzés legyen. Ha valamelyik unatkozó kemény legény úgy dönt, hogy a koldusok zaklatásával üti el az idejét, az katasztrofális következményekkel járna.

De aztán elhagyták a Kakastaréj hidat, ahol elszigeteltnek és kiszolgáltatottnak érezték magukat, mert a napfény mintha élesen körberajzolta volna őket, mint egy céltáblát, és átcsusszantak Cseprőgomolyba. A város ajka összezárult körülöttük, és ismét nagyobb biztonságban érezték magukat.

Itt rajtuk kívül más koldusok is akadtak, akik a helybeli előkelőségek nyomában sündörögtek, fülbevalós bűnözők, tóvér uzsorások és összeszorított szájú madámok mögött. Andrej megmozdult, mire Yagharek szakavatott kézmozdulattal ismét elcsendesítette.

És voltak itt sikátorok is. Isaacék lekanyarodhattak a főútról a félhomályos mellékutcákba. A magas, keskeny átjárókban ruhák száradtak a házakat egymáshoz kapcsoló köteleken. Az erkélyekről alsóneműre vetkőzött férfiak és nők bámulták meg őket, akik lustán könyökölve flörtöltek egymással. Szemétkupacok és törött csatornafedők mellett haladtak el, gyerekek hajoltak ki fentről, akik puszta szórakozásból leköpték vagy kavicsokkal dobálták meg őket, és elszaladtak.

Mint mindig, most is a vasúti síneket keresték. A Kacsk állomásnál bukkantak rá, ahol a bujjaligeti vonatok elszakadtak a Süd-vonaltól. A magas, boltívekre támaszkodó hídhoz csoszogtak, amely bizonytalanul kanyargott Mállatkert macskakövei felett. A lármás tömeg felett vörösödni kezdett az ég, és a napkorong lassan ereszkedett a szürkület felé. A boltívekre pernye meg olajos füst tapadt, és penészből, mohából meg szívós kúszónövényekből egész kis erdő sarjadt rajtuk. A köveken nyüzsögtek a gyíkok meg a bogarak és a hőség elől rejtőzködő áspisok.

Isaacék egy koszos fülkébe húzódtak a sínek beton- és téglatalapzata tövében. Pihentek. A fejük felett zajlott az élet a városerdőben.

Andrej könnyű volt ugyan, de így is kezdték érezni a súlyát, mintha minden egyes másodperccel nehezebb lenne. Kinyújtóztatták sajgó karjukat, és megmozgatták a vállukat, nagy levegőt vettek. Néhány lábnyira tőlük az állomásról kizúduló tömeg tolongott a szűk rejtekhely bejárata mellett.

Miután kipihenték magukat, és újra elrendezgették a felszerelést, ismét belevetették magukat a mellékutcákba és a Süd-vonal árnyékában haladtak tovább, a város szíve, a tornyok felé, amelyek még elő sem bukkantak a többmérföldnyi házrengeteg mögül: a Tövis és a Perdido pályaudvar kisebb csúcsai irányába.

Isaac megszólalt. Elmondta Yaghareknek, szerinte mi fog történni aznap éjjel.

Derkhan a grízkanyari hulladéklerakó újrahasznosított kacatjain át igyekezett a Konstrukt Tanácshoz.

Isaac előre szólt róla a hatalmas Konstruált Intelligenciának. Derkhan tudta, hogy várják. A gondolat kényelmetlen érzéssel töltötte el.

Ahogy közeledett a Tanács búvóhelyéhez, mintha halk hangok duruzsolását hallotta volna. Azonnal kihúzta magát, és előkapta a pisztolyát. Megnézte, meg van-e töltve, és akad-e elég lőpor a serpenyőben.

Megszaporázta a lépteit, de óvatosan, hangtalanul lopakodott. A selejtfolyosó végén megpillantotta a teknőbe vezető járatot. Valaki gyors léptekkel átsétált előtte. Derkhan elővigyázatosan közelebb osont.

Aztán újabb férfialak ballagott át az összepréselt fémszemét szurdoka előtt, és Derkhan látta, hogy kezeslábast visel, és enyhén támolyog a terhe alatt. Roppant kábeltekercset vetett át a vállán, amely úgy fonódott rá, mint egy ragadozó óriáskígyó.

Derkhan kicsit felegyenesedett. Nem milicisták vártak rá. Besétált a Konstrukt Tanács színe elé.

Amikor belépett a széles mélyedésbe, idegesen az ég fele pillantott, nem lebegnek-e léghajók odafent. Aztán megfordult, és a lélegzete is elakadt, amikor meglátta, menynyien vannak.

Legalább száz férfi és nő foglalatoskodott körülötte különböző homályos tevékenységekkel. Legtöbbjük ember volt, akadt egy tucat vogyanoj, sőt még két khepri is. Mind egyszerű, koszos ruhát viselt. És majdnem mindannyian roppant kábeltekercseket cipeltek, vagy a súlyuk alatt görnyedeztek.

Akadt belőlük mindenféle. Többnyire feketék, de volt közöttük barna meg kék burkolatú, ahogy vörös és szürke is. Néhány tagbaszakadt férfi kettesével támolygott egy-egy férficomb-vastagságú tekercs alatt. Mások alig tíz centi átmérőjű drótokkal mászkáltak.

Az erőtlenül csordogáló beszélgetés azonnal elhalt, amikor Derkhan felbukkant, és minden tekintet felé fordult. A hulladékkrátert zsúfolásig megtöltötték a jelenlévők. Derkhan nyelt egyet, és óvatosan rájuk nézett. Az avatár megbicsakló pálcikalábon igyekezett felé.

- Derkhan Blueday - mondta halkan. - Készen vagyunk.

Derkhan kis időre összehajolt az avatárral, és alaposan szemügyre vette a lefirkantott térképet.

A halott ember felnyitott, véres koponyája rendkívüli bűzt árasztott. Jellegzetes, félig bomló szaga ebben a hőségben még elviselhetetlenebb volt, ezért Derkhan visszatartotta a lélegzetét, amíg bírta, és amikor kellett, mocskos köpenyujján keresztül kapkodta a levegőt.

Miközben ő a Tanáccsal tárgyalt, az egybegyűltek tiszteletteljes távolságban maradtak.

- Ez itt majdnem a teljes véralapú gyülekezetem - közölte az avatár. - Mozgósítható énjeim kézbesítették a sürgős üzeneteket, és mint magad is láthatod, a hívők eljöttek.

- Kurta szünetet tartott, és embertelen hangon kottyantott. - Haladjunk - mondta. - Öt óra tizenhét perc.

Derkhan felnézett az égre, ahol a szürkület közeledtét jelezve lassan elmélyültek a színek. Biztosra vette, hogy a Tanács órája - nyilvánvalóan a telep mélyére temetett időmérő eszköz - másodpercre pontos. Biccentett.

Az avatár parancsára a gyülekezet a súlyok alatt tántorogva elindult kifelé. Mielőtt azonban távoztak, ahhoz a falhoz fordultak, ahol a Konstrukt Tanács rejtőzött. Itt a levegőbe rajzolták hitük jelét, az egymásba kapcsolódó kerekeket; ha kellett, a kábelkötegeket is letették közben

Derkhan rossz előérzettél figyelte őket.

- Nem tudják megcsinálni - mondta. - Nem elég erősek.

- Többen hoztak kordét - felelte erre az avatár. - Egymást váltva mennek majd.

- Kordét? - kérdezte Derkhan. - Honnan?

- Néhányan a sajátjukkal jöttek - mondta az avatár - A többieket utasítottam, hogy vegyenek vagy béreljenek egyet a mai napra. Egyik sem lopott. Nem kockáztathatjuk, hogy ezzel esetleg magunkra vonjuk a figyelmet.

Derkhan elfordult. Zavarba ejtette a hatalom, amivel a Tanács az emberei felett bírt.

Amikor az utolsó tántorgó alak is elhagyta a telepet, Derkhan az avatár kíséretében a Konstrukt Tanács mozdulatlan fejéhez sétált. Az óriás szerkezet az oldalán heverve szemétrétegnek tűnt, és teljesen láthatatlanná vált.

Rövid, vastag kábeltekercs hevert mellette. A végén egy láb hosszan lefejtették a gumiburkolatot. A takaros fonatokból kiszabadított drótszálak szanaszét meredtek.

Egy vogyanoj még a mélyedésben maradt. Nem messze ácsorgott, és idegesen nézte az avatárt. Derkhan intett neki. A férfi ugrálva megindult feléjük, először négy lábon, aztán felegyenesedett kettőre, széles, hártyás talpán szétfeszítette az ujjakat, hogy biztosan álljon az ingatag talajon. Kezeslábasa könnyű, viaszos anyagból készült, amit a vogyanojok használtak: a vízálló szövet nem ázott el, és nem húzta le viselőjét merülés közben.

- Készen állsz? - kérdezte Derkhan. A vogyanoj kapkodva bólintott.

A nő megnézte magának, de nem sokat tudott a népéről. Semmit nem látott, amiből kiderülhetett volna, miért szolgálja odaadóan ezt a különös, sokat követelő szektát, miért imádja ezt a furcsa értelmet, a Konstrukt Tanácsot. A hatalmas gép egyértelműen bábként kezelte híveit, és sem elégedettséget, sem örömöt nem ébresztett benne az imádatuk, legfeljebb bizonyos fokú... haszonérzetet.

Nem értette, még csak nem is kapiskálta, miféle megváltást vagy szolgálatot kínál ez az eretnek egyház a gyülekezetének.

- Segíts levinni ezt a folyóhoz - mondta a vogyanojnak, és felemelte a vastag kábel egyik végét. Megtántorodott a súlya alatt, mire a férfi gyorsan odasietett hozzá, és megtámogatta.

Az avatár nem mozdult. Csak nézte a távolodó Derkhant meg a vogyanojt, akik a Konstrukt Tanácsot körülvevő alacsony hulladékfal északnyugati része mögött felmagasodó, tunya daruk felé tartottak.

A kábel nagyon nehéz volt. Derkhannak többször meg kellett állnia, hogy letegye a végét, és csak hosszas erőgyűjtés után folytatta az utat. A vogyanoj közönyösen ballagott mellette, ha megállt, ő is megtorpant, és megvárta, amíg mehetnek tovább. A hátuk mögött egyre vékonyabbnak tűnt a vaskos kábel letekeredett vége.

Derkhan választotta az utat, és a félhomályban olyan biztosan ment a folyó felé, mintha vízkereső vesszője lenne.

- Te tudod, miről szól ez az egész? - kérdezte gyorsan a vogyanojtól, és fel sem nézett. A férfi éles pillantást vetett rá, aztán hátra, az avatár sovány sziluettje felé, akit még mindig látni lehetett a szemétfal háttere előtt. Lebernyeges fejét ingatta.

- Nem - vágta rá. - Csak hallottam... hogy az Isten gépnek szüksége van ránk egy éjszakai munkára. Amikor megérkeztem, meghallgattam a parancsait. - A hangja normálisnak tűnt. Kurtán, de udvariasan beszélt. Semmi fanatizmus. Mint egy munkás, aki filozofikusan panaszkodik a vezetőségre, mely pótlék nélkül túlóráztatja.

Amikor azonban a kimerültségtől ziháló Derkhan újabb kérdéseket tett fel neki - „Milyen gyakran jöttök ide?”, „Milyen parancsokat ad még?” -, a vogyanoj félelemmel és gyanakodva nézett rá, s először tőszavakban válaszolt, majd biccentésekkel, végül pedig sehogyan.

Derkhan ismét elcsendesedett. A hatalmas kábel cipelésére összpontosított.

A hulladékhalmok egészen a folyó partjáig terpeszkedtek. A Grízkanyar mentén csupasz, nyálkás téglafalak meredtek elő a sötét vízből. Áradáskor kevesebb mint egy méter omladozó agyag védett az árvíztől. Máskor viszont majdnem két méter választotta el a rakpart tetejét a Szurok fodrozódó felszínétől.

Közvetlenül a repedezett téglából emelkedett ki a vasláncokból, palánkokból és betonból emelt magas kerítés, amelyet évekkel ezelőtt építettek, hogy a területen belül tartsák a szeméthalmokat. Mostanra azonban a felgyülemlett hulladék súlyától az öreg drótháló riasztó mértékben dagadt ki a folyó fölé. Ez a gyenge fal az elmúlt évtizedek során több helyen felhasadt, és a lyukakból szemét potyogott a vízbe. A kerítést nem javította meg senki, és ezeken a részeken mindössze az egymáshoz tapadt, összepréselt roncsok fogták vissza a telepet.

Időnként egész tömbök indultak meg, és a fémsalak földcsuszamlásként zúdult le a folyóba.

A hatalmas darukat, amelyek a szemetesbárkákból emelték ki a szállítmányt, kezdetben pár méteres senki földje választotta el a kirakodott hulladéktól - kiégett föld és csenevész bozótos -, ezt azonban hamar elnyelte a sok gyarapodó halom. A gépkezelőknek és a munkásoknak most salakkupacokon kellett átmászniuk, hogy eljussanak az immár közvetlenül a telep vulgáris hegyvidékéből kiemelkedő darukig.

Mintha termékennyé vált volna a szemét, és nagy fémszerkezetek sarjadtak volna belőle.

Derkhan és a vogyanoj addig kerülgették a kupacokat, amíg szem elől veszítették a Tanács búvóhelyét. Kábelcsíkot húztak maguk után, amely azonnal láthatatlanná vált, amint leért a földre, haszontalan kacattá vált a kihajított szerkentyűkből álló tájon.

A buckák a Szurok közelében egyre alacsonyabbak lettek. A rozsdás kerítés itt négylábnyira dudorodott ki a folyó fölé. Derkhan apránként módosította az útirányukat, egy tátongó hasadék felé igyekeztek, ahol ki lehetett jutni a telepről.

A szutykos víz túloldalán Új-Crobuzont látta. A lyuk közepén egy pillanatra felvillantak a messzeségben pöffeszkedő Perdido pályaudvar dudoros csúcsai. Látni lehetett az összevissza meredező tornyok között feszülő drótkötélpályát. A milícia gondolái otrombán furakodtak az égbe.

Szemközt Mállatkert türemkedett fel vastagon a víz mellett. Ott nem mindenhol maradt meg a rakpart, néhány utca egy darabon követte a folyót, aztán kertek, raktárak falai és üres telkek következtek. Derkhan zavartalanul tehette a dolgát, onnan nem figyelte senki.

Pár lépésre a fal peremétől letette a kábelt, és a hasadékhoz óvakodott. A lábával tapogatta a talajt maga előtt, nehogy meginduljon alatta, és ő belezuhanjon a mocskos vízbe. Amennyire mert, kihajolt, és a gyengén fodrozódó hullámokat nézte.

A napkorong lassan közeledett a nyugati háztetők felé, és a folyó piszkos feketeségét vörös fény vonta be.

- Penge! - sziszegte Derkhan. - Itt vagy?

A következő percben halk csapkodás hallatszott lentről Az egyik jellegtelen, lebegő deszka hirtelen közelebb mozdult. Folyásiránnyal szemben.

Pengefinchess lassan kidugta a fejét a vízből. Derkhan elmosolyodott. Furcsa, elkeseredett örömöt érzett.

- Rendben van - szólalt meg a kalandornő. - Ez az utolsó munkám.

Derkhan nevetséges módon hálás volt.

- Segít nekünk - mondta a másik vogyanojnak, aki riadt gyanakvással nézte Pengefinchesst. - A kábel túl nagy és nehéz, egyedül nem bírnál vele. Ha bemászol a vízbe, leeresztem a végét kettőtöknek.

Beletelt néhány másodpercbe, mire a férfi vogyanoj úgy döntött, hogy a feladat fontosabb annál a kockázatnál, amit a jövevény jelenthet. Ideges félelemmel, morcosan Derkhanra nézett és bólintott. Gyorsan a hasadékhoz caplatott, a pillanat töredékéig tétovázott, aztán elegánsan elrugaszkodott, és eltűnt a folyóban. Olyan kiszámítottan ugrott, hogy alig hallatszott csobbanás.

Pengefinchess gyanakodva méregette a közeledő alakot.

Derkhan körülnézett, és megpillantott egy henger alakú csövet, vastagabbat, mint a combja. Hosszú volt, és hihetetlenül nehéz, de kapkodva, elkínzott izmaival mit sem törődve, centiről centire a hasadék felé görgette, aztán át a lyukon. Kinyújtóztatta a karját, és megrándult az arca a fellángoló izomláztól. A kábelhez támolygott, és a vízhez cibálta.

A csövön keresztül lassan elkezdte leereszteni a várakozó vogyanojok felé, és húzta, amennyire csak tőle tellett. A telep közepén rejtőző tekercsről egyre többet csévélt le, és engedett tovább a vízbe. Végül egy nagyobb nyújtózkodással Pengefinchess is elérte a kábelt: majdnem teljesen kivágódott a vízből, és elkapta himbálózó végét. Jelentős részét magával rántotta a víz alá. A talaj pereme veszedelmesen a folyó felé billent, de a kábel végül megakadt a cső sima görbületén, mindkét oldalon megfeszült, és akadálytalanul csúszott végig a tetején.

Pengefinchess ismét elkapta a kábelt, és húzni kezdte aztán lemerült, és elindult a folyó feneke felé. Elkerülte a szervetlen talajból kiálló kampókat és kiszögelléseket, a kábel pedig vonakodva követte a fenti szemétben, be a vízbe.

Derkhan az akadozva haladó kábelt nézte, amely váratlan rángásokkal követte a vogyanojok mozgását, akik ilyenkor előrerúgták magukat a mélyben. Kurta, diadalmas mosoly derengett fel az arcán, és kimerülten egy törött betonoszlopnak támaszkodott.

A víz felszínén semmi sem árulta el, mi folyik odalent. A hatalmas kábel a folyóparton ereszkedett a vízbe, meredeken, teljes derékszögben tűnt el a sötétségben. Derkhan most értette meg, hogy a vogyanojok először összegyűjtik odalent a kábel laza részeit, hogy ne a folyó felszínén kelljen kifeszíteniük.

A kábel egyszer csak megállt. Derkhan szótlanul figyelt, hátha kiderül, mi történik a mélyben.

Percek teltek el. Pontosan a folyó közepén felbukkant egy alak.

Egy vogyanoj volt, aki a magasba emelte a kezét diadalmasan, esetleg köszönni vagy jelezni akart valamit. Derkhan visszaintegetett, közben a szemét erőltetve próbált rájönni, vajon üzenetet kapott-e.

A folyó nagyon széles volt, az alak pedig kicsi. Aztán megpillantotta a kezében az íjat, és ebből tudta, hogy Pengefinchess az. És azt is látta, hogy ez a kurta intés a búcsúzásé, és szomorú arccal, szélesebb kézmozdulatokkal válaszolt rá.

Most tudatosult benne igazán, milyen feleslegesen könyörögtek Pengefinchessnek, hogy legyen segítségükre a vadászat utolsó fázisában. Kétségtelenül megkönnyítette a dolgukat, de nélküle is megoldották volna, a Tanács többi vogyanoj hívének közreműködésével. Derkhan azt sem igazán értette, miért érez bármit - még ha ilyen haloványan is - Pengefinchess távozása láttán, miért kíván neki szerencsét, miért integet ilyen átéléssel, és miért támad benne enyhe hiányérzet. A vogyanoj zsoldos elment, és kecsegtetőbb, biztonságosabb megbízások után nézett. Derkhan nem tartozott neki semmivel, legkevésbé hálával vagy szeretettel.

A körülmények azonban mégis bajtársakká tették őket és Derkhan sajnálta, hogy elmegy. Pengefinchess részt vállalt, még ha csekély részt is, ebben a kaotikus, rémálomszerű küzdelemben, ezért megérintette a távozása.

A kar az íjjal együtt eltűnt. Pengefinchess ismét alá merült.

Derkhan hátat fordított a folyónak, és elindult vissza felé a Tanács útvesztőjében.

A pusztuló kábelt követve a szeméttelep kanyargós ösvényein visszajutott a Tanács színe elé. Az avatár a henger mellett várta, amelyről teljesen lefutott a gumiborítású drót.

- Sikeres volt az átkelés? - kérdezte, amint meglátta a nőt. Tántorogva megindult előre, és zörögve húzta a háta mögött a fejébe futó kábelt. Derkhan bólintott.

- Elő kell készítenünk a dolgokat - mondta. - Hol a kimenet?

Az avatár megfordult, és intett, hogy kövesse. Megállt, és felemelte a kábel másik végét. Majdnem felbukott a súlya alatt, de nem panaszkodott, és segítséget sem kért, Derkhan pedig nem ajánlotta fel.

Az avatár a vastag, szigetelt kábellel a hóna alatt egy roncskupac felé indult, amelyben Derkhan most ismerte fel a Konstrukt Tanács fejét (meghökkentő hirtelenséggel, mint azokban az optikai trükköket tartalmazó gyerekkönyvekben, ahol a képen egy fiatal nő arcából hirtelen egy vén banya vonásai rajzolódnak ki). Még mindig az oldalán hevert, életjel nélkül.

Az avatár felnyúlt a Tanács fémfogazatát szemléltető rácshoz. Az egyik hatalmas lámpa mögött, amely a szerkezet szemének felelt meg, összegubancolódott drótok, csövek és kacatok türemkedtek ki a burkolat alól, amelyben egy hihetetlenül bonyolult analitikus számítógép csattogó szelepei dolgoztak.

A hatalmas konstrukt most először mutatta jelét annak, hogy a tudatánál van. Derkhan mintha halvány fényt látott volna a nagy szemben felvillanni, felerősödni és halványulni.

Az avatár az analóg agy, a Tanács különleges, nem emberi tudatát felépítő hálózat egyik eleméhez vonszolta a kábelt. Szétcsavart néhány vastag drótszálat a kábelben és a Tanács fején burjánzó kötegekben egyaránt. Derkhan émelyegve elfordult, mert a halott ember békésen tűrte, hogy az éles fémperemek sebeket ejtsenek rajta, és szivárgó, szürkés vér lövelljen pusztuló bőrére.

Elkezdte hozzákapcsolni a Tanácsot a kábelhez, ujjvastagságú drótokat tekert össze, dugaszokat lökött rejtélyesen felszikrázó aljzatokba, az első pillantásra értelmetlen rendszerben sorakozó ezüst-, réz- és üvegdudorokat vizsgálgatta a roppant konstrukt fején és a kábel gumiburkolata alatt, némelyiket megtekerte, némelyikhez hozzá sem nyúlt, és lehetetlenül bonyolult konfigurációkat állított össze.

- A többi könnyű - suttogta. - Drótot dróthoz, kábelt kábelhez, át az egész városon. Ez az egyetlen problémás rész, itt a forrásnál kell megfelelően csatlakoztatni áramoltatni a szivárgást, utánozni a kommunikátorok sisakjának a működését, mintha egy másfajta tudat modellje lenne.

A nehézségek ellenére még mindig ragyogott a napfény amikor az avatár felpillantott, combjába törölte szétmarcangolt tenyerét, és azt mondta, végzett.

Derkhan ámultan figyelte a csatlakozás mellett fellobbanó apró szikrákat és felvillanásokat. Csodálatos volt. Úgy csillogott, mint egy mechanikus gyémánt.

A Tanács feje - a hatalmas tömb még mindig mozdulatlan volt, mint egy alvó démon - kötőszövetként működő drótok gubancán keresztül kapcsolódott a kábelhez, mintha elyktromechanikus, thaumaturgikus seb hegedt volna be rajta. Derkhan lenyűgözve méregette. Végül felnézett.

- Hát akkor - szólalt meg tétovázva -, azt hiszem, a legjobb lesz, ha megkeresem Isaacet, és szólok neki, hogy... készen vagy.

Pengefinchess és társa széles csapásokkal szelte a piszkos vizet, és nagyokat rúgva fúrták át magukat a Szurok örvénylő feketeségén.

Mélyen a felszín alatt maradtak. A folyó feneke alig látszott, egyenetlen sötétség volt két lábbal alattuk. A kábel lassan csévélődött lefelé abból a nagy kupacból, amelyet a hátuk mögött, a partfalnál hagytak.

Nehéz volt, és csigalassan vonszolták a mocskos folyóban.

Egyedül voltak. Nem bukkantak fel más vogyanojok: mindössze néhány szívós, zömök hal cikázott odébb idegesen a közeledtükre. Mintha lenne Bas-Lagon bármi, amivel rávehetnének arra, hogy megegyem őket, gondolta Pengefinchess.

Teltek-múltak a percek, és ők csak folytatták útjukat. Pengefinchess nem gondolt Derkhanra, sem arra, ami aznap éjjel történni fog, nem töprengett a terven, amelynek fültanúja lett. Nem latolgatta, mekkora esélyük van a sikerre. Nem tartozott rá.

Shadrach és Tansell meghalt, neki pedig tovább kell mennie.

Valamilyen ködös módon azt kívánta Derkhannak és a többieknek, hogy járjanak szerencsével. Társak voltak, még ha nagyon rövid ideig is. Amennyire megértette, bár nem nagyon figyelt rájuk, nagyon nagy dolgok forogtak kockán. Új-Crobuzon gazdag város volt, ezernyi potenciális megbízóval. Szerette volna, ha épségben marad.

A iszamós sötétségből lassan kibontakozott a túlpart. Pengefinchess lassított. A vízben lebegve a kezébe gyűjtött némi felesleget a kábelből, eleget ahhoz, hogy felérjen a felszínre. Röpke tétovázás után elrúgta magát felfelé. Intéssel jelezte a hím vogyanojnak, hogy kövesse, majd a félhomályos derengésen keresztül egy csillámló fényszilánk, a Szurok felszíne felé úszott, ahol a nap ezernyi sugarát szétszórta és magába nyelte a folyó.

Együtt bukkantak elő a vízből, majd néhány rúgással a folyópart árnyékába úsztak.

A téglákba itt rozsdás vaskarikákat vertek, amelyek otromba lépcsőként a magasba vezettek. Fentről kocsik és járókelők hangja szivárgott le hozzájuk.

Pengefinchess kényelmesebb helyzetbe igazította az íját. A komor hímre nézett, és lubbockul, a keleti vogyanojok több szótagos, torokhangú nyelvén szólt hozzá. A hím városi dialektusban válaszolt, ami az emberek ragamolljával keveredett, de még megértették egymást.

- A társaid meg fognak találni? - érdeklődött Pengefinchess kurtán. A hím bólintott (a városi vogyanojok ezt is az emberektől tanulták el). - Végeztem - jelentette be a nőstény. - Egyedül kell tartanod a kábelt. Várd meg őket Én megyek. - A hím ugyanolyan savanyú arccal nézett rá ismét bólintott, és intett, mintha felkavarná a vizet, ami valamilyen üdvözlésféle lehetett. Pengefinchess egészen meglepődött. - Légy termékeny! - mondta. Ez volt a tradicionális búcsúzás.

Aztán eltűnt a Szurok felszíne alatt, és egyre nagyobb lendülettel távolodott.

Pengefinchess a folyó ívét követve kelet felé úszott. Nyugodt volt, de kezdett úrrá lenni rajta a fokozatosan növekvő izgatottság. Sem tervei, sem kötelékei nem voltak. Hirtelen azon tűnődött, mihez kezd most.

A sodrás a Strack-sziget felé vitte, ahol a Szurok meg a Kankó zavaros áramlatként egyesült, és Szurokfolyammá változott. Pengefinchess tudta, hogy a Parlament víz alatti tömbjét vogyanoj milicisták őrzik, ezért elkerülte a szigetet, elszakadt az áramlattól, meredek kanyarral északnyugat felé fordult, és felfelé úszott, ahol lassan átjutott a Kankó vizébe.

A sodrás itt erősebb volt, mint a Szurokban, és hidegebb is. Kis időre egészen felélénkült, de aztán beleúszott egy szennyezett foltba.

Tudta, hogy ez már Borzosláp mocska, és gyors csapásokkal igyekezett kifelé a zavaros vízből. Néhány helyen a vízelementálja reszketve bújt a bőréhez, ilyenkor elkanyarodott, és más utat keresett a szennyezett folyóban. Apró, gyors kortyokkal lélegezte be az undorító folyadékot, mintha azzal megúszhatna a fertőzést.

A víz végül világosodni kezdett. A két folyó találkozásától jó mérfölddel feljebb a Kankó hirtelen kitisztult.

A Pengefinchessben feltámadó érzés akár csendes öröm is lehetett.

Itt kezdte érezni más vogyanojok jelenlétét is. Mélyebbre ereszkedett, imitt-amott meglegyintette a tehetős vogyanojok házába vezető alagutak gyenge áramlása. Ezek nem is hasonlítottak a Szurok, Tetemkert vagy Bősgomoly kalyibáira: azokat a kátránnyal burkolt, szögletes, szemlátomást emberi tervezésű házakat cölöpökre építették évtizedekkel ezelőtt, és hagyták, hogy egészségtelen módon beleroskadjanak a vízbe. Azok voltak a vogyanoj nyomornegyedek.

Itt azonban a hegyekből lezúduló hideg víz mesterien megépített föld alatti csatornákon keresztül egy-egy csupa fehér márvány folyóparti házba jutott. Az épület ízléses külseje nem ütött el a szomszédos palotáktól, ahol emberek éltek, de odabent vogyanoj rezidencia nyílt: a tátongó ajtónyílások hatalmas termeket kötöttek össze a felszínen és alatta egyaránt, a folyosók itt csatornák voltak, a zsilipek mindennap frissítették a vizet.

Pengefinchess végig a mélyben maradt, miközben elúszott a gazdag vogyanojok házai mellett. Amint egyre távolabb került a város központjától, úgy lett egyre boldogabb és nyugodtabb. Egyre nagyobb örömmel élvezte ki a szökését.

Kitárta a karját, és kurta mentális üzenetet küldött a vízelementáljának, amely levált a bőréről, és átpréselte magát a vastag gyapjúruha pórusain. Több nap szárazság, a csatornák meg a folyó mocska után cikázva vágódott a tisztább vízbe, szabadon, élvezettel hempergett, a félig elő víz mozgó örvénye volt a folyó áradatában.

Pengefinchess érezte, hogy az elementál megindul előre, és vidáman követte, utánakapott, összezárta a kezét körülötte, ujjai a testébe mélyedtek. A lény boldogan ficánkolt.

Elindulok felfelé a parton, döntötte el Pengefinchess, megkerülöm a hegyeket. Átkelek a Bezhek-előhegységen talán, aztán végigmegyek a Békásparlag peremén. A Hidegkarom-tenger felé. Ezzel a hirtelen elhatározással Derkhan meg a többiek azonnal eltűntek a fejéből, emlékké váltak, befejezett történetté, amiről egyszer majd esetleg mesél valakinek.

Kitátotta hatalmas száját, és hagyta, hogy átzubogjon rajta a folyó vize. Pengefinchess úszott tovább, át a külvárosokon, felfelé, ki a városból.

Negyvenkilencedik fejezet

Szurtos kezeslábast viselő férfiak és nők indultak útnak Grízkanyar roncstelepéről.

Gyalog mentek vagy kocsin, kettesével vagy négy-öt fős kis csoportokban. Meg-megállva, feltűnésmentes tempóban haladtak. A gyalogosok nagy kábeltekercseket cipeltek a vállukon, vagy valamelyik társukkal közösen vitték. A szekerek hátuljában ülő munkások a feslett végű drótokból felhalmozott hatalmas, ringatózó kupacokon ültek.

Szabálytalan időközökben indultak, több mint két órába is beletelt, mire mindannyian útra keltek, mert a Konstrukt Tanács menetrendjéhez alkalmazkodtak. A számítások szerint ez teljesen véletlenszerű mintát eredményezett.

Egy kisebb, ló vontatta szekér gördült ki a telepről négy emberrel, majd a Kakastaréj hídon túl besorolt a forgalomba, és kanyarogva közelített Mállatkert közepe felé. Ráérősen haladt, aztán befordult a banyánafákkal szegélyezett, széles St. Dragonne bulvárra. Az utasok a rázkódástól imbolyogva hallgatták a kerekek tompa csattogását az utcát borító fadeszkákon: ez még a különc Waldemyr polgármester hagyatéka volt, akit borzasztóan zavart az ablaka alatti macskaköveken dübörgő szekerek lármája.

A kocsis megvárta, amíg rés nyílik a forgalomban, aztán balra kanyarodott, egy kis udvarba. A bulvárt innen nem lehetett látni, a hangok azonban itt is sűrűn kavarogtak körülöttük. A szekér élénkvörös téglafalnál állt meg, amely mögül lonc pompás illata szállt. A szellő finoman emelgette a fal tetején a lehajló borostyánt meg a sok színes virágot. A Vedneh Gehantock kolostor kertje volt ez, amelyet a szóban forgó virágistenséget szolgáló emigráns kaktuszok és emberszerzetesek gondoztak.

A négy férfi leugrott a szekérről, és nekilátott lepakolni a szerszámokat meg a súlyos kábelkötegeket. Járókelők sétáltak el mellettük, végigmérték és azonnal el is felejtették őket.

Az egyik férfi a kolostor falához emelte a kábel végét. A társa nehéz vaskapcsot és pörölyt fogott, majd három gyors ütéssel a téglához erősítette a vezetéket, jó két méter magasságban. A másik két férfi ugyanezt tette három méterre onnan, aztán megint távolabb húzódtak, ahol megismételték a műveletet.

Nem óvatoskodtak. Szakavatottan, szerényen dolgoztak. A kalapálás csak egy hang volt a város zajmontázsában.

A férfiak eltűntek a sarok mögött, és folytatták útjukat nyugat felé. Magukkal vonszolták a szigetelt tekercset. A másik két munkás a felszögezett kábelvég mellett várt, amelyből fémszirmokként bomlottak szét a rézből és mindenféle fémötvözetből készült drótok.

A páros a kanyargós falakat követve vitte a kábelt, miközben egyre mélyebbre vájtak Mállatkertben, éttermek hátsó ajtaja és a butikok meg ácsműhelyek rakodóbejárata mellett elhaladva egyre közelebb kerültek a piros lámpás negyedhez és a Rikácshoz, Új-Crobuzon nyüzsgő központjához.

Tégla- és betonfalak mellett vitték a kábelt, fent vagy lent, kikerülték vele a burkolat foltjait, belefűzték a kanyargó csövek gombolyagába, ereszcsatornák és túlfolyók, gázcsövek közé, thaumaturgikus átalakítók és rozsdásodó csatornák rejtélyes rendeltetésű, elfeledett köreibe. A kopott vezetéket nem is lehetett látni. Szál volt a város idegdúcában, egyetlen vastag fonat a sok másik között.

Végül nem halogathatták tovább, át kellett kelniük az úttesten, amikor az utca lassan kelet felé kanyarodott, és levált az útvonalukról. A földre fektették a kábelt, és a két szemközti járdát összekötő árokhoz vitték. Elvezetőcsatorna volt ez, eredetileg a trágyalének, mostanában az esővíznek, a burkolólapok között nyíló, húsz centiméter széles hasadék, amely a túlsó végén egy rácson keresztül a csatornarendszerbe zúdított mindent.

A munkások a gödörbe fektették a kábelt, és rögzítették. Gyorsan átvágtak az úton, néha félreálltak, mert az elhaladó járművektől nem lehetett dolgozni, de ez a kevésbé forgalmas utcák egyike volt, és viszonylag hosszabb megszakítások nélkül haladhattak.

Továbbra sem keltettek feltűnést. A jellegtelen páros a hátuk mögötti falról vitte a kábelt - egy iskola mellől, ahonnan az egyik ablakból didaktikus vakkantások szűrődtek ki -, és elhaladt egy másik munkáscsapat mellett. Ők a szemközti saroknál ásták az úttestet, és cserélték a törött burkolólapokat. Felnéztek, érthetetlen rövidítéssé morgott köszöntéssel üdvözölték őket, aztán rájuk sem hederítettek többé.

A Konstrukt Tanács küldöttei a piros lámpás negyed közelében befordultak egy udvarba, és maguk után húzták a súlyos kábelt. Három oldalról falak magasodtak föléjük, ötemeletnyi mocskos tégla, csupa folt és moha, amit évek alatt felmart az eső és a szmog. Szabálytalan időközönként ablakok nyíltak odafent, mintha a tetőről potyogtatták volna le őket rendetlen összevisszaságban.

Kiáltozás és átkozódás hallatszott, nevetéssel tarkított beszélgetés, edénycsörömpölés. Az egyik harmadik emeleti ablakból meghatározhatatlan nemű kisgyerek bámult lefelé. A két férfi idegesen összenézett, aztán szemügyre vették a többi ablakot is. A gyermek arca volt az egyetlen amit láttak: őt leszámítva nem figyelte őket senki.

A földre dobták a kábelhurkokat, aztán egyikük felpillantott a gyerekre, kacsintott, és kópésan elvigyorodott A másik fél térdre ereszkedett, és átkandikált az udvarról nyíló kerek csatornalejárat rácsán.

Valaki felkurjantott a sötétségből. Mocskos kéz furakodott át a fémfedőn.

Az első munkás megrángatta a társa lábát, és odasziszegett neki - „Itt vannak... ez az a hely!” -, aztán megragadta a kábel lecsupaszított végét, és megpróbálta áttuszkolni a vasrudak között. Túl vastag volt. A férfi szitkozódott, a szerszámos dobozából előkotort egy fémfűrészt, és munkához látott a vastag rácson. Éles csikorgás hallatszott, és a munkás idegesen összerezzent.

- Siess! - mondta a lenti alak. - Valami követett minket.

Miután a férfi végzett a fűrészeléssel, társa határozott mozdulattal a cakkos szélű lyukba lökte a kábelt. A másik nyugtalanul pillantott oda. Mintha egy groteszk, visszájára fordított szülést nézett volna.

A lentiek megragadták a kábelt, és lerántották a csatorna sötétjébe. A több méter hosszú kábeltekercs kezdett letekeredni a csendes, szűk udvarban, és behatolt a város érrendszerébe.

A gyermek érdeklődve figyelt, a két férfi várt, és a kezeslábasába törölgette a kezét. Amikor a kábel megfeszült, és meredek ívben eltűnt a föld alatt, mögöttük pedig rátapadt a kis zsákutca sarkára, könnyed, fürge léptekkel elhagyták az árnyékos lyukat.

Amikor kifordultak a sarkon, egyikük még visszanézett, ismét kacsintott, aztán eltűnt a gyermek szeme elől.

A főutcán szó nélkül elváltak egymástól, és a lenyugvó nap fényében két különböző irányban folytatták útjukat.

A kolostor falánál várakozó két férfi felnézett.

Az utca túloldalán, egy nyirkos foltokkal pettyezett betonépület tetején három ember bukkant fel az omladozó peremnél. Ők is kábelt vonszoltak magukkal, az utolsó tizenvalahány métert egy sokkal hosszabb tekercsből, amely most már mögöttük kígyózva haladt visszafelé a tetőkön Mállatkert déli szegélye felé.

A kábelcsík a tetőkre telepedett csavargók kalyibáit kerülgette. Belefutott a galambketrecek között tekergőző csövek légiójába. Átnyomakodott a csúcsos tornyok között, és undorító parazitaként tapadt rá a cserepekre. Enyhén besüppedve lógott az utcák felett, az épületeket összekötő kis átjárók mellett. Imitt-amott, ahol a rés két méternél kisebb volt, felfüggesztés nélkül is áthidalta a távolságot.

A kábel délkeleti irányban tűnt el: hirtelen alábukott egy nyálkás lefolyóban, amely a csatornarendszerbe vezetett.

A férfiak az épület tűzlépcsőjéhez mentek és lemásztak. A kábelt lecibálták az elsőre, aztán lenéztek a kolostor kertjére meg a lent várakozó két alakra.

- Kész? - kiáltotta az egyik újonnan érkezett, és dobást imitáló mozdulatot tett a kezével. A páros felnézett és bólintott. A trió összehangolt mozdulattal lehajította a kábel végét.

A vezeték szörnyeteg kígyóként vonaglott a levegőben, majd hangos csattanással az egyik férfi karjában landolt, aki odafutott, hogy elkapja. Feljajdult ugyan, de megtartotta, a feje fölé emelte, és amilyen szorosra lehetett, megfeszítette.

A kolostor falához cibálta, úgy helyezkedett, hogy az új kábel simán összeérjen a másik darabbal. A társa ezt is a helyére kalapálta.

A fekete vezeték a járókelők feje fölött, meredek ívben szelte át a levegőt.

A tűzlépcsőn álló trió a korláton áthajolva figyelte társaik őrült kapkodását. Az egyik lenti munkás egymáshoz csavarta a drótszálakat. Fürge mozdulatokkal dolgozót amíg csúnya, de funkcionális csomóba nem tekerte az összest.

Szerszámtáskájából két palackot vett elő. Mindegyike felrázta, aztán kikapta az első dugót, és a vezetékgubancra csöpögtette a tartalmát. A viszkózus folyadék eláztatta kapcsolódási pontot. A második üveggel is megismételt a műveletet. A kétfajta folyadék találkozása hallható khémyai reakciót eredményezett. A férfi hátrahúzódott, kinyújtott karral öntött tovább, aztán lehunyta a szemét, amikor füst kezdett gomolyogni a gyorsan forrósodó fémből.

A kétfajta khemykália elvegyült, begyulladt, majd mérgező gázokat köpve egy pillanat alatt felhevült, és összeolvasztotta a két kábel végét.

Amikor a hőség csökkent valamelyest, a két férfi belekezdett az utolsó feladatba: zsákokból hasogatott rongyokba csavarták az új kapcsolódási pontot, majd felpattintottak egy bádogdobozt, amelyben sűrű, bitumenre emlékeztető festék volt, és vastag réteget kentek a csupasz fémre szigetelésképpen.

A tűzlétrán álló munkások elégedettnek tűntek. Megfordultak, és elindultak arra, amerről jöttek, a tetőre, ahol olyan gyorsan szétszóródtak, mint füst a szélben.

A Grízkanyar és a Rikács közötti részen hasonló munkálatokra került sor.

A csatornákban férfiak és nők óvakodtak előre a vízcsöpögéstől és zubogástól hangos alagutakban. Ahol lehetőség nyílt rá, olyanok vezették őket, akik valamelyest ismerték a föld alatti várost: csatornamunkások, mérnökök, tolvajok. Mindannyiukat térképpel, fáklyával, pisztollyal és szigorú utasításokkal látták el. Legalább tízfős csoportok haladtak az előre kijelölt útvonalakon, közülük többen egyszerre cipelték a súlyos kábelt. Amikor az egyik lassan letekeredő vezeték elfogyott, összekötötték egy újabbal, és mentek tovább.

Veszedelmes késlekedések is előfordultak, amikor páran elszakadtak a többiektől, és életveszélyes zónák felé kanyarodtak: a ghulfészkek és a föld alatti búvóhelyek irányába. De aztán észbe kaptak, suttogva kértek segítséget, és a társak hangját követve visszataláltak a csoporthoz.

Amikor valamelyik nagyobb csomópontban végre rábukkantak a kábelvégre, amelyet egy másik csapat hagyott ott, khemykáliával, forrasztópákával vagy kontár thaumaturgiával összekapcsolták a két vezetéket. Aztán a kábelt a csatornákat behálózó hatalmas artériákhoz, a vaskos csövekhez erősítették.

Miután egy csoport elvégezte feladatát, a tagok szétszóródtak és eltűntek.

Feltűnésmentes helyeken, hosszú mellékutcákban vagy az egymáshoz épült házak összekapcsolódó tetőin a kábel kibukkant a föld alól, és a felszínen tevékenykedő csapatok átvették. Raktárépületek mögött burjánzó sáskupacokban csévélték le a tekercseket, nyirkos téglalépcsőkön vezették felfelé, cserepeken át, nyüzsgő utcák mentén, ahol tevékenységük annyira mindennapinak számított, hogy senkinek sem szúrt szemet.

Ők is találkoztak másokkal, és újabb kábeldarabok csatlakoztak egymáshoz. A férfiak és a nők nyomtalanul eltűntek.

A Konstrukt Tanács számolt azzal, hogy néhány csapat - különösen a csatornákat járó - esetleg eltéved, és lekési a találkozót, ezért az útvonal mentén tartalék csoportokat állomásoztatott. Építkezéseken és csatornák partján várakoztak kígyószerű terhükkel, hátha valaki szól nekik, hogy valamelyik kapcsolódási pont kimaradt.

A munkán azonban mintha áldás ült volna. Akadtak problémák, elvesztegetett percek, elpocsékolt pillanatok és rövid pánikrohamok, de egyetlen csapat sem tűnt el vagy késte le a találkozót. A tartalékosok munka nélkül maradtak.

A városban nagy, girbegurba áramkör készült. Több mint két mérföld hosszan hatolt át a különböző rétegeken: matt, fekete gumirétege trágyaszagú nyálkában kúszott néha mohán és penészes papíron, csenevész aljnövényzeten, téglákkal teliszórt réten futott, elkente a kóbor macskák és utcagyerekek nyomait, kettévágta a nyirkos foltokat a falakon, eltakarták őket a szétporlott és összecsomósodott téglapor göröngyei.

A kábel feltartóztathatatlan volt. Rendületlenül folytatta útját, néha ostorszíjként kunkorodott oldalra, ösvényt hasított a perzselő városba. Eltökélt volt, mint az ivásra igyekvő halak, és átküzdötte magát az Új-Crobuzon közepén emelkedő roppant monolit felé.

A napkorong lemenni készült a nyugati dombok mögött, és bámulatos, lélegzetelállító látvánnyá változtatta a tájat. Ám így sem vetélkedhetett a Perdido pályaudvar fenségével.

Ennek hatalmas és megtévesztő felszínén fények pislákoltak, és a már kivilágított vonatokat úgy fogadta be gyomrába, mintha mind áldozati ajándék lenne. A Tövis felszegett lándzsaként nyársalta a felhőket, de eltörpült az állomás mellett, apró betontoldalék volt ezen a roppant, hírhedt leviatánon, amely tunya elégedettséggel dagonyázott a várostengerben.

A kábel megállás nélkül, hullámokban haladt a pályaudvar felé, hol Új-Crobuzon felett, hol pedig alatta.

A Perdido pályaudvar nyugatra néző homlokzata a Bil-Santum térre nyílt. Életteli, gyönyörű hely volt, ahol mindig kocsik és gyalogosok keringtek a középen fekvő park körül. A buján zöldellő lombok alatt bűvészek, zsonglőrök és kofák gondoskodtak a folyamatos kurjongatásról és az állandó leárazásokról. A polgárok vidám közönnyel viszonyultak az égboltot uraló monumentális építményhez. Legfeljebb akkor vettek róla tudomást - valamelyest -, amikor az alacsonyan járó napkorong sugarai telibe kapták az épület, és kaleidoszkópként villantották fel tarka foltjait: itt rózsaszínre festették a stukkót meg a pingált deszkát, amott vérvörösek lettek a téglák; a vastraverzeket csillogóvá tette a sűrű fény.

A BilSantum utca hatalmas boltív alatt haladt át, amely a Tövist kötötte össze az állomás főépületével. A Perdido pályaudvar nem volt szemérmes. Mindegyik pereméhez hozzá lehetett férni. Az alacsony tornyok nyerge lelógott az épület hátáról, kinyúlt a városba, és bárdolatlan, hétköznapi házak tetőzetévé változott. A burkolatát alkotó betontömbök egyre zömökebbek lettek, amint távolabb húzódtak tőle, és hirtelen csúnya támfalakká alakultak a csatornák mentén. Ahol az öt vasútvonal kigördült a domború hidakra, és elhaladt a tetők mellett, az állomás téglái támogatták és vették körül az összest, utat nyitottak nekik az utcák felett. Az épület átszivárgott a saját határain.

A Perdido utca hosszú volt, és keskeny. Függőlegesen indult a BilSantum térről, majd kanyarogva keleti irányba, Gidd felé fordult. Senki sem tudta, mi olyan fontos ebben az utcában, hogy erről nevezzék el a pályaudvart. Az utcát macskakővel burkolták, a házak sem voltak rozzantak, habár a felújítás rájuk fért volna. Valaha ez lehetett az állomás északi határa, de már régen elmosódott. A pályaudvar emeletei és helyiségei terjeszkedni kezdtek, és betörtek a kis utcára.

Könnyedén átugrottak felette, és penészként terjedtek szét a túloldali tetőbirodalomban, átalakítva a BilSantum tér északi részén álló előkertes házsort. A Perdido utca néhány helyen nyitott maradt, máshol viszont hosszan befedte a boltíves téglatető, amelyen vízköpők, esetleg fa- vagy vasrácsozatok díszelegtek. Itt, a pályaudvar hasának árnyékában örökké gázlámpák világítottak.

A Perdido utcát továbbra is lakták. Családok kezdték a napot a sötét, mesterséges égbolt alatt, munkába sétáltak a kanyargós járaton át, árnyékból ki, árnyékba be.

Fentről gyakran hallatszott a nehéz bakancsok dübörgése. Az állomás elülső, illetve a tető nagy része őrzött terület volt. Biztonsági őrök, külföldi katonák és milicisták, néhányan egyenruhában, mások inkognitóban járőröztek a homlokzaton, a hegyes-völgyes pala- és agyagbirodalomban, védelmezték a benti folyosókat megtöltő bankokat, üzleteket, követségeket meg kormányhivatalokat. Felfedezőként járták gondosan megtervezett útvonalaikat a tornyok és csigalépcsők között, a manzárdablakok előtt és a fent elrejtett udvarokban, átutaztak a tetőzet mélyebb rétegein, fentről néztek le a térre, a titkos helyekre és a gigászi városra.

De kelet felé, valamivel távolabb onnan, a pályaudvar hátsó részén, ahol száz raktárajtó és kisebb bolt akadt, a biztonságiak figyelme lankadt, és felületesebbé váltak. Itt sötétebb volt az égre tornyosuló építmény. Alkonyatkor hatalmas árnyékot vetett a Rikács nagy foltjára.

Valamivel távolabb a főépület tömegétől, a Perdido pályaudvar és a Gidd állomás között a Dexter-vonal régi irodák között haladt el, amelyeket kisebb tűzeset pusztított el egykor.

Az épület szerkezetében nem esett kár, de az itt székelő társaság tönkrement. A kiégett szobákban régóta nem járt senki, leszámítva a csavargókat, akiket nem zavart a majdnem egy évtized múltán is átható füstszag.

Több mint kétórányi gyötrelmesen lassú vánszorgás után Isaac és Yagharek ehhez a felperzselt vázhoz érkezett. Elengedték Andrejt, ismét megkötözték a kezét, és hálásan összerogytak az egyik szobában. Aztán megették maradék ennivalójukat, majd némán üldögéltek és vártak.

Az égbolt ugyan világos volt még, de menedéküket sötétbe borította a pályaudvar. Alig egy óra múlva szürkülni fog, és aztán rögtön beköszönt az éjszaka.

Halkan beszélgettek. Andrej magához tért, és újra zajongani kezdett, szánalomra méltó pillantásokkal fürkészte a szobát, könyörgött, hogy engedjék el, de Isaacben minden bűntudatot elfojtott a nyomorúság és a kimerültség érzete.

Hét órakor matatás hallatszott a hőségben felpattogzott ajtó felől. A Rikács állandó utcai lármáján keresztül is azonnal hallani lehetett. Isaac előhúzta a pisztolyát, és csendre intette Yaghareket.

Derkhan volt az, fáradtan és nagyon mocskosan, portól és kenőolajtól maszatos arccal. Lélegzetét visszafojtva lépett be, és csapta be maga mögött az ajtót, aztán a falapnak vetette a hátát, és ziháló kiáltás szakadt fel belőle. Társaihoz lépett, és megragadta Isaac kezét, aztán a Yaghareket. Motyogva üdvözölték egymást.

- Szerintem valaki figyeli ezt a helyet - mondta Derkhan sietve. - A szemközti trafikos bejáratánál áll zöld köpenyben. Nem láttam az arcát.

A két férfi megmerevedett. A garuda a bedeszkázott ablakhoz surrant, és madárszemével kilesett az egyik görcslyukon. Szemügyre vette a romházzal szemközti részt.

- Nincs itt senki - mondta színtelen hangon. Derkhan odalépett mellé, és kinézett a lyukon.

- Talán nem sántikált rosszban - szólalt meg végül. - De én akkor is nagyobb biztonságban érezném magamat egykét emelettel feljebb, ahol meghalljuk, ha valaki bejön

Ezúttal sokkal egyszerűbben ment minden, mert Isaac pisztollyal is kényszeríthette a zokogó Andrejt, úgysem láthatta meg őket senki. Felmentek a lépcsőn, és lábnyomokat hagytak a megfeketedett padlón.

A legfelső szinten az ablakkeretekből az üveg meg a deszka is hiányzott, és egy szűk cseréptető felett ráláttak az állomás lépcsőzetes monolitjára. Megvárták, amíg sötétebbre vált az ég. Yagharek végül a gázlámpák narancsszínű fényében mászott ki az ablakból, ahonnan puhán leugrott a mohapárnákkal borított falra. Végigsurrant a három méter hosszú tetőgerincen, amely ezt az épületcsoportot összekötötte a Dexter-vonallal meg a Perdido pályaudvarral. Az állomás súlyos, magas tömbként gubbasztott nyugaton, és szabálytalan mintákban pislákoltak rajta a fények, mintha földre varázsolt csillagképek lettek volna.

Yagharek homályos körvonal volt az égen. A kémények és meredek tetők birodalmát fürkészte. Nem figyelte senki. A sötét ablak felé fordult, és intett a többieknek, hogy kövessék.

Andrej öregember volt elmerevedett tagokkal, ezért csak nagy nehézségek árán bírt végigmenni a rögtönzött keskeny pallókon. Nem tudta átugrani az útjukba kerülő széles hasadékokat. Isaac és Derkhan segített neki, támogatták vagy gyengéd, de rémisztő segítőkészséggel szorongatták, hiszen egyikük végig pisztolyt szegezett a fejének.

A lábáról levették a kötelet, hogy tudjon járni meg mászni, a pecek azonban a szájában maradt, és elfojtotta a zokogását meg a nyöszörgését.

Andrej nyomorultul és zavartan botladozott, mint a pokol tornácán bolyongó lélek, aki gyötrelmes léptekkel egyre közelebb jut az elkerülhetetlen véghez.

A Dexter-vonallal párhuzamosan haladtak a tetőkön. Mindkét oldalról köpködő gőzmozdonyok húztak el mellettük, pernyét és füstöt köhögve a fogyatkozó fénybe. Lassan vonultak a pályaudvar felé.

Nem sokkal később megváltozott körülöttük a környezet. A meredek palatetők átengedték a terepet az egyre magasabb építményeknek. Használniuk kellett a kezüket. Szűk betonfolyosókon mentek, ahová ki lehetett nézni a lakásokból; görnyedten surrantak át a hatalmas ökörszemablakok alatt, és rövid létrákon kapaszkodtak a zömök tornyok között. A rejtett masinák zümmögésébe beleremegett a tégla. A Perdido pályaudvar most már nem előttük emelkedett, hanem a fejük felett. Elhagyták azt a megfoghatatlan határvonalat, ahol véget értek az előkertes házak, és az állomás előhegysége vette át a helyüket.

Ha lehetett, inkább nem másztak, inkább surranva megkerülték a kiálló fogakra emlékeztető téglaszirteket, és mellékjáratokon kúsztak át. Isaac idegesen és görcsösen egyre többet nézegetett körbe. Jobbra, az alacsony tetők és a kéménykürtők mögött már nem látszott az utca kövezete.

- Maradjatok csendben, és legyetek óvatosak! - suttogta. - Itt lehetnek őrök.

Északkeleti irányban széles kanyar mélyedt az állomás terpeszkedő sziluettjébe: félig takarásban az épület mögött egy utca, amelyhez egyre közelebb értek. Isaac arrafelé mutatott.

- Ott - súgta Isaac. - A Perdido utca.

Kezével követte az utca ívét. Nem messze onnan keresztezte a Migrén feljárót, amely mellett eddig haladtak.

- Ahol összefut a kettő - suttogta Isaac. - Az a találkozó helye. Yag... előremennél?

A garuda elindult, és egyre gyorsabb léptekkel egy közeli magas épület hátsó fala felé tartott, ahol az elrozsdállt ereszcsatornák megdöntött létraként vezettek le az utcára.

Isaac és Derkhan megfontoltabban követte. Andrejt néha finoman megtaszították a pisztolycsővel. Amikor elérték az útkereszteződést, lerogytak és vártak.

Isaac felpillantott az égre, ahol a legmagasabban úszó felhőkről még visszatükröződött a fény. Lenézett Andrejre, akinek ráncos arcát eltorzította nyomorúsága és esdeklő tekintete. Lassan mindenhol megszólaltak az esti város hangjai.

- Még nem kezdődtek el a rémálmok - mormolta Isaac. Derkhanra pillantott, és kinyújtotta a tenyerét, mint aki azt nézi, esik-e az eső. - Nem érzek semmit. Biztosan nem bújtak elő.

- Talán a sebeiket nyalogatják - mondta a nő kedvetlenül. - Talán el sem jönnek, és ez... - szeme Andrej felé villant - ...ez az egész felesleges.

- Jönni fognak - mondta Isaac. - Ezt megígérhetem neked. - Beszélni sem volt hajlandó arról, hogy valami nem sikerülhet. Nem akart foglalkozni a lehetőséggel.

Egy darabig csendben ültek. Isaac és Derkhan egyszerre vette észre, hogy mindketten Andrejt figyelik. Az öregember lassan szedte a levegőt, ide-oda cikázott a tekintete, rémülete minden tagját megbénító, állandó érzéssé vált. Kivehetnénk a szájából a pecket, gondolta Isaac, és akkor sem kiabálna... de esetleg beszélne hozzánk... A helyén hagyta a rongyot.

Kaparászó hang hallatszott a közelükben. Isaac és Derkhan kapkodás nélkül felemelte a pisztolyt. Az agyagcserepek mögül Yagharek tollas feje bukkant elő, és mindketten leeresztették a kezüket. A garuda a tető egyik repedezett kiszögellésén húzta fel magát melléjük. A vállára szoros kábelköteg tekeredett. Isaac felállt, hogy elkapja, mert nagyon támolygott.

- Sikerült! - sziszegte. - Vártak?

- Kezdtek dühösek lenni - válaszolta Yagharek. - Már egy órája feljöttek a csatornából: attól tartottak, hogy elfogtak vagy megöltek minket. Ez a vezeték utolsó darabja. - Ledobta a lábuk elé a tekercset. Ez a kábel vékonyabb volt, mint a többi, körülbelül tíz centi átmérőjű, vékony gumiburkolattal bevonva. Húszméternyi drót maradhatott, ami most spirálban tekergett a lábuk előtt.

Isaac letérdelt és megvizsgálta. Derkhan, aki még mindig a riadt Andrejre szegezte a fegyverét, féloldalas pillantást vetett rá.

- Össze van kapcsolva? - kérdezte. - Működik?

- Nem tudom - sóhajtotta Isaac. - Addig nem is derül ki, amíg össze nem kapcsoltam az áramkört. - A vállára lódította a tekercset. - Kevesebb, mint reméltem - jegyezte meg. - Nem leszünk olyan közel a Perdido pályaudvar középpontjához. - Összeszorított szájjal körülnézett. Nem számít, gondolta. Azért az állomás, mert valamit mondani kellett a Tanácsnak, hogy eltűnhessünk a telepről meg a közeléből, mielőtt... még az árulás előtt. Mégis azon kapta magát, hogy szeretné, ha mégis a pályaudvar magvába húzódhatnának, mintha tényleg valamiféle erő rejtőzne ott a téglákban.

Délkelet felé mutatott, egy meredek oldalú, lapos tetejű épületsorra, amely lejtősen emelkedett felfelé. Mintha egy eltúlzott cseréplépcső lett volna a roppant, foltos betonfal tövében. A tetőbuckák tizenöt méterrel a fejük fölött értek véget, Isaac reményei szerint lapos fennsíkban. Az L alakú, hatalmas betonfal, amely két oldalról határolta, még további húsz métert nyújtózott az ég felé.

- Az az - mondta Isaac lassan. - Oda megyünk.

Ötvenedik fejezet

Isaac és társai a lépcsőzetes tetősor felénél járhattak, amikor felzavartak valakit.

Váratlanul kásás hangú ordítozás harsant. Isaac és Derkhan idegesen a pisztolyához kapott. Rongyos, részeg férfi pattant fel előttük megdöbbentően természetellenes mozdulattal, és lerobogott a lejtőn. Tépett ruhafoszlányok szállingóztak mögötte.

Innentől fogva már Isaac is kezdte észrevenni a pályaudvar tetőbirodalmának lakóit. A rejtett udvarokban parányi tüzek pislákoltak, amelyeket komor, éhes alakok ültek körül. Alvó emberek kucorogtak az öreg tornyok mellett. Alternatív, legyengült társadalom volt ez. Fosztogató, kóbor hegyi törzsek. Egészen más környezet.

Magasan a tetőlakók felett léghajók túrták fel az eget. Lármás ragadozók. Piszkos foltok, fényesek vagy sötétek mozogtak idegesen az éjszaka felhőjében.

Isaac megkönnyebbülésére a domb réteges palateteje lapos volt, és tágas. Elég nagy. A fegyverével intett Andrejnek, hogy üljön le, és az öregember engedelmeskedett: összerogyott a legtávolabbi sarokban. Átölelte a térdét.

- Yag - mondta Isaac. - Őrködj, cimbora! - Yagharek ledobta az utolsó tekercs kábelt, amelyet ő cipelt idáig, majd elfoglalta a helyét a nyitott térség szélén, ahonnan belátta a roppant tetőgrádicsot alattuk. Isaac egyedül emelte meg a zsákot, de meg is tántorodott. Inkább letette és elkezdte kiszedegetni a felszerelést.

Három tükörsisakot - az egyiket fel is vette. Derkhan fogta a másik kettőt, és az egyiket Yaghareknek adta. Előkerült négy analitikus számológép, akkorák, mint egy-egy írógép. Két nagyobb khemykothaumaturgikus akkumulátor. Egy másik telep, ezúttal egy khepri tervezésű, felhúzható darab. Két kommunikátorsisak, amit a Konstrukt Tanács az első oltmoly elpusztításakor nyomott Isaac fejébe. Fáklyák. Lőpor és lövedékek. Egy köteg lyukkártya. Egy kupac transzformátor és thaumaturgikus átalakító. Rejtélyes rendeltetésű réz és ón áramkörök. Néhány kisméretű motor és dinamó.

Mindegyik ütött-kopott volt. Repedezett, ragasztott és mocskos. Szomorú kupacot alkottak. Egy csomó vacak. Szemét.

Isaac leguggolt, és hozzálátott az előkészületekhez.

A sisak nyomta a fejét. Összekapcsolt két analitikus gépet, amivel egy nagy teljesítményű hálózatot hozott létre. Ezután belevágott a sokkal nehezebb feladatba, és megpróbálta működőképes áramkörbe kötni a különböző alkatrészeket.

A motorokra drótokat csíptetett, azokat pedig a nagyobb analitikus géphez kötötte. A másikkal belülről babrált egy kicsit, és néhány kisebb változtatást eszközölt rajta. Megváltoztatta az áramkör kapcsolási sémáját. A belső szelepek többé nem bináris kapcsolók voltak. Most már kizárólag a homályos és kérdéses feladványokra vártak: a krízismatematika felderítetlen foltjaira.

Apró dugókat lökött az aljzatokba, és a krízisgépet dinamókhoz meg transzformátorokhoz kapcsolta, amelyek az egyik hátborzongató energiaformát alakították át a másikba. A kusza áramkör lassan beterítette a lapos, szűk tetőt.

Az utolsó alkatrész, amelyet a terpeszkedő masinához kapcsolt, egy durván hegesztett, fekete bádogdoboz volt akkora, mint egy cipő. Felemelte a kábel végét - a gerillavillanyszerelés eredményét -, ami több mint két mérföldön keresztül nyújtózott, mire elért a Grízkanyar roncstelepén rejtőző értelemig. Isaac fürgén széttekerte az összesodort drótszálakat, és mindet a fekete dobozhoz kapcsolta. Derkhanra nézett, aki őt figyelte, de a pisztolyát végig Andrejre fogta.

- Ez egy megszakító - mondta Isaac. - Csak egyirányú. Lekapcsolom a Konstrukt Tanácsot erről. - Megpaskolta a krízisgép különböző darabjait. Derkhan lassan bólintott. Az égbolt szinte teljesen besötétedett. Isaac a barátjára nézett, és komoran összeszorította az ajkát. - Nem hagyhatjuk, hogy az a rohadék hozzáférjen a krízisgéphez. Távol kell tartanunk magunkat tőle - magyarázta, miközben összedugdosta a masina szanaszét heverő részeit. - Emlékszel, mit mesélt nekünk? Az avatár csak egy hulla, amit kifogott a folyóból. Lószart! Az a test él... agyatlanul, ez igaz, de a szíve ver, és levegő jut a tüdejébe. A Konstrukt Tanácsnak még akkor kellett kiszednie az agyát, amíg élt. Ez itt a lényeg. Máskülönben egyszerűen elrothadna. Nem tudom... talán az őrült gyülekezet valamelyik tagja feláldozta magát, és önként felajánlkozott. De lehet, hogy nem. Bármi legyen az igazság, a Tanácsot nem érdekli, ha meg kell ölnie egy embert vagy bármilyen élőlényt, ha az... hasznos. Nincsenek erkölcsei, sem empátiája - folytatta, miközben eltökélten püfölt egy ellenálló fémdarabot. - Ez csak egy... számításokat végző intelligencia. Ráfordítás és haszon. Megpróbálja... maximális szintre fejleszteni magát. Mindent megtesz, ami ehhez szükséges... hazudik nekünk, vagy gyilkol... csak növelni tudja az erejét.

Egy pillanatra abbahagyta a szerelést, és felnézett Derkhanra.

- Tudod - mondta csendesen -, ezért kell neki a krízisgép. Állandóan követelte. Ez szöget ütött a fejembe. Ezért van itt ez. - Ha a Tanácsot közvetlenül összekapcsolom a géppel, állandóan áramlik visszafelé az adat, és irányítást szerez felette. Nem sejti, hogy ilyesmit fogok használni, ezért várta olyan mohón az összecsatolást. Azt sem tudja, hogyan építhetne saját gépet. Szátyárra fogadom, ezért érdekeltük ennyire. Dee, Yag, képesek vagytok felfogni, mire képes ez a szerkezet? Mármint igen, ez egy prototípus... ha azonban úgy működik, ahogyan kell, ha szétszeded, megnézed az alaprajzot, építesz belőle egy stabilabb modellt, kiküszöbölöd a hibákat... tudjátok ti, mire lehet képes? Bármire. - Egy ideig hallgatott, csak a keze járt, és sorba kapcsolta össze a drótokat. - Krízis mindenhol van, és ha a gép érzékeli, megcsapolja, áramoltatja a mezőt... akkor bármire képes lehet. Én a matematikai részénél akadtam el. A számítógépnek a matematika nyelvén kell elmondanod, mit tegyen. Erre vannak a lyukkártyák. Azonban a Tanács egész átkozott agya matematikai nyelven fejez ki mindent. Ha ez a mocsok összekapcsolódik a krízisgéppel, a követői többé nem egyszerűen csak őrültségeket beszélnek majd. Hiszen ti is tudjátok, hogy Istengépnek hívják, igaz? Nos... attól a pillanattól kezdve igazuk lesz.

Mindhárman hallgattak. Andrej vadul forgatta a szemét, és egy szót sem értett az egészből.

Isaac csendben dolgozott. Megpróbálta elképzelni a várost a Konstrukt Tanács uralma alatt. Belegondolt, mit tenne, ha összekapcsolódna a krízisgéppel, újabb meg újabb, egyre fejlettebb példányokat építene belőle, és magához kötné mindet, saját thaumaturgikus, elyktrokhémyai vagy gőzenergiájával hajtaná őket. Szörnyűséges szelepek dohognának a roncstelep mélyén, és olyan könnyedén változtatnák, formálnák a valóság szövetét, mint a Szövő fonómirigyei, mind egyetlen roppant, hideg értelem, a tudatos kalkuláció szolgálatában, ami szeszélyes akár egy kisgyerek.

Isaac megfogta a megszakítót, gyengéden megrázta, és imádkozott, hogy működőképes legyen.

Sóhajtva előhúzta a vastag köteg lyukkártyát. Mindegyiket a Tanács dülöngélő írásával címkézték fel. Isaac kihívóan felkapta a fejét.

- Még nincsen tíz, ugye? - kérdezte. Derkhan nemet intett. - Még mindig nincsen semmi a levegőben, igaz? A molyok még nem jöttek elő. Hát akkor legyünk készen, mire megteszik.

Lerántotta a két khémyai alapú akkumulátor kapcsolóját. A reagensek összekeveredtek. Halk, pezsgő hang hallatszott, majd csattogó szelepek és kattanó kimenetek váratlan kórusa tudatta, hogy a kör beindult. A tetőn szétterített gépezet életre kelt.

A krízisgép felberregett.

- Csak számol - közölte Isaac idegesen, amikor a társai kérdőn néztek rá. - Még nem az adatokat dolgozza fel. Én adom neki az utasításokat.

Gondosan elkezdte betáplálni a lyukkártyákat a különböző analitikus masinákba. A legtöbb a krízisgépbe jutott, de néhányat a számításokat végző, kisegítő áramkörök is kaptak, amiket rövid hurkok kapcsoltak a nagyhoz. Isaac minden kártyát ellenőrzött és összehasonlított a jegyzeteivel, sőt maga is lefirkantott néhány számítást, mielőtt a bemeneti nyílásba lökte volna a következő lapot.

A gépfogak zörögve megfogták a kártyákat, óvatosan az előre kivágott lyukakba csattantak, és utasításokat, parancsokat, információkat töltöttek analóg agyukba. Isaac lassan dolgozott, megvárta, míg a kattanás a sikeres feldolgozás végét jelzi, és csak ezután vette ki a papírszeletet, és csúsztatta be a következőt.

Folyamatosan jegyzetelt, érthetetlen üzeneteket hagyott önmagának a tépett papírszegélyeken. Kapkodva szedte a levegőt.

Váratlanul eleredt az eső. Lomhán indult, lustán potyogó, kövér cseppekkel, aztán szakadni kezdett a zápor, meleg volt és sűrű, mint a genny. Közeledett az éjszaka, és a nyúlós felhők miatt még sötétebb lett. Isaac gyorsan dolgozott. Hirtelen ostobának, túl nagynak érezte az ujjait.

Lassan rájuk nehezedett valami súly, amely lehúzta a lelket, és átitatta a csontjaikat. Hátborzongató sejtelem lett úrrá rajtuk, félelem valami rejtett, riasztó dologtól, és úgy gomolygott elő az elme legmélyéről, mint a vízbe öntött tinta.

- Isaac - mondta Derkhan, és elcsuklott a hangja. - Siess! Elkezdődött.

Rémálom fröcskölte be őket az esőcseppekkel együtt.

- Előjöttek - mondta Derkhan iszonyodva. - Vadásznak. Repülnek. Siess, sietned kell...

Isaac szó nélkül bólintott, és folytatta a munkát, a fejét csóválta, mintha azzal lerázhatná a rátelepedett émelyítő félelmet. Hol az a kurva Szövő? - gondolta.

- Valaki figyel lentről - szólalt meg Yagharek hirtelen -, egy csavargó, aki nem szaladt el. Nem mozdul.

Isaac felpillantott, de rögtön vissza is tért a munkájához.

- Fogd a pisztolyomat - sziszegte. - Ha elindul felénk, riaszd el egy lövéssel. Remélhetőleg távol marad. - A keze eközben is kapkodva csavart, csatlakoztatott, programozott. Számozott billentyűkön kopogott, egyenetlenül kivágott kártyákat tuszkolt a nyílásokba. - Mindjárt - mormolta -, mindjárt...

Az éjszaka egyre nyomasztóbbá vált, és erősödött az érzésük, hogy megromlott álmok sodródnak körülöttük.

- Isaac... - szisszent fel Derkhan. Andrej a kimerültségtől és a rémülettől félálomba merült, nyöszörögni kezdett és dobálta magát, a szeme lecsukódott és felnyílt, üres fátyolos tekintettel.

- Kész! - köpte Isaac, és hátralépett.

Egy percig senki sem szólt. Isaac diadalmas érzése hamar elapadt.

- Szükségünk van a Szövőre! - mondta. - Elméletileg itt... azt ígérte, itt lesz! Nélküle nem tehetünk semmit...

Nem tehettek mást, vártak.

A torz álomképek bűze egyre erősödött, és a város különböző pontjain kurta sikolyok harsantak, ahol szenvedő álmodók kiáltottak fel félelmükben vagy dacból. Egyre hevesebben zuhogott az eső, és csúszósra áztatta a betont. Isaac a zsíros zsákkal letakarta a gép különböző darabjait, de nem sok sikerrel, és ide-oda szaladgálva megpróbálta megvédeni a víztől az alkatrészeket.

Yagharek a csillogó tetőket nézte. Amikor a fejében túlságosan megszaporodtak a rémálmok, és egyre jobban félt attól, ami esetleg felbukkanhatott előtte, sarkon fordult, és a tükrökben figyelt tovább. Szemmel tartotta azt a homályos körvonalú, mozdulatlan alakot odalent.

Isaac és Derkhan az áramkörhöz vonszolta Andrejt (ismét azzal a hátborzongató óvatossággal, mintha az állapota miatt aggódnának). Miközben Derkhan pisztolyt fogott Andrejre, Isaac újra megkötözte az öregember kezét meg lábát, majd szorosan a fejére szíjazta az egyik kommunikátorsisakot. Nem nézett az arcára.

A sisak illeszkedett. A tölcsérszerű kimenet mellett három bemenete volt. Egy a második sisakkal kötötte össze. A másik a számításokat végző gépagyakhoz és a krízisgép generátorához kapcsolódott.

Isaac letörölte a koszos esővizet a harmadik vezetékről, majd a fekete megszakítóból induló vastag drótba dugta. A megszakítóból indult az a roppant kábel, amely a folyó déli partjára, a Konstrukt Tanácshoz vezetett. A Tanács agyából induló áramlás az egyirányú kapcsolón keresztül Andrej sisakjába folyik majd.

- Ez lesz az - mondta Isaac feszülten. - Már csak arra a kurva Szövőre lenne szükségünk.

Újabb félóra eső és kirügyező rémálmok után a tetők felett vadul megremegett, lehámlott a tér, és felhangzott a Szövő dúdoló monológja.

...JÓMAGATOK ÉS ÉNMAGAM EGY HELYEN A PUFFADT TÖLCSÉRTÉREN CSOMÓ A VÁROSHÁLÓ KÖZEPÉN... hallatszott a földöntúli hang mindannyiuk koponyájában, a hatalmas pók pedig puhán kilépett a levegőben megjelent ráncból, és táncoló léptekkel elindult feléjük. Csillogó teste mellett mindenki eltörpült.

Isaacből vakkantásra emlékeztető hang, éles, megkönnyebbült nyögés szakadt fel. A Szövő láttán egész elméje beleremegett a csodálatba és az iszonyatba.

- Szövő! - kiáltotta. - Most segíts! - A rendkívüli jelenés felé nyújtotta a másik sisakot.

Andrej felnézett, és megdermedt a vakrémület görcsös rohamában. A vérnyomástól kidülledt a szeme; a sisak alatt öklendezni kezdett. Amilyen gyorsan csak telt tőle, kúszva-mászva a tető széle felé próbált iramodni. Szörnyűséges, természetfeletti félelem görbítette kétrét a testét.

Derkhan elkapta és nem engedte. Az öregember nem törődött a pisztollyal, semmi mást nem látott, csak a fölötte magasodó roppant pókot, amely lassú, baljós mozdulattal közelebb hajolt hozzá, és megbámulta. Derkhan könnyedén le tudta szorítani az öregembert. Annak sorvadó izmai hatástalanul feszültek és vonaglottak. A nő visszarángatta és lefogta.

Isaac nem nézett rájuk. Könyörögve nyújtogatta a Szövő felé a sisakot.

- Fel kellene venned - mondta. - Most! Akkor elintézhetjük mindet. Azt ígérted, segítesz nekünk... megjavítani a hálót... kérlek!

Esőcseppek kopogtak a Szövő kemény páncélján. Nagyjából másodpercenként egy vagy kettő hangosan sisteregve elpárolgott. A Szövő folyamatosan beszélt, mint mindig, halkan motyogva, de egyikük sem értette a szavait.

Kinyújtotta sima, emberi kezét, és szelvényezett fejére tette a sisakot.

Isaac megkönnyebbülésében egy röpke pillanatra lehunyta a szemét, aztán ismét felnézett.

- Ne vedd le! - sziszegte. - Szíjazd fel!

A pók ujjai egy szabómester kecsességével mozogtak: engedelmeskedett.

...MAJD CSIKLAND ÉS CSALOGAT, zagyválta, GONDOLATOCSKÁK CSORDOGÁLNAK A FRÖCSKÖLŐ FÉMEN ÁT ÉS ZAGYVALÉKKÁ ZAVARODNAK HARAGOMBAN TÜKRÖMBEN AGYHULLÁMOK MIRIÁD PUKKANÓ BUBORÉKJA ÉS TERVEKET SZŐ SZŐ Ő A FORTÉLYOS IPAROSMESTER... és miközben a Szövőből csak dőlt a zümmögő, érthetetlen és álomszerű kinyilatkoztatások sora, Isaac látta, hogy az utolsó csat is a helyére kerül a rémisztő állkapocs alatt, felkattintotta a kapcsolókat, amelyek megnyitották a szelepeket Andrej sisakján, majd lehúzta a karokat, és ezzel maximális fokozatra állította az analitikus számológépek meg a krízisgép feldolgozási sebességét - aztán hátralépett.

Rendkívüli energiahullámok zubogtak végig az összeszerelt masinán.

Egy nagyon csendes pillanatra mintha még az eső is elállt volna.

Különböző, hihetetlen színekben izzó szikrák pattogtak a csatlakozási pontok körül.

Hirtelen hatalmas energiaív rántotta merevre Andrej testét. Kis időre bizonytalan fényudvar derengett fel körülötte. Arcára ráfagyott a döbbenet és a fájdalom.

Isaac, Derkhan és Yagharek szoborrá merevedve bámult rá.

Amikor az akkumulátorok nagy csomókban feltöltött részecskéket zúdítottak a bonyolult áramkörbe, energiaáramok és feldolgozott parancsok találkoztak a bonyolult visszacsatolás hurkaiban, végtelenül gyors lefolyású dráma bontakozott ki mikroszkopikus méretekben.

A kommunikátorsisak végezte a feladatát, felszívta Andrej elméjének kipárolgásait, és thaumaturgonok áradatával felerősítette. Fénysebességgel száguldottak az áramkörben a fordított tölcsér felé, amely majd csendesen az éterbe zúdítja őket.

De valami eltérítette az áradatot.

Feldolgozták, beolvasták, matematikai formába alakították a rendezetten doboló apró szelepek és kapcsolók.

Egy végtelenül parányi pillanattal később két újabb energiafolyam tört be a körbe. Először a Szövő kisugárzása zubogott át a sisakján. Egyetlen töredékmásodperc múlva a Konstrukt Tanács felől érkező áradat szikrázott végig a kábelen Grízkanyar roncstelepe felől, az utcákon csapongva fel és le, hogy fortyogva csapódjon a megszakítónak, majd Andrej sisakján át bele az áramkörbe.

Isaac egyszer már látta, amint az oltmolyok nyálazva, felpöndörödő nyelvükkel szemérmetlenül nyaldosták a Szövő hátát. Látta, hogy megszédültek, de nem laktak jól.

Akkor jött rá, hogy a Szövő egész teste gondolathullámokat áraszt, de nem olyanokat, mint amilyeneket az értelmes fajok egyedei. Az oltmolyok mohón nyalogatták de hiába volt íze... nem laktak vele jól.

A Szövő szüntelen, érthetetlen, hömpölygő tudatfolyamban gondolkodott. Elméje nem rétegződött, nem volt egója, amely felügyelte volna az alsóbbrendű funkciókat, sem olyan alacsonyabb rendű agykérge, amely kordában tartotta volna az ösztöneit. A Szövő nem álmodott éjszakánként, nem kapott rejtett üzeneteket elméje titkos zugaiból, nem kellett kiürítenie a rendezett tudatot eltömítő felgyülemlett mentális kacatokat. A Szövőnek az álom és a tudat egy és ugyanazon dolog volt. A Szövő a tudatosságról álmodott, és a tudata volt az álma, e végtelen, kifürkészhetetlen massza képekből és vágyakból és ismeretekből és érzelmekből.

Az oltmolyok számára mindez egy bugyogó folyadék habjának tűnt. Részegítő volt, és ízletes, de szervező elv és alap nélkül. Anyagtalan. Ez nem álom volt, tehát nem is lehetett táplálék nekik.

A Szövő tudatának rendkívüli szélrohama és örvénye végigzúgott a vezetékeken, bele a bonyolult gépezetekbe.

Közvetlenül utána érkezett a Konstrukt Tanács részecskeözöne.

A Konstrukt Tanács fagyos precizitással gondolkodott, gyökeres ellentéteként annak az anarchikus vírusörvénynek, amelyből kifejlődött. A fogalmak ki-be kapcsolók sokaságára redukálódtak, lélektelen szolipszizmusra, ami a misztikus vágy és szenvedély komplikációit mellőzve dolgozta fel az információt. A létezés és gyarapodás megtestesült szándéka volt, amely mentes minden pszichológiától, egy szemlélődő és mellékesen végtelenül kegyetlen elme.

Az oltmolyok számára láthatatlan volt, tudatalatti nélküli tudat. Minden ízétől és bűzétől megfosztott hús, tápláléknak alkalmatlan, üres gondolatkalóriák. Mint a hamu.

A Tanács elméje beáramlott a gépbe - és ekkor következett a veszélyes cselekvéssor pillanata, amikor a telepről parancsok indultak útnak a rézdrótokban, a Tanács pedig megpróbálta visszaszipkázni az információt, irányítani a krízisgépet. A megszakító azonban kitartott. A részecskék egyetlen irányba haladtak.

Átáramlottak az analitikus számítógépen, és asszimilálódtak.

Megállapodtak egy sor paraméternél. A szelepek bonyolult utasításokat kopogtak.

A másodperc egyhetede alatt gyors feldolgozó-tevékenység kezdődött.

A gép megvizsgálta az első inputot, az x-et, azaz Andrej mentális lenyomatát.

Két alparancs zörgött végig egyszerre a csöveken és drótokon. Modellez: input y, szólt az egyik utasítás, és a gépek feltérképezték a Szövő rendkívüli mentális áramlatait; modellez: input z, és ugyanezt elvégezték a Konstrukt Tanács gigászi, nagy erejű agyhullámaival is. Az analitikus számítógépek tényezőkre bontották a kimenőadatot, és a paradigmákra, a formákra összpontosítottak.

A két programsor egy harmadik paranccsá állt össze: input x hullámformája szorozva input y-nal és input z-vel.

Rendkívül bonyolult utasítás volt. A Konstrukt Tanács fejlett számítógépeire és kifinomult lyukkártyáira volt hozzá szükség.

A gondolkodásmód matematikai-analitikus térképei - még így, leegyszerűsítve és tökéletlenül, óhatatlanul hibásan is - sablonok lettek. Mind a hármat összehasonlították.

Andrej agya, mint minden épeszű emberé, vogyanojé, kheprié vagy más értelmes fajé, a tudat és a tudatalatti állandóan torzuló dialektus egysége volt, a mederbe szorított, áramoltatott álmok és vágyak, a tudatküszöb alatti tartomány ismétlődő újrateremtése az ellentétes dolgokkal a szeszélyes-tudatos ego. A tudatosság szintjeinek interakciója, amelyek bizonytalan, önmagát örökösen megújító egésszé álltak össze.

Andrej agya nem hasonlított a Tanács hűvös racionalitásához, sem a Szövő költői álomtudatához.

x, jegyezték fel a gépek, nem egyenlő sem y-nal, sem z-vel.

Ám tekintve az alapvető struktúrákat és a tudat alatti áramlatokat, a racionalitást és az ösztönös szeszélyt is beleszámolva, meg az önmagát maximáló analízist és az érzelmi töltést, x, számolták a gépek, egyenlő y plusz z-vel.

A thaumaturgopszichikai motorok teljesítették a parancsokat. Összeadták y-t és z-t. Létrehozták x hullámformájának másolatát, és átküldték Andrej sisakjának kimenetén.

A Tanácstól és a Szövőtől érkező feltöltött részecskék, amelyek a sisakba áradtak, egyetlen hatalmas hullámmá álltak össze. A Szövő álmai és a Tanács számításai egymásba folytak, hogy utánozzák a tudatot meg a tudatalattit, a működő emberi agyat. Az új hozzátevők nagyságrendekkel erőteljesebbek voltak Andrej gyenge kisugárzásánál. A hihetetlen energia nem csökkent, amikor új, hatalmas áradatban az ég felé mutató trombitába zúdult.

Alig több mint egyharmad másodperc telt el az áramkör bekapcsolása óta. Miközben az y + z egyesült özöne a kimeneti nyílás felé iramodott, teljesült egy másik követelményrendszer. Maga a krízisgép is kattogva életre kelt.

A krízismatematika bizonytalan kategóriáit használta ami legalább annyira lehetett meggyőző ábránd, mint objektív kategória. Deduktív rendszere holisztikus volt, totalizáló és változó.

Amikor a Szövő és a Tanács egyesített hulláma Andrej szivárgó gondolatainak helyére került, a krízisgép megkapta ugyanazt az információt, amelyet az előbb a többi processzor. Gyorsan értékelte az előbb végrehajtott számításokat, és megvizsgálta az új áramlatot. Döbbenetesen bonyolult agya hatalmas anomáliára lett figyelmes. Olyasmire, amit a szigorúan aritmetikai alapokon működő gépek sohasem vettek volna észre.

Az analízis tárgyát képező adatfolyamok alakja nem egyezett meg az összetevőik összegével.

y meg z egységes, behatárolt egészet alkotott. És ami a legfontosabb, ez vonatkozott x-re is, Andrej elméjére, az egész modell hivatkozási pontjára. Mindegyik forma szerves sajátossága volt, hogy önálló egész.

A x-en belüli tudatos szintek egymástól függtek, mint az önfenntartó tudatosság hajtóművének egymásba kapcsolódó fogaskerekei. Azt azonban számtanilag nem lehetséges kifejezni, hogy a racionalitás plusz álmok valójában egy egész, amelyből nem lehet kiemelni egyik összetevőjét sem.

y meg z nem x félkész modellje volt. Minőségileg különböztek egymástól.

A gép szigorú krízislogikát alkalmazott az eredeti műveletre. Egy matematikai parancs a különálló anyagokból megalkotta egy forráskód tökéletes aritmetikai analógiáját, és ez az analógia egyezett a lemásolt eredetivel, ugyanakkor pedig radikálisan különbözött is tőle.

Egy másodperc háromötöd részével megegyező idő mennyiséggel azután, hogy az áramkör életre kelt, a krízisgép egyszerre két következtetésre jutott: x = y + z és x ` y + z

A végrehajtott művelet alapjaiban instabilnak bizonyult. Paradox volt és fenntarthatatlan, a logika alkalmazása önmagát semmisítette meg.

A műveletet az analízis legelső alapelvétől, modellezésétől és konverziójától kezdve szétbomlasztotta a krízis.

Azonnal megszületett a krízisenergia hatalmas forrása. A krízis a felismeréssel felszabadult, és megcsapolhatóvá vált: metafázisú dugattyúk toltak és rángatóztak, irányított lökésekkel küldték a hamar illanó energiát az erősítőkbe és átalakítókba. A másodlagos áramkörök megremegtek és megrázkódtak. A krízismotor pörögni kezdett, mint egy dinamó, felszikrázott az energiától és kvázifeszültségtől.

Az utolsó parancs bináris formában suhant végig a krízisgép belsejében. Áramoltasd az energiát, mondta, és erősítsd fel a kimenetet.

Kevesebb mint egy másodperccel azután, hogy energia árasztotta el a drótokat és a gépeket, az összetákolt tudat lehetetlen, paradox áradata, vagyis a Szövő és a Tanács közös gondolathulláma nagy erővel kirobbant Andrej sisakjából.

Az öregember eltérített kisugárzása egy hivatkozásképpen használható visszacsatolásos hurokba került, amit az analóg masinák és a krízisgép állandóan ellenőrzött és összehasonlított az y + z áramlással. Elvezetés híján kezdett elszivárogni, és különleges thaumaturgikus plazmaíveket hozott létre. Láthatatlanul csöpögött Andrej rángatózó arcára, és a Szövő/Tanács-áradat túlcsorduló cseppjeivel elegyedett.

A hatalmas és instabil teremtett tudat fő koncentrációja nagy lökésekkel zúdult ki a sisak pereme alól. A gondolathullámok és -részecskék egyre növekvő oszlopa az állomás fölé robbant, és a levegőben tornyosult. Láthatatlan volt, de Isaac, Derkhan és Yagharek érezte a bőre bizsergéséből vagy abból, hogy a hatodik, hetedik érzéke tompán sípolt, mintha mindannyiuknak pszichésen csengett volna a fülük.

Andrej vonaglott és rángatózott. Mozgott a szája. Derkhan bűntudatos undorral fordította el a fejét.

A Szövő tőrpengelábain táncolt előre és hátra, nyafogva és a sisakját tapogatva.

- Csali... - kiáltotta Yagharek érdesen, és hátralépett az energiafolyam útjából.

- Még csak most kezdődött! - süvöltötte vissza Isaac az eső kopogását túlkiabálva.

A zümmögő krízisgép egyre jobban felhevült, miközben tovább csapolta a roppant, egyre növekvő forrást. Hullámokban küldte az átalakuló energiát a vastagon szigetelt kábeleken Andrej felé, aki görcsös rémületében és fájdalmában dobálta magát.

A gép a bizonytalan helyzetek energiáját szipolyozta és áramoltatta az utasításoknak megfelelően a Szövő/Tanács-sugárba. Felerősítette. Megnövelte a hatótávolságát és az erejét. Aztán megint.

Elindult egy visszacsatolásos hurok. A mesterséges áramlat erősödött, és mint egy ingatag talajon álló, roppant erődítmény, a tömege gyarapodásával egyre nagyobb veszélybe került. Paradox létezése fokozatosan vált egyre bizonytalanabbá. A benne rejlő krízis egyre válságosabb lett. A gép átalakító ereje exponenciálisan nőtt: újra felduzzasztottá a mentális örvényt, ezzel ismét fokozódott a krízis... Isaacnek egyre elviselhetetlenebbül viszketett a bőre Mintha hang csendült volna a fejében, élesedő nyüszítés mintha a közelben forgott volna valami egyre gyorsabban teljességgel irányíthatatlanul.

Megrándult az arca.

...JÓSÁGOS MINDENEK A ZUBOGÓ FRÖCSÖG ÉS GONDOLKODIK DE GONDOLOM EZ NEM IS GONDOLAT... folytatta a Szövő a motyogást... EGY MEG EGY MÉG EGYBE DE EGYSZERRE EGY ÉS KETTŐ GYŐZNI FOGUNK CSODÁLATOS...

Miközben Andrej kínpadra vont áldozatként vonaglott a sötét esőben, a fején átzúduló, az égbe felcsapó erő egyre áthatóbbá vált, és rémisztő ütemben gyarapodott. Látni nem lehetett, de érezni igen: Isaacék olyan messzire húzódtak a rángatózó alaktól, amennyire ezen a szűk helyen csak lehetett. Pórusaik kinyíltak és bezárultak, hajuk - vagy Yagharek tollazata - vadul reszketett a bőrükön.

A krízishurok közben folytatódott tovább, és már szinte látni lehetett a kisugárzást, a felkavart éter hatvan méter magas, remegő oszlopát, ami eltorzította maga körül a csillagok meg az aeroszkáfok fényét, és láthatatlan, pokoli máglyaként magasodott a város fölé.

Isaac úgy érezte, mintha sorvadna az ínye, és minden foga ki akarna hullani.

A Szövő elégedetten táncolt tovább.

A roppant jelzőfény perzselve vágódott az éterbe. Gyors ütemben gyarapodó energiaoszlop volt, hamis tudat, egy félelmetesen duzzadó és puffadó csalielme lenyomata, egy lehetetlen és gigászi jelenség, egy nem létező isten manifesztációja.

Új-Crobuzonban több mint kilencszáz ember, a város legjobb kommunikátorai és thaumaturgjai kapták fel a fejüket, és pillantottak a Rikács felé; arcuk megvonaglott az értetlenségtől és a bizonytalan riadalomtól. A legérzékenyebbek a fejüket fogva nyöszörögtek a megmagyarázhatatlan fájdalomtól.

Kétszázheten zagyválni kezdtek, és értelmetlen számkódokat kevertek buja verssorokkal. Százötvenöten súlyos orrvérzést kaptak, ami két esetben elállíthatatlannak és halálosnak bizonyult.

Tizenegyen, akik a kormánynak dolgoztak, négykézláb vonszolták ki magukat a Tövis tetején található műhelyükből, zsebkendőt vagy rongydarabot szorítottak az arcuk elé, bár így sem tudtak megállt parancsolni az orrukból, fülükből bugyogó pataknak, és Eliza Stem-Fulcher irodája felé iramodtak.

- Perdido pályaudvar! - Csak ennyit bírtak kinyögni. Percekig ismételgették ugyanezt idióták módjára az államtitkárnak meg a társaságában tartózkodó polgármesternek, miközben bosszúsan cibálták őket, vonagló ajkakkal próbáltak kipréselni magukból valamilyen más szót, és fröcsögő vércseppekkel áztatták el feletteseik makulátlan öltönyét.

- Perdido pályaudvar!

Az egyik magasan Knum széles, kihalt utcái felett járt, a másik Szurkospagony templomtornyai mellett suhant, a harmadik Sikoltoréknál kísérte a folyót, a negyedik kitárt szárnnyal repült Sziklahéj szegénynegyedében: különböző helyeken bonyolult felépítésű testek mozdultak.

Az oltmolyok renyhe szárnycsapásokkal és nyáltól csöpögő nyelvvel prédát kerestek.

De egyszerre mind a négyen ugyanazzal a mozdulattal kapták fel a fejüket - pedig mérföldekre voltak egymástól, a város különböző kerületeiben.

Összetett szárnyak csaptak a levegőbe, és lassítottak a végén majdnem egy helyben lebegtek. Négy nyáladzó nyelv nyalt a szélbe.

A távolban, a város koszos fénypontokkal teleszórt sziluettje felett, a középpontban tornyosuló hatalmas épület peremén oszlop magasodott. Miközben a molyok nyalakodva szagolták-ízlelték, folyamatosan erősödött, és a lények tébolyultan verdestek a szárnyukkal, amikor átcsapott rajtuk az ízek hulláma, és ennek a valaminek a hihetetlen zamatos szaga fortyogva örvénylett az éterben.

A város többi szaga és íze semmivé foszlott. A rendkívüli nyom ereje bámulatos gyorsasággal a kétszeresére duzzadt, és az oltmolyok szinte beleőrültek az éhségbe.

Sorban egymás után rikoltottak fel meglepett, elégedett, minden mást háttérbe szorító mohósággal.

A város távoli szögleteiből, a szélrózsa négy különböző irányából indultak meg őrült szárnycsapkodással ugyanabba az irányba: négy éhező, örömittas teremtmény ereszkedett lefelé táplálkozni.

Az egyik kis konzolon sorban kigyúltak a parányi égők. Isaac görnyedten közelebb húzódott, mintha ezzel kikerülhetné az Andrej koponyájából sugárzó energiaoszlopot. Az öregember kilógó nyelvvel rángatózott a földön.

Isaac elővigyázatosan távol tartotta tőle a tekintetét. A konzolt bámulta, és megpróbálta megfejteni a diódák villózó játékát.

- Szerintem ez a Konstrukt Tanács - közölte a tompa esőkopogásban. - Utasításokat küld, hogy kikerülje a tűzfalat, de azt hiszem, nem fog sikerülni neki. Ahhoz ez túl egyszerű - mondta, és megpaskolta a megszakítót. - Nincsen benne semmi, amit irányíthatna. - Elképzelte, milyen küzdelem dúlhat a drótok mikroszkopikus mellékágaiban.

Felnézett.

A Szövő nem foglalkozott vele és a többiekkel sem, csak bonyolult ritmust kopogott az ujjaival a csúszós betonon. Nem lehetett érteni a suttogását.

Derkhan kimerült undorral meredt Andrejre. Erőtlenül ingatta a fejét, mintha láthatatlan hullámok ringatnák. Hangtalanul mozgott a szája. Ne halj meg, gondolta Isaac hevesen, amikor a megrokkant öregemberre nézett, akinek görcsöket rántott az arcára a bizarr visszacsatolás ereje. Még nem halhatsz meg, ki kell tartanod.

Yagharek felállt. Hirtelen az égbolt egyik távoli pontjára mutatott.

- Irányt változtattak - mondta rekedten. Isaac felnézett, és máris látta, mire gondolt a garuda.

Messze, a város pereme felé félúton három sodródó léghajó céltudatosan megfordult. Emberi szemmel alig lehetett látni őket, a három sötét foltot az éjszakai égen, amit csak a navigációs lámpák tettek felismerhetővé. Hánykolódó, bizonytalan mozgásuk azonban egyértelműen megváltozott, és nehézkesen vánszorogva a Perdido pályaudvar felé vették az irányt.

- Megtaláltak minket - mondta Isaac. Nem félt, egyszerűen csak feszült volt, és furcsán szomorú. - Jönnek. Az istenek szarják le! Tíz-tizenöt percünk maradt, amíg ideérnek. Reméljük, a molyok gyorsabbak.

- Ne. Ne. - Yagharek kurta, erőszakos mozdulatokkal csóválta a fejét, aztán oldalra hajtotta. Gyors mozdulattal mindannyiukat csendre intette. Isaac és Derkhan megdermedt. A Szövő folytatta idióta monológját, de halkan és tompán. Isaac azért fohászkodott, nehogy elunja magát, és eltűnjön. A masina, a mesterséges áramkör, a krízis mind összeomlana.

A felfoghatatlan, sarjadó energiaoszlop tovább erősödött, és a levegő felhólyagzott, felrepedezett körülöttük.

Yagharek elszántan hallgatózott az esőben.

- Emberek közelednek - mondta sietve - a tetőn. - Gyakorlott mozdulattal lekapta az ostorát az övéről. Hosszú kése szinte táncolt a baljában, és csillogva verte vissza a nátriumlámpák fényét. A garudából ismét vadász lett és harcos.

Isaac felállt, előhúzta a pisztolyát. Kapkodva megnézte, tiszta maradt-e, majd port szórt a serpenyőbe, miközben megpróbálta védeni az esőtől. A lőporszaru és a lövedéktartó után tapogatózott. Most vette észre, hogy a szíve éppen csak egy kicsit ver gyorsabban.

Több mint tíz méterrel alattuk, a fennsíkszerű tetőn sötét egyenruhás alakok jelentek meg. Csörömpölő puskákkal és dárdákkal, ideges léptekkel futottak át az egyik kiálló épületrésztől a másik mögé. Tizenketten lehettek, egyszerű rangjelzésekkel, arcukat csupasz, tükörrel fedett sisak takarta, ízeit páncélzatuk darabjai mögöttük csapkodtak. Szétszóródtak, és különböző irányból közelítettek a tetőkből összeállt grádicson.

- Drága Szátyár! - Isaac nagyot nyelt. - Rákeféltünk.

Öt perc, gondolta elkeseredetten. Ennyire lenne szükségünk. Azok a rohadt molyok ennek nem tudnak ellenállni, már erre tartanak, hát nem bírtatok volna várni még egy kicsit?

A léghajók csigalassan és feltartóztathatatlanul araszoltak egyre közelebb.

A milicisták elérték a hepehupás cserépdomborzat szélső peremét. Mászni kezdtek felfelé, görnyedten surrantak előre, kémények és tetőablakok mögött kerestek fedezéket. Isaac hátralépett, de nem vette le róluk a szemét.

A Szövő a vízbe rajzolgatott, a kő szikkadt, száraz maradt ott, ahol végighúzta a mutatóujját, és magában dúdolgatva mintákat meg virágokat firkált. Andrej testét az áramlás rángatta. Tekintete aggasztóan cikázott ide-oda.

- A picsába! - ordította Isaac dühében és elkeseredésében.

- Hallgass és harcolj! - mordult rá Derkhan. Végigheveredett a földön, és kilesett a tető peremén. A mesterfokon kiképzett milicisták riasztóan közel jártak. Derkhan a bal kezében tartott fegyverrel célzott és lőtt.

Csattanó robbanás hallatszott, amit mintha elfojtott volna az eső. A legközelebbi katonát, aki már majdnem félig megmászta a tetőt, hátralökte a mellpáncéljának ütköző, majd a sötétségbe pattanó lövedék. Egy pillanatig a lépcsőfokként szolgáló kiszögellésen imbolygott, aztán sikerült állva maradnia. Amikor a lélekjelenlétét visszanyerve lépett egyet, Derkhan elsütötte a második pisztolyát.

A milicista maszkja véres tükörszilánkokká robbant szét. A tarkója húspéppé változott. Egy pillanatra láthatóvá vált az arca, a tükröződő szilánkok közé ágyazódott, döbbent pillantása, a jobb szeme alatti lyukból ömlő vér. Úgy vágódott hátra, mint egy műugróbajnok, kecsesen repült vagy hat métert, és hangos reccsenéssel érkezett a tető aljára.

Derkhan győzedelmesen felrikoltott, aztán a kiáltásból szavak lettek:

- Pusztulj, te disznó! - sivította. Aztán lekapta a fejét, mert szapora sorozat verte végig a téglákat alatta meg felette.

Isaac négykézlábra ereszkedett. Az esőben nehéz volt eldönteni, de Derkhan mintha haragosan zokogott volna. Elhemperedett a szegélytől, és hozzálátott, hogy megtöltse a fegyvereit. Észrevette Isaac pillantását.

- Csinálj valamit! - ordított rá.

Yagharek nem hasalt le, és nem mozdult a peremről. Néhány másodpercenként lenézett a tetőre, arra várt, hogy a milicisták az ostor hatótávolságán belül érjenek. Isaac előrekúszott, lekukkantott a szűk plató széléről. A férfiak továbbra is közeledtek, most már elővigyázatosabba minden szinten fedezéket kerestek, de még így is szörnyen gyorsan mozogtak.

Isaac célzott és lőtt. A lövedék cserépnek csapódott, és szilánkokkal szórta tele az elöl haladó milicistát.

- Az istenek verjék meg! - hördült fel Isaac, és lebukott újra tölteni.

Hideg bizonyossággal érezte, hogy veszítettek. Túl sokan jöttek ellenük, túl gyorsan. Ha elérik a tetőt, nem bújhatnak el sehová. Ha a Szövő a segítségükre siet, elveszítik a csalit, és az oltmolyok megszöknek. Egy milicistát, kettőt vagy hármat esetleg leszedhetnek, de nincs menekvés.

Andrej hánykolódott, egész testében megfeszült, a köteleit rángatta. A kirobbanó energia tovább forrázta az étert, és Isaac szeme között rángatózni kezdett egy izom. A léghajók közelebb húzódtak. Isaac a homlokát ráncolva visszanézett a cseréptető fennsíkjára. A lenti hepehupás tájon részegek meg csavargók bukkantak elő, és úgy menekültek, mint a megriasztott állatok.

Yagharek varjúként felrikoltott, és a késével mutatott valamit.

A milicisták mögött, a még lapos tetőn köpönyeges alak lépett elő az árnyékok közül, váratlanul, mint egy égi jelenés, mintha a semmiből termett volna ott.

Tekergőző köpenye alatt valami palackzölden vonaglott.

Az alak kinyújtott kezéből dörögve csapott elő a lángnyelv, háromszor, négyszer, ötször. A tető közepén az egyik milicista megfeszülő testtel elszakadt a talajtól, és csúnya, szerves omladékként vágódott végig a cserepeken. Még le sem ért, két másik társa is megtántorodott és felbukott. Az egyik azonnal meghalt, a szétvetett tagjai alól szivárgó vértócsát felhígította az esővíz. A másik távolabbra csúszott, a maszkja alól szívszaggató sikoly hallatszott, miközben vérző bordáira szorította a kezét. Isaac döbbenettől tátott szájjal meredt lefelé.

- Ki a szar ez? - ordított fel. - Mi a szar folyik itt? - Homályos körvonalú megmentőjük egy sötétségtócsába húzódott. Mintha a fegyverével bajlódott volna.

A milicisták nem mozdultak. Érhetetlen rövidítésekkel fogalmazott parancsok harsantak. Láthatóan megzavarodtak és féltek.

Derkhan arcán a remény keveredett a meglepetéssel, miközben a sötétséget fürkészte.

- Áldjanak meg az istenek! - kiáltotta le a lejtőn, bele az éjszakába. Ismét elsütötte a baljában tartott pisztolyt, de a lövedék hangosan és ártalmatlanul csapódott a téglába.

Kilenc méterrel alattuk a sebesült egyre csak sikoltozott. Megpróbálta lecsatolni a maszkját, sikertelenül.

Az egység szétszóródott. Az egyik férfi egy kiszögellés mögé húzódott, és a puskájával célba vette a sötét foltot, ahol a jövevény rejtőzött. Néhányan ereszkedni kezdtek újabb támadójuk felé. A többiek megkettőzött sebességgel kapaszkodtak tovább felfelé.

Amikor a két csoport elindult a csúszós cserepeken, az idegen ismét előlépett, és rendkívüli gyorsasággal tüzelt. Valamilyen ismétlőpisztolya lehet, gondolta Isaac ámultan, aztán összerezzent, amikor két újabb milicista ugrott fel odalent, és rángatózva, ordítva gurult lefelé a lejtőn.

Isaac most jött rá, hogy az idegen nem a felé közeledő milicistákra céloz, hanem továbbra is a fenti platót védelmezi, és mesterien célozva szedegeti le azokat, akik túl közel jutottak. Nem is próbálta megvédeni magát az összehangolt támadástól.

A milicisták mind dermedten figyelték a golyózáport. Amikor azonban Isaac lenézett, látta, hogy a második csoport elérte a tető alját, és nehézkes, óvatos alakzatban megrohamozták az árnyékok között rejtőző orvtámadót.

Három méterrel Isaac alatt félkörbe fejlődtek a milicisták. Tüzelt, és sikerült hátralöknie az egyiküket, de a páncélját nem lőtte át. Derkhan célzott, mire a lenti mesterlövész átkozódva felordított, és elejtette a puskáját, amely zörögve lecsúszott a cserepeken.

Isaac elkeseredetten kapkodva töltött újra. Hátranézett a gépek felé, és látta, hogy Andrej összekucorodva hever a fal tövében. Reszketett, és nyál csillogott az arcán. Isaac feje egyszerre lüktetett a gondolathullámok erősödő áradatának ütemével. Az égre pillantott. Gyerünk, gondolta, gyerünk, gyerünk! Aztán lehajtotta a fejét, töltött, és próbálta megkeresni a titokzatos idegent.

Majdnem felkiáltott rémületében, amikor meglátta, hogy négy nehézpáncélos milicista lódul megmentőjük felé.

Valami kirontott a sötétségből, árnyékból árnyékba ugrott, és rendkívül könnyedén vonta magára ellenfelei figyelmét. Szánalmas pufogtatás hallatszott, és a négy milicistának máris elfogyott a tölténye. Amikor fél térdre ereszkedve nekiláttak újratölteni, a köpenyes alak kibukkant a védelmező félhomályból, és tőlük néhány lépésre megállt.

Félig hátat fordított Isaacnek, és ekkor megvilágította egy kigyulladó flogisztonlámpa hideg fénye. Az arca takarásban volt, mert a milicistákat nézte. Köpenye koszos volt, és foltozott. Isaac csak egy zömök kis pisztolyt látott a baljában. Amikor a szenvtelen tükörmaszkokon megcsillant a fény, és a négy katona mozdulatai akadozni kezdtek, majd egy pillanatra megdermedtek, az idegen jobb kezéből kinyúlt valami. Isaac nem látta jól, mi az, és hunyorogva erőltette a szemét, amíg a férfi oldalra nem lépett, majd felemelte a karját, és a lehulló ruhaujj alól kibukkant az a bizonyos dolog.

Hatalmas, fogazott penge volt, amely lassan nyílt és csukódott, mint egy torz olló. Az idegen könyökéből rücskös kitin sarjadt, a fogókar pedig visszagörbülő, borotvaéles csúcsban végződött.

A férfi jobbját kicserélték, újraformálták egy hatalmas imádkozó sáska karmával.

Isaac és Derkhan egyszerre hördült fel, és egyszerre kiáltották az idegen nevét:

- Félfohászos Jack!

A Félfohászos, a Szökevény, a Szabadraformáltak főnöke, a Sáskaember könnyű léptekkel a négy milicistához sétált.

A katonák a fegyverükhöz kaptak, és csillogó szuronyok döftek előre.

Félfohászos egy táncos kecsességével oldalra lépett, csattanva záródott újraformált végtagja, aztán könnyedén elhátrált. Az egyik milicista felbukott, feltépett nyakából vér fröcsögött, amely felgyűlt a maszk mögött.

Félfohászos Jack hol eltűnt, hol felbukkant.

Isaac figyelmét egy milicista vonta magára, aki másfél méterre alattuk felkapaszkodott egy ablakpárkányra. Tüzelt, de elhibázta, viszont valami elsuhant a feje fölött, és hangosan csattant a férfi sisakján. A katona megtántorodott és lezuhant, bár ezzel legalább megmenekült egy újabb támadástól. Yagharek gyorsan visszahúzta súlyos ostorát, és felkészült a következő csapásra.

- Gyerünk már, gyerünk! - üvöltött Isaac az égre.

A léghajók most már dagadozva magasodtak föléjük, és csapásra készen ereszkedni kezdtek. Félfohászos Jack a támadói körül táncolt, aztán odaugrott hozzájuk, megnyomorított valakit, majd megint elnyelte a sötétség. Derkhan minden lövését halk, dacos kiáltással kísérte. Yagharek mereven állt, az ostor és a kés remegett a kezében. A milicisták tovább nyomultak előre, de lassan, aggodalmasan és meghunyászkodva, segédcsapatokra és felszabadítókra várva.

A Szövő monológja lassan hangosabbá vált, a koponyák hátsó részében suttogó hang átfurakodott a húson meg a csonton, és betöltötte az agyakat.

...EZEK EZEK AZOK A CSÚNYA ROMBOLÓK AZOK A FÁRASZTÓ HÁLÓVÁMPÍROK AKIK SZÁRAZRA SZIPOLYOZZÁK A HÁLÓT EZEK JÖNNEK ITT SIPÍTVA AZ ÁRAMLAT MIATT BŐSÉGSZARU RENGETEG ÉLELEM ÉS NEM VIGYÁZNAK ÉS NEM ŐRKÖDNEK ZAMATOS PÁRLATOK ÜLNEK IMBOLYOGVA A TÁLCÁN...

Isaac hangtalan kiáltással felkapta a fejét. Rebbenést hallott, a felkavart levegő hangját. A nyers ragyogás, a konstruált agyhullámok lökete, amibe az egész gerince beleremegett, zavartalanul áradt tovább, miközben egyre erősödött valamilyen zaj, és őrülten csapongott az anyagi világ és az éter között.

Csillanó páncél mártózott meg a termikekben: sötét színekből szőtt minta derengett fel az égen, az egymást tükröző szárnyakon. Eltorzult végtagok és szerves tüskék remegtek a vágyakozástól.

Éhesen és reszketve megérkezett az első oltmoly.

A súlyos, ízeit test spirálban ereszkedett lefelé, szorosan a fortyogó éteroszlop mellett, mint egy vidámparki csúszdán. Az oltmoly sóváran csapkodott a nyelvével: elöntötte a részegítő gondolatfolyadék.

Miközben Isaac diadalittasan bámulta az eget, még egy alak lebbent a közelbe, aztán még egy, fekete foltok a feketén. Az egyik molylepke közvetlenül a kövér, vánszorgó léghajó alatt suhant el meredeken, és oldalazva cserkészte be a város szövetét felkorbácsoló agyhullámok áradatát.

A tetőn felsorakozott milicisták ezt a pillanatot választották, hogy ismét támadásba lendüljenek, és Isaacet Derkhan pisztolyának kénszagú csattanása ébresztette rá a veszélyre. Körülnézett, és meglátta Yaghareket, aki ragadozó testtartásban kuporgott a tetőn, és vastag ostora éppen félig betanított mambaként tekeredett az egyik katona felé, akinek a feje most bukkant fel a perem fölött. A szíj megszorult a nyaka körül, aztán a garuda egyetlen határozott mozdulattal a nedves cserepekhez rántotta a homlokát.

A fuldokló milicista csörömpölve lezuhant. Yagharek visszahúzta az ostort.

Isaac ormótlan pisztolyával vacakolt. Kihajolt és látta, hogy két milicista, aki Félfohászos Jack ellen indult, haldokolva hever a földön, és a hatalmas, tépett sebekből bőséges sugárban árad a vér. Harmadik társuk támolyogva menekült, kezét felhasított combjára szorítva. Félfohászos és a negyedik férfi eltűnt.

Az alacsony tetőszirtek között a milicisták kiáltásai harsogtak, rémült, zavart és rossz irányba küldött kurjantások. A hadnagy sürgetésére közelebb húzódtak.

- Tartsátok őket távol! - kiáltotta Isaac. - Jönnek a molyok!

A három szörnyeteg egymás útját keresztező spirálban közeledett, egymás felett és alatt forogva ereszkedtek lefelé az Andrej sisakjából sugárzó roppant energianyaláb körül. Odalent a Szövő járta szelíd táncát, de észre sem vették. Nem láttak semmi mást, csak a hánykolódó Andrejt, a forrást, a levegőt megédesítő, csalogató, óriási finomság eredetét. Teljesen elvette az eszüket.

A város égre rajzolódó sziluettje befogadta őket, és egyre lejjebb ereszkedtek a gázlámpák derengésébe, víztornyok és kémények nyúltak feléjük, mint kapkodó kezek.

Gyenge szorongáshullámok csaptak rajtuk végig. Valami nem volt rendjén a körülöttük kavargó ízzel - de olyan erős volt, olyan hihetetlenül hatalmas és mámorító, hogy bizonytalanul rebbent a szárnyuk, mohó gyönyörtől remegett a testük, és nem tudtak megálljt parancsolni lassan kanyarodó ereszkedésüknek.

Derkhan ocsmányul elkáromkodta magát. Yagharek átvetette magát a tetőn, és amint megérkezett, mesteri ostorcsapással leterítette Derkhan támadóját. Isaac megpördült, a zuhanó alak után lőtt, és hallotta, hogy amaz felhördül, amint a lövedék feltépte a vállizmát.

A léghajók addigra majdnem a fejük fölé értek. Derkhan lerogyott a földre, a peremtől távol, és szaporán pislogva próbált megszabadulni a portól, amit a feje mellett becsapódó lövedék robbantott ki a falból.

Öt milicista maradt még a tetőn, és kitartóan, lassan, lopakodva közeledtek.

A város délkeleti része felől széles kanyarral felbukkant az utolsó rovarszerű árnyék. Hosszú, kígyózó S betűt írt le Mállatkert drótkötélpályája alatt, felszökkent a forró éjszakai levegő felszálló áramlataira, és egyre közelebb húzódott a pályaudvarhoz.

- Itt van mind - suttogta Isaac.

Éppen újratöltette fegyverét, de ügyetlenül szétszórta a lőport, amikor felnézett. Elkerekedett a szeme: megérkezett az első moly. Először harminc méterre lehetett fölötte, aztán húszra, majd hirtelen hat, végül három méterre megközelítette. Isaac ámultan meredt rá. Az idő lelassult és megnyúlt, és a moly mintha nem mozgott volna. Látta a görbülő, majomszerű mancsokat, a fogazott farkat, a roppant szájat, a csattogó agyarakat, a szemüreget a tekergőző férgekre emlékeztető, zömök tapogatócsonkokkal, a száz húsnyúlványt, amelyek száz rejtélyes mozdulattal csapkodtak és mutogattak és csukódtak össze... és a szárnyakat, a zseniális, megbízhatatlan, örökösen változó szárnyakat, és rajtuk a különös színek áradatát, amelyek egyszer elapadtak, majd hirtelen dagályként visszatértek megint.

Isaac közvetlenül, nem a tükrökben figyelte az oltmolyt. A lénynek nem jutott rá ideje. Nem törődött vele.

Isaacet megrohanták a rémületes emlékek, és egy hosszú pillanatig mozdulni sem bírt.

Az oltmoly elsöpört mellette, és a felkavart levegő meglebbentette a haját, kabátját.

A markolászó, sok végtagú teremtmény előrenyúlt, kiöltötte hosszú nyelvét, obszcén mohósággal köpködött és nyifogott. Rémálomból szabadult lidércként vetette magát Andrejre, megragadta, és kétségbeesetten próbált inni belőle.

Nyelve fürgén járt ki-be az öregember orrán és száján, sűrű, citromillatú nyállal terítette be az arcát, amikor levegőt kavarva újabb molylepke szállt le az égből. Nekicsapódott a társának, és erőszakosan megpróbált Andrejhez férkőzni.

Az öregember rángatózni kezdett: izmai küszködve birkóztak a testét elárasztó abszurd ingerekkel. Koponyájából tovább áradtak a Szövő/Tanács agyhullámai.

A tetőn heverő gép zörögni kezdett. Veszélyesen felhevült, dugattyúi küszködve próbáltak úrrá lenni a krízisenergia hatalmas áradatán. Az esőcseppek sziszegve párologtak el a fémről.

Amikor felbukkant a harmadik molylepke is, alatta folytatódott a küzdelem a forráshoz vezető szájnyílásért, az Andrejből sugárzó pszeudoagyért. Az elsőként érkezett teremtmény ingerülten eltaszította a másodikat, amely erre mohón nyaldosni kezdte Andrej tarkóját.

Az első molylepke az öregember nyáladzó szájába fúrta a nyelvét, majd émelyítő pukkanással kirántotta, és másik nyílást keresett. Rátalált a sisakra erősített trombitára, ahonnan a folyamatosan erősödő áramlat a levegőbe jutott. A moly tekervényes nyelve a nyílásba csusszant, a dimenziók közötti résen az éterbe nyalt, és végigfickándozott az összes létsíkon.

A lény elégedetten felnyüszített.

Koponyája remegni kezdett a bőre alatt. Átható, mesterséges gondolathullámok söpörtek végig a torkán, és csöpögtek láthatatlanul a szájából, s a perzselő, édes gondolatkalóriák, amelyek egyre csak tódultak a hasába, hihetetlen ráadásul fokozódó mértékben táplálóbbak és koncentráltabbak lettek annál, mint amit a mindennapi zsákmányból szokott kinyerni: az irányíthatatlan energiaözön másodpercek alatt megtöltötte a gyomrát.

A moly képtelen volt szabadulni. Puffadásig telve, szenvedélyesen tapadt áldozatára. Érezte a veszélyt, de nem törődött vele, nem bírt másra gondolni, csak a bódító, mámorító táplálékra, amely nem eresztette. Agyatlan eltökéltség uralta, mint az éjjeli bogarat, amely a megrepedt üvegen vergődve próbál bejutni a halálos lángnyelvbe.

Az oltmoly hagyta, hogy eleméssze az erőlöketek zuhataga.

A hasa feldagadt, kitinpáncélja megrepedt. Pukkadásig telítették a mentális kipárolgások. A hatalmas, görnyedt teremtény hátrahőkölt; gyomra és koponyája loccsanó hanggal robbant szét.

Azonnal hátravágódott, és gyorsan meghalt. Ikhór és bőrcafatok repültek szanaszét, belsőségek, agydarabkák fröcsögtek sugárban a megemésztetlen és megemészthetetlen álomnedvtől csillogó, tátongó sebekből.

A tetem az érzéketlen Andrejre roskadt. A csillogó, csonka testet még utógörcsök rángatták.

Isaac örvendezve felordított. A meglepett diadal harsogó üvöltése volt ez. Egy pillanatra megfeledkezett Andrejről.

Derkhan és Yagharek megpördült. A halott molyra meredtek.

- Igen! - ujjongott Derkhan, Yagharek pedig huhogó rikkantást hallatott, mint a szerencsés vadászok. Odalent megtorpantak a milicisták. Nem látták, mi történt, és elbizonytalanította őket ez a váratlan örömkitörés.

A második molylepke nyaldosva, cuppogva kúszott végig döglött testvérén. A krízisgép tovább harsogott; Andrej az esőben fetrengett, és fogalma sem volt arról, mi történik körülötte. A teremtmény a zavartalanul bugyogó csali felé nyúlt.

Megérkezett a harmadik oltmoly, és hevesen csapkodó szárnyáról esővíz fröcskölt mindenfelé. Egy szemvillanásnyi időre megtorpant, mert megérezte halott társa ízét, a Szövő/Tanács bámulatos gondolathullámainak azonban nem tudott ellenállni. Átkúszott a döglött moly belsőségeinek ragacsos tócsáján.

A másik fürgébb volt. Megtalálta a sisak kimeneti nyílását, a tölcsérbe dugta a száját, nyelve vámpírszerű köldökzsinórként bilincselte hozzá.

Éhesen és élénken nyeldekelt és cuppogott, megrészegedett a perzselő mohóságtól.

Nem tudott szabadulni. Akkor sem tudott ellenállni, amikor a táplálék lyukat égetett a gyomorfalába. Nyüszített és öklendezett, metadimenziós agyhullámok cseppjei tolultak vissza a garatjába, ahol a nektárként felnyalt kipárolgással keveredtek fojtogató masszává, míg a torkán feldagadt és megrepedezett a vékony bőr.

A tépetten felmetszett légcsőből vér csorgott, és a lény haldokolt, mégis tovább szürcsölte a sisakot, és ezzel is siettette a halálát. Túl sok volt neki ennyi energia: olyan hatásosan és gyorsan pusztította el, ahogy a molyok finomítatlan teje végzett volna egy emberrel. A teremtmény agya kipukkant, mint egy nagy vérhólyag.

Felbukott, és a nyelve lassan csusszant ki a levegőbe, mint a megszáradt ragasztószalag.

Isaac újra felordított. A harmadik moly félrerúgta fivér-nővére rángatózó testét, és táplálkozni kezdett.

A milicisták elérték a fennsík előtti utolsó emelkedőt. Yagharek hirtelen valóban halálos táncba kezdett. Lecsapott az ostor: katonák buktak fel és gurultak lefelé, vagy tűntek el, kerestek fedezéket a kémények mögött.

Derkhan ismét célzott, egyenesen az előtte felegyenesedő milicista arcába, de a pisztolyában nem gyulladt be rendesen a lőpor. Átkozódva eltartotta magától a fegyvert, és továbbra is a katonára szegezte, aki megindult előre. Ekkor lobbant be végre a lőpor, és a lövedék elsuhant a férfi feje felett. Hasra vágta magát, majd fél térdre ereszkedett a sima cserepeken.

Isaac a feltápászkodó férfira célzott és lőtt. A tarkóján találta el. A férfi összerándult, a feje keményen a földnek vágódott. Isaac már nyúlt a lőporszarujáért, de visszahúzta a kezét. Nem maradt ideje újratölteni. A katonák utolsó csoportja rohanni kezdett felé. Eddig arra vártak, hogy lőjön.

- Vissza, Dee! - kiáltotta, és hátrahúzódott a tető peremétől.

Yagharek ostorcsapása az egyik katonát ledöntötte a lábáról, de kénytelen volt visszavonulni a közeledő ellenfelek elől. Mindhárman hátrahúzódtak, és elkeseredetten tekingettek körbe, valami fegyvert keresve.

Isaac megbotlott az egyik molytetem ízeit lábában. A háta mögött a harmadik szörnyeteg mohó rikkantásokat hallatva vedelt. Ezek végül egyetlen sikollyá, elnyújtott, állatias hanggá álltak össze - a gyönyöré vagy a fajdalomé volt-e, nem lehetett tudni.

Isaac megfordult, és ebben a pillanatban telibe kapta a szétrobbanó hús nedves permete. Belsőségek cafatjai hullottak hangos, loccsanó zajjal, és veszélyesen csúszós tereppé változtatták a tetőt.

A harmadik moly is elbukott.

Isaac meredten nézte a lógó nyelvű, sötét testet, amely kemény, foltos páncéljában egy medve méreteivel vetekedett. Minden végtagját és nyúlványát szétvetve hevert a földön, tátongó mellkasából még csöpögött a vér. A Szövő, mint egy kíváncsi kisgyerek, odahajolt hozzá, és megbökdöste a szétnyílt csontburkot.

Andrej még mozgott, bár ollóként csapkodó lába egyre görcsösebben rángatózott. A molylepkék nem őt, hanem a sisakból felbugyogó mesterséges gondolatok özönét szipolyozták. Az elméje megfelelően működött, habár zavartan és rettegve, a krízisgép szörnyűséges visszacsatolásába zárva. Andrej már lassult, teste kezdett összeomlani a rendkívüli nyomás alatt. Vadul tátogott, hogy megszabaduljon a sűrű, büdös nyáltól.

Közvetlenül fölötte az utolsó moly spirálvonalban kanyargott lefelé az energiaoszlop mentén. Szárnya nem mozdult, csak irányította ereszkedését; gyilkos fegyverként hullott alá az égből az áttekinthetetlen mészárszék felé. Kimeresztett karmokkal, horgokkal és kezekkel csapott le az illatorgia forrására.

A milicisták hadnagya kinézett a tetőt szegélyező görbe ereszcsatorna mögül. Megtántorodott, valamit kiáltott az embereinek- amiből csak annyi hallatszott, hogy „...szőtt Szövő!” -, majd vadul Isaacre sütötte a pisztolyát. Célpontja oldalra vetődött, és diadalmas mordulással nyugtázta, hogy nem sebesült meg. Felkapott egy feszítővasat a lábánál heverő szerszámkupacból, és a tükrös sisak felé hajította.

Bizonytalanul megrázkódott körülötte a levegő. Elszorult a gyomra. Vadul körülnézett.

Derkhan az iszonyattól némán, eltorzult arccal hátrált el a tető szélétől. Lassan felderengő félelemmel tekingetett körbe. Yagharek a bal kezével a fejét fogta, és bizonytalanul markolta hosszú kését. A jobbja az ostorral együtt mozdulatlan volt.

A Szövő felnézett, és motyogott valamit.

Andrej mellkasán apró, kerek lyuk éktelenkedett, ahol a tiszt golyója eltalálta. Lustán lüktetve áradt belőle a vér, a hasára csöpögött, és eláztatta a ruháját. Az arca fehér volt, és nem nyitotta ki a szemét.

Isaac felkiáltott, és odarohant hozzá. Megmarkolta a kezét.

Andrej agyhullámainak mintája megbomlott. A Szövő és a Tanács gondolatáradatát egyesítő gépek bizonytalanul akadozni kezdtek, amikor hirtelen elapadt a sablon, amihez eddig viszonyítottak.

Andrejt kemény fából faragták. Öregember volt, a teste sorvasztó kórság roppant súlyától haldoklott, elméjét megdermesztették az összetapadt álmok. De még így is, golyóval a szíve alatt, bevérzett tüdővel, közel tíz másodpercig tartott, amíg meghalt.

Amikor vér buggyant ki a szája szélén, Isaac magához ölelte. Az ormótlan sisak lehetetlenül lógott az öregember fején. Isaac összeszorított fogakkal nézte végig a halálát. A legvégén, ami akár a haldokló idegek utolsó rándulása is lehetett, Andrej megfeszült, és megszorította Isaacet, aki elkeseredetten próbálta azt hinni, hogy ez a megbocsátás gesztusa.

Meg kellett tennem sajnálom sajnálom, gondolta kábán.

Isaac mögött a Szövő továbbra is mintákat rajzolgatott az oltmolyok kiontott nedveibe. Yagharek és Derkhan Isaacra ordított, amikor a milicisták átvetették magukat a peremen.

Az egyik léghajó olyan alacsonyra ereszkedett, hogy alig húsz méterre lebegett a lenti tetők felett. Felpuffadt cápára emlékeztetett. A sötétben feltekert kötelek bomlottak ki, és hullottak az agyagcserepek felé.

Andrej elméje kihunyt, mint egy eltört lámpa.

Zavaros információtömeg zúdult végig az analitikus számítógépeken.

Miután Andrej agya nem volt többé hivatkozási alap, nélküle a Szövő meg a Tanács hullámai hirtelen véletlenszerű, bizonytalanul váltakozó aránypárokká váltak. Már nem modelleztek semmit: rezgő részecskék és hullámok rendezetlen zagyvalékai lettek.

Megszűnt a krízis. A gondolathullámok sűrűsödő keveréke nem volt több összetevőik összegénél, és nem is próbáltak mások lenni. A paradoxon, a feszültség szétfoszlott. A krízisenergia hatalmas mezője eltűnt.

A krízisgép felhevült fogaskerekei és hajtóművei hirtelen sziszegve leálltak.

A mentális energia hömpölygő áradata dübörögve összeomlott és kialudt.

Isaacék és azok a milicisták, akik tíz méteren belül tartózkodtak, gyötrelmesen felkiáltottak. Mintha a vakító napsütésből hirtelen a sötétségbe léptek volna, de olyan szurokfeketeségbe, hogy az már fájt. Tompa sajgás feszült a szemük mögött.

Andrej teste lassan a nedves földre csúszott.

A párás hőségben, az állomás felett az utolsó oltmoly keringett zavartan. Bonyolult mintázatot vert a szárnyával, és minden irányban gomolygó léghuzatot kavart.

A bőséges élelemforrás, ez a felfoghatatlan áradat elapadt. A molyt uralmába kerítő téboly, a szörnyű, megalkuvást nem ismerő éhség elmúlt.

A levegőbe nyalt, és megremegett a tapogatója. A mélyben több elmét is érzékelt, de mielőtt támadott volna, megérezte a Szövő fortyogó, kaotikus tudatát, eszébe jutottak gyötrelmes összecsapásaik, és félelmében, haragjában rikoltva, ívben megfeszülő háttal kivicsorította szörnyűséges agyarait.

Ekkor sodródott fel hozzá fajtársai semmivel össze nem hasonlítható íze. A lény megpördült a döbbenettől, amikor megérezte az első, a második, a harmadik halott testvérét, az összes testvérét, mindegyiket szétszakadva, holtan, kivérezve és összezúzva.

Tébolyult gyász kerítette hatalmába. Magas frekvencián sivítva, akrobatikus mozdulattal megpördült, visszhanggal próbálta meghatározni a többiek helyét, tapogatójával küszködve próbált áthatolni az érzékelés homályos rétegein, és mohón kapkodott minden halovány nyom után.

Teljesen egyedül volt.

Elrúgta magát a Perdido pályaudvar tetejétől, a mészárszéktől, ahol szétnyílt testtel hevertek fivérnővérei, el a hihetetlen zamat emlékétől, iszonyodva fordult el a Rikácstól meg a Szövő karmaitól, a körülötte cserkésző kövér léghajóktól, a Tövis árnyékától a folyók találkozási pontja felé.

Az oltmoly nyomorultul menekült, és olyan helyet keresett, ahol megpihenhet.

Ötvenegyedik fejezet

A megviselt milicisták összeszedték magukat, és ismét kémlelni kezdtek a tető szegélye mögül, Isaac, Yagharek és Derkhan bokája magasságában. Most már vigyáztak.

Gyors egymásutánban három lövedék száguldott feléjük. Az első hátralökte az egyik katonát, aki hangtalanul eltűnt az épület melletti sötétségben, és négy emelettel lejjebb átszakított egy ablakot. A másik két golyó veszedelmes szilánkzápor kíséretében a téglába fúródott.

Isaac felnézett. Hat méterre felettük homályos körvonalú alak hajolt ki egy párkányon.

- Megint a Félfohászos! - harsogta. - Hogyan került oda? Mit művel?

- Gyerünk! - mondta Derkhan kurtán. - Mennünk kell.

A milicisták még mindig alattuk kuporogtak. Ha bármelyikük felegyenesedett, és óvatosan kilesett a perem mögül, Félfohászos Jack nyílegyenesen megeresztett felé egy golyót. Kelepcébe szorította őket. Némelyikük meg-megpróbálkozott egy lövéssel, de ezek elkeseredett és csüggedt próbálkozások voltak.

Közvetlenül a tetők és az ablakok lejtőjén túl bizonytalan körvonalú alakok suhantak a léghajóból a lenti csúszós cserepekre. Enyhén lengedezve szelték a levegőt, páncéljukat valamiféle horog rögzíthette a kötélhez, amelyet halk motor csévélt lefelé.

- Időt nyer nekünk, az istenek tudják, miért - sziszegte Derkhan, amikor Isaachez támolygott és megragadta. - Hamarosan kifogy a lőszere. Ezek a mocskok - bizonytalan mozdulattal a félig rejtőző milicisták felé intett - csak a helyi fakabátok, akik a tetőn járőröznek. Azok a rohadékok a léghajókban már kőkemény rohamosztagosok. Mennünk kell.

Isaac botladozva megindult a tető széle felé, de minden oldalon milicisták lapultak odalent. Lépett egyet, és máris golyók csattogtak körülötte. Rémülten felkiáltott aztán rájött, hogy Félfohászos Jack próbálja megtisztítani előtte az utat.

De nem sokat ért vele. A katonák kucorogtak és vártak.

- A kurva mindenit! - csattant fel. Lehajolt, és kihúzott egy csatlakozót Andrej sisakjából, amivel megszakította a kapcsolatot a Konstrukt Tanáccsal, amely még mindig összehangolt próbálkozásokkal igyekezett kikerülni a megszakítót és átvenni az uralmat a krízisgép felett. Kirántotta a vezetéket, amitől ártalmas visszacsatolás, az eltérített energia romboló hulláma süvített visszafelé, egyenesen a Tanács agyába.

Isaac állandóan hátrafelé nézegetett, mert attól tartott, hogy valamelyik lelkes milicista felugrik, és találomra közéjük lő. Az eső kopogása mellett fémes csikorgás hallatszott, dübörgő, kocogó léptek közeledtek a lenti tetőn.

- Szövő! - Isaac összecsapta a tenyerét a rendkívüli lény előtt. A Szövő összetett szeme megmozdult, és találkozott a pillantásával. Még mindig nem vette le a sisakot, amely összekapcsolta Andrej holttestével. Kezében az oltmolyok belsőségeit gyúrogatta. Isaac lenézett a hatalmas tetemek kupacára. A szárnyak kifakultak, kopottak, szürkék lettek, eltűntek róluk a minták.

- Szövő, mennünk kell - suttogta. A pók közbevágott.

...FÁRADOK ÉS ÖREG FÁZÓS SZURTOS PARÁNY LESZEK, mondta csendesen, MESTERIEN DOLGOZOL FELISMEREM ÉS ELISMEREM DE A FANTAZMAGÓRIÁK SZIPOLYOZÁSA MAGÁNYOS LELKEMBŐL MELANKOLIKUSSÁ TESZ MINTÁKAT LÁTOK IDEBENT MÉG EZEKBEN A FALÁNKOKBAN IS TALÁN KACSKÁN ÉS CSACSKÁN ÍTÉLEK ÍZEK MÁLLANAK ÉS VÁLTANAK ÉS BIZONYTALAN VAGYOK... Isaac elé nyújtott egy maroknyi csillogó belet, és gyengéden széthúzta őket.

- Higgyél nekem, Szövő - unszolta Isaac -, helyesen cselekedtél, megmentettük a várost, hogy... ítélkezzél... szőjél benne... miután végeztünk. Viszont most el kell mennünk, szükségünk van a segítségedre. Kérlek... vigyél el innen minket!

- Isaac! - sziszegte oda Derkhan. - Nem tudom, kik ezek a disznók, de... nem milicisták.

Isaac gyors pillantást vetett a tetők felé. A hitetlenkedéstől elkerekedett a szeme.

Rendkívüli fémkatonák osztaga trappolt feléjük céltudatosan. Megbicsaklott rajtuk a fény, és hideg villanásokkal rajzolta ki a körvonalaikat. Döbbenetes és hátborzongató részletességgel formázták meg őket. Lendülő kezüket-lábukat robajló hidraulikus erő mozgatta, szisszenő dugattyúkkal dübörögtek egyre közelebb. A fejük mögül valahonnan visszavert fényszikrák villantak.

- Mik ezek a rohadékok? - kérdezte Isaac fuldokló hangon.

A Szövő megint közbeszólt. A hangja ismét felerősödött, és céltudatossá vált.

...EGEK HÁT MEGGYŐZTÉL, mondta, NÉZD EZEKET A BONYOLULT GOMBOLYAGOKAT ÉS FONALAKAT MEGJAVÍTJUK AHOL A HALOTT LÉNYEK MARCANGOLTAK MEGKEVERJÜK ÉS FONJUK ÉS SZÉPEN RENDBE RAKJUK... A Szövő izgatottan ugrándozott, és a sötét égboltra meredt. Lekapta a fejéről a sisakot és nemtörődöm módon kihajította az éjszakába. Isaac nem hallotta a csattanást. ...FUT ÉS MENTI AZ IRHÁJÁT FÉSZEK UTÁN KAJTAT RÉMES RÉMÜLT RÉM EL KELL TAPOSNUNK MINT A TESTVÉREIT LYUKAKAT HARAP AZ ÉGBE ÉS VÁROSSZERTE A SZÍNFOLYAMBA GYERE CSÚSSZUNK LE A VILÁGHÁLÓ HOSSZÚ HASADÉKAIN AHOL A SZAGGATÓ MENEKÜL ÉS MEGTALÁLJA A FÉSZKÉT...

A Szövő támolyogva megindult előre, mintha állandóan az összecsuklás szélén egyensúlyozna. Kitárt karral Isaac felé fordult, mint egy szerető szülő, és gyorsan, erőlködés nélkül felkapta. Isaac rémült fintorral hagyta, hogy furcsa, hűvös ölelésébe zárja. Ne vágj meg, gondolta elkeseredetten, ne vagdossál össze!

A milicisták iszonyodva lestek feléjük a tető széléről. A roppant pók ingerlékenyen cikázott ide meg oda, és úgy szorította Isaacet a hóna alá, mint egy bizarr, óriási csecsemőt.

Biztos, könnyű léptekkel suhant az ázott kátrányon és palán. Képtelenség volt követni. Túlságosan fürgén mozgott ki és be a megszokott térben, szabad szemmel követhetetlen mozdulatokkal.

Megtorpant Yagharek előtt. A garuda a hátára kapta a zsákot, amelybe kapkodva összeszedte az alkatrészeket. Felemelte a karját, hálásan engedte át magát a tébolyultan táncoló istennek, és átkarolta a Szövő sima derekát a feje és a potroha között. ...KAPASZKODJ SZOROSAN KICSIKÉM KI KELL JUTNUNK INNEN... dalolta a pók.

A különös fémkatonák megközelítették ezt a szűk fennsíkot. Géptestükből sziszegve áradt a bősz energia. Eldübörögtek a milicisták mellett, akik közül a fiatalabbak döbbenten bámulták a vasharcosok tarkójából elszántan meredő emberi arcokat.

Derkhan pillantása végigsöpört a betolakodókon, aztán nyelt egyet, és gyorsan a Szövőhöz sétált, aki két emberi karját széttárva állt ott. Isaac és Yagharek a fegyverként használható karokon ült, és kalimpálva próbálták megvetni a lábukat a széles háton.

- Most ne bánts - suttogta Derkhan, és megérintette behegedt sebét. A tokokba csúsztatta a fegyvereit, és belevetette magát a Szövő rémületes ölelésébe.

A második léghajó is megérkezett a Perdido pályaudvar fölé, és köteleket hajítottak ki az ereszkedő egységeknek. Motley újraformált osztaga elérte az emelkedő tetőzet csúcsát, ahol megállás nélkül, sorban átvetették magukat a peremen. A milicisták meghunyászkodva pislogtak feléjük. Nem értették, mit látnak.

A újraformáltak tétovázás nélkül rontottak át az alacsony téglaszegélyen, csak akkor torpantak meg, amikor megpillantották a Szövő óriási, görnyedt alakját, amint ide-oda szökdécsel, és mint három baba, három alak zötyög a hátán.

Motley csapatai lassan visszahátráltak a peremhez. Eső áztatta szenvtelen fémarcukat. Súlyos lábuk összemorzsolta a gépek maradékait.

A Szövő egyszer csak lehajolt, és megragadta ez egyik meghúzódott milicistát, aki felvisított a rettegéstől, amikor a fejénél fogva felrántották a magasba. Hiába kapálózott, a Szövő ellökdöste a kezét, és magához húzta, mint egy csecsemőt.

...ELMEGYÜNK HÁT VADÁSZNI TÁVOZUNK MOST... súgta a pók az összes jelenlévőnek. A súly láthatóan meg sem kottyant neki, amikor oldalazva lelépett a tetőről, és eltűnt.

Két vagy három másodpercen keresztül csak az eső lehangoló, szeszélyes kopogása hallatszott. Aztán Félfohászos Jack megeresztett még egy utolsó sorozatot a magasból, amivel szétzilálta az emberek meg az újraformáltak sorait. Amikor óvatosan előbújtak, nem dördült több lövés. Félfohászos Jack eltűnt.

A Szövő és társai semmilyen nyomot nem hagytak.

Az oltmoly légáramlatokon suhant át. Elfogta a pánik és félt.

Szinte folyamatosan szólongatta a többieket, különféle hangregiszterekben kiáltozott. Nem kapott választ. Zavartan és nyomorúságosan érezte magát.

Ráadásul ismét feltámadt pokoli éhsége. Az étvágyától nem szabadult meg.

Alatta a Kankó kanyargott át a városon, a bárkák, kirándulóhajók koszos fénnyel izzó bogarak voltak a feketeségben. Az oltmoly lassított, és csavarvonalban lejjebb ereszkedett.

Mocskos füstcsík nyújtózott lassan Új-Crobuzon felett, mintha ceruzával húzták volna: kései vonat haladt kelet felé a Dexter-vonalon, Gidden meg a Bárgeszt hídon keresztül, a folyón át Ugar meg a Seprő teherpályaudvar irányába.

A moly elsuhant Busarét fölött, alacsonyra ereszkedett az egyetemi fakultás tetői fölött, kis időre megpihent a sziktövisi Szarka-katedrális tetején, de a mardosó éhség és az egyedülléttől való félelem hajtotta tovább. Képtelen volt pihenni. Ragadozó indulatait nem tudta a táplálkozásra fordítani.

Repülés közben egyszer csak ismerősnek tűnt odalent a fényfoltok mintázata. Valami hirtelen arrafelé rántotta.

A vasúti síneken túl, Csontnegyed kopott és düledező házai közül szédületes ívben magasodtak fel a Bordák. Emlékeket kavartak fel az oltmoly fejében. Eszébe jutott a vén csontok kétes kisugárzása, amitől az egész Csontnegyed félelmetes hellyé vált, ahová elmenekülhetett, ahol kiszámíthatatlan volt a légáramlat, és mérgező dagály szennyezte az étert. Távoli képek a mozdulatlan, leláncolt napokról, amikor mohón megfejték, tisztára pucolták a mirigyeit, egy ködös érzés, mintha lárvát szoptatna, pedig nincs is ott semmi... feltámadtak az emlékek.

A molylepke teljesen elgyávult. Megnyugvásra vágyott. Fészek után ácsingózott, ahol leheverhetett és gyógyulhatott. Ismerős helyre, ahol ő és mások is ápolgatják a sebeit. Nyomorúságában eszébe jutottak a fogság napjai a szűrt, torz fényben. Ott lent, Csontnegyedben figyelmes gondozók etették és tartották tisztán. Az menedék volt.

A rémület, az éhség és a megnyugvás utáni vágy segített legyőzni a félelmet, amit a Bordák keltettek benne.

Dél felé vette az irányt, a levegőt nyaldosva követte a félig elfeledett útvonalat a magasban, elhúzott a felpattogzott csontok mellett, és egy sötét épületet keresett egy kis sikátorban, homályos rendeltetésű, barnára festett házat, ahonnan hetekkel ezelőtt kimászott.

Az oltmoly idegesen keringett a veszélyes város felett, és hazafelé igyekezett.

Isaac úgy érezte magát, mintha többnapos alvásból ébredne, és amikor kinyújtózott, érezte, hogy teste kényelmetlenül előrecsúszik.

Ijesztő sikoly harsant.

Megdermedt, amikor zuhatagban rontottak rá az emlékek, és tudatták vele, hogyan került ide, szorosan a Szövő ölelésébe (megvonaglott és összerándult, amikor minden eszébe jutott).

A Szövő könnyedén lépkedett a világhálón, szaporán a minden pillanatot összekötő, metavalóságos rostokon.

Isaacnek eszébe jutott az a szédítő, lélekkavaró pillanat, amikor először meglátta a hálót. Emlékezett a gyomorforgató érzésre, amikor alapvető létezését rombolta szét a felfoghatatlan látvány. Küszködve igyekezett, nehogy kinyissa a szemét.

Hallotta Yagharek zagyválását és Derkhan suttogó átkait. Mindezt nem hangokként érzékelte, hanem sugalmazásként, lebegő selyemdarabkaként, ami becsusszant a koponyájába, és értelmet nyert. Hallatszott másik hang is: a rémülten hasadó, csillogó anyag csapongó kakofóniája.

Kíváncsi volt, ki lehet az.

A Szövő fürgén mozgott az imbolygó szálakon, az oltmolyok tépte sebek és az esetleges újabb sebek lehetősége mentén. Eltűnt egy lyukban, kapcsolódási pontok félhomályos üregében, amely átfúrta ezt a bonyolult dimenziókból szőtt anyagot, és ismét kibukkant a városban.

Isaac arccal lefelé deszkára zuhant. Felriadt, és kinyitotta a szemét.

Fájt a feje. Felnézett. A sisak még mindig szorosan ült a fején, a súlyától megbicsaklott a nyaka. A tükrök csodálatos módon egészben maradtak.

Poros kis padláson hevert, a beszűrődő holdfény sugarában. Hangok hatoltak át a fapadlón és a falakon.

Derkhan és Yagharek lassú mozdulatokkal, óvatosan éppen a könyökére támaszkodott, és a fejét rázta. Derkhan a halántékához kapott, és mindkét oldalon gyengéden megtapintotta. A megmaradt füle - és az Isaacé is, mint arról gyorsan meggyőződött - érintetlen volt.

A Szövő a sarokban magasodott. Előrelépett, és Isaac egy milicistát pillantott meg mögötte. A férfi mintha lebénult volna. Hátát a falnak vetette, enyhén remegett, sima arcmaszkja rézsútosan megdőlt, és készült lecsúszni a fejéről. A puskája az ölében hevert. Isaac szeme elkerekedett, amikor meglátta.

A fegyver üvegből volt. Egy kovás puska tökéletes és használhatatlan másolata volt, üvegből.

...EZ LESZ A MENEKÜLŐ SZÁRNYAS LÉNYECSKE OTTHONA, dalolta a Szövő. A hangja ismét tompán csengett, mintha a háló síkjain megtett utazás során elapadt volna az energiája. NÉZD A TÜKÖREMBEREMET JÁTSZÓTÁRSAMAT BARÁTOCSKÁMAT, suttogta, Ő MEG ÉN ELÜTJÜK AZ IDŐT EZ A VÁMPÍRMOLY PIHENŐJE AHOL ÖSSZEHAJTJA A SZÁRNYÁT ÉS ELBÚJIK HOGY EHESSEN MEGINT JÁTSZANI FOGOK AMŐBÁT AZ ÉN ÜVEGMUSKÉTÁSOMMAL...

Visszalépett a sarokba, és megbicsakló lábakkal lekuporodott. Egyik, pengében végződő keze végigcikázott a padlón, mint a villám, és rendkívüli sebességgel háromszor hármas négyzethálót karcolt a deszkába a kómás katona előtt.

Keresztet rajzolt az egyik sarokba, aztán hátradőlt, és magában sustorogva várt.

Isaac, Yagharek és Derkhan a szoba közepére csoszogott.

- Azt hittem, elmenekít minket - motyogta Isaac. - Követte azt a kurva molylepkét... Itt kell lennie valahol...

- El kell kapnunk - suttogta Derkhan kemény arccal. - Majdnem elkaptuk mindet. Nyírjuk ki!

- Mivel? - mordult rá Isaac. - Van pár rohadt sisakunk és ennyi. Semmilyen fegyverünk nincsen, amivel szembeszállhatnánk egy ilyennel... még azt sem tudjuk, hol a pokolban vagyunk...

- Rá kell vennünk a Szövőt, hogy segítsen - mondta Derkhan.

Próbálkozásaik azonban nem jártak sikerrel. A gigászi pók rájuk sem hederített, halkan dünnyögött magában, és türelmesen várta, hogy a szoborrá dermedt milicista lépjen a játékban. Isaac a többiekkel együtt kérlelte, könyörgött neki, hogy segítsen, de mintha hirtelen láthatatlanná váltak volna. Bosszúsan fordultak el tőle.

- Ki kell mennünk - szólalt meg Derkhan hirtelen. Isaac pillantása találkozott az övével. Lassan bólintott. Az ablakhoz sétált és kinézett.

- Nem tudom, hol lehetünk - mondta végül. - Csak utcákat látok. - Elkeseredetten nyújtogatta a nyakát, hátha megpillant valami jellegzetes pontot. Végül a fejét csóválva visszahúzódott a szobába. - Igazad van, Dee - mondta. - Talán... találunk valamit... talán ki tudunk jutni innen.

Yagharek hangtalan léptekkel surrant ki a kis szobából a félhomályos folyosóra. Elővigyázatosan, mindkét irányban végigpásztázta a tekintetével.

A bal oldali fal a ferde tető volt. Jobbra két ajtó nyílt a keskeny járatból, mielőtt elkanyarodott volna az árnyékok közé.

Yagharek nem egyenesedett fel. Nem nézett hátra, csak lassan intett, mire Derkhan és Isaac óvatosan követte. A kezükben szorongatott pisztolyokat megtöltötték nyirkos és megbízhatatlan lőporuk maradékával, és most bizonytalanul a sötétségbe céloztak.

Megvárták, míg Yagharek lassan továbbkúszik, majd harcias léptekkel elindultak utána.

Yagharek megállt az első ajtónál, és a deszkára szorította tollas fejét. Várt egy percet, majd lassan, nagyon lassan benyitott. Isaacék odasurrantak, majd benéztek a sötét raktárszobába.

- Van valami használható? - kérdezte Isaac suttogva, de a polcok üresek voltak, leszámítva néhány száraz, poros üveget és ősrégi, penészes ecsetet.

Yagharek a második ajtónál megismételte a műveletet. Intett a többieknek, hogy maradjanak csendben, aztán figyelmesen hallgatózott a vékony falapon. Ezúttal sokkal tovább tartott. Az ajtót több retesszel zárták le, és a garuda az egyszerűbbekkel is elpepecselt egy darabig. A vastag lakat kinyitva lógott az egyik pecken, mintha csak egy pillanatra hagyták volna így. Yagharek lassan belökte az ajtót. Bedugta a fejét a feltáruló résbe, és aggasztóan sokáig állt ott, félig kint, félig bent.

Aztán visszahúzódott és megfordult.

- Isaac - szólalt meg halkan. - Be kell jönnöd.

Isaac elfintorodott, és tett egy lépést előre. A szíve keményen dobolt a mellkasában.

Mi az? - gondolta. Mi folyik itt? (Pedig egy hang az elméje legmélyebb zugában már akkor megmondta neki, mi vár rá odabent, de alig figyelt rá, mert attól félt, téved.)

Átfurakodott Yagharek mellett, és bizonytalanul belépett a szobába.

Tágas, négyszögletű padlástér volt, ahol a fényt három olajlámpás szolgáltatta, az utcai gázlámpák vékony sugárfoszlányaival együtt, amelyek beszűrődtek a szurtos, bedeszkázott ablakon. A padlón fémdarabok és széthajigált szemét kupacai hevertek. Átható volt a bűz.

Isaac minderről alig vett tudomást.

Az egyik homályos sarokban, az ajtónak oldalvást valaki a földön térdepelve, kötelességtudóan rágott valamit, és a tarkója, feje, mirigye egy rendkívül torz szoborhoz kapcsolódott: ez a valaki Lin volt.

Isaac felordított.

Állatias vonyítás volt, ami egyre csak erősödött, hiába pisszegett rá Yagharek.

Lin megfordult a hangra. Megremegett, amikor megpillantotta Isaacet.

A férfi támolyogva sietett hozzá, és egyre csak zokogott, amikor meglátta Lin rozsdaszínű bőrét és domború szkarabeuszfejét; majd ismét felkiáltott, ezúttal az iszonyattól amikor közelről is látta, mit műveltek vele.

Lin testét horzsolások, égésnyomok és vágások borították, duzzadt sebek, amelyek erőszakról és brutális bánásmódról árulkodtak. Szakadozott ruháján keresztül jól látszott, hogy megkorbácsolták a hátát. Keblét vékony hegek borították. Súlyos horzsolások éktelenkedtek a hasán és a combján.

Mégis Lin piciket ránduló feje volt az, amitől Isaac majdnem összeesett.

Levágták a szárnyát, ezt tudta, elküldték neki borítékban, mégis más volt a saját szemével látni azokat az apró izgatottan remegő csonkokat... Páncélját több helyen betörték és meghajlították, és alatta feltárult a behegedt sebekkel borított, puha hús. Egyik összetett szeme berepedve, vakon meredt maga elé. A jobb oldali középső csápját, akárcsak az egyik bal oldali hátsót, kitépték a helyéről.

Isaac odaugrott hozzá, és megragadta, magához ölelte. Lin olyan vékony volt... olyan kicsi, elgyötört és sérült, s a férfi érintésébe beleremegett, egész testében megfeszült, mintha nem hinné el, hogy ez a valóság, és talán újból meg akarják kínozni.

Isaac sírva ölelte Lint. Óvatosan szorította, mert érezte a bőre alatt a vékony csontokat.

- El akartam jönni érted - nyöszörögte gyászos gyötrelmében és örömében. - El akartam, de azt hittem, meghaltál...

Lin egy kicsit eltolta magától, éppen annyira, hogy meg tudja mozdítani a kezét.

Akartalak szeretlek, mutatta összevissza, segíts ments meg vigyél el nem engedett nem engedett meghalni amíg nem fejezem be ezt...

Isaac most először pillantott a föléjük magasodó rendkívüli szoborra, amelyre Lin az előbb még a khepriköpetet kente. Hihetetlen, színpompás alkotás volt, összemosódó rémálmok lidérces kaleidoszkópja, bizarr kombinációkban sarjadó kezek, szemek és lábak. Majdnem elkészült, egyetlen részen maradt sima felület, ahol a fejnek kellett lennie, és feltételezhetően az egyik váll helyén volt még egy lyuk.

Isaac levegőért kapkodva nézett vissza Linre.

Lemuel igazat mondott. Motleynak elméletileg semmi oka nem volt életben hagyni Lint. Más fogollyal bizonyára nem is tette volna meg. A hiúságát, a misztikus önimádatát és filozofikus álmodozását azonban csak felkorbácsolta Lin rendkívüli munkája. Lemuel ezt nem tudhatta.

Motley nem bírta volna elviselni, ha a szobor befejezetlen marad.

Derkhan és Yagharek belépett a szobába. Amikor Derkhan meglátta Lint, felkiáltott, akárcsak az előbb Isaac. Az ölelkező párhoz szaladt, és könnyes mosollyal mindkettőjüket átkarolta.

Yagharek bizonytalanul közelített feléjük.

Isaac motyogva beszélt Linhez, újra meg újra elmondta neki, mennyire sajnálja, hogy halottnak hitte, hogy el akart jönni érte.

Dolgoztatott, megvert és... megkínzott, gúnyolt, mutatta Lin, aki egészen beleszédült a kimerítő érzelmekbe.

Yagharek éppen szólni akart, amikor hirtelen hátrakapta a fejét.

A folyosóról rohanó léptek zaja hallatszott.

Isaac felállt, és felsegítette Lint. Közben nem eresztette az öleléséből. Derkhan elhúzódott tőlük. Előhúzta a pisztolyát, és az ajtó felé fordult. Yagharek a falhoz simult, a szobor árnyékába, kezében az összetekert, készenlétben tartott ostor.

Az ajtó kicsapódott, a falnak vágódott, és a lökés erejétől visszapattant.

Motley állt előttük.

A kinti derengésben csak egy árnyalak látszott belőle Isaac mindössze torz körvonalakat látott a folyosó feketére festett háttere előtt. Változatos végtagok egész kertjét szerves formák sétáló gyűjteményét. Az ámulattól elkerekedett a szája. A kecskepatákon, madárlábakon, kutya-tappancsokon csoszogó kreatúra markolászó csápjai, burjánzó szövetcsomói, összetett csontjai és természetellenes bőre láttán rá kellett jönnie, hogy Lin a szobrot minden módosítás nélkül, az életből vette.

Amikor Lin meglátta a lényt, azonnal megroskadt a félelemtől és a fájdalom emlékétől. Isaacben kezdett feltolulni az őrjöngő harag.

Motley valamicskét visszahúzódott, és abba az irányba nézett, ahonnan jött.

- Örök! - harsogta valamelyik szájával. - Ide hozzám! - És ismét belépett a szobába. - Grimnebulin - mondta. Kapkodva, feszült hangon beszélt. - Eljöttél. Nem kaptad meg az üzenetemet? Kicsit mintha elkéstél volna, nemde? - És besétált a halvány derengésbe.

Derkhan kétszer lőtt. A golyók átszakították Motley páncélozott, szőrcsomós irháját. A lény számtalan lába dacára megtántorodott, és felvonított a fájdalomtól. Az üvöltés gonosz röhögésbe csapott át.

- Túl sok a belső szervem! - ordította. - Nem árthatsz nekem, ringyó! - Derkhan bőszen kiköpött, és közelebb lépett a falhoz.

Isaac meredten bámulta Motleyt. Látta a szájakban csikorgó fogakat. A padló beleremegett a folyosón végigrobogó emberek lépteibe.

Alakok jelentek meg Motley mögött az ajtóban. Fegyverekkel hadonásztak, és bizonytalanul vártak valamire.

Isaac gyomra egy pillanatra elszorult: a jövevényeknek nem volt arcuk, sima bőr feszült a helyén. Miféle elcseszett újraformáltak ezek? - gondolta szédelegve. Aztán észrevette a sisakra szerelt tükröket a túloldalon.

Elkerekedett a szeme, amikor felfogta, hogy ezeknek a borotvált koponyájú újraformáltaknak száznyolcvan fokkal elforgatták a fejét: mesteri módon, külön az oltmolyok gondozására tervezték őket. Most a főnökük parancsára vártak, izmos mellkasukkal Isaac felé, pillantásukkal pedig az ellentétes irányba néztek.

Motley egyik végtagja - ocsmány, ízeit, szívókában végződő kar - Linre mutatott.

- Fejezd be ezt a rohadt munkát, te bogárfejű ribanc, különben tudod, mit kapsz! - ordította, és bicegve Linék felé indult.

Isaac állatias üvöltéssel félrelökte Lint, aki ijedt illatfelhőt lövellt a levegőbe. Már mozdult a keze, könyörögni akart Isaacnek, hogy maradjon mellette, de a férfi a bűntudat és a düh gyötrelmében Motleyra vetette magát.

A kreatúra artikulálatlan üvöltéssel fogadta a támadást.

Váratlanul hangos robaj rázta meg a termet. Üvegszilánkok süvítettek mindenfelé, vércseppeket és átkokat fakasztva minden irányban.

Isaac megtorpant a szoba közepén. Vele szemben Motley ugyanígy tett. A biztonságiak a fegyverük után kapkodtak, és parancsokat ordítoztak egymásnak. Isaac felnézett, egyenesen a sisakjára erősített tükrökbe.

A háta mögött az utolsó oltmoly állt. A kitört ablakban, az üvegcsonkok között. Még mindig potyogtak körülötte a szilánkok, mint valami sűrű folyadék cseppjei.

Isaac levegő után kapkodott.

Hatalmas és rémisztő jelenség volt. Meggörnyedve lógott ki az ablaküregből, és néhány végtagjával támaszkodott a földre. Tagbaszakadt volt, mint egy gorilla, szörnyűségesen szilárd és rafinált erőszakra képes testtel.

Felfoghatatlan szárnyát szélesre tárta. Tűzijáték negatívjaként szikráztak rajta a minták.

Motley az ablakkal szemben állt: az ő elméjét befogta a nagydarab szörnyeteg. Számtalan szeme pislogás nélkül bámulta a szárnyakat. A háta mögött fegyvert szegezve, izgatottan kiáltoztak az emberei.

Yagharek és Derkhan háttal állt a falnak. Isaac megpillantotta őket a tükörben: a lény mögött voltak, oldalt. A szárnyak mintázott felére onnan éppen nem láttak rá: nem a dermesztő erőtől, hanem a döbbenettől nem tudtak mozdulni.

Az oltmoly és Isaac között, a padlón, ahová a szilánkok záporában zuhant, Lin feküdt.

- Lin! — ordította Isaac elkeseredetten. - Ne fordulj meg! Ne nézz hátra! Gyere ide hozzám!

Lint megdermesztette a rémült hang. Látta, hogy Isaac meglepően suta mozdulattal a háta mögé nyúl, és tesz egy lépést felé, de nem fordul meg.

Lassan, nagyon lassan kúszni kezdett.

A háta mögül halk, bestiális hangot hallott.

Az oltmoly kicsit imbolyogva, de harciasan felegyenesedett. Minden oldalról különböző elméket érzékelt, akik fenyegetően vagy rettegve mozogtak körülötte.

A lény bizonytalan volt, és ideges, még mindig nem heverte ki a traumát, amit testvérei legyilkolása okozott. Az egyik tüskés csápja a földet söpörte.

Előtte volt egy lebéklyózott agy. Viszont szélesre tárta a szárnyait, és mégis csak egyet sikerült elkapnia?... Ez megzavarta. Arrafelé fordult, ahol a legtöbb ellenfele állt egy helyen, és hipnotikus erővel legyezett feléjük, megpróbálta révületbe ejteni őket, hogy az álmaik bugyogva törjenek a felszínre.

Ellenálltak neki.

Az oltmoly kezdett pánikba esni.

A Motley mögött álló biztonságiak idegesen toporogtak. Megpróbáltak benyomakodni a főnökük mellett, de ő éppen a küszöbön dermedt mozdulatlanná. Hatalmas teste meg sem moccant, mintha a különféle lábai mind a padlóba gyökereztek volna. Mély transzban bámulta az oltmoly szárnyát.

Öt újraformált állt mögötte. Nyugodtak voltak. Kifejezetten az oltmolyok ellen képezték ki őket, arra az esetre, ha sikerülne megszökniük. A kézifegyvereket leszámítva hárman lángszórót is hoztak, a negyedik bomlasztó savval töltött permetezőt, az ötödik pedig elyktrothaumaturgikus szigonypuskát. Látták is a zsákmányt. Csak a főnökükön nem tudtak átjutni.

Megpróbáltak mellette célozni, de puffadt tömbje mindenképpen belógott a tűzvonalba. Egymással ordítozva próbáltak kitalálni valamit, sikertelenül. Motley karjai alatt, a lábai között pislogva, a tükrökben bámulták a hatalmas ragadozó molylepkét. A szörnyűséges látvány elbátortalanította őket.

Isaac kinyújtotta a kezét, és Lin felé tapogatózott.

- Gyere ide - sziszegte -, és ne nézz hátra!

Mintha egy hátborzongató játékot játszottak volna.

Derkhan és Yagharek halkan helyet változtatott, és a moly mögött elindult egymás felé. A lény felcsipogott, és a mozgás irányába nézett, de jobban idegesítette a nagy csoport előtte, ezért nem fordult meg.

Lin görcsös mozdulatokkal vonszolta magát Isaac háta és kinyújtott marka felé. Már nem járt messze, amikor elbizonytalanodott. Látta Motleyt, aki dermedten, szinte ámultan állt, mintha Isaac mögött látott volna... valami lenyűgözőt.

Nem tudta, mi történik, nem tudta, mi van mögötte.

Semmit sem tudott az oltmolyokról.

Isaac észrevette a tétovázását, és ráüvöltött, hogy ne álljon meg.

Lin művész volt. Kézzelfogható műveket alkotott tapintással és ízleléssel. Látható tárgyakat. Megérinthető, megnézhető szobrokat.

Imádta a fényeket, a színeket és az árnyékokat, a formák és a vonalak összjátékát, a negatív és a pozitív tereket.

Túl sokáig raboskodott ezen a padláson.

Más ugyanebben a helyzetben tönkretette volna Motley szobrát. Végtére is a megbízatás büntetéssé változott. Lin azonban nem pusztította el, és nem csapta össze a munkát. Mindent beleadott, amit csak bírt, az összes felgyülemlett energiáját egyetlen monumentális, szörnyeteg műbe sűrítette. És Motley tudta, hogy így lesz.

Ez volt az egyetlen menekvés. A kifejezés egyetlen módja. Megvonták tőle a világ minden fényét, színét és alakzatát, ezért a félelmére és a fájdalmára összpontosított, és egyre megszállottabbá vált. Alkotott magának egy jelenlétet, minél tökéletesebbet, hogy elszórakoztassa magát.

És most valami rendkívüli dolog tört be a padlás világába.

Semmit sem tudott az oltmolyokról. A ne nézz hátra! ismerősen csengett a mesékből, de pusztán morális parancsként, ügyetlenül tolmácsolt leckeként tudta értelmezni. Isaac biztosan arra gondolt, hogy siess vagy bízzál bennem vagy valami hasonlóra. Ennek az utasításnak kizárólag buzdításként volt értelme.

Lin művész volt. Megkínozva, összeverve, a fogságtól megzavarodva, a fájdalom, a leépülés ködén át csak annyit fogott fel az egészből, hogy valami rendkívüli dolog jelent meg mögötte. És mivel a tompa, színtelen és alaktalan falak között töltött, szenvedéssel teli hetek alatt olyannyira kiéhezett már a csodára, hogy megállt, és gyorsan a háta mögé pillantott.

Isaac és Derkhan elborzadt hitetlenkedéssel ordított fel. Yagharek döbbent kiáltása dühös varjú rikoltására emlékeztetett.

Lin épen maradt szeme egyetlen ámult pillantásával befogta a szárnyak fantasztikus formáját: aztán meglátta a hömpölygő színeket, s rágói éppen csak csattogtak egy kicsit, és máris elcsendesedett. Megbűvölten.

A földön kuporgott, és kitekeredett nyakkal, a bal válla felett nézett hátra, ostobán bámulta a nagy szörnyeteget, a színek dagályát. Motleyval együtt, túlcsorduló elmével meredt a szárnyakra.

Isaac felüvöltött, és botladozva, kétségbeesetten nyúlkálva araszolt hátrafelé.

Az oltmoly kinyújtotta reszkető csápjait, és magához húzta Lint. Tátongó, csöpögő szája úgy tárult fel, mint az alvilág kapuja. Büdös, citromillatú nyál csorgott végig Lin arcán.

Abban a pillanatban, amikor Isaac hátrakapott, az oltmoly nyelve kivágódott dögletes torkából, és kurtán végigsimított a fejszkarabeuszon. Isaac ismét rákiabált, de nem tehetett semmit.

A nyáltól csillogó, hosszú nyelv átfurakodott Lin elernyedt rágói között, és behatolt a fejébe.

Isaac elszörnyedt kiáltásai hallatán a Motley mögött ragadt újraformáltak közül ketten a főnökük roppant tömbje fölé emelték a kovás puskájukat, és vaktában elsütötték a fegyvert. Az egyikük egyáltalán nem talált, a másik lövedék lecsípett egy darabot a mellkasát védő páncélból, ami néhány csepp folyadékot és bosszús szisszenést fakasztott az oltmolyból, semmi többet. Nem ez volt a megfelelő fegyver.

A két újraformált a társaira förmedt, és az osztag óvatos összehangolt lökésekkel félretaszigálta Motleyt az útból

Isaac megérintette Lin kezét.

Az oltmoly torka dagadt és apadt, nagy kortyokban nyeldekelt.

Yagharek felemelte a földről a szobor elé helyezett olajlámpást. A súlyát mérlegelte, majd a másik kezével felemelte az ostort.

- Isaac, kapd el Lint! - kiáltotta.

Amikor az oltmoly a mellkasához húzta áldozata sovány testét, Isaac ujjai összezáródtak Lin csuklóján. Egy durva rántással megpróbálta kiszabadítani. Könnyes szemmel átkozódott.

Yagharek az oltmoly fejéhez vágta az égő lámpást. Az üveg megrepedt, és izzó olajcseppek fröcsögtek a sima bőrre. Kék lángnyelv kúszott végig a domborodó koponyán.

Az oltmoly visított. Vonagló végtagok próbálták kioltani a kis tüzet, és a lény fájdalmában hátrakapta a fejét. Yagharek ostora irgalmatlan erővel lecsapott. Hangosan csattant a sötét bőrön. A vastag bőrszíj szinte azonnal a lény nyakára tekeredett.

A szálkás izomzatú garuda minden erejét összeszedve, gyorsan rántott egyet az ostoron. Amikor a szíj teljesen megszorult, megvetette a lábát.

A kis lángnyelv rendületlenül mardosva lobogott az oltmoly fején. Az ostor elszorította a torkát. Nem tudott nyelni, és nem kapott levegőt.

A hosszú nyak végén ülő fej vadul billegett. A lény akadozó, fuldokló kiáltásokat hallatott. Feldagadt nyelvét kirántotta Lin szájából. A kiszívni próbált elme megcsomósodott a torkában. Vad, rémült mozdulattal megragadta a szíjat. Vergődött, rángatózott és forgolódott.

Miközben Isaac Lin lesoványodott csuklóját rángatta, a lény borzalmas táncot járt. Áldozata kicsusszant rángó végtagjai közül, amivel a fojtogató szíjat markolászta. Isaac elrántotta az útjából Lint, a padlóra zuhant, és négykézláb menekült a tomboló teremtmény elől.

A pánikba esett oltmoly, amikor megpördült, összecsukta a szárnyát, és elfordult az ajtótól. Ezzel azonnal megtörte a varázst. Motley elméje azonnal megpróbált visszatalálni önmagába: összetett teste megtántorodott, és a padlóra zuhant. Emberei a különféle kapálózó lábakat kerülgetve berontottak a szobába.

Az oltmoly ocsmányul dobogva forgolódott. Yagharek kezéből úgy tépte ki az ostort, hogy lenyúzta a bőrt a tenyerén. A garuda botladozva hátrahúzódott Derkhan felé, minél távolabb a borotvapengékben végződő, csapkodó végtagoktól.

Motley felállt. Fürgén elhátrált a bestiától, a folyosó felé.

- Nyírjátok ki az átkozottat! - süvöltötte.

A moly tébolyultan táncolt a padlás közepén. Az öt újraformált egymás mellé húzódva állt az ajtónál. A tükrök segítségével céloztak.

Izzó gázoszlop tört elő a három lángszóróból, mely végigperzselte a hatalmas teremtmény bőrét. Sikoltani próbált, amikor felhasadt és megpörkölődött a szárnya meg a páncélja, de az ostortól nem tudott. Óriási savgömb csapódott az arcába. Másodpercek alatt denaturálta a proteint meg az egyéb összetevőket a bőrében, és megolvasztotta külső vázát.

A sav és a tűz végül átrágta az ostorszíjat. A maradványai messzire repültek a pörgő-forgó molytól, amely most már tudott levegőt venni és üvölteni.

Gyötrelmesen sikoltozott, amikor újabb lángnyelvek és savcseppek zúdultak rá. Vakon támadói irányába vetette magát.

Az ötödik férfi fegyveréből sötét energia-kisülések vágódtak az oltmolyba, végigcikáztak a bőrén, hő nélkül zsibbasztottak és perzseltek. A lény ismét fülsértően visított, de a lendület vitte tovább: savat köpködő, fogazott csontkinövésekkel hadonászó, világtalan lángnyelv volt.

Az öt újraformált Motley nyomában visszahúzódott az őrülten csapkodó lény elől. A mozgó, lobogó máglya a falnak csapódott, meggyújtotta a deszkát, és tapogatózva kereste az ajtónyílást.

A szűk folyosón folytatódott a tűzropogás, a sav fröcsögése és az elyktrothaumaturgikus kisülések lármája.

Derkhan, Yagharek és Isaac hosszú másodpercekig hökkenten bámulta az ajtót. Az oltmoly valahol odakint, a közelben visított, a folyosót villódzó fény és tűz ragyogta be.

Aztán Isaac pislantott egyet, és Linre nézett, aki ernyedten hevert az ölelésében.

Megrázta, a fülébe sziszegett.

- Lin - suttogta. - Lin... elmegyünk.

Yagharek az ablakhoz sietett, és kinézett az öt emelet mélységben húzódó utcára. Az ablak mellett téglaoszlop ugrott elő a falból, amely a tetőn kéménykürtővé alakult. Mellette függőleges vízelvezető kígyózott. A garuda felpattant a párkányra, felnyúlt, és megrángatta az ereszcsatornát. Tartott.

- Isaac, hozd ide! - mondta Derkhan sietve. A férfi felemelte Lint, és az ajkába harapott, amikor megérezte, milyen könnyű. Gyorsan az ablakhoz vitte. Lin arcán váratlanul hitetlenkedő, elragadtatott mosoly derengett fel. Isaac elsírta magát.

A folyosóról az oltmoly erőtlen, gyászos vonyítása hallatszott.

- Dee, nézd! - préselte ki Isaac. -Jelez! Rendbe fog jönni!

Derkhan Lin fölé hajolt, olvasta, mit mutat. Isaac a fejét ingatta.

- Nincsen magánál, ezek csak véletlenszerű szavak, de Dee, szavak... Időben voltunk...

Derkhan elégedetten elmosolyodott. Cuppanós csókot nyomott Isaac arcára, és gyengéden végigsimított Lin fejszkarabeuszán.

- Tűnjünk el innen - mondta halkan. Isaac kinézett az ablakon, Yagharek felé, aki néhány lábnyira tőle egy szűk téglaperem sarkába préselte magát.

- Megfogom Lint, aztán kövess - mondta Yagharek, és felfelé biccentett. Motley házának keleti végében a hosszú, lejtős tető belefutott a szomszéd utca házsorába, amely egyre alacsonyabb épületekkel szegélyezve, nyílegyenesen futott déli irányba. Fölöttük és alattuk a Csontnegyed tetőbirodalma terült el, egy egész világ a magasban, palaszigetek kapcsolódtak egymásba a veszedelmes utcák fölött, több mérföld hosszan nyújtóztak a sötétben, a Bordáktól Mógdombig és azon is túl.

Az oltmoly még így, lángoktól és savtól emésztve, misztikus energialöketektől lebénulva is túlélhette volna.

Bámulatosan szívós volt. Rémisztő sebességgel gyógyult.

Ha nyílt téren van, elrúgja magát a talajtól, kitárja rémesen megszaggatott szárnyát, és eltűnik. A magasba kényszeríti magát, nem törődik a fájdalommal, a mocskos pernyeként hulló, megperzselt bőr- és kitindarabkákkal. A nedves felhőkben meghemperedve kioltja a lángokat, lemossa magáról a savat.

Ha a családja életben marad, akkor tudja, hogy van hová visszatérni, és ismét együtt vadásznak majd - s akkor nem esik pánikba. Ha nem tanúja fivérnővérei lemészárlásának, a mérgező kipárolgások felfoghatatlan lobogásának, ami elcsábította és szétfeszítette őket, akkor nem tébolyodik meg a félelemtől meg a haragtól, és talán nem kezd őrült tombolásba, amivel még jobban beszorul a csapdába.

De egyedül volt. Csapdába esett a téglahalmok alatt, egy klausztrofóbiás lyukban, ahol nem nyújthatta ki a szárnyait, ahonnan nem mehetett sehová. Mindenütt gyilkos, szüntelen fájdalom mardosta. A tűz újra meg újra fellángolt, és ilyen gyorsan nem tudott gyógyulni.

Támolyogva haladt Motley főhadiszállásának folyosóján, fehéren izzó tűzgolyó volt, fogazott karmokkal és tüskékkel hadonászott maga előtt, vadászni próbált. Közvetlenül a lépcső előtt esett össze.

Motley és az újraformáltak lentről, a lépcső feléről néztek vissza ámultan, és imádkoztak, hogy ne mozduljon többé, ne vonszolja magát a lépcsőig, ne zuhanjon a nyakukba lángolva.

Nem zuhant. Már nem mozdult, amíg kiszenvedett.

Miután meggyőződtek róla, hogy az oltmoly valóban elpusztult, Motley férfiakat és nőket küldött az emeletre, akik csatárláncot alkotva, fürgén rohantak fel a lépcsőn, ahol nedves törülközőkkel és lepedőkkel próbálták megfékezni a lény után támadt tüzet.

Húsz percig tartott, mire eloltották a lángokat. A padlás gerendái és deszkái felrepedtek és kormosak lettek. A folyosó egész hosszában hatalmas lábnyomok maradtak, ahol megpörkölődött a fa, és felhólyagzott a festék. Az oltmoly füstölgő teteme a lépcső tetején hevert, felismerhetetlen húskupacként, amit a tűz még annál is egzotikusabbá torzított, mint amilyen életében volt.

- Grimnebulin a rohadék barátaival együtt biztosan eltűnt - mondta Motley. - Találjátok meg őket! Tudjátok meg, hová mentek. Kutassátok fel őket! Ma éjjel. Most.

Azt könnyen kitalálták, hol távoztak a szökevények: kimásztak az ablakon, fel a tetőre. Onnan azonban szinte bármerre mehettek. Motley emberei toporogtak, és nyugtalanul pillantgattak egymásra.

- Mozogjatok, újraformált csürhe! - dühöngött Motley. - Találjátok meg őket most, keressétek meg és hozzátok őket elém!

Rémült újraformáltak, emberek, kaktuszok és vogyanojok kis csoportjai indultak útnak Motley fészkéből. Céltalan terveket agyaltak ki, jegyzeteket hasonlítottak össze, megveszekedettek módjára rohantak Tépetbe, Zenglőkátyba és Busarétre, Pincsfáig és Mógdombig, egészen Rosszpartig vagy a folyón túl, Borzoslápra, Nyugat-Giddbe és Grízkanyarba, Borongosba és Salétromba.

Akár ezerszer is elsétálhattak Isaacék mellett.

Új-Crobuzonban végtelenül sok lyuk kínálkozott. Sokkal több rejtekhely létezett, mint ahány ember. Motley csapatainak esélyük sem volt.

Az ilyen éjszakákon, amikor az eső meg a gázlámpák derengése a város minden körvonalát és peremét bonyolulttá tette - hajladozó fák, épületek és hangok, vénséges romok, sötét zugok, katakombák, építkezések, üres telkek, fények és kocsmák és csatornák egy kopott papiruszon -, Új-Crobuzon végtelen, önmagába csavarodó, titoktartó világgá változott.

Motley emberei üres kézzel, aggodalmasan tértek haza.

Motley egyre csak dühöngött a befejezetlen szobor előtt amely tökéletességével és befejezetlenségével bőszítette. Emberei átkutatták az épületet, hátha valami fontos részlet elkerülte a figyelmüket.

A padlásfolyosó utolsó szobájában egy milicistát találtak a falnak támaszkodva. Önkívületben volt, és egyedül. Bizarr, csodaszép puska hevert az ölében. A deszkába háromszor hármas amőbarácsot karcoltak.

A kereszt nyert, három lépésben.

Futunk és menekülünk, mint az űzött vadak, de ezúttal megkönnyebbülten és boldogan.

Tudjuk, hogy győztünk.

Isaac ölben hozza Lint, néha bocsánatkérően a vállára emeli, ha nehezedik a terep. Száguldunk. Úgy suhanunk, mintha szellemek lennénk. Fáradtan és kifulladva. A keleti városrész lerongyolódott házai sem állíthatnak meg. Alacsony kerítéseken mászunk át, keskeny hátsó udvarokba, mutáns almafákkal és silány szederrel benőtt, elvadult kertekbe, kétes trágyahalmok, sár és törött játékszerek közé.

Derkhan arcán néha árnyék suhan át, és valamit mormol. Andrejre gondol; de ma éjjel nehéz bűntudatot érezni, még akkor is, ha jogos. Akad egy komor pillanat, de a zubogó, meleg esőben, a város fényei felett, amelyek úgy burjánzanak, mint a gyom, nehéz nem elkapni egymás pillantását és elmosolyodni, vagy ámultan, halkan felnevetni.

A molyoknak végük.

Szörnyű, szörnyű árat fizettünk ezért. Pokoli árat. De ma éjjel, amikor behúzódunk egy pinkodi tetőkalyibába, a drótkötélpályáktól messze, valamivel északra a vasúttól, a Feketevíz állomás lármájától távol, örülünk a győzelmünknek.

Reggel az újságok komor figyelmeztetésekkel riogatnak. A Disputa és a Hírnök egyaránt arra célozgat, hogy hamarosan komoly intézkedésekre kerülhet sor.

Derkhan órákon át alszik, aztán sokáig magában üldögél, szomorúsága és bűntudata végül akadálytalanul kiteljesedhet. Lin görcsösen hánykolódik az öntudatlanság és az ébrenlét határán. Isaac bóbiskol, vagy a lopott ennivalót majszolja Ámuldozva beszél Félfohászos Jackről.

A krízisgép horpadt és törött alkatrészei között válogat, ciceg és összeszorítja a száját. Azt mondja, meg tudja szerelni, nem gond.

Erre ismét feltámad bennem a vágyakozás. A végső szabadság. Szörnyűségesen vágyom rá. Repülni.

Isaac a vállam fölött pislog bele a lopott újságokba.

A krízishelyzetre való tekintettel a milícia rendkívüli hatalmat kap, olvassuk. Egyenruhás osztagokat is bevethetnek. Megkurtíthatják a szabadságjogokat. Megvitatják a hadiállapot szükségességét.

De aznap, ezen a féktelen napon az oltmolyok ürüléke, váladéka, álmot mérgező kipárolgása lassan leülepszik az éterben, a föld felé száll. Miközben a düledező palánkok alatt heverek, néha azt képzelem, hogy látom; erőtlenül, napfénytől kiszikkadva ereszkedik körülöttem. Szennyezett hóként sodródik a várost behálózó síkokon, az anyagi lét rétegein át, és elszivárog ebből a dimenzióból.

És amikor leszáll az éjszaka, nincsenek többé rémálmok.

Mintha halk zokogás, roppant sóhaj szakadna fel a városból sóvárogva és megkönnyebbülten. A közeledő sötétség hűvös szellőt hoz magával nyugatról, Gubacsrétről és Füstmartalékból Bősgomolyig, Borzoslápig és Sheckig, Busarétre és Mógdombra és Tócsánymajorba.

A várost elönti a tisztító álom hulláma. Akár a csermelyparti nyomornegyedek vizeletszagú szalmáján, akár Knum puha ágyaiban, akár egymást ölelve vagy egyedül, Új-Crobuzon lakói nyugodtan alszanak.

A város természetesen egy pillanatra sem áll meg, nincsen szünet a dokkokban, az éjszakai műszakok elfoglalják helyüket a hengermalmokban és a kohókban, nem csitul a fémen csattogó fém zaja. Érces hangok hasítanak az éjszakába, mint a háborúban. Az éjjeliőrök ugyanúgy posztolnak a gyárudvarokon. A szajhák ügyfeleket keresnek, ahol lehet. Vannak bűnözők. Nem csitul az erőszak.

De sem alvókkal, sem éberekkel nem incselkednek lidércek. Csak a saját félelmeikkel kell megküzdeniük.

Mint egy felfoghatatlan méretű, tunya óriás, Új-Crobuzon kissé fészkelődik álmában.

Már el is felejtettem, milyen gyönyörű lehet egy ilyen éjszaka.

Amikor a napfény felébreszt, tiszta a fejem. Nem fáj.

Megszabadultunk.

Ma reggel minden cikk arról szól, hogy véget ért a rémálomjárvány - vagy alváskórság, álomátok, akárhogy nevezze is az újság.

Nevetve olvassuk a híreket, Derkhan, Isaac és én. Mindenhol tapintható a boldogság. A város visszatért. Átalakult.

Várjuk, hogy Lin felébredjen, és magához térjen.

De ez nem történik meg.

Első nap végig aludt. Szorosan ölelte Isaacet, és nem volt hajlandó felébredni. Szabad volt, és szabadon alhatott, félelem nélkül.

Most azonban felébredt, és nehézkesen felült. Csápjai kicsit remegnek. Megmozdulnak a rágói: éhes, és gyümölcsöt keresünk neki az összehordott ennivalóban, adunk neki reggelit.

Evés közben bizonytalanul nézeget rám, Derkhanra és Isaacre. Isaac megfogja a combját, suttog neki, de túl halkan, nem is hallom. Lin elrántja a fejét, mint egy kisgyerek. Görcsösen, szélütötten mozog.

Felemeli a kezét, és jelez.

Isaac mohón figyeli, arca hitetlenkedő, elkeseredett fintorba torzul az akadozó, otromba mutogatás láttán.

Derkhan elkerekedő szemmel olvassa a szavakat.

Isaac a fejét csóválja, alig bír megszólalni.

Reggel... étel... meleg, dadogja, bogár... utazás... boldog.

Lin nem tud egyedül enni. Külső állkapcsa megrándul, és kettéharapja a gyümölcsöt, vagy elernyed, és leejti a földre. Bosszúsan remeg, a fejét rázza, illatfelhőt bocsát ki, ami Isaac szerint kheprikönny.

Isaac vigasztalja, odatartja az almát, segít neki harapni, letörölgeti a gyümölcs levét, ahol lecsöpögtette magát. Fél, mutatja Lin, és Isaac tétovázva fordítja. Gondolat fárad csöpög laza művészet Motley! Váratlanul megborzong, és rettegve nézeget körbe. Isaac csitítja, vigasztalja. Derkhan reményvesztetten nézi. Egyedül, mutatja Lin elkeseredetten, és permetet fröcsköl a levegőbe, amit egyikünk sem ért. Szörny meleg újraformált... Körülnéz. Alma, mutatja. Alma.

Isaac a szájához emeli az almát, és megeteti. Lin úgy kapálózik, mint egy csecsemő.

Amikor leszáll az este, és Lin ismét gyorsan mély álomba merül, Isaac és Derkhan tanácskozik, és Isaac dühöngeni meg kiabálni kezd, aztán zokog, egyre zokog.

Rendbe fog jönni, kiáltja, és Lin megmoccan álmában, félholt a kimerültségtől, a rohadt életbe, péppé verték, nem csoda, nem is csoda, hogy meg van zavarodva...

De Lin nem jön rendbe, és Isaac is tudja, hogy nem fog.

A moly félig kiitta, mire lerángattuk róla. Az álmai fele, az elméje fele eltűnt a vámpírbestia torkában. Vége, feldolgozták a gyomorsavak, aztán Motley emberei.

Lin vidáman ébred, lelkes bugyutaságokat mutogat, megpróbál felállni, de nem sikerül, felbukik, és khémyai felhőben sír vagy nevet, a rágóit csattogtatja, összepiszkítja magát, mint egy kisbaba.

Felére csökkent elmével totyog a tetőn. Menthetetlen. Roncs. Gyermekkacaj és felnőtt álmok fura szőttese, szavai rendkívüliek és érthetetlenek, bonyolultak és erőszakosak és gyerekesek.

Isaac összeomlott.

Újabb tetőkre költözünk, nyugtalanul hallgatjuk a lenti zajokat. Lin útközben hisztériás rohamot kapott, megharagudott ránk, amiért képtelenek vagyunk megérteni bizarr szóáradatát. A sarkával dobog, erőtlenül pofozza Isaacet. Durva sértéseket mutogat, rugdalózik.

Megfékezzük, lefogjuk, magunkkal cipeljük.

Éjszaka mozgunk. Félünk a milicistáktól és Motley embereitől. Keressük a konstruktokat, amelyek jelenthetnének rólunk a Tanácsnak. Figyelünk minden váratlan mozgásra és gyanakvó pillantásra. Nem bízhatunk a szomszédokban. Félhomályos, elszigetelt és önmagában létező háttérországban élünk. Ha kell valami, ellopjuk, vagy az éjszaka is nyitva tartó zöldségeseknél vesszük meg, mérföldekre a lakóhelyünktől. Minden ferde pillantás, szúrós tekintet, kiáltás, léptek vagy paták hirtelen dobogása, minden konstrukt csörrenése, dugattyú szisszenése egy újabb félelmetes pillanat.

Mi vagyunk Új-Crobuzon legkeresettebb személyei. Megtiszteltetés, kétes dicsőség ez.

Lin festékbogyót akar.

Isaac így értelmezi nekünk a mozdulatait. Az akadozó rágcsálást, a mirigy lüktetését (ami nyugtalanítóan szexuális látvány).

Derkhan az mondja, ő majd elmegy. Ő is szereti Lint.

Órákat dolgoznak Derkhan álcáján, vízzel, vajjal és hamuval, rongyokat szereznek, kihajított ennivalót és maradék hajfestéket. A végén sima, fekete haja lesz, ami úgy csillog, mint a szénkristály; homlokán hullámos sebhely húzódik. Görnyedten csoszog és fintorog.

Isaackel együtt órákon át, aggódva várunk rá. Szinte teljes némaságban.

Lin folytatja idióta monológját, és Isaac a kezével válaszol neki, megsimogatja, vagy lassan mutogat, mint egy gyereknek. De Lin nem az: félig felnőtt, és Isaac viselkedése felbőszíti. Megpróbál itt hagyni minket, de a lába cserbenhagyja, és felbukik. Retteg a saját testétől. Isaac a segítségére siet, felülteti és megeteti, megmasszírozza begörcsölt, összevert vállát.

Megkönnyebbülten motyogva fogadjuk Derkhant, amikor felbukkan a több rúd festékkel és egy nagy marék bogyóval. A bogyók színe élénk és buja.

Már azt hittem, megtalált minket az az átkozott Tanács, mondja. Mintha követett volna egy konstrukt. Keresztül-kasul mászkáltam Kinkenben, mire megléptem.

Egyikünk sem tudhatja, hogy tényleg követték-e.

Lin izgatott. Tapogatói és csápjai remegnek. Megpróbál elmajszolni egy fehér festékrudat, de kicsorog a szájából, nem tud uralkodni reszketésén. Isaac gyengéden segít neki. Lassan a rágói közé nyomja a festéket, tapintatosan, azt az érzetet kelti, mintha Lin magától enne.

Kell pár perc, amíg a fejszkarabeusz megemészti az anyagot, és továbbítja a mirigybe. Közben Isaac pár festékbogyót szór Lin markába, megvárja, míg a megrebbenő csápok tudatják vele, melyik kupacot kéri, aztán finoman, óvatosan megeteti vele.

Hallgatunk. Lin gondosan rág és nyel. Nézzük.

Telnek a percek, aztán lassan felpuffad a mirigy. Előrehajolunk, mohón lessük, mit alkot. Lin szétnyitja hátsó ajkait, és khepriköpet nedves golyóját préseli ki. Izgatottan integet, miközben alaktalan massza szivárog és csorog hígan a mirigyből, hogy súlyosan toccsanjon a földön, mint valami fehér színű madárpiszok.

Aztán vékony patakban megindul a festékbogyók leve, és összefröcsköli a masszát.

Derkhan félrenéz. Isaac úgy zokog, ahogyan embert még nem láttam sírni.

Ocsmány kunyhónk falain túl a város kövéren dagonyázik a szabadságban, ismét arcátlanul és rettenthetetlenül. Nem törődik velünk. Hálátlan. Ezen a héten hűvösebbek a napok, kissé alábbhagyott a könyörtelen nyári forróság. Szél fúj a tengerpartról, a Vas-öbölből, a Szurokfolyam torkolata felől. Mindennap újabb hajók érkeznek. A folyó keleti részén sorakoznak, várják, hogy ki- és berakodhassanak. Kereskedőbárkák Kohnidból és Teshből; felfedezők a Tüzes-szorosból, lebegő gyárak Myrshockból; szerencsevadászok Figh Vadisóból, akik ilyen messze a nyílt tengertől nagyon tisztelettudóak és törvénytisztelők. A felhők méhrajként suhannak el a napkorong előtt. A város harsány. Mindent elfelejtett. Halvány emlék a zaklatott éjszakák ideje, semmi több.

Látom az eget. A körülöttünk magasodó palánkok rései fényhasábok. Most már nagyon szeretnék elszakadni innen. Elképzelem, amint végigsimít rajtam a szél, alattam hirtelen súlyos lesz a levegő. Szeretnék fentről lenézni erre a házra, erre az utcára. Bárcsak semmi se tarthatna idelent, és a gravitáció sem lenne több egyszerű sugalmazásnál, amit figyelmen kívül hagyhatnék.

Lin jelez. Ragacsos félelmetes, suttogja Isaac fátyolos hangon. Pisi és anya enni szárnyak boldog. Fél fél.

NYOLCADIK RÉSZ

Ítélet

Ötvenkettedik fejezet

- El kell mennünk innen.

Derkhan kapkodva beszélt. Isaac tompa tekintettel nézett fel rá. Lint etette, aki nyugtalanul fészkelődött, nem tudta eldönteni, mit akar. Mutogatott, szavakat rajzolt a levegőbe, néha viszont semmi értelmeset, egyszerű mintákat csupán. Isaac gyümölcsmaradékot pöckölt le a blúzáról.

Bólintott és lenézett. Derkhan úgy folytatta, mintha ellenkezésbe ütközött volna, és meg kellene győznie barátját.

- Akárhányszor ki kell mozdulnunk, félünk - hadarta. Arcvonásai megkeményedtek. A rémület, a bűntudat, a kimerültség és a nyomorúság hagyott rajta nyomot. Nagyon elfáradt. - Ha elmegy mellettünk egy automata, rögtön azt hisszük, a Konstrukt Tanács talált meg minket. Minden férfi, nő, xenó látványa megrémiszt. Milicista? Motley embere? - Letérdelt melléjük. - Én nem tudok így élni, Zaac - mondta. Lenézett Linre, nagyon lassan elmosolyodott, és lehunyta a szemét. - Elvisszük innen -–suttogta. - Vigyázunk rá. Semmi keresnivalónk itt. Valamelyikük nemsokára megtalál minket. Én ezt nem akarom megvárni.

Isaac ismét bólintott.

- Nekem... - szólalt meg, majd töprengő arcot vágott. Próbálta rendbe szedni a gondolatait. - Nekem van egy... megbízatásom - mondta halkan.

Az álla alatti részt dörzsölgette. A visszanőtt borosta szúrósan nyomakodott át egyenetlen bőrén. Az ablakon befújt a szél. A pinkodi ház magas volt, málladozott, és megtöltötték a narkósok. Isaacék kisajátították maguknak a felső két emeletet. Minden oldalon nyílt egy ablak ahonnan az utcára és a nyomorúságos, szűk udvarra lehetett látni. A lenti foltos betont felverte a gaz, mint a bőr alól türemkedő csomók.

Ha itt voltak, eltorlaszolták az ajtót: ha kimentek, nagyrészt éjszaka tették, álruhában. Néha nappal is kimerészkedtek, mint most Yagharek. Mindig akadt valami sürgető ok, ami miatt ezek a bizonytalan dolgok nem várhattak. Valójában a klausztrofóbiáról szólt az egész. Megszabadították a várost: tarthatatlan, hogy éppen ők nem járhatnak a napfényben.

- Tudok a megbízatásodról - mondta Derkhan. A krízisgép lazán összecsatlakoztatott alkatrészeire nézett. Isaac a múlt éjjel kitisztogatta és összerakta őket.

- Yagharek - mondta Isaac. - Tartozom neki. Megígértem.

Derkhan lehajtotta a fejét, nyelt egyet, majd Isaac felé fordult. Biccentett.

- Mennyi idő? - kérdezte. Isaac ránézett, elkapta a pillantását, majd másfelé nézett. Vállat vont.

- Néhány drót szétégett - mondta bizonytalanul, miközben kényelmesebb helyzetbe igazította Lint a mellkasán.

- Baromi erős volt az a sok visszacsatolás, pár áramkört teljesen szétolvasztott. Hm... Ma éjjel ki kell mennem, hogy turkáljak néhány adaptert... meg egy dinamót. A többit már össze tudom rakni, de ahhoz előbb szerszámok kellenek. Az a baj, hogy akárhányszor elcsórunk valamit, egyre nagyobb lesz a kockázat. - Lassan vonogatta a vállát. Nem tehettek semmit. Nem volt pénzük. - Galvánelemes akkumulátorra lesz szükségem, vagy valami hasonlóra. A legnehezebb azonban a matematikai rész. Ezt mind összeszerelni mechanika, nem több. De még ha be tudom indítani a gépeket, akkor is átkozottul kemény lesz összepofozni a számításokat... érted, egyenletekké alakítani ezt az egészet. Ezt a múltkor a Tanáccsal végeztettem el. Lehunyta a szemét, és a falnak vetette a hátát.

- Írásba kell foglalnom a parancsokat - folytatta halkan. - Repülj! Ezt kell közölnöm a géppel. Fel kell juttatnom Yaget az égbe, és ezzel krízishelyzetbe kerül, mert le fog esni. Ha ezt megcsapolod, és a megfelelő helyre áramoltatod, a levegőben tudod tartani Yaget, és repülni fog, ami krízishelyzet, tehát megcsapolod az energiáját és így tovább. Ez egy tökéletes hurok. Szerintem működni fog. Csak a matematika...

- Mennyi idő? - ismételte meg Derkhan csendesen. Isaac a homlokát ráncolta.

- Egy hét... vagy talán kettő - ismerte el a férfi. - Esetleg több.

Derkhan megcsóválta a fejét. Nem szólt semmit.

- Tartozom neki, Dee! - mondta Isaac feszülten. - Ezer éve ígérgetem neki, és...

És ő rángatta le Linről az oltmolyt, akarta mondani, de megakadályozta ebben valami, ami azt kérdezte, ezzel vajon jót tett-e, és Isaac elborzadva elhallgatott.

Több száz éve nem volt még ilyen hatalmas tudományos felfedezés, gondolta hirtelen feltoluló haraggal, én meg nem bújhatok elő, kénytelen vagyok...eltüntetni.

Megcirógatta Lin páncélját, aki mutogatni kezdett: hal, hideg és cukor.

- Tudom, Zaac - mondta Derkhan a harag minden jele nélkül. - Tudom. Meg... megérdemli. De annyi időnk nincsen. El kell mennünk.

Megteszem, amit tudok, fogadkozott Isaac, segítenem kell neki, hát gyors leszek.

Derkhan elfogadta. Nem volt választása. Nem hagyta volna el sem őket, sem Lint. Nem hibáztatta a férfit. Ő is azt akarta, hogy becsületesen teljesítse, amit megbeszéltek, és Yagharek is megkapja, amit akar.

Derkhannak hirtelen sok lett a szűk szoba nyirkos levegője, szomorúsága és bűze. Motyogott valamit, hogy körülnéz a folyóparton, és távozott. Isaac gépiesen elmosolyodott a lagymatag kifogás hallatán. - Légy óvatos! - szólt feleslegesen a barátja után.

Lint dédelgetve ült a büdös fal tövében.

Szerelme kis idő múlva elernyedt és elaludt. Ő kicsúszott mögüle, az ablakhoz sétált, és kinézett a lenti nyüzsgésre.

Nem tudta, mi a neve az utcának. Széles volt, és hajlékony, reménykedő fiatal fák szegélyezték. A távolabbi végében egy szándékosan keresztbe fordított szekér zsákutcává változtatta. Egy férfi vitatkozott mellette egy vogyanojjal, a két rémült szamár pedig csak lógatta a fejét, nehogy felhívják magukra a figyelmet. Valahonnan rongylabdát rugdosó gyerekek teremtek a mozdulatlan kerekek előtt. Gönceik repülni képtelen szárnyként csapdostak mögöttük.

Hirtelen veszekedés robbant ki közöttük, és négy fiú lökdösni kezdte a csapat két vogyanoja közül az egyiket. A kövér vogyanoj kisfiú négykézláb, sírva menekült. Az egyik fiú elhajított egy követ. A vitát szinte azonnal elfelejtették. A kövér fiú egy kicsit még duzzogott, aztán vissza-ugrott a többiek közé, és elkapta a labdát.

Az utca további részén, néhány háznyira Isaacék épületétől egy fiatal nő krétával szimbólumot rajzolt a falra. Ismeretlen, szögletes ábra volt, talán valami boszorkányjel. Az egyik tornácon két vénember üldögélt, kockáztak, és minden dobás után harsányan felkacagtak. A csúnya házakat madárpiszok borította, a bitumenes úton vízzel teli kátyúk éktelenkedtek. Az ezernyi kéményből felszálló füstben varjak és galambok cikáztak.

Néhány beszélgetésfoszlány Isaac füléhez is eljutott.

- ...szóval egy garast akar ezért?...

- ...tönkretette a motort, na de mindig is barom volt...

- ...ne szólj róla...

- ...a következő dokknapon lesz, és lenyúlt egy egész kristályt...

- ...állat, kibaszottul állat...

- ...megemlékezés? Kiről?

Andrejről, gondolta Isaac hirtelen, minden átmenet nélkül. Tovább hallgatózott.

Rengeteg minden mást is hallott. Számára ismeretlen nyelveket. Felismerte a perrickit és szárazföldi vogyanojt, az alsó-cymeki bonyolult ritmusát. És sok mást is.

Nem akart elmenni.

Sóhajtva visszafordult. Lin a padlón forgolódott álmában.

Isaac látta a tépett blúznak feszülő keblet. Szoknyája felcsúszott a combján. Elfordult.

Mióta kiszabadították Lint, Isaac két alkalommal is arra ébredt, hogy melegen préselődik hozzá a teste, őt pedig felébresztette mohón ágaskodó pénisze. Végigsimított szeretője csípőjén, keze befurakodott a combja közé. Vadul támadt fel benne a vágy, amitől az álom ködfüggönyként foszlott le róla, és amikor felnézett, meglátta az alatta helyezkedő Lint, és teljesen megfeledkezett Yagharekről meg Derkhanról, akik a közelben aludtak. Súgva beszélt hozzá, szeretetteljesen és leplezetlenül elmondta neki, mit szeretne, és iszonyodva hőkölt hátra, amikor Lin zagyva jelekkel válaszolt neki, és ezzel eszébe juttatta, mi történt vele.

Lin a testéhez dörgölőzött, abbahagyta, folytatta (mint egy kajla kutya, gondolta Isaac elborzadva), amiből világosan kitetszett bizonytalan vágya és értetlensége. Isaac bujább része folytatta volna, de a szánalom szinte azonnal összezsugorította a hímvesszőjét.

Lin csalódottnak és megbántottnak tűnt, majd váratlanul boldogan megölelte a férfit. Aztán elkeseredetten összekucorodott. Isaac megérezte a kipárolgását a levegőben, és tudta, hogy álomba sírta magát.

Isaac ismét kinézett a nappali utcára. Rudgutterre és cimboráira gondolt; eszébe jutott a rémületes Mr. Motley; elképzelte az átvert Konstrukt Tanácsot, amint hidegen elemzi a helyzetet. Elképzelte, milyen dührohamokat, vitákat, parancsokat válthatott ki elátkozott személye.

A krízisgéphez sétált, és gyors leltárt készített. Leült, papírt vett az ölébe, és nekiállt számolni.

Amiatt nem aggódott, hogy a Konstrukt Tanács esetleg magától leutánozza a krízisgépet. Képtelen lenne megtervezni. Nem tudja kiszámolni a paramétereit. Isaacnek olyan ösztönös bakugrással jutott eszébe az alapötlet, hogy órákig maga sem fogta fel, mit talált ki. A Konstrukt Tanács nem ismerte az ihletet. Isaacnek egyszer sem kellett papírra vetnie az eredeti modellt, a koncepció alapjait. A jegyzeteit senki más nem tudná értelmezni.

Behúzódott egy napfényes foltba, és dolgozott.

Az égen most is szivar alakú, szürke léghajók járőröztek, mint mindig. Nyugtalannak tűntek.

Gyönyörű nap volt. Mintha a tenger felől érkező szél állandóan megújította volna az égboltot.

Yagharek és Derkhan a város két különböző pontján a lopott perceket élvezte a napfényben, és próbálta távol tartani magát a veszélytől. Elkerülték a perpatvarokat, és a zsúfolt utcákon maradtak.

Az égen nyüzsögtek a madarak és a sárkányfajzatok. Csapatokban keringtek a támpillérek és minaretek körül, benépesítették és fehér guanóval borították be az őrtornyok lankás tetőit. Csapongó ciklonként keringtek Bakó-hangás tornyai és Fröcskös építménycsontvázai körül.

Szélsebesen száguldottak a Rikács felett, kacskaringókat írtak le a Perdido pályaudvar fölé emelkedő légoszlopok bonyolult mintái között. A tetőkön hangoskodó csókák perlekedtek. Az állomásépület elhanyagolt hátsó részén, az alacsonyabb pala- és kátránydombok felett röpdöstek, és lecsaptak egy furcsa kis beton fennsíkra a szemöldökként húzódó ablakok sora felett. Ürülékük elcsúfította a frissen felsuvikszolt követ, apró, fehér pöttyök fröcsögtek a sötét foltokra, ahová korábban bőségesen juthatott valamilyen kártékony anyagból.

A Tövis és a Parlament épülete körül nyüzsögtek az apró, repülő testek.

A Bordák kifehéredtek és megrepedeztek a hőségben, kipárolgásuk egyre erősödött. A madarak egy-egy pillanatra megpihentek a hatalmas csontokon, hogy rögtön tovább is rebbenjenek, és máshol keressenek menedéket a Csontnegyedben. Elrepültek a füst marta, fekete épület felett, ahol a ház szívében Mr. Motley zagyvált a befejezetlen szoborhoz, amely végtelen gyűlölettel gúnyolta.

A Szurokfolyamon és a Szurok-folyón sirályok és szulák követték a szemétszállító hajókat, és le-lecsapva martak el morzsákat a szerves hulladékból. Elkanyarodtak, és újabb zsákmány után néztek a halpiacok környékén vagy Rosszpart lerakataiban, ahol kupacokban álltak a belek. Kis időre megpihentek az algával borított kábelen, amely Mállatkertnél mászott ki a folyóból. Felderítették Sziklahéj szeméttelepeit, és megcsipkedték négykézláb csúszó-mászó, félhalott prédájukat Grízkanyar sivár földjén. Alattuk dohogott a talaj, rejtett kábelek zümmögtek centiméterekre a szemétréteg alatt.

A Szátyárhalom szegénynegyedéből felszálló alak nagyobb volt ezeknél a madaraknál. Tekintélyes magasságban vitorlázott végig a város nyugati része felett. Az utcák szürkével és zölddel pettyezett folttá olvadtak össze alatta mint valami különleges penész. Az élénk szélben könnyedén szárnyalt el az aeroszkáfok felett, melengette a déli napfény. Kitartóan kelet felé tartott, elrepült a város központja felett, ahol szirmokként bomlottak ki a vasútvonalak.

Shecknél sárkányfajzatok bandája tartott otromba légtornász-bemutatót, összefonódó hurkokat írtak le a magasban. A szárnyaló alak nyugodtan, észrevétlenül siklott el felettük.

Kimért szárnycsapásokkal, lassan mozgott, ami azt sugallta, hogy ha akarná, váratlanul akár tízszeresére is növelhetné a sebességét. Átkelt a Kankó fölött, és megkezdte hosszú ereszkedését, a Dexter-vonal szerelvényei fölé lebbent, kis időre meglovagolta a felszálló forró levegőt, majd észrevétlen, fenséges mozdulattal a föld felé siklott, a tetők védőernyője felé, könnyedén kanyargott a hatalmas kéményekből és a viskók kürtőiből felszálló meleg légoszlopok útvesztőjében.

Zenglőkáty roppant gáztartályai felé fordult, aztán széles spirálban visszafordult, becsúszott egy felkavart levegőréteg alá, meredeken zuhant a Móg állomás felé, elsuhant a drótkötélpálya alatt, és eltűnt Pinkod tetői között.

Isaac nem merült el teljesen a számításaiban.

Pár percenként az alvó Linre nézett, aki úgy izgett-mozgott és csapkodott, mint egy gyámoltalan lárva. Isaac pillantása olyan emberé volt, aki soha nem is ismerte a vidámságot.

Már másfél órája dolgozhatott, amikor kora délután léptek koppanását hallotta a lenti udvarból. Fél perccel később valaki elindult a lépcsőn.

Isaac megdermedt, és várta, hogy halkuljanak a léptek, eltűnjenek a narkósok szobájában. De nem így történt. Elszántan közelítettek, fel az utolsó két lépcsősoron, óvatosan tapodtak a nyikorgó fokokon, és megálltak az ajtó előtt.

Isaac nem mozdult. Riadtan vert a szíve. Vadul körülnézett, hol lehet a pisztolya.

Valaki kopogtatott. Isaac nem szólt semmit.

Bárki volt is odakint, ismét kopogott: nem durván, hanem ütemesen, kitartóan, újra meg újra. Isaac megpróbált a lehető leghalkabban közelebb lopakodni. Lin nyugtalanul forgolódott álmában.

Furcsa, rekedt, ismerős hang szólalt meg az ajtó előtt. Csikorgó, éles hang volt, és Isaac semmit sem értett belőle, de hirtelen mozdulattal, zaklatottan, agresszívan és zavartan megragadta a kilincset. Rudgutter egy egész rohadt osztagot küldene, gondolta, amikor ujjai megmarkolták a fémet, biztosan egy narkós jött kérincsélni. Ezt ugyan maga sem hitte, de abban biztos volt, hogy nem milicisták és nem Motley emberei érkeztek.

Felrántotta az ajtót.

A fénytelen lépcsőházban álló alak enyhén előrehajolt, karcsú, tollas fejének mintázata száraz falevelekre emlékeztetett, görbe, csillogó csőre egzotikus fegyvernek tűnt: egy garuda volt az.

Isaac azonnal látta, hogy nem Yagharek.

Dagadozó szárnya glóriaként vette körül a fejét, bámulatos volt és hatalmas, okkersárga és vörössel szegett barna, sima tollú.

Isaac el is felejtette, hogyan néz ki egy ép, egészséges garuda. El is felejtette, milyen rendkívülien nagy és fenséges a szárnya.

Valamilyen kezdetleges, ösztönös módon azonnal megértette, miről van szó. Szavak nélkül is felfogta, mi folyik. Ezt követte egy töredékmásodperc múlva a kétség, az ijedtség, a kíváncsiság és a kérdések áradata.

- Hát te meg a ki a franc vagy? - zihálta. - Mi a francot keresel itt? Hogyan találtál meg?... Mit...? - Megrohanták a félválaszok. Gyorsan elhátrált az ajtóból, és próbálta kiverni őket a fejéből.

- Grim... neb... lin... - A garudának nehézséget okozott kimondania a nevét. Úgy beszélt, mint egy megidézett démon. Isaac kurtán intett, hogy kövesse a kis szobába. Becsukta az ajtót, és egy széket tolt elé.

A garuda óvatos léptekkel a szoba közepére sétált, egy napfényes foltba. Isaac idegesen figyelte. A jövevény poros ágyékkötőt viselt, semmi mást. Bőre sötétebb volt, mint Yaghareké. Tollas fejét is több folt tarkította. Hihetetlenül takarékosan mozgott, apró, gyors mozdulatokkal és szinte teljes csendben. Félrehajtott fejjel szemügyre vette a szobát.

Sokáig nézte Lint, aztán Isaac felsóhajtott, és a garuda ismét feléje fordult.

- Ki vagy te? - kérdezte a férfi. - Hogy a francba találtál rám? - Mit követett el Yagharek? gondolta közben, de nem szólalt meg. Mondd el!

Csak álltak ott a szoba két sarkában, a karcsú, inas izomzatú garuda és a kövér, nagydarab férfi. A jövevény tollai csillogtak a fényben. Isaac csak nézte, és hirtelen súlyos fáradtság lett rajta úrrá. A garuda az elkerülhetetlen, a véglegesség érzetét hozta magával. Isaac gyűlölte ezért.

- Kar'uchai vagyok - mondta a jövevény. A hangja még Yagharek cymeki hanglejtésénél is karcosabb volt. Nehezen lehetett megérteni. - Kar'uchai Sukhtu-h'k Vaijhin-khi-khi. Konkrét Egyén Kar'uchai Akit Nagyon Nagyon Tisztelnek. Isaac várt.

- Hogyan találtál meg? - kérdezte végül keserűen.

- Én... hosszú utat tettem meg... Grimneb... lin - mondta Kar'uchai. - Jahdzsur... vadász vagyok. Napokon át vadásztam. Itt... arannyal és papírpénzzel vadászom. A zsákmányhoz pletykák... és emlékek csapása vezet.

Mit követett el?

- Cymekből jövök. Cymek óta... vadászom.

- El sem hiszem, hogy megtaláltál - mondta Isaac hirtelen és idegesen. Hadarva folytatta, és gyűlölte a befejezettség, a vég eluralkodó érzését, de erőszakkal elfojtotta. - Ha neked sikerült, az átkozott milícia is biztosan képes lesz rá, és ha ők megtalálnak... - Gyors léptekkel járkált fel-alá. Letérdelt Lin mellé, gyengéden megcirógatta, és nagy levegőt vett.

- Az igazságért jövök - mondta Kar'uchai, és Isaac nem bírt megszólalni. Mintha fulladozott volna. – Shankell - mondta Kar'uchai. - Sivár-tenger. Myrshock. - Hallottam már erről az útról, gondolta Isaac dühösen, nem szükséges elmondanod. Kar'uchai folytatta. - Ezer mérföldön át vadásztam. Igazságot kerestem.

Isaac lassan, dühösen és szomorúan beszélt.

- Yagharek a barátom - mondta.

Kar'uchai úgy folytatta, mintha Isaac meg sem szólalt volna.

- Amikor észrevettük, hogy elment... ítélet után... engem választottak, hogy jöjjek...

- Mit akarsz? - kérdezte Isaac. - Mit akarsz csinálni vele? Magaddal akarod vinni? Nem is tudom... még le akarsz belőle vágni valamit?

- Nem Yagharekért jöttem - mondta Kar'uchai. - Hanem érted.

Isaac elkeseredett értetlenséggel bámult rá.

- Te... nem szólhatsz bele az ítéletbe.

Kar'uchai könyörtelen hangsúllyal beszélt. Isaac nem tudott mit mondani.

Mit követett el?

- Először Myrshockban hallottam a nevedet - mondta Kar'uchai. - Egy listán volt. És itt, ebben a városban újra meg újra hallottam, és a többiek... lassan lekoptak. Vadásztam. Yagharek és te... összekapcsolódtatok. Az emberek suttogtak... a kutatásaidról. Repülő szörnyekről és thaumaturgikus gépekről. Tudtam, Yagharek megtalálta, amit keresett. Amiért ezer mérföldet jött. Nem tagadhatod meg a törvényt, Grimneb'lin. Azért vagyok itt, hogy megkérjelek... ne tedd. Vége volt. Elítélték és megbüntették. És ezzel befejeződött. Nem gondoltuk... nem tudtuk, hogy talán... talál rá módot... hogy visszacsinálja a büntetését. Arra kérlek, ne segíts neki repülni.

- Yagharek a barátom — mondta Isaac határozottan.

- Megkeresett és alkalmazott. Bőkezűen fizetett. Amikor rosszra fordult a helyzet... minden bonyolult és veszélyes lett... nos, bátran segített nekem... nekünk. Rendkívüli dolgok részese lett. És tartozom neki... egy élettel. - Linre pillantott, aztán visszanézett. - Tartozom neki... az együtt töltött időért. Felkészült a halálra, érted? Meghalhatott volna, de ő maradt, és nélküle... nem hiszem, hogy túléltem volna.

Halkan beszélt. Komolyan és megindítóan.

Mit követett el?

- Mit követett el? - kérdezte leverten.

- A bűne - felelte Kar'uchai csendesen - másodfokú döntéstolvajlás, a lehető legnagyobb mértékű tiszteletlenséggel.

- És ez mit jelent? - kiáltotta Isaac. - Mit csinált? Egyébként is, mi a szar ez a másodfokú döntéstolvajlás? Nekem ez semmit sem mond!

- Ez az egyetlen bűn, amit ismerünk, Grimneb'lin - válaszolta Kar'uchai rekedt, monoton hangján. - Elvenni valakitől a választás lehetőségét... megfeledkezni a konkrét valóságukról, elvont fogalmakká tenni őket, elfelejteni, hogy csak egy metszéspont vagy a mátrixban, és a tettek következményekkel járnak. Nem vehetjük el egy másik lény döntési szabadságát. Mi más egy közösség, ha nem annak az eszköze, hogy... mi, az összes egyén... választhatunk.

Kar'uchai vállat vont, és széles mozdulatot tett, befogva vele az egész környező világot.

- A városotok intézményei... beszélnek és beszélnek az egyénről... de rétegekkel és hierarchiával nyomják el őket... amíg a végén mindössze talán csak három különféle nyomor között dönthetnek. Nekünk sokkal kevesebb mindenünk van kint a sivatagban. Éhezünk néha, és szomjazunk. De szabadon dönthetünk bármiről. Kivéve, ha valaki megfeledkezik magáról, elfelejti a társai valóságát, mintha egyetlen különálló egyén lenne... És ételt lop, amivel másokat megfoszt attól, hogy úgy döntsenek, megeszik, vagy hazudik a vadakról, és ezzel ellopja másoktól a vadászat jogát. Vagy dühös lesz, és megtámad valakit, amivel megfosztja attól, hogy úgy döntsön, sebek nélkül, félelem nélkül akar élni. A gyermek, aki ellopja valamelyik szerettének a köpönyegét, hogy éjszaka beszívhassa az illatát... megfosztja a döntési lehetőségtől, hogy esetleg viselje azt, de tiszteletből teszi, túlzott tiszteletből. De van tolvajlás, ami fölött nem szabad elsiklani. Ölni... nem háborúban vagy önvédelemből, hanem... gyilkolni, az olyan tiszteletlenség, olyan mélységes tiszteletlenség, amivel nemcsak annak a döntésnek a jogától fosztasz meg valakit, hogy élni akar-e abban a pillanatban vagy meghalni... hanem az összes többiétől is, amit meghozhatott volna. A döntések döntéseket fialnak... ha a döntési lehetőségük megmarad, talán elmentek volna halászni a sós mocsárba, vagy kockáztak vagy bőrt festettek, verseltek vagy főztek volna... és egyetlen cselekedettel az összestől megfosztották őket. Ez a legnagyobb fokú döntéstolvajlás. De a döntéstolvaj nemcsak a jelent, hanem a jövőt is ellopja.

- Mit csinált? - üvöltötte Isaac, és felriasztotta Lint, aki kapálózva, idegesen reszketve ébredt.

Kar'uchai hangja érzelemmentes volt.

- Ti úgy hívnátok, hogy nemi erőszak.

Aha, szóval úgy hívnám, mi? — gondolta Isaac a fortyogó dühtől grimaszolva, de a rettenetes megvetés feltoluló áradata nem volt elég ahhoz, hogy elfojtsa borzadását.

Én úgy hívnám, hogy nemi erőszak.

Akaratlanul is elképzelte. Azonnal.

Természetesen magát az aktust, de homályos, bizonytalan brutalitással (Megverte? Lefogta? Hol volt az a nő? Átkozódott és harcolt?). Amit kristálytisztán érzékelt, az azoknak a döntéseknek a panorámája volt, amiket Yagharek ellopott. Futólag meglátta az összes lehetőséget, amit megtagadtak tőle.

Az áldozat nem választhatta azt, hogy nem akarja a szexet, hogy nem akarja a fájdalmat. Nem választhatta, hogy nem kockáztatja meg a terhességet. És... és ha terhes lett volna? Mi van a választással, hogy nem akar abortuszt? Hogy nem akar gyereket?

Ha tisztelettel szeretne felnézni Yagharekre?

Isaacnek megvonaglott a szája, amikor Kar'uchai ismét megszólalt.

- Én voltam az, akinek ellopta a döntését.

Nevetségesen sokáig, másodpercekig is eltartott, mire Isaac felfogta, mit akar mondani Kar'uchai. Ekkor levegőért kapkodva bámult a garudára, és most vette észre, hogy enyhén domborodik a mellkasa, amit haszontalanul díszes tollazat borított, mint egy paradicsommadárnak. Küszködve próbált mondani valamit, de nem tudta, mit érez: semmi megfoghatót, amit szavakba önthetett volna.

Ocsmányul közhelyesen motyogott valami együtt érzőt, megnyugtatót.

- Azt hittem, garuda bíró vagy... esetleg milicista vagy ilyesmi.

- Nincsen ilyenünk - felelte a nő.

- Yag... egy mocskos erőszaktevő - sziszegte Isaac, és Kar'uchai kotyogó hangot hallatott.

- Döntést lopott - mondta színtelen hangon.

- Megerőszakolt téged! - kiáltotta Isaac, mire Kar'uchai azonnal a kotyogó hanggal felelt.

- Ellopta a döntésem jogát - mondta. Isaac rájött, hogy ezt nem hozzáfűzte az ő kijelentéséhez, hanem kijavította őt. - Nem lehet lefordítani az igazságszolgáltatásotok nyelvére. - Bosszúsnak tűnt.

Isaac beszélni próbált, a fejét ingatta, a garudára bámult, és ismét látta maga előtt a bűntényt.

- Nem tudod lefordítani, Grimneb'lin. - ismételte Kar'uchai. - Hagyd. Látom... a városod minden törvényét és erkölcsét, mert kiolvasom... belőled. - Monotonnak tűnt a hangja. A szünetekből, a hangsúlyozásából nem lehetett kiérezni az érzelmeket.

- Nem gyalázott meg, nem becstelenített meg, Grimneb'lin. Nem rontott meg, nem mocskolt össze... nem szennyezett be. Te azt mondanád, megerőszakolt, én nem: ez nekem nem jelent semmit. Ellopta a döntésem jogát, ezért... elítélték. Komoly büntetést kapott... csak egy súlyosabb létezik... Sok döntéstolvajlás van, ami kevésbé ocsmány, és nagyon kevés, ami ocsmányabb... És van sok, amit ugyanolyan súlyosnak ítélnek, mint a Yagharekét... és ezek közül sok nem is hasonlít arra, amit ő tett. Néhányat te nem is tartanál bűnnek. A tettek különböznek: a bűn... a döntés ellopása. A bíráitok és a törvényeitek... nemiséget adnak a dolgoknak, felszentelik őket... az egyéneket elvontnak tekintik... nem törődnek mátrixtermészetükkel... a kontextus csak zavaró tényező... ők ezt nem érthetik. Ne nézz rám azzal a tekintettel, amivel az áldozatokat szoktad. És ha Yagharek visszatér, azt kérem tőled, vedd figyelembe a törvényünket... a Yagharek törvényét... ne a sajátod szerint ítéld meg. Döntéstolvaj, a második legsúlyosabb fokon. Elítélték. A törzs szavazott. Ez a vége.

Ez lenne? - gondolta Isaac. - Ennyi elég? Ez a vége?

Kar'uchai nézte, hogyan viaskodik.

Lin gyerekes mozdulattal tapsolt, és Isaacet hívta. A férfi gyorsan letérdelt mellé, és suttogva beszélt hozzá. Lin félénken mutogatott, és Isaac jelekkel válaszolt neki, mintha szerelme szavainak bármi értelme lett volna, mintha tényleg beszélgetnének.

Lecsitította Lint, aki átölelte, és épen maradt összetett szemével idegesen Kar'uchaira nézett.

- Tiszteletben tartod az ítéletünket? - kérdezte a garuda halkan. Isaac futó pillantást vetett rá. Lefoglalta Lin.

Kar'uchai sokáig nem szólt semmit. Amikor Isaac nem válaszolt, megismételte a kérdést. A férfi ránézett, és megcsóválta a fejét, de nem tagadóan, hanem zavartan.

- Nem tudom - mondta. - Kérlek... Visszafordult Linhez, aki közben elaludt. Lecsúszott mellé a földre, és megdörgölte a halántékát.

Hosszú percekig csend volt. Kar'uchai végül abbahagyta a gyors járkálást, és a nevét kiáltotta.

Isaac úgy nézett rá, mint aki elfelejtette, hogy itt van.

- Elmegyek. Megismétlem. Kérlek, ne űzz gúnyt a törvényeinkből. Kérlek, ne avatkozz bele az ítéletünkbe. - Elhúzta a széket az ajtó elől, és kisétált. Lefelé menet a karmai megcsikordultak a vén fokokon.

Isaac csak ült ott, Lin irizáló páncélját simogatta, amelyet elcsúfított a kegyetlenkedés és a szenvedés számtalan nyoma, és Yagharekre gondolt.

Nem fordíthatod le, mondta Kar'uchai, de hát hogyan állhatná meg, hogy ne tegye?

Arra gondolt, vajon remegett-e Kar'uchai szárnya a dühtől, amikor Yagharek leteperte. Vagy késsel fenyegette? Fegyverrel? Egy kurva ostorral?

Csesszék meg, gondolta hirtelen, miközben a krízisgép alkatrészeit bámulta. Nekem nem kell tiszteletben tartanom a törvényeiket... A rabokat fel kell szabadítani. A Renegát Rebellise mindig ezt írta.

A cymeki garudák azonban nem úgy éltek, mint Új-Crobuzon polgárai. Nincsenek bíráik, ötlött fel Isaacben, sem bíróságaik vagy büntetőgyáraik, újraformáltakkal megtölthető kőfejtőik és csatornáik, se milíciájuk, se politikusaik. A büntetést nem a háttérben megbúvó főnökök rótták ki.

Vagy legalábbis így hallotta. Így emlékezett rá. A törzs szavazott, mondta az előbb Kar'uchai.

Így történt? Mit változtat ez?

Új-Crobuzonban a büntetést valakiért szabták ki. Valaki érdekében. Cymekben ez más lenne? Ettől kevésbé ocsmány a bűntett?

Egy garuda erőszaktevő rosszabb egy embernél?

Ki vagyok én, hogy ítélkezzem? - gondolta hirtelen haraggal, és a géphez rontott, felkapta a számításait, és már majdnem folytatta, amikor ismét ugyanaz jutott eszébe: ki vagyok én, hogy ítélkezzem? - gondolta váratlan, kiüresedett bizonyossággal. Elveszítette a lába alól a talajt, és lassan letette a papírokat.

A tekintete állandóan visszatért Lin combjára. A lila foltok már majdnem eltűntek, de az emlékeiben ugyanolyan élénken éltek, mint amikor először meglátta őket.

Sokat elárult, hol fogdosták össze; a hasa alsó részén, a combja belső felén.

Lin megmozdult, felébredt, átölelte, majd rettegve elhúzódott tőle, és Isaac összeszorította a fogát, amikor eszébe jutott, mit művelhettek vele. Kar'uchaira gondolt.

Ez így nincsen rendjén. Pontosan ez az, amit szerinte nem szabadna tennem. Azt mondta, ez nem az erőszakról szól...

De ez túlságosan nehéz volt. Isaac nem tudta megtenni. Ha Yagharekre gondolt, akkor Kar'uchaira gondolt, és ha Kar'uchaira gondolt, Linre gondolt.

Ez az egész el van szúrva, tűnődött.

Ha elfogadja, amit Kar'uchai mondott, nem ítélkezhet a büntetésről. Nem döntheti el, tiszteletben tartja-e a garudák törvényeit: semmi alapja nincs rá, semmit sem tud a körülményekről. Éppen ezért olyan természetes, elkerülhetetlen és egészséges, ha visszatér ahhoz, amit ismer: a szkepticizmusához; ahhoz a tényhez, hogy Yagharek a barátja. Szárnyak nélkül hagyná a barátját, mert valami idegen törvény miatt kételkedik benne?

Felrémlett előtte Yagharek alakja, amint megmássza az Üvegház oldalát; amint mellette harcol a milicistákkal.

Látta Yaghareket, amint ostorával elkapja az oltmolyt, és megszabadítja Lint.

Ekkor azonban eszébe jutott Kar'uchai és az, amit Yagharek tett vele, és nem tudott nem erőszakként gondolni rá. És eszébe jutott Lin és mindaz, amit vele művelhettek, míg a végén majdnem öklendezni kezdett a haragtól.

Megpróbált elhatárolódni.

Megpróbált eltávolodni az egésztől. Elkeseredetten mondogatta magában, hogy ha nem végzi el a feladatot, azzal nem ítélkezik, azzal nem úgy tesz, mintha ismerné a tényeket, hanem egyszerűen csak annyit mond vele: „Ez túl sok nekem, ehhez semmi közöm.” De nem tudta meggyőzni magát.

Lerogyott a földre, és nyomorúságos, kimerült sóhaj szakadt fel belőle. Tudta, ha elfordul Yagharektől, mindentől függetlenül úgy érezné, hogy ítélkezett, és a barátját bűnösnek találta. És arra is rájött, hogy a lelkiismerete ezt nem engedné, hiszen nem ismeri a tényeket.

Ezt a gondolatot azonban azonnal követte egy másik: az ellenpólus, az érem másik oldala.

Ha a segítség megtagadásával bűnösnek találja, amit nem tehet meg, akkor a segítségével, azzal, hogy megadja neki a repülés képességét, azt sugallja, Yagharek tette elfogadható.

És ez, tűnődött bősz haraggal és hideg undorral, ez nem járja.

Lassan összehajtotta a papírjait, a befejezetlen számításokat, a lekörmölt egyenleteket, és elkezdte elpakolni őket.

Mire Derkhan visszatért, a nap már alacsonyan járt, az eget beszennyezték a vérszínű felhők. Az előre megbeszélt, gyors ütemet kopogtatta a deszkán, majd berontott Isaac mellett, aki ajtót nyitott.

- Micsoda gyönyörű nap - mondta szomorúan. - Csendesen körülszimatoltam, találtam néhány nyomot, támadt pár ötletem... - Aztán Isaacre nézett, és azonnal elhallgatott.

A férfi sötét, sebhelyes arcán rendkívüli kifejezés ült. A remény, az izgatottság és a borzalmas nyomorúság bonyolult egyvelege. Szinte szétfeszítette az energia. Úgy toporgott, mintha hangyák mászkálnának rajta. Hosszú koldusköpenyét viselte. Az ajtó mellett súlyos, púposra pakolt zsák állt. Derkhan most vette észre, hogy a krízisgép eltűnt, és darabjaira szedve elnyelte a batyu.

A szétszórt drótok és fémdarabok kupaca nélkül a szoba teljesen csupasznak tűnt.

Derkhannak elakadt a lélegzete, amikor észrevette, hogy Isaac az egyik foltos, büdös takaróba Lint is bebugyolálta, aki görcsösen és idegesen markolászta a szegélyét, és értelmetlenségeket mutatott a férfinak. Amikor meglátta Derkhant, boldogan összerándult.

- Gyerünk! - mondta Isaac kongó hangon, amiből szinte sistergett a feszültség.

- Miről beszélsz? - kérdezte Derkhan dühösen. - Mi van? Hol van Yagharek? Mi történt veled?

- Dee, kérlek... - suttogta a férfi. Megragadta a barátja kezét. Derkhan hátrahőkölt, amikor meghallotta esdeklő, érzelmektől elfúló hangját. - Yag még nem jött vissza. Ezt itt hagyom neki - mondta, és egy levelet húzott elő a zsebéből. Idegesen a szoba közepére hajította. Derkhan ismét meg akart szólalni, de Isaac heves fejcsóválással félbeszakította.

- Én nem... nem tehetem... nem dolgozom többé Yagnek, Dee... felmondom a szerződésünket... Megmagyarázok mindent, de menjünk innen. Igazad volt, túl sokáig maradtunk itt. - Az ablak felé intett, ahonnan az este lármás és könnyed hangjai szűrődtek be. - Az egész kurva kormány vadászik ránk, a kontinens legnagyobb gengszterével együtt... És a Konstrukt Tanács... - Finoman megrázta Derkhan vállát.

- Menjünk! Mind a hárman. Tűnjünk el innen!

- Mi történt, Isaac? - csattant fel a nő. O is megrázta Isaac vállát. - Azonnal mondd el!

A férfi elkapta a pillantását, aztán visszanézett rá.

- Látogatóm volt... - Derkhannak elkerekedett a szeme és a szája, de Isaac lassan megcsóválta a fejét. - Dee... az a valaki egészen a rohadt Cymekből jött idáig. - A barátja szemébe nézett, és nyelt egyet. - Tudom, mit tett Yagharek. - Megvárta, amíg a nő arcát ismét elönti a hideg nyugalom. - Tudom, miért büntették meg. Nincsen semmi, ami itt tartana minket. Elmondok mindent... esküszöm, mindent... de nincs itt semmi keresnivalónk. Elmesélek mindent... menet közben.

Napokon át borzalmas fáradtságban élt, a figyelmét lekötötte a krízismatematika, és szörnyűségesen levert volt Lin miatt. És most váratlanul felfogta, milyen égető a helyzetük. Felfogta a veszély mértékét. Tudatosult benne, milyen türelmes volt eddig Derkhan, és megértette, hogy el kell menniük.

- Az istenek verjék meg - szólalt meg Derkhan halkan.

- Csak pár hónapja, tudom... de akkor is a barátod. Nem? Egyszerűen... egyszerűen itt hagyjuk? - Isaacre nézett, és a homlokát ráncolta. - Mi... mi volt az? Ennyire rettenetes? Van olyan szörnyű, hogy... háttérbe szorítson minden mást? Ennyire rettenetes? - Isaac lehunyta a szemét.

- Nem... igen. Nem ilyen egyszerű. Megmagyarázom, ha elindultunk. Nem fogok segíteni rajta. Ez a lényeg. Nem tehetem, cseszettül nem tehetem, Dee, nem. És nem láthatom, nem akarom látni. Vagyis nincs itt semmink, tehát mehetünk. Most már tényleg mennünk kell.

Derkhan vitatkozott, de meggyőződés nélkül, és nem is túl sokáig. Összeszedte kevéske ruháját, noteszét, pedig közben azt hajtogatta, hogy nem biztos a dolgában. Magával ragadta Isaac eszmélése.

Rövid utóiratot firkantott Isaac levelének hátára, amit szét sem hajtott. Sok szerencsét, írta. Találkozunk még. Sajnálom, hogy ilyen váratlanul távozunk. Tudod, hogyan juthatsz ki a városból. Tudod, mit kell tenned. Sokáig habozott mert nem tudta, hogyan köszönhetne el, aztán odaírta, hogy Derkhan. Visszatette a levelet a helyére.

A nyakára tekerte a sálat. Új, fekete haja olajként csorgott a vállára. Dörzsölte a füléből maradt csonkot. Kinézett az ablakon, ahol az eget besűrítette az este, aztán megfordult, gyengéden átkarolta Lint, és bizonytalanul támogatta.

Lassan lementek a lépcsőn.

- Van néhány pofa Füstmartalékban - mondta Derkhan. - Csónakosok. Kérdezősködés nélkül elvisznek délre.

- A szart! - szisszent fel Isaac. Tágra nyílt szemmel pislogott ki a csuklya alól.

Az utca végén álltak, ahol órákkal ezelőtt gyerekek rúgták a labdát a keresztbe fordult szekérnek. A meleg esti levegő sűrű volt a szagoktól. A párhuzamos utcáról hangos veszekedés és hisztérikus röhögés hallatszott. A sarkokon zöldségesek, háziasszonyok, kovácsok és kisstílű bűnözők fecserésztek. Köpködve életre kelt a több száz gázcső. A tejüveg burák mögött változatos színű lángok lobbantak.

- A szart - ismételte meg Isaac. - Nehogy a szárazföld felé menjünk... Inkább kifelé. Pincsfa jó lesz. Menjünk a dokkba.

Így aztán lassan elindultak délnek és nyugatnak. A szokatlan hármas Sziktövis és Mógdomb között ballagott, nyüzsgő utcákon csoszogott végig. Egy magas, testes koldus, akinek nem látni az arcát, egy feltűnő, hollóhajú nő meg egy csuklyával takart nyomorék, aki bizonytalan, görcsös léptekkel tántorog, és a társai félig támogatják, félig maguk után rángatják.

Minden pöfögő konstrukt láttán feszengve elfordultak. Isaac és Derkhan lesütött szemmel sétált, halkan, hadarva beszéltek. Idegesen felpillantottak, ha drótkötélpálya alá értek, mintha a felettük elsuhanó milicisták a magasból is kiszagolhatnák őket. Elkerülték az utcasarkokon lebzselő férfiak és nők pillantását.

Mintha végig visszatartották volna a lélegzetüket. Gyötrelmes út volt. Remegtek az adrenalintól.

Közben folyamatosan szemlélődtek, és mindent rögzítettek, mint a fényképezőgép. Isaac falakon pöndörödő plakátokat látott, szögesdrót tekercseket és betonba ágyazott üvegdarabokat, a Dexterről leágazó, Tépet és a Csontnegyed felett haladó pincsfai vasútvonal boltíveit.

Felnézett a Bordák gigászi alakzatára, és megpróbálta pontosan megjegyezni, milyen szögben görbülnek a csontok.

Minden lépésükkel kijjebb szakadtak a városból. Érezték, hogy csökken a vonzása. Könnyű volt a fejük. Mintha mindjárt elsírnák magukat.

Láthatatlanul, közvetlenül a felhők alatt árnyék lebegett utánuk lustán. Amikor nyilvánvalóvá vált, merre tartanak, az alak széles kanyart írt le, és megpördült. Magányos bukfenceket vetett a levegőben. Amikor Isaac, Lin és Derkhan folytatta útját, az árnyék nem körözött tovább, hanem elrugaszkodott, és egyre gyorsulva távolodott az égen, kifelé a városból.

Megjelentek a csillagok, és Isaac suttogva elbúcsúzott a Kakas és Órától, a Kocsonyás Bazártól és Bakóhangástól, minden barátjától.

A levegő végig meleg maradt, miközben dél felé tartottak a vasútvonalak árnyékában, amelyek az iparnegyedek tágas udvaraiba vezették őket. A sarjadó gaz benőtte a köveket, beleakaszkodott a szitkozódó járókelőkbe, akik változatlanul zsúfolásig töltötték az éjszakai várost. Isaac és Derkhan óvatosan végigvezette Lint Zenglőkáty és Pincsfa szélső utcáin, s dél felé tartottak a vonatok mellett, egyenesen a folyó felé.

A Szurokfolyam szépségesen reszketett a neon és a gázlángok fényében, a habokon játszadozó csillogás eltakarta a szennyet: a dokkokat megtöltötték a súlyos, feltekert vitorlákkal várakozó hajók, a gőzösök, amelyek szivárványszín szennyvizet csorgattak a folyóba, a kereskedőbárkák az eléjük fogott vízisárkányokkal, amelyek unottan rágcsálták hatalmas zablájukat, a darukkal és gőzkalapácsokkal teleszurkált, imbolygó gyárhajók; csupa olyan jármű, amelyeknek Új-Crobuzon pusztán egy megálló volt az úton.

Cymekben a hold kis csatlósait szúnyognak nevezzük. Itt azt mondják róluk, ők a lányai.

A szobát beteríti a holdnak és lányainak fénye, ezt leszámítva teljesen üres.

Hosszú ideje állok itt, Isaac levelével a kezemben.

Mindjárt elolvasom újra.

Már a lépcsőről hallottam, hogy a pusztuló ház üres. Túl sokáig tartott, mire elhaltak a visszhangok. Mielőtt megérintettem volna az ajtót, tudtam, hogy a padlás kihalt.

Órák hosszat voltam távol, hamis, bizonytalan szabadságot kerestem a városban.

Sobek Croix kertjeiben jártam, zümmögő bogarak felhőin sétáltam át, túltáplált szárnyasokkal teli, mesterséges tavak partján. A park szívében kolostor romjaira bukkantam, büszkén közszemlére tett, üres burokra. Ahol romantikus vandálok vésik szeretőjük nevét a vén kövekbe. A kis erődöt Új-Crobuzon megalapítása előtt ezer évvel elhagyták. Az isten, akinek szentelték, meghalt.

Néhányan kijárnak ide éjszakánként, és a halott isten kísértete előtt tisztelegnek. Micsoda szívós, elkeseredett teológia.

Ma ellátogattam Sikoltorékba. Láttam Tetemkertet. Barakktelepen szürke fal, egy halott gyár hámló bőre előtt álltam, és a firkákat olvasgattam.

Ostoba voltam. Kockáztattam. Nem maradtam a rejtekhelyemen.

Szinte megrészegített a lopott szabadság, és mohón vágytam még többre.

Végül éjszaka tértem vissza a kongó, elhagyatott padlásra, ahol Isaac oly brutálisan elárult.

Micsoda hitszegés, micsoda kegyetlenség.

Még egyszer széthajtom a levelet (nem foglalkozom Derkhan szánalmas kis szavaival, csak cukormáz a méreg tetején). A szavak szinte vonaglanak a beléjük zárt, rendkívüli feszültségtől. Látom, Isaac mennyi mindent próbált belezsúfolni a levélbe. Nyers modor és atyáskodás. Harag, komor helytelenítés. Őszinte nyomorúság. Tárgyilagosság. És valami furcsa bajtársiasság, szégyenkező bocsánatkérés.

...látogatóm volt ma... olvasom, és... jelen körülmények között...

Jelen körülmények között. Jelen körülmények között elmenekülök előled. Hátat fordítok neked, és elítéllek. Magadra hagylak a szégyeneddel, megismertelek kívülről és belülről, továbbállok, és nem segítek rajtad.

...nem kérdezem meg: „hogyan tehetted?” - olvasom, és hirtelen elgyengülök, igazán, nem úgy, mintha elájulnék vagy hánynom kellene, hanem úgy, mintha mindjárt meghalnék.

Kiáltanom kell.

Sikoltanom kell. Nem bírom elfojtani a hangot, nem is akarom, csak rikoltozom, és amint erősödik a hangom, megrohannak az emlékek, emlékszem a törzsem kiáltására, amint vadászni indul, a temetések huhogó hangjaira, az ördögűzések vonyítására, de ez egyik sem lehet, ez a fájdalmam, rendezetlen, barbár, tiltott és csak az enyém, a magányom, a fájdalmam, a bűntudatom.

Azt mondta nekem, nem, mert már elígérkezett Sazhinnak arra a nyárra; hogy mivel ez a gyülekezés éve, igent mondott neki; hogy kizárólag vele akar párzani, ez lesz az ő ajándéka.

Azt mondta, igazságtalan vagyok, és azonnal hagyjam békén, tartsam tiszteletben, és menjek el.

Ocsmány, erőszakos üzekedés volt. Éppen csak erősebb voltam nála. Sokáig tartott, amíg megfékeztem. Percenként megharapott és megkarmolt, durván összevert. Nem tudott visszatartani.

Egyre dühösebb lettem. Buja és féltékeny. Megvertem, és amikor ájultan hevert, belé hatoltam.

A haragja rendkívüli volt, és bámulatos. Ráébresztett arra, mit tettem.

Azóta elborít a szégyen. A bűntudat csak később jött. Ügy tapad hozzám, mintha a szárnyamat pótolná.

A törzs nem névtelenül szavazott. Nem tagadtam a tényeket (egy röpke pillanatra eszembe jutott, hogy megtehetném, és az önutálattól majdnem elhánytam magam).

Nem is lehetett kérdéses, mi lesz a büntetés.

Tudtam, hogy a döntés helyes. Még egy kis méltóságot is mutathattam, egy szikrányit, amikor a törvény választott végrehajtói között lépkedtem. Lassan mozogtam, csoszogni tudtam csak a rám erősített hatalmas ballaszt alatt, ami megakadályozta, hogy elrepüljek, elmeneküljek, nem torpantam meg, szó nélkül mentem tovább.

Csak az utolsó lépéseknél tántorodtam meg, amikor megláttam a cölöpöket, amelyek a nap égette földhöz bilincselnek majd.

Az utolsó métereken vonszolniuk kellett, le, a Kísértet-folyó kiszikkadt medrébe. Minden lépésnél harcoltam és vonaglottam. Kegyelemért könyörögtem, amit nem érdemeltem meg. Fél mérföldre voltunk a táborunktól, és biztos vagyok benne, hogy a törzs mindent hallott.

Kereszt alakban feszítettek ki, hasam a porban, s a napfény perzselően szakadt rám. Addig rángattam kötelékeimet, amíg a kezem és a lábam is teljesen elzsibbadt.

Öten voltak mindkét oldalon, lefogták a szárnyamat. Szorosan tartották hatalmas szárnyamat, míg én dobáltam magam, és próbáltam betörni a koponyájukat. Felnéztem, és megláttam a fűrészelőt, a rokonomat, a vörös tollazatú Sanjhuarrt.

Por és homok és hőség és a szél a csatornában. Mindenre emlékszem.

Emlékszem a fém érintésére. A behatolás rendkívüli érzésére, a fogazott penge szörnyűséges, fűrészelő mozgására. Sokszor összemocskolta a húsom, sokszor kellett elvinni megtisztítani. Emlékszem, milyen lélegzetelállítóan fájt, amikor a forró levegő a lecsupaszított szövethez, a gyökerestül kitépett idegekhez ért. A lassú, lassú, könyörtelen recsegés, a csont ropogása. Emlékszem az okádékra, ami elfojtotta sikolyaimat egy kis időre, mielőtt kiköptem és ismét sikoltottam volna. Rémisztő mennyiségű vér. A hirtelen, szédítő súlytalanság, amikor leválasztották az egyik szárnyat, és a csont csonkjai remegve hajlottak vissza a testembe, és húscafatok potyogtak a sebemből, és a tiszta ruha meg a balzsam gyötrelmes szorítása a felszakadt hegeken, és Sanjhuarr lassú léptei, amint körülöttem járkál, és a tudat, az elviselhetetlen tudat, hogy mindjárt újra megtörténik.

Soha nem vontam kétségbe, hogy megérdemeltem a büntetést. Még akkor sem, amikor elmenekültem, hogy újra repülhessek. Kétszeresen is szégyelltem magam. A döntéstolvajlás miatt megnyomorítottak, és nem tiszteltek többé; ehhez igazságos súlyosbításként járult a bukásom miatt érzett szégyen.

Nem élhettem. Nem lehettem földhöz kötve. Halott voltam.

Isaac levelét rongyos ruhámba rejtem, nem olvasom el könyörtelen, kínszenvedéses búcsúját. Nem állíthatom biztosan, hogy megvetem. Nem állíthatom, hogy én másként cselekedtem volna.

Kilépek az ajtón, és lemegyek.

Néhány utcányira innen, Sziktövisben tizenöt emeletes raktárépület magasodik a keleti városrész fölé. A bejárati ajtó nincsen bezárva. Könnyű átmászni a kapun, amely elméletileg a lapos tetőt zárja le. Jártam már azon a tetőn.

Nem kell messzire menni. Mintha álmodnék. A városiak megbámulnak. Nem viselek csuklyát. Nem hiszem, hogy számítana.

Senki sem állít meg, amikor felmászom a magas épület tetejére. Két emeleten ajtók nyílnak résnyire, amikor óvatosan elsétálok mellettük a veszélyes lépcsőn, és láthatatlan tekintetek fürkésznek a sötétségből. De senki nem próbál feltartóztatni, percek alatt a tetőn vagyok.

Százötven méter vagy annál is több. Új-Crobuzonban bőven akad ennél magasabb épület. De ez is éppen elég nagy ahhoz, hogy úgy csapjon fel a lenti kőből meg téglából, mintha egy hatalmas szörnyeteg magasodna fel a vízből.

Végiglopózom a törmelékkupacok meg a tábortüzek maradványai, a behatolók és a csavargók nyomai között. Ma éjjel egyedül vagyok idefent.

A tetőt szegélyező téglafal másfél méteres. Minden oldalon kihajolok és kinézek.

Tudom, mit látok.

Pontosan meg tudom mondani, hol vagyok.

Felvillan az Üvegház kupolája, koszos fénypaca két gáztartály között. A görbülő Bordák alig egy mérföldnyire vannak innen, mellettük eltörpülnek a vasúti hidak és zömök házak.

Sötét facsoportok tarkítják a várost. Fények minden létező színben, fények mindenfelé.

Könnyedén felugróm a falra, és kiegyenesedem.

Most Új-Crobuzon tetején állok.

Micsoda hatalmas képződmény. Micsoda óriási dagonya. Minden itt van benne, a lábam előtt terpeszkedik.

Látom a folyókat. A Kankó hat perc lehet innen repülve. Kitárom a karom.

A szél hozzám rohan, és örömmel öklöz belém. A levegő lármás, élettel teli.

Lehunyom a szemem.

Kristálytisztán látom magam előtt. Repülés. Elrúgom magam, érzem, hogy a szárnyam a levegőbe markol, és könnyedén taszítja a földre; mint egy evezőlapát, nagy darabokat hasít ki belőle. Érzem a kemény ütődést, amikor termikbe érkezem, ahol a kövér, príma tollak szétterpeszkednek, sodródnak, és csigavonalban emelnek a gyönyörű látványosság felé. Fentről ez egy másik város. A rejtett kertekből látványosság lesz, csak nekem. A sötét téglákat le lehet rázni, mint a sarat. Minden épület sasfészekké változik. Könnyű tiszteletlenül bánni az egész várossal, kedvem szerint leszállok és felröppennek, szárnyalásommal bepiszkolom a levegőt.

A levegőből, a magasból, repülés közben a kormány és a milícia nagyképű termeszrajnak tűnik, a nyomor csak elsuhanó, színtelen folt, az épületek árnyékában zajló pusztuláshoz semmi közöm.

A szél szétfeszíti ujjaimat. Hívogatóan taszigál. Szárnycsontom csonka maradványa reszketve megfeszül.

Nem csinálom tovább. Nem leszek többé nyomorék, nem leszek földhöz láncolt garuda.

Remélhetőleg ezúttal véget vetek ennek a félelemnek.

Olyan tisztán el tudom képzelni az utolsó szárnyalást, a kecses zuhanást a levegőben, amely megnyílik előttem, mintha régen látott szeretőm üdvözölne.

Hadd fogadjon be a szél.

Kihajolok a falról, ki a hánykolódó város fölé, a levegőbe.

Megáll az idő. Nem hallatszik hang. A város és a szél vár.

És lassan felemelem a kezem, és a tollamba túrok. Lassan félresimítom, könyörtelenül visszafelé fésülöm, s közben érzem a bőröm bizsergését. Kinyitom a szemem. Ujjaim összezárulnak a merev tollszárakon, az olajos szálakon, összeszorítom a csőröm, hogy ne kiáltsak, és elkezdem húzni.

Hosszú idő múlva, órákkal később, az éjszaka legsötétebb pillanatában lemegyek a szuroksötét lépcsőházba, s odalent kilépek a kapun.

A kihalt utcán magányos konflis zörög végig sietve, ezt leszámítva csend van. A macskakövek túloldalán világosbarna színek csorognak egy köpködő gázlámpából.

Sötét alak vár rám. Belép a kis fénytócsába, és megáll. Az arca árnyékban. Lassan int. Egy pillanatra eszembe jut számtalan ellenségem, és azon tűnődöm, ő vajon melyikük lehet. Aztán megpillantom az ollóként nyíló-csukódó, hatalmas sáskakarmot.

Rájövök, hogy nem is lepődtem meg.

Félfohászos Jack újra kinyújtja újraformált kezét, és lassú, megfontolt mozdulattal int.

Hív. A városába.

Teszek egy lépést előre, az erőtlen fénybe.

Nem látom rajta, hogy összerezzenne, amikor elhagyom az árnyékot, és megpillant.

Tudom, hogyan festhetek.

Arcom csupa nyers, feltépett seb, és vér csorog a száz apró pontból, ahol valaha a tollaim voltak. Borostaként megmaradt néhány makacsabb csonk. Szemem körül csupasz, rózsaszín, meggyötört a bőr, hólyagos és beteges. Vér szivárog a fejemből.

A lábamat ismét mocskos rongyok borítják, eltakarják szörnyűséges formáját. A pikkelyek közül kinőtt tollakat is kitéptem. Óvatosan lépkedek, ágyékom ugyanolyan sebzett és tiszta, mint a fejem.

Megpróbáltam kitörni a csőrömet, de nem sikerült.

Új testemmel megállok előtte.

Félfohászos Jack vár, de nem túl sokáig. Újabb, lassú kézmozdulattal megismétli az invitálást.

Nagylelkű ajánlat, de nem fogadhatom el.

Egy fél világot kínál. Azt akarja, hogy osztozzam vele határvidékre szorult, korcs életén, a terek között létező városán. Homályos célú keresztes háborújában és az anarchista erőszakban. Az ajtókkal szemben táplált megvetésében.

Szökött újraformált, szabadraformált. Semmi. Nem illeszkedik be semmibe. Hatalmas küzdelemmel új várost teremtett Új-Crobuzonból, és küszködve próbálja megmenteni saját magától.

Egy másik megtört féléletet lát maga előtt, egy másik kimerült ereklyét, akit maga mellé állíthatna felfoghatatlan harcában, egy másik lényt, akinek a puszta létezése is paradoxon, egy madarat, aki nem tud repülni. És kiutat kínál nekem a saját közösségébe, a peremre, a korcs városba. Az erőszak és a becsület birodalmába, ahonnan lecsap.

Nagylelkű ajánlat, de nem fogadhatom el. Ez nem az én városom. Nem az én harcom.

Egyedül kell távoznom ebből a félvér világból, el kell hagynom ezt a félvilági, különös, ellenálló szektát. Én egyszerűbb világban élek.

Félfohászos Jack téved.

Nem vagyok többé földhöz láncolt garuda. Ő meghalt. Ez új élet. Nem vagyok többé féllény, elbukott sem ez - sem az.

Kitéptem megtévesztő tollaimat, és a bőröm most sima, a madárszerű külső alatt ugyanolyan vagyok, mint minden városi polgártársam. Egy egész világban rendesen tudok élni.

Köszönetet intek és elfordulok, kilépek a halvány fényből, kelet felé indulok, az egyetem és a Busarét állomás felé, téglából és habarcsból és kátrányból emelt világomban járok, bazárokon és piacokon át, kénszínű fénnyel bevilágított utcákon. Éjszaka van, sietnem kell az ágyamba, meg kell találnom az ágyamat, találnom kell egy ágyat a városomban, ahol élhetem a magam rendes életét.

Hátat fordítok Félfohászos Jacknek, és belépek a gigászi Új-Crobuzonba, a házakból és történelemből emelt, roppant építménybe, a pénz és a nyomor bonyolult összefonódásába, ebbe a profán, gőzzel hajtott istenségbe. Megfordulok, és belépek a városomba, otthonomba, nem madár vagyok, nem garuda, nem nyomorúságos korcs.

Megfordulok, és hazamegyek a városomba én, az ember.

Köszönetnyilvánítás

Szeretettel és hálával édesanyámnak, Cludiának, testvéremnek, Jemimának, a segítségükért és támogatásukért. Hatalmas köszönettel tartozom mindenkinek, aki tanácsokkal és visszajelzésekkel látott el, különösen Scott Bichenónak, Max Schaefernek, Simon Kavanaghnek és Olivér Cheethamnek.

Mélységes szeretettel és hálával Emma Birchamnek, most és mindig.

Köszönet mindenkinek a Macmillannél, különösképpen a szerkesztőmnek, Péter Laverynek, a felbecsülhetetlen támogatásáért. És végtelenül hálás vagyok Mic Cheethamnek: el sem tudom mondani, milyen sokat segített.

Nincsen elegendő hely arra, hogy az összes írónak köszönetet mondjak, aki hatással volt rám, de szeretném megemlíteni azokat, akiknek a művei nem szűnő ámulatot és inspirációt jelentenek nekem. Álljon tehát itt M. John Harrison neve, és ugyanezzel a szívből jövő hálával ajánlom ezt a könyvet Mervyn Peake emlékének. Nélkülük ez a regény sohasem született volna meg.