China Miéville

ARMADA

Budapest 2008

A fordítás alapját képező kiadás:

China Miéville

The Scar

Pan Books, 2003

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Szerkesztette:

Káli Dia

Irodalmi szerkesztő:

Németh Attila

Fordította:

Juhász Viktor

Lektor:

Körmendi Ágnes

Borítókép:

Sallai Peter

Oktatásügyi és Kulturális Főigazgatóság

Kultúra program

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez.

E kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető

felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

ISBN 978 963 9828 16 2 Ö

ISBN 978 963 9828 08 7 I.

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

Megbízott kiadó: Sárkány Bt.

© 2002 by China Miéville

© Hungárián translation 2008, Juhász Viktor

© Hungárián edition 2008, Metropolis Media Group

www.galaktikamagazin.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

Nyomdai munkák: Radin Print Kft.

Felelős vezető: Antun Bašič

Édesanyámnak, Claudiának

Köszönetnyilvánítás

Mély hálával és szeretettel Emma Birchamnek, ismét és mindörökké.

Óriási köszönet mindenkinek a Macmillannél és a DelReynél, különösen a szerkesztőimnek, Peter Laverynek és Chris Schluepnek. S mint mindig, elmondhatatlanul sok köszönet Mic Cheethamnek.

Mélyen lekötelezett mindenki, aki elolvasta a korai változatokat, és megosztotta velem tanácsait: anyám, Claudia Lightfoot; testvérem, Jemima Miéville; Max Schaefer; Farah Mendelsohn; Mark Bould; Oliver Cheetham; Andrew Butler, Mary Sandys; Nicholas Blake; Deanna Hoak; Jonathan Strahan; Colleen Lindsay; Kathleen O'Shea és Simon Kavanagh. Nélkülük sokkal szegényebb lenne ez a könyv.

Az emlékezet mégsem tűnik el a lenyugvó napban, a kéken elterülő tengerre vetett fagyos, zöld pillantásban, ahol az összetört szíveket kimentik a sebeik közül. A vak eget fehérre festi az emberi csontok intellektusa, lenyúzza az érzelmek bőrét a törésről, feltárja az alant rejlő gyászt. És a tükörben megjelenek én, meztelen és sebezhető tényként.

- Dambudzi Marechera: Fekete napfény

ELSŐ KÖTET

Egy mérfölddel a legalacsonyabban szálló felhők alatt, ott, ahol sziklák hasítanak a vízbe, megkezdődik a tenger.

A tenger számtalan nevet kapott már. Minden öblöt, partot és torkolatot számba vettek, mintha örökkévalóak lennének - dőre próbálkozás ilyen abszurd határok között. A víz körülöleli a sziklákat és a félszigeteket, végignyaldossa a partvonalakat és betölti a kontinensek közötti árkokat.

A világ peremén olyan hideg a sós víz, hogy az már éget. Hatalmas, fagyott jégtáblák mímelnek szárazföldet, törnek meg recsegve és állnak össze újra, mélyükben alagutak kanyarognak, a fagyrákok, az élő jégpáncélba burkolózott filozófusok otthonaival. A sekélyebb déli peremen csőférgek, hínárfélék és ragadozó korallok alkotnak erdőséget. Naphalak suhannak idióta keccsel. Trilobiták raknak fészket csontokban és rozsdálló fémben.

A tenger nyüzsög az élettől.

Vannak a felszíni rétegek lebegő lakói, akik a hullámok között élnek és halnak meg úgy, hogy soha nem látják a mélység mocskát. Teljes ökológiai rendszerek burjánzanak a sekély medrekben, szerves görgetegrétegen csúsznak a sziklapárkányok pereméig, majd lezuhannak a fényhatár alatti régiókba.

Vannak szurdokok. A nyolc mérföldnyi víztömeg mélyén valahol a puhatestűek és a félistenek között elhelyezkedő életformák gubbasztanak türelmesen. A hideg sötétségben az evolúció brutalitása az úr. Könyörtelen lények bocsátanak ki magukból nyálkát és foszforeszkáló fényt, bizonytalan körvonalú végtagjaik rezdüléseivel mozgatják testüket. Alakjuk logikája a rémálmokban gyökerezhetett.

Vannak feneketlen kürtők. Helyek, ahol a tenger gránit-és iszapalapzatát több mérföld mély függőleges járatok lyukasztják át, más síkokra érnek, és itt olyan nagy a nyomás, hogy a víz is csak összesűrűsödve, lustán folydogál. A kocsonyás anyag átszivárog a valóság pórusain, és veszélyes hullámokat vetve cuppan vissza, de réseket hagy, ahol ismeretlen erők nyomakodhatnak át.

A közepes mélységek hűvösében hidrotermikus kémények törnek át a sziklákon, túlhevült vízfelhőket lövellve magukból. Törékeny lények lubickolnak ebben a melegben egész rövid életük során, soha nem is távolodnak el néhány méternél messzebbre a langyos, ásványokban gazdag víztől a hidegbe, ami végezne velük.

A felszín alatti tájat hegyvonulatok, kanyonok és erdők, hullámzó dűnék, jégbarlangok és temetők alkotják. A víz anyagtól sűrű. Lehetetlen, de szigetek lebegnek a mélységben, elvarázsolt áramlatok hátán. Vannak koporsó nagyságúak, kis kova-és gránitszilánkok, amik nem süllyednek el. Vannak göcsörtös, fél mérföld hosszú sziklák - több ezer méter mélységben lebegnek, lassú, misztikus folyamok hátán sodródnak. A lebegő országoknak van népük: rejtett királyságok ezek.

Az óceánfenekén zajló könyörtelen küzdelemből és annak hősiességéből semmit sem látnak a szárazföld lakói. Pedig lent is vannak istenek és katasztrófák.

A betolakodó hajók az ég és a tenger között haladnak el. Árnyékuk megrebben a tengerfenéken, ahol elég sekély a víz ahhoz, hogy lejusson a fény. A kereskedőhajók, a halászbárkák és a bálnavadászok más hajók maradványai fölött siklanak el. Tengerészek tetemei trágyázzák a tengert. A dögevő halak szemekből és ajkakból lakmároznak. A korallszirteken éles kiszögellések jelzik a benőtt árbocok és horgonyok helyét. Az elveszett hajókat gyászolják vagy elfeledik, de az élő tengerfenék befogadja és elrejti őket kagylószőnyege alá, üregekként kínálja őket a murénáknak, a macskahalaknak és a kiközösített rákoknak - és más, vérszomjasabb dolgoknak.

A legmélyebb helyeken, ahol a fizikai törvények megroggyannak a víz terhe alatt, a holttestek még napokkal azután is lefelé lebegnek, hogy hajóik elsüllyedtek.

Lefelé vezető hosszú útjuk során bomlanak el. A világ fenekén nem ér le más a fekete iszaphomokra, csak néhány algával borított csont.

A sziklapárkányok szélén, ahol a hideg, világos víz teret enged a mélyből előkúszó sötétségnek, egy homárember araszol. Amikor meglátja prédáját, mély csettenéseket és kattogásokat hallat, lehúzza vadászpolipjáról a csuklyát, és szabadjára engedi a fenevadat.

Az szökkenve távolodik tőle, és egy kövér, felhőként gomolygó makrélaraj felé veti magát. Csápjai kitárulnak, majd egy ostorcsapás gyorsaságával záródnak össze. A polip visszatér gazdájához. Magával vonszol egy haldokló halat, a raj pedig újra zárja sorait.

A homárember levágja a makréla fejét és farkát, a testet pedig becsúsztatja az övén lógó kis hálóba. A véres fejet a polip kapja, hadd rágcsálja.

A homárember puha, páncéltalan felsőteste az áramlás és a hőmérséklet legparányibb változásait is megérzi. Enyhe bizsergés támad sárgás bőrén, amikor a különböző vízáramlatok találkoznak és elkeverednek. A makréla-felhő hirtelen rándulással összetömörödik és eltűnik az üledékes zátony mögött.

A homárember felemeli a karját, közelebb inti magához a polipját, és gyöngéden lecsillapítja. Ujjai a szigonyára fonódnak.

Egy gránitvonulaton áll, hosszú alhasát hínár és tengeri páfrány simogatja. A jobb oldalán lyukacsos sziklaszirt emelkedik fölé. A balján a tengerfenék meredeken lejt a fénytelen mélység felé. A homárember érzi a lentről áradó hideget. Kinéz a gyorsan sötétülő kékségbe. Messze fölötte, a felszínen szikrázva törik meg a napfény. Alatta hamar kihunynak a fénysugarak. Alig valamivel áll az örök sötétség határvonala fölött.

Óvatosan kilép a fennsík peremére. Gyakran jár ide vadászni, mert a világosabb, melegebb rétegektől távol kevésbé óvatos a zsákmány. A vaksötétből néha nagyvadak is felemelkednek kíváncsiságukban, amik nem ismerik ravasz taktikáit és szakállas szigonyát. A homárember idegesen fészkelődik az áramlatban, és kibámul a nyílt vízbe. Néha nem zsákmány bukkan fel a szürkületből, hanem ragadozó.

Hideg örvények bóklásznak körülötte. A lába mellől lassan legurul a lejtőn néhány kavics. A homárember megveti lábait a csúszós sziklákon.

Valahol alatta halkan kopognak a kövek. A bőrén ezúttal nem az áramlatok hidege terjed. A szikladarabok új alakzatokba rendeződnek, és egy thaumaturgikus lökéshullám vonaglik egy új hasadékon.

Valami vészjóslóan emelkedik felfelé a hideg vízben, a sötétség határán túlról.

A homárember vadászpolipja pánikba esik, és amikor gazdája elengedi, azonnal felfelé rugaszkodik a lejtőn, a fény felé. A vadász visszanéz a félhomályba, a hangforrását keresi.

Baljós rezgés támad. Miközben a homárember az iszap-és planktonfoltos vizet kémleli, valami megmozdul. A mélyben megremeg egy szikla, pedig nagyobb egy felnőtt embernél is. A homár beharapja az ajkát, és a nagy, szabálytalan alakú kőtömb váratlanul elszabadul, majd megkezdi nehézkes ereszkedését.

Robajlása még azután is visszhangzik, hogy eltűnik a vadász szeme elől.

Üreg marad a helyén a lejtőn, és az üregből tömény feketeség szivárog a tengerbe. Egy ideig minden nyugodt, mozdulatlan, és a homárember idegesen szorongatja szigonyát - belekapaszkodik, tétován felemeli, s közben érzi, hogy egész testében remeg.

És akkor valami színtelen és hideg siklik ki az üregből.

Összezavarja a tekintetet, olyan groteszk, organikus sikamlóssággal mozog, ami rácáfol a józan észre - mint a sebből fakadó vér. A homárember meg sem mozdul. Félelme átható.

Újabb alak bukkan fel. Ezt sem látja tisztán: eltűnik előle; olyan, mint egy emlék vagy egy futó benyomás; nem lehet meghatározni. De gyors, teste van, és hideg rettenetet áraszt.

Aztán még egy, és még egy, míg végül folyamatos, gyors gejzírként törnek fel a sötétségből. A lények változnak, nem teljesen láthatatlanok, egyesülnek és kettéválnak, mozdulataik áttetszőek.

A homárember mozdulatlanná dermed. Különös, suttogó beszélgetést sodornak felé az áramlatok.

A szeme elkerekedik, amikor megpillantja a hatalmas, visszafelé hajló agyarakat, a ráncos testeket. Tekergőző, izmos lények moccannak a dermesztő vízben.

A homárember megriad, hátralép, lába meg-megcsúszik a bizonytalan köveken, próbál nem csapni semmi zajt, de túl lassú - halk kopogás kel felőle.

Az alant tanácskozó sötét dolgok egyetlen lusta, ragadozó rándulással megmozdulnak. A homárember szemek tucatjainak sötétségét látja, és émelyítő félelmében tudja, hogy őt figyelik.

Aztán szörnyű keccsel felemelkednek, és már rajta is vannak.

ELSŐ RÉSZ

Csatornák

Első fejezet

A folyó mindössze tíz mérfölddel a városon túl veszíti el lendületét, és tágul mocskos torkolattá, ami a Vas-öblöt táplálja.

Az Új-Crobuzonból kelet felé távozó hajókat lehangoló látkép várja. Délen kalyibák és korhadó mólók sorakoznak, ahol a vidéki munkások halásznak, hogy kiegészítsék egyhangú étrendjüket. A gyerekek óvatosan integetnek az utazóknak. Helyenként felbukkan egy-egy kőhalom vagy kisebb setétfaliget, de általában nem megművelhetetlen a talaj.

A fedélzetről a tengerészek átlátnak a sövények, fák és szederbokrok sávja felett a szántókra. Ez a Termékeny Spirál, a várost tápláló farmok ívének szélesebb vége. Férfiakat és nőket lehet látni a növények között, akik a fekete földet szántják, vagy a tarlót égetik az évszaktól függően. Bárkák siklanak kísértetiesen a mezők között, a töltések és a növényzet rejtekében futó csatornákon. Szüntelenül ingáznak a metropolisz és a gazdaságok között. Khemykáliákat és üzemanyagot, követ, cementet és luxuscikkeket hoznak vidékre, és gabonafélékkel meg hússal megrakodva térnek vissza a városba a tanyákkal, majorokkal és malmokkal megszórt tágas termőföldek mellett.

A szállítás soha nem áll le. Új-Crobuzon étvágya csillapíthatatlan.

A Szurokfolyam északi partja zordabb.

Itt szélesen terpeszkedik a láp meg az ingovány, több mint nyolcvan mérföld hosszan terül el, egészen a nyugati dombokig és a hegyek lábáig. A folyó, a hegyvidék és a tenger által határolt köves láp teljesen néptelennek tűnt. Ha vannak is lakói a madarakon kívül, nem kerülnek az utazók szeme elé.

Bellis Coldwine az utolsó negyedévben, az állandó esőzések idején szállt fel egy kelet felé induló hajóra. A termőföldek helyén hideg sár puffadozott. A félig lekopaszodott fák ágairól csöpögött a víz. Sziluettjeiket mintha híg tintával festették volna a felhőkre.

Később, amikor visszagondolt ezekre a nyomorúságos hetekre, megdöbbenve tapasztalta, milyen részletesek az emlékei. Fel tudta idézni a hajó fölött elrepülő, gágogó vadlúdcsapat alakját; az iszap és a föld bűzét; az ég palaszürke színét. Emlékezett rá, hogy tekintetével a sövényt fürkészte, de nem látott senkit. Csak néhány füstfoszlány lengedezett a párás levegőben; még a parányi kalyibák ablakaira is deszkák kerültek a rossz időben.

Csak a zöld növényzet mozgott finoman a szélben.

Vállkendőjébe burkolózva állt a fedélzeten, hátha meglát vagy meghall néhány játszadozó gyereket, türelmes horgászt, vagy valakit a szegényes konyhakertekben. De csak a vadmadarak neszeztek. Emberszerű alakot csak akkor látott, ha felbukkantak a madárijesztők, amik szenvtelenül bámultak vissza rá durva vonásaikkal.

Nem volt hosszú az út, de az emléke megtapadt, mint valami fertőzés. Úgy érezte, az idő odaköti a városhoz, amit maga mögött hagyott, és a percek egyre feszesebbre nyúltak, ahogy távolodott, lassabbak lettek, amint egyre messzebbre jutott, és azon tűnődött, ha így megy tovább, talán a végtelenbe nyúlik majd ez a kis utazás.

Aztán a szálak elpattantak, és az itt és mostba röpítették - magára maradt, távol az otthonától.

Jóval később, amikor már mérföldekre járt mindentől, amit ismert, Bellis döbbenten riadt fel arra, hogy nem a városról álmodott, nem arról a helyről, amit több mint húsz éven át az otthonának nevezett. Hanem arról a rövid folyószakaszról, arról a viharverte vidéki folyosóról, ami alig fél napja vette körül.

*

A Vasöböl sziklás partjaitól néhány száz méterre, egy csendes szegletben három kimustrált hajó horgonyzott. Vasmacskáik mélyen beágyazódtak az iszapba. A horgonyláncokat vastag kagylóréteg vonta be az évek során.

A bitumenfoltos törzsek már nem bírták volna a tengert, az orr-és tatfedélzetekre nagy, ingatag faépületeket emeltek. Az árbocok helyén csak csonkok meredeztek. A régen kihűlt kéményeket lassan átmarta a vastag guanóréteg.

A hajók szorosan egymás mellett álltak. Bóják vették körül őket, ezeket a víz fölött és alatt szögesdrótos láncokkal erősítettek össze. Körülzárták a három régi bárkát, most már egyetlen áramlat sem mozdíthatta el őket.

Magukra vonták a tekintetet. Megbámulták őket.

Egy másik, távoli hajón Bellis odalépett a kajütablakhoz, és kinézett a roncsokra, nem először az elmúlt órákban. Szorosan összefonta karjait a mellkasán, és előredőlt, az üveg felé.

A kabinja mozdulatlannak tűnt. A tenger mozgása olyan lassú és enyhe volt, hogy észre sem lehetett venni.

Az ég kovaszürke volt és párás. A part és a Vas-öblöt övező sziklás hegyvonulat kopottnak és nagyon hidegnek látszott, helyenként rákfű és sósvízi páfrányok foltjai sápadoztak rajta.

A vízen a három fa hajótörzs volt a legsötétebb dolog, amit látni lehetett.

Bellis lassan visszaült a priccsére, és kézbe vette a levelét. Úgy írta, mint egy naplót; a sorokat vagy bekezdéseket dátumokkal választotta el. Miközben átolvasta, amit addig írt, kinyitotta a kis bádogdobozt, amiben előre sodort cigarettát és gyufát tartott. Rágyújtott, mélyen beszívta a füstöt, elővett egy töltőtollat a zsebéből, és merev kézzel leírt néhány szót, mielőtt kifújta volna.

1779. rinden 26., csontnap. A Terpsichoria fedélzetén

Közel egy hete szedtük fel a horgonyt Kátrányszájban, és örülök, hogy elindultunk. Ronda, erőszakos város.

Az éjszakákat a szállásomon töltöttem, ahogy tanácsolták, de nappal kedvemre járkálhattam. Mindent láttam, amit látni érdemes. A város keskeny, mint egy szalag, vékony ipari sáv, ami körülbelül egy mérföldnyire nyúlik túl északi és déli irányba a folyótorkolaton, ami középen vágja ketté. Hajnalonként rengeteg városi munkás érkezik a néhány ezer helybéli mellé Új-Crobuzonból, főleg hajón és kordékon. Éjszakánként rövid kimenőn lévő idegen tengerészekkel telnek meg a bárok és a bordélyok.

Mondják, az előkelőbb hajók egészen Pincsfáig felmennek, be Új-Crobuzonba, és az ottani dokkoknál rakodnak ki. Kátrányszáj dokkjai jó egy évszázada alig kapacitásuk felével működnek. Csak az alkalmi teherhajók meg a szabadúszó kereskedők rakodnak ki itt - az árujuk persze ugyanúgy a városba jut, de sem idejük, sem pénzük nincs a plusz mérföldekre és a hivatalos csatornákon kivetett magasabb vámokra.

Hajók egyébként mindig akadnak. A Vasöböl tele van hajókkal - itt fejezik be hosszú útjukat, itt keresnek menedéket a tenger elől. A Gnurr Kertből, Khadóból és Shankellből érkező, Új-Crobuzonba vagy onnan visszafelé tartó kereskedőhajók is úgy vetnek horgonyt, hogy a legénység Kátrányszájban mehessen kimenőre. Néha látom a távolban, az öböl közepén, ahogy a vontahajók jármaiból szabadon engedett vízisárkányok játszadoznak és vadásznak.

Kátrányszáj gazdasága azonban nem pusztán a prostitúcióra és a kalózkodásra épül. A város tele van üzemekkel és iparvágányokkal. Alapvetően ma is abból él, amiből évszázadokon át: hajóépítésből. A partvonalat építőműhelyek szegélyezik, a sólyapályák fura, vízszintes erdőként merednek a vízbe. Néhányon kísérteties, félig kész hajócsontvázak derengenek. A munka folyamatos, hangos és koszos.

Az utcákat lépten-nyomon kis magánvasutak keresztezik, ahol épületfát, üzemanyagot vagy akármit szállítanak Kátrányszáj egyik végéből a másikba. Mindegyik vállalat saját vasútvonalat épített ki a telephelyei között, és féltékenyen őrzik őket. A város párhuzamos vasútvonalak idióta szövevénye.

Nem tudom, tudod-e mindezt. Nem tudom, jártál-e valaha itt.

Az itteniek ambivalens viszonyban vannak Új-Crobuzonnal. Kátrányszáj egyetlen napig sem bírná a főváros támogatása nélkül. Tudják ezt, de utálják. Szenvelgő keserűséggel ábrándoznak a függetlenségről.

Közel három hétig kellett ott maradnom. A Terpsichoria kapitánya megdöbbent, amikor közöltem vele, hogy Kátrányszájban csatlakozom hozzá, nem pedig Új-Crobuzonban, de ragaszkodtam, ragaszkodnom kellett a döntésemhez. Azért vett fel a hajójára, mert azt állítottam, hogy beszélem a salkrikaltori homárnyelvet, ám ez nem volt igaz. Alig egy hónapom maradt a kihajózásig, hogy a hazugságot igazsággá változtassam.

Megszerveztem a dolgot. Kátrányszájban egy bizonyos Marikaccsal, egy öreg homáremberrel töltöttem a napjaimat, aki elvállalta, hogy a tanítóm lesz. Mindennap elgyalogoltam a homárnegyed sós csatornáihoz. Leültem a szobáját körülvevő alacsony erkélyre, ő pedig páncélos altestével elhelyezkedett valamilyen víz alatti bútoron, megvakargatta emberi felsőtestét, s félig a víz alá merülve beszélt hozzám.

Nehéz volt. Nem tudott olvasni. Nem volt képzett tanár. Csak azért élt a városban, mert valamilyen baleset vagy ragadozó megnyomorította, egy kivételével az összes lábát letépte a bal oldaláról, s így még a Vasöböl leglassabb halát sem tudta volna levadászni. Talán szebb lenne a történet, ha azt állítanám, hogy megkedveltem, hogy egy szeretetreméltó, házsártos öreg volt, de igazából egy vén szarzsáknak nevezném. Azonban nem panaszkodhattam. Nem volt más választásom, mint koncentrálni, akár néhány hex segítségével is, belevetni magam a nyelv transzába (Ó, milyen nehezen ment! Annyira elszoktam tőle, hogy az elmém visszataszítóan eltunyult!), és inni minden szót, amit megosztott velem.

Kapkodva, rendszertelenül haladtunk - szarlapátolás volt az egész -, de mire a Terpsichoria kikötött a kikötőben, már elég jól értettem az öreg csettegő nyelvét.

Otthagytam a vén szarzsákot a kis posványában, kiköltöztem a szállásomról, és beköltöztem a kajütömbe - ebből a kajütből írok most.

Pornap reggelén hajóztunk ki Kátrányszáj kikötőjéből, lassan sodródva a Vasöböl elhagyatott déli partja felé, mely húsz mérföldre terült el a várostól. Körben az öböl szélén, stratégiailag fontos pontokon, a dimbes-dombos vidék és a fenyőerdők közelében lévő csendes, gondosan megválasztott helyeken hajókat láttam. Senki sem beszélt róluk. Tudom, hogy az új-crobuzoni kormány hajói. Kalózok és egyebek.

Csontnap van.

Láncnapon sikerült rávennem a kapitányt, hogy engedjen ki a partra, ott is töltöttem a délelőttöt. A Vasöböl mocskos, de bármi jobb, mint az az átkozott hajó. Szinte már Kátrányszáj is jobbnak tűnik nála. Lassan megőrülök a hullámok állandó, egyhangú morajától.

Két szófukar tengerész evezett ki velem a partra, részvétlenül nézték, ahogy kiléptem a kis csónakból és a jéghideg vízben gázolva megtettem az utolsó néhány méter távolságot. A csizmám még mindig merev és sófoltos.

Leültem a kavicsos partra, és köveket dobáltam a vízbe. Olvastam egy kicsit a hajón talált hosszú, unalmas regényből. Néztem a hajót. A börtönök közelében horgonyzott le, hogy a kapitányunk beszélhessen a magasabb beosztású börtönőrökkel. Én magukat a börtönhajókat figyeltem. Nem láttam mozgást a fedélzetükön vagy az ablakaik mögött. Soha nincs rajtuk semmilyen mozgás.

Esküszöm, nem tudom, hogy képes leszek-e erre. Hiányzol, és hiányzik Új-Crobuzon.

Emlékszem az utazásra.

Nehéz elhinni, hogy csak tíz mérföld választja el a várost ettől az istenverte tengertől.

Kopogtak a parányi kajüt ajtaján. Bellis összeszorította az ajkát, és meglengette a lapot, hogy megszáradjon rajta a tinta. Aztán kényelmesen összehajtogatta és visszatette a ládába, amiben a személyes holmiját tartotta. Egy kicsit feljebb húzta a térdét, és a tollával játszadozva nézte, ahogy kinyílik az ajtó.

Egy szerzetesnő állt a küszöbön, karjaival a két ajtófélfa között támasztva magát.

- Miss Coldwine - mondta bizonytalanul. - Bejöhetek?

- Ez az ön kabinja is, nővér - felelte Bellis halkan. A tollat megpörgette a hüvelykujja körül. Az ideges kis trükköt még az egyetemen fejlesztette tökélyre.

Meriopé nővér óvatosan előrecsoszogott, és leült az egyetlen székre. Lesimította sötétbarna ruháját, majd megigazította fejkendőjét.

- Néhány napja már, hogy osztozunk ezen a kabinon, Miss Coldwine - kezdte Meriopé nővér -, és úgy érzem... még egyáltalán nem ismerem. Én a magam részéről nem kívánom fenntartani ezt a helyzetet. Mivel hetekig fogunk együtt utazni és élni... bizonyos fokú barátság, bizonyos fokú közeledés csak megkönnyítené ezeket a heteket... - A hangja elhalkult, s a kezét tördelte.

Bellis mozdulatlanul nézte. Rá nem jellemző módon megvető sajnálatot érzett a nő iránt. El tudta képzelni, milyennek láthatja őt Meriopé nővér: szögletesnek, nyersnek és csontsoványnak. Sápadtnak. Magasnak és zordnak. Az ajka és a haja olyan kékes, mint a zúzódások hideg bíbora.

Azért érzed úgy, hogy nem ismersz, nővér - gondolta -, mert húsz szót sem szóltam hozzád az elmúlt hétben, nem nézek rád, csak ha megszólítasz, és akkor is lenézlek. Felsóhajtott. Meriopét lebénította a hivatása. Bellis el tudta képzelni, ahogy beírja a naplójába: „Miss Coldwine zárkózott, mégis tudom, hogy szeretnem kell, mint nővéremet”. Márpedig én nem fogok megbarátkozni veled - gondolta Bellis. - Nem foglak feloldozni, bármilyen mocskos tragédia is hozott ide.

Belenézett Meriopé nővér szemébe, de nem szólt semmit.

Amikor bemutatkozott, Meriopé azt állította, hogy templomot akar alapítani a gyarmatokon, ahol téríteni fog Darioch és Szent Szátyár dicsőségére. Kissé szipogva, alattomos tekintettel mondta ezt, ostobán, a legkevésbé sem meggyőzően. Bellis nem tudta, miért küldték Meriopét Nova Esperiumba, de valami balszerencse vagy szégyenfolt, valamelyik ostoba szerzetesi fogadalom megszegése állhatott a háttérben.

Lepillantott Meriopé hasára, ami domborúnak tűnt a bő köntös alatt. Ez a legvalószínűbb magyarázat. Darioch leányainak elméletileg le kellett mondaniuk a szexuális örömökről.

Nem leszek a gyóntatod - gondolta Bellis. - Megvan a magam száműzetése, elég az nekem.

- Nővér - szólalt meg -, attól tartok, munka közben talált. Sajnos nincsen most időm csevegni. Talán majd máskor. - Ez a végső kis engedmény bosszantotta, de hát úgy sem számított. Meriopé egészen összetört.

- A kapitány látni kívánja - mondta tompán és reményvesztetten. - A kabinjában, hat órakor. - Azzal felállt és kioldalgott az ajtón, mint egy megvert kutya.

Bellis felsóhajtott, és halkan elkáromkodta magát. Rágyújtott még egy cigarettára, és végig is szívta, összeráncolta a homlokát, aztán ismét elővette a levelét.

„Meg fogok őrülni - írta sebesen -, ha ez az átkozott szentfazék nem áll le a hízelgéssel, és nem hagy békén! Az istenek segítsenek! Az istenek rohasszák szét ezt az átkozott hajót!”

Már besötétedett, mire Bellis bekopogtatott a kapitány ajtaján.

A kabin egyben iroda is volt. A szűk helyiséget kellemes, sötét fa és bronz uralta. A falakon néhány festmény és nyomat függött, ám ahogy Bellis végigpillantott rajtuk, azonnal tudta, hogy nem a kapitányéi, hanem a hajóhoz tartoznak.

Myzovic kapitány intett, hogy üljön le.

- Miss Coldwine - kezdte, miközben Bellis helyet foglalt -, remélem, kielégítő a szállása. Az étel? A legénység? Helyes, helyes. - Lepillantott az íróasztalán heverő papírokra. - Szeretnék néhány kérdést tisztázni önnel, Miss Coldwine - jelentette ki, és hátradőlt.

Bellis szótlanul nézte. A kemény arcú, jóképű férfi az ötvenes éveiben járhatott. Egyenruhája tiszta volt és élére vasalt, amit nem lehetett minden kapitányról elmondani. Bellis nem tudta, mivel jár jobban: ha higgadtan állja a tekintetét, vagy ha álszemérmesen félrenéz.

- Miss Coldwine, eddig nem sokat beszélgettünk a feladatairól - folytatta a kapitány halkan. - Természetesen az önt megillető módon, hölgyhöz ülőén bánok önnel. Meg kell mondanom, nem vagyok szokva ahhoz, hogy nőnemű alkalmazottam legyen, és ha az esperiumi hatóságokat nem nyűgözte volna le az életrajza és a referenciái, biztosíthatom... - Nem fejezte be a mondatot.

- Nem szeretném, ha feszélyezve érezné magát. Az utasok között kapott szállást. Az utasok étkezőjében eszik. Ám, mint ön is tudja, ön nem fizető utas. Hanem alkalmazott. Nova Esperium gyarmat képviselői alkalmazták, és az utunk során én képviselem őket. S bár ez Meriopé nővér vagy dr. Tearfly számára nem sok különbséget jelent, az ön számára... azt jelenti, hogy én vagyok a munkaadója.

- Természetesen nem tekinthetem pusztán a legénység egyik tagjának - folytatta. - Nem fogok úgy parancsolni önnek, ahogy nekik. Ha önnek jobban tetszik, kérni fogom a szolgálatait. Ám ragaszkodom hozzá, hogy ezek a kérések meghallgatásra találjanak.

Némán fürkészték egymást.

- Namármost - enyhült meg valamelyest a kapitány hangja -, nem hiszem, hogy teljesíthetetlen kéréseim lennének. A legénység nagy része Új-Crobuzonból vagy a Búzaspirálból származik, akik pedig nem, azok is tökéletesen beszélik a ragamollt. Legelőször Salkrikaltorban lesz szükségem önre, oda viszont még jó egy hétig nem érkezünk meg, tehát rengeteg ideje marad pihenni, megismerkedni a többi utassal. Holnap kora reggel kihajózunk. Mire felébred, szerintem már messze járunk.

- Holnap? - kérdezte Bellis. Ez volt az első szava, mióta belépett a kabinba.

- Igen. - A kapitány szúrós pillantást vetett rá. - Talán gond?

- Eredetileg - felelte Bellis kifejezéstelenül - azt mondta, hogy pornapon indulunk, kapitány.

- Valóban, Miss Coldwine, de meggondoltam magam. Sokkal hamarabb végeztem a papírmunkával, mint arra számítottam, és tiszttársaim készek ma éjjel áthajózni a bentlakókat. Holnap felvonjuk a horgonyt.

- Azt reméltem, még visszamehetek a városba, feladni egy levelet - mondta Bellis. Igyekezett megőrizni hangja higgadtságát. - Egy fontos levelet az egyik új-crobuzoni barátomnak.

- Szó sem lehet róla! - felelte a kapitány. - Lehetetlen. Egyetlen napot sem vagyok hajlandó tovább vesztegelni.

Bellis mereven ült. Nem bántotta a férfi hozzáállása, de zavarta, hogy a legcsekélyebb hatalma sincsen fölötte. Megpróbált rájönni, mivel nyerhetné el a szimpátiáját, mivel vehetné rá, hogy engedjen.

- Miss Coldwine - szólalt meg váratlanul a férfi, Bellis meglepetésére valamivel gyengédebben. - Attól tartok, ezen már nem lehet változtatni. Ha kívánja, átadhatja a levelet Catarrs börtönkapitánynak, ám őszintén szólva ezt a megoldást nem tartanám teljességgel megbízhatónak. Salkrikaltorban azonban lehetősége lesz elküldeni a levelét. Még ha nem is horgonyoznak ott új-crobuzoni hajók, van egy raktárház, amihez minden kapitánynak van kulcsa, hogy hozzájussunk az információkhoz, szállítmányokhoz és a postához. Hagyja ott a levelét. A következő hazafelé tartó hajó majd felveszi. Nem sokat fog késlekedni.

- Ebből tanulhat is, Miss Coldwine - tette hozzá. - A tengeren nem vesztegetheti az idejét. Emlékezzen erre... nem szabad várni.

Bellis néhány pillanatig még szótlanul ült, ám mivel semmit sem tehetett, összeszorította az ajkát, és távozott.

Sokáig állt a Vasöböl hideg ege alatt. Nem látszottak a csillagok; a Hold és két lánya, két kis kísérője homályba burkolózott. Bellis elindult. Izmai megdermedtek a hidegben. Felmászott az orrfedélzetre vezető rövid létrán, majd az orrárboc felé fordult.

Megkapaszkodott a vaskorlátban, és lábujjhegyre állt. Éppen csak kilátott a fénytelen tengerre.

Mögötte elhaltak a legénység hangjai. A távolban két vibráló piros fénypontot látott: egy fáklya egy börtönhajó hídján, és a tükörképe a fekete vízen.

Az árbockosárban, vagy valahol a kötelek között, jó harminc méterrel a feje fölött valaki dúdolt - de nem holmi gyengeelméjű dudorászás foszlányai voltak ezek, mint amit Kátrányszájban olyan sokszor hallott, hanem egy lassú, bonyolult dallam.

Várnod kell a levélre - súgta Bellis némán a víznek. - Várnod kell, hogy hírt kapj rólam. Várnod kell még egy kicsit, míg el nem érek homárországba.

Addig bámult ki az éjszakába, míg egybe nem mosódtak a part, a tenger és az ég utolsó határvonalai is. Aztán a sötétség ölelésében lassan hátrasétált a szűk ajtók és alacsony folyosók felé, a kajütjéhez, a parányi helyiséghez, ami talán csak egy hiba volt a hajó tervrajzában.

(Később, a leghidegebb órában a hajó nehézkesen megmozdult. Bellis megborzongott a priccsén, nyakáig húzta a takaróját, és valahol az álmai fátyla mögött tudta, hogy megérkezett az élő rakomány.)

Itt vagyok a sötétben, fáradtan, és a testem csupa genny.

Feszes tőle a bőröm, annyira, hogy már fáj, üvöltenem kell, ha hozzáérek. Az egész elfertőződött. Fáj, ahol megérintem, márpedig folyamatosan fogdosom magamat, mert érezni akarom, hogy fáj és még nem bénultam le.

De bármi is teszi ezeket az én ereimmé, hálás vagyok neki. Dédelgetem fekélyeimet, és ha kifakadnak, én fakadok ki bennük. És ez a fájdalom ellenére is némi vigaszt jelent.

Akkor jönnek el értünk, amikor a levegő teljesen mozdulatlan és fekete, és egyetlen tengeri madár sem rikolt. Kinyitják az ajtóinkat, és lecsupaszítanak minket a fényeikkel. Szinte szégyellem, hogy megadtuk magunkat... megadtuk magunkat a mocsoknak.

Semmit sem látok a fényeken túl.

Akik együtt fekszenek, azokat szétválasztják, erővel, és én két karommal ölelem a gyomromban remegő görcsöt, miközben elkezdenek terelni minket.

Kátrányos folyosókon és géptermeken megyünk át, túlságosan fázom ahhoz, hogy tudjam, mi ez az egész. Pedig én még élénkebb, gyorsabb vagyok, mint a köhögéstől kétrét görnyedő, harákoló, mozdulni is félő öregek.

Aztán elnyel, felzabál a hideg, magába szippant a sötétség, megvakulok, kurva istenek, és kint vagyunk.

Kint.

Zsibbasztó az érzés. Zsibbasztó az ámulat. Olyan rég volt már.

Összetömörülünk, mindenki a szomszédjához bújik, mint a trogloditák, mint a rövidlátó férgek. Megjuhászodunk, főleg az öregek, mert nincsenek falak és éles peremek, mert árad a hideg, a vízben és a levegőben.

Legszívesebben üvöltve kérném az istenek segítségét. Kérném.

Minden csupa feketeség, mégis látom a hegyeket, a vizet, és látom a felhőket. Látom a börtönöket, úgy táncolnak a hullámokon, mint a halászok köpete. Szátyár nevére, látom a felhőket!

Bassza meg, mi ez a dúdolgatás? Nekem szól, én csinálom, magamnak, a rohadt életbe, mintha egy gyereket babusgatnék.

Aztán továbbterelnek minket, mint a barmokat, csörgő láncokkal csoszogunk, fingunk, döbbenten motyogunk, át a testek és a béklyók súlya alatt roskadozó fedélzeten, egészen egy lengő kötélhídig. És felzavarnak rá, és át rajta, mindenkit, és középen mindenki megáll egy pillanatra a két hajó között, a gondolataikat olyan fényesen lehet látni, mint egy khémyai robbanást.

Azon gondolkodnak, ugorjanak-e.

Az öböl vizébe.

Ám a híd két oldalán magasak a kötélfalak és szögesdrót tart kordában minket és szegény testünk túl gyenge és sajog, és az emberek csak botlanak egyet, aztán mennek tovább, át a víz fölött az új hajóra.

Én is megállok, mint a többiek, mikor rám kerül a sor. Én is félek.

Aztán ott van a talpam alatt a másik fedélzet, tisztára súrolt, sima vas, együtt rezeg a motorokkal, aztán megint folyosók és csörrenő kulcsok és végül egy hosszú, sötét terem, amiben kimerülten összerogyunk, összekeveredünk és felkönyökölünk, hogy megnézzük, kik az új szomszédaink. Körülöttem megindul a sziszegő veszekedés, az alkudozás, a verekedés, a csábítás, az erőszak - ez a mi politikánk. Új szövetségek köttetnek. Új rangsor alakul ki.

Egy időre félrehúzódok egy sötét sarokba.

Még most sem ereszt az a pillanat, amikor átléptem az éjszakába. Olyan, mint a borostyán. Én vagyok benne a bogár. Szűk és szorít, de ettől vagyok gyönyörű.

Új otthonom van. Addig élek abban a pillanatban, amíg csak tudok, amíg szerte nem foszlanak az emlékek, aztán kijövök, kijövök erre az új helyre, ahol ülünk.

Valahol csövek dübörögnek, mint hatalmas pörölyök.

Második fejezet

A Vas-öblön túl vadabbá vált a tenger. Bellist a hullámok morajlása ébresztette. Kilépett a kajütből, és eltántorgott Meriopé nővér mellett, aki éppen hányt - Bellis szerint nem csupán a tengeribetegségtől.

Kilépett a szélbe, a vitorlák hangos csattogásába, amik úgy feszültek köteleiknek, mint az igásállatok a jármuknak. A hatalmas kéményből korom szitált, és az egész hajót átjárta a mélyben dohogó gépek vibrálása.

Bellis leült egy ládára. Tehát elindultunk - gondolta idegesen. - Kifutottunk. Távolodunk.

Amikor a Terpsichoria a kikötőben horgonyzott, végig nyüzsgött rajta az élet: valaki mindig sikált valamit, gépeket javítottak vagy a hajó egyik végéből a másikba rohangáltak. Ám mindaz semmi sem volt ahhoz képest, ami a nyílt tengeren zajlott.

Bellis hunyorogva fordult a főfedélzet felé. Nem állt még készen arra, hogy kinézzen a tengerre.

A kötélzetén lázas tevékenység folyt. A legtöbb tengerész ember volt, ám helyenként egy-egy tüskés zagyv is átszaladt a kötélhidakon vagy mászott az árbockosarak felé. A fedélzeteken ládákat rakodtak a matrózok, óriási csörlőket tekertek, érthetetlen, tömör parancsokat vakkantottak egymásnak, ékszíjakat vetettek a vaskos lendkerekekre. A kötélmászáshoz túl nehéz és ügyetlen kaktuszok esetlenségüket erejükkel pótolták odalent, és szálas növényi izmaik hatalmasra duzzadtak, miközben a ládákat tologatták és a köteleket csomózták.

A matrózok között kék egyenruhás tisztek jártak-keltek.

A szél végigsöpört a hajón. A fedélzeten sorakozó szellőzőcsövek bús orgonasípokként sóhajtottak fel.

Bellis elnyomta a cigarettáját. Felállt, és lassan, lesütött szemmel elindult a hajókorlát felé, majd amikor odaért, felnézett, ki a tengerre.

Semerre sem látott szárazföldet.

Ó, istenek, ezt nézzétek meg! - gondolta döbbenten.

Bellist életében először csak víz vette körül. Ameddig a szem ellátott.

Egyedül állt az ég roppant kupolája alatt, és érezte, hogy epeként gyűlik fel benne az idegesség. Kínzó vágyakozás fogta el a városának sikátorai után.

Fürge tajtékcsíkok vették körül a hajót, eltűntek és újra megjelentek. A vízfelszínen bonyolult márványmintába rendeződtek a szennyeződések. A hullámok a hajóba kapaszkodtak, mint ahogy azt egy bálnával, egy kenuval vagy akár egy lehullott levéllel is tették volna, de oktalan ragaszkodásuk bármelyik pillanatban az ellenkezőjére fordulhatott.

A tenger hatalmas, szeszélyes gyermek volt. Erős, ostoba és igen változékony hangulatú.

Bellis idegesen körbepillantott. Szigetet vagy bármilyen partvonalat keresett a tekintetével. Semmit sem talált.

Tengeri madarak felhője követte őket. Zsákmányt kerestek a hajó farvizében, közben guanóval szórták tele a fedélzetet és a habokat.

Két napig megállás nélkül haladtak.

Bellist annyira felbőszítette a váratlan indulás, hogy azt hitte, beleőrül. Megszállottan rótta a fedélzeteket és a folyosókat, vagy bezárkózott a kabinjába. Üres tekintettel nézte a távoli, szürke napfényben vagy holdfényben fürdő sziklákat és apró szigeteket, amik mellett a Terpsichoria elhaladt.

A tengerészek is a látóhatárt fürkészték, majd gondosan beolajozták a nagy kaliberű ágyúkat. A több száz feltérképezetlen szigetet és kereskedővárost rejtő, Új-Crobuzon csillapíthatatlan kereskedelmi étvágyát kielégítő, számolatlan hajó útvonalául szolgáló Baziliszkusz-csatornán hemzsegtek a kalózok.

Bellis tudta, hogy egy akkora hajót, mint az övék - ami ráadásul vastestű volt és Új-Crobuzon lobogója alatt közlekedett - szinte biztosan nem fognak megtámadni. A legénység ébersége csak egy kicsit aggasztotta.

A Terpsichoria kereskedőhajó volt. Nem utasok számára tervezték. Nem volt könyvtára, szalonja, játékterme. Az étkezőt is csak tessék-lássék alakították ki, a kopár falakon mindössze néhány olcsó litográfia függött.

Bellis is ott étkezett, egyedül. Kurtán válaszolt a köszönésekre, míg a többi utas a koszos ablakok mellett kártyázott. Bellis lopva, de feszülten figyelte őket.

A kabinjában pedig újra és újra számba vette, mije van.

Sietve hagyta el a várost. Nagyon kevés ruhát tudott magával hozni, és mindegyik a szívének kedves, komor stílust képviselte: zordak voltak, szigorúak és feketék. Hét könyve maradt: két nyelvelméleti értekezés; egy bevezetés a salkrikaltori homáremberek nyelvébe; egy többnyelvű novelláskötet; egy vastag, üres jegyzetfüzet; és egy-egy példány két saját monográfiájából, a Nemes kettai grammatológiából és A Békásparlag kódexéből. Volt néhány szurokkő-és platinaékszere; egy kis táskányi kozmetikuma; tintája és pár tolla.

Órákat töltött azzal, hogy a levelét egészítgette ki. Írt arról, milyen csúnya a nyílt tenger, írt a csapdaként meredező éles sziklákról. Hosszú, parodisztikus bekezdéseket szentelt a tiszteknek és az utasoknak, sőt élvezettel lubickolt a karikatúrafestésben. Meriopé nővér; Bartol Gimgewry, a kereskedő; dr. Mollificatt, a hullasápadt orvos; Mrs. Cardomium, a csendes özvegy és lánya, akikből Bellis levelében számító férjvadászok lettek. Johannes Tearflyból hivatásos pojáca vált, akiket a kabarékban szoktak kipellengérezni. Bellis mindegyikük számára kitalált valamilyen motivációt, mert folyamatosan azon tűnődött, vajon őket mi űzhette őket a világ másik felére.

Bellis a második napon megállt a tatban, a farvíz fölött civakodó sirályok és halászsasok raja mellett. Szigeteket keresett a tekintetével, ám csak hullámokat látott. Fásultság vett erőt rajta.

Miközben a látóhatárt fürkészte, zajt hallott.

Nem messze tőle dr. Tearfly, a természetbúvár állt, és a madarakat figyelte. Bellis arcvonásai megkeményedtek. Felkészült rá, hogy távozik, ha a férfi megszólítja.

Amikor Tearfly lenézett, és meglátta, hogy Bellis őt nézi hidegen, halványan elmosolyodott, és elővett egy jegyzetfüzetet. A nő ezzel ki is került az érdeklődése középpontjából. Bellis látta, hogy a sirályokat kezdi rajzolni, és a legkevésbé sem törődik vele.

Úgy becsülte, dr. Tearfly az ötvenes éveiben járhat. Ritkuló haját szorosan hátrafésülte, kicsi, szögletes szemüveget és tweedzakót viselt. Ám a tudósegyenruha ellenére nem tűnt gyengének vagy abszurd könyvmolynak. Magas volt, és jól tartotta magát.

Gyors, pontos vonásokkal vázolta fel a begörbített madárkarmokat és a sirályok szemének brutális harciasságát. Bellis egy egészen kicsit megenyhült.

Egy idő után ő szólította meg a férfit.

A beszélgetés megkönnyítette az utazást, ezt be kellett ismernie. Johannes Tearfly pedig elbűvölő volt. Bellis gyanította, hogy mindenki mással is ugyanilyen barátságos a fedélzeten.

Együtt ebédeltek, és sikerült kitérniük a többi utas elől, akik érdeklődve figyelték őket. Tearfly megnyerőén immúnisnak bizonyult mindenféle intrikával szemben. Ha eszébe is jutott, hogy a faragatlan és zárkózott Bellis Coldwine társasága miatt pletykálni kezdenek róluk, nem érdekelte.

Boldogan beszélt a munkájáról. Lelkesedett Nova Esperium feltáratlan faunájáért. Elmondta Bellisnek, hogy ha visszatér Új-Crobuzonba, ki szeretne adatni egy monográfiát. Ahhoz gyűjtötte a rajzokat, a heliotípiákat és a megfigyeléseket.

Bellis beszámolt neki egy sötét, hegyekkel borított szigetről, amit északon látott az előző este.

- Az Észak-Morin volt - felelte a férfi. - Cancir valószínűleg északnyugatra lehet most tőlünk. Sötétedés után fogunk kikötni a Táncoló Madarak Szigetén.

A hajó helyzete és útiránya a többi utas állandó beszédtémája volt, így Tearfly meglehetősen megdöbbent Bellis tájékozatlanságán. A nőt nem érdekelte. Számára az volt a fontos, hogy honnan menekült, nem az, hogy hol jár most vagy hova tart.

A Táncoló Madarak Szigete éppen akkor tűnt fel előttük, amikor a Nap lebukott a látóhatáron. Téglavörös vulkanikus kőzete két lapockacsontszerű csúcsba tömörült. Qé Banssa az öböl partjától kiinduló hegyoldalakon terült el. Szegény település volt, sivár kis halászkikötő. Bellist elkedvetlenítette a gondolat, hogy megint egy undorító, vergődő kisvárosba kell betennie a lábát.

A tengerészek, akik nem kaptak kimenőt, komoran nézték, amint szerencsésebb társaik és az utasok eltűntek a hajó oldala mellett. A kikötőben nem horgonyzott másik új-crobuzoni hajó: Bellis nem adhatta át senkinek a levelét. Nem értette, miért állnak meg egyáltalán ebben a jelentéktelen kikötőben.

Egy kutatóúttól eltekintve, amikor évekkel ezelőtt felkereste Békásparlagot, Bellis még soha nem járt ilyen távol Új-Crobuzontól. Nézte a kikötő szélén álldogáló kisebb tömeget. Az emberek öregnek és türelmetlennek tűntek. A szél torz dialektusokat sodort felé. A legtöbb kiáltás sósvízi nyelven, a tengerészek argójában harsant, a Baziliszkusz-csatorna ezernyi nyelvjárásából, a ragamollból és a perrickiből, a kalózok és Jheshull-szigetek nyelvéből kialakult keveréknyelven.

Bellis észrevette, hogy Myzovic kapitány felfelé kaptat az egyik meredek utcán Új-Crobuzon oromzatos követségi épülete felé.

- Miért marad a fedélzeten? - kérdezte Johannes.

- Nincs szükségem sem zsíros ennivalóra, sem haszontalan csecsebecsékre - felelte a nő. - Teljesen lehangolnak ezek a szigetek.

Johannes lassan mosolyra húzta az ajkát, mintha mulattatná Bellis hangulata. Vállat vont, és felnézett az égre.

- Esni fog - mondta, mintha a nő viszonozta volna a kérdését -, és dolgom is van a fedélzeten.

- Egyébként miért kötöttünk ki itt? - kérdezte Bellis.

- Szerintem valami kormányzati ügyben - válaszolta Johannes óvatosan. - Ez az utolsó komolyabb előretolt állásunk. Innentől kezdve az új-crobuzoni befolyási zóna egyre... gyengébb lesz. Itt kint valószínűleg nagyon sok mindenre kell figyelni.

- Szerencsére - szólalt meg Bellis némi hallgatás után - ez egyáltalán nem tartozik ránk.

Tovább bámulták az egyre sötétedő óceánt.

- A foglyokat látta már? - kérdezte Johannes váratlanul.

- Nem - nézett fel rá Bellis meglepetten. - És ön? - Érezte, hogy védekező a hangneme. Zavarba hozta a hajó értelemmel bíró rakományának gondolata.

Annak idején Bellisre váratlanul és ijesztően tört rá a felismerés, hogy el kell mennie Új-Crobuzonból. Néma pánikban tervezte meg útját. Olyan messzire kellett jutnia, amennyire csak tudott, méghozzá gyorsan. A Sirályos-tenger és Myrshock túl közelinek tűnt, lázasan gondolkodott Shankellen és Yoraketchen, Neovadanon és Teshen. Ám ezek vagy túl veszélyesek, vagy túl idegenek, vagy túl nehezen megközelíthetőek, vagy egyszerűen túl ijesztőek voltak. Semmi olyat nem kínáltak, amitől az otthonává válhattak volna. És Bellis rémülten döbbent rá, hogy alig tud elmenni, hogy ragaszkodik Új-Crobuzonhoz, ragaszkodik ahhoz, ami meghatározta lényét.

Aztán eszébe jutott Nova Esperium. Ahol tárt karokkal várják az új telepeseket. Ahol nem tesznek fel kérdéseket. A világ másik felén van, a civilizáció parányi pörsenése egy ismeretlen földön. Otthon az otthonból, Új-Crobuzon gyarmata. Persze durvább, keményebb és kevésbé kényelmes - Nova Esperium még túl fiatal volt -, de akkor is a szülővárosa mintájára szerveződő kultúra.

Arra is rájött, hogy Nova Esperiumba még akkor is Új-Crobuzon fizeti az útiköltségét, ha elmenekül. És nyitva maradna egy kommunikációs csatorna: a rendszeres, bár kiszámíthatatlan kapcsolat az otthoni hajókkal. Tudná, mikor biztonságos visszatérni.

Ám a Vas-öböltől a Duzzadó-óceánon át Nova Esperiumig vezető hosszú, veszélyes útra induló hajók a gyarmat munkaerejét szállították. Ami azt jelentette, hogy foglyokkal rakták tele mindet: jobbágyokkal, szerződéses munkásokkal és újraformáltakkal.

Bellis gyomra mindig felfordult, ha eszébe jutottak a fénytelen hajófenékbe zárt férfiak és nők, ezért inkább nem is gondolt rájuk. Ha lett volna bármilyen választása, soha nem ment volna bele egy ilyen utazásba.

Bellis felnézett Johannesre, próbálta kifürkészi a férfi gondolatait.

- Be kell vallanom - szólalt meg az tétovázva -, meglep, hogy egy hangot sem hallok felőlük. Azt hittem, gyakrabban engedik ki őket.

Bellis hallgatott. Várta, hogy Johannes témát váltson és hagyja elfelejteni, hogy mi van a lábuk alatt.

A szél feléjük sodorta Qé Banssa parti kocsmáinak vigadozását. Kissé kétségbeesettnek tűnt.

Kátrány és acél alatt, lent a nyirkos kamrákban. Küzdelem a bedobott élelemért. Ürülék, sperma és alvadó vér. Sikolyok és ökölharcok. És súlyos láncok, és suttogás mindenfelől.

- Nagy kár, kölyök! - A hang rekedt volt a kialvatlanságtól, de az együttérzés őszintének tűnt. - Ezért valószínűleg megkorbácsolnak.

A börtönrészleg rácsa előtt a hajósinas gyászosan nézte a törött cserépdarabokat és a szétfolyt ragut. Ételt szedett a foglyok tálaiba, és kicsúszott a kezéből a fazék.

- Az ilyen cserép erősnek tűnik, mint a vas, de csak amíg el nem ejti az ember. - A rács mögött álló férfi mocskos volt és fáradt, akár a többi fogoly. Szakadt inge alatt hatalmas daganat duzzadt a mellkasán, amiből két hosszú, bűzhödt csáp tekergett elő. A nyúlványok élettelenül lógtak, holt teher volt mind. A szállítmány nagy részéhez hasonlóan a férfi is újraformált volt, a tudomány és a thaumaturgia szabott neki új formát, büntetésképpen.

- Arra emlékeztet, amikor Karmosláb háborúba ment - folytatta. - Hallottad már ezt a történetet?

A hajósinas egy vödörbe szedegette a zsíros húsdarabokat és a málló sárgarépát a padlóról. Felnézett a férfira. A fogoly hátracsoszogott, és nekitámaszkodott a falnak.

- Szóval egy szép napon, valamikor a világ kezdetén, Darioch kinéz a fára épült házából, és látja, hogy egy sereg közeledik az erdő felé. És ki más lenne az, ha nem a Denevérbőr törzs, hogy visszaszerezze a seprűit. Azt ugye tudod, hogy Karmosláb elvette a seprűiket?

A hajósinas tizenöt éves lehetett, idős már a posztjához. A ruhái nem sokkal voltak tisztábbak a foglyokéinál. Szembefordult a férfival, és elvigyorodott: igen, ismerte a történetet. Hirtelen annyira megváltozott, mintha egy pillanatra új testet kapott volna. Erősnek és férfiasnak tűnt, és amikor a mosoly eltűnt, ő pedig visszahajolt a kiborult ételhez, valamennyi megmaradt az új testtartásból.

- Akkor jó - folytatta a fogoly. - Szóval Darioch odahívja magához Karmoslábat, megmutatja neki a közeledő törzset, és így szól: „Ezt te basztad el, Karmosláb. Elvetted a holmijukat. És mivel Salter épp a világ végén jár, rád marad a harc.” Mire Karmosláb jajgatni és káromkodni kezd, és csak mondja és mondja... - A férfi egy beszélő szájat mímelve nyitogatta ujjait.

Folytatta volna, de a hajósinas a szavába vágott.

- Ismerem! - mondta hirtelen. - Már hallottam.

Szavait csend követte.

- Aha - morogta a férfi, aki maga is meglepődött a csalódottság érzésén. - Jól van, fiam. Mondok én azért valamit: én már jó ideje nem hallottam, úgyhogy szerintem elmondom végig.

A fiú értetlenül nézett rá, mint aki próbálja eldönteni, gúnyolódnak-e vele.

- Bánom is én - szólalt meg végül. - Azt csinálsz, amit akarsz. Engem nem érdekel.

A fogoly halkan, köhögésekkel és nagy, mély lélegzetvételekkel megszakítva elmondta a történetet. A fiú jött és ment a sötétségben a rácson túl, feltakarította a mocskot, újabb adagokat szedett. Ott volt még a történet végénél is, amikor Karmosláb kéménycsövekből és porcelántányérokból eszkábált páncélja darabokra tört, és jobban összevagdosta, mint ha semmit sem viselt volna.

A történet véget ért, a fiú ránézett a fáradt férfira, és megint elvigyorodott.

- A tanulságot nem mondod el? - kérdezte.

- Szerintem már tudod - mosolyodott el halványan a fogoly.

A fiú bólintott, s egy pillanatra felnézett, koncentrált.

- „Ha valami majdnem jó, de nem egészen, akkor jobb a semmi, mint a tökéletlennel beérni” - kántálta. - Nekem mindig is jobban tetszettek a tanulság nélküli mesék - tette hozzá, és leguggolt a rács elé.

- Hát ebben rohadtul egyetértünk, fiam - bólintott a férfi. Elhallgatott, és kidugta a kezét a vasrudak között. - A nevem Tanner Sack.

A hajósinas habozott: nem idegesen, csak a lehetőségeket és az előnyöket mérlegelve. Aztán kezet fogott Tannerrel.

- Köszönöm a mesét. Én Sékel vagyok.

És tovább beszélgettek.

Harmadik fejezet

Bellis felébredt, amikor felhúzták a horgonyt, bár az öbölre még sötétség borult. A Terpsichoria úgy remegett és rázkódott, mint egy vacogó állat, Bellis pedig odafordult a kajütablakhoz, és nézte, ahogy Qé Banssa gyér fényei eltávolodnak.

Reggel nem engedték fel a főfedélzetre.

- Elnézését kérem, asszonyom - mondta a tengerész. Fiatal volt, és rettenetesen feszengett attól, hogy meg kell állítania. - A kapitány parancsa: az utasok tíz óráig nem léphetnek a főfedélzetre.

- Miért?

A matróz hátrahőkölt, mintha Bellis pofon vágta volna.

- A foglyok egészségügyi sétán vannak - felelte, mire Bellis szeme kissé elkerekedett. - A kapitány kiengedi őket egy kicsit levegőzni, aztán fel kell súrolnunk a fedélzetet... Rettenetesen mocskosak. Miért nem reggelizik addig, asszonyom? Egykettőre végzünk az egésszel.

Amikor a fiatal tengerész már nem láthatta, Bellis megállt és elgondolkodott. Nem tetszett neki, hogy szinte rögtön felbukkant a foglyok problémája, ahogy Johannesszel beszélgettek róla.

Bellis látni akarta a hajó gyomrában elzárt férfiakat és nőket. Nem tudta volna megmondani, hogy valami perverz vágy hajtja vagy valamilyen nemesebb ösztön.

Nem a tat felé indult, az étkezőbe, hanem leereszkedett a félhomályos oldalfolyosók rejtekébe, mocskos ajtók sora mellett haladva el. A falakon tompa, mély hangok szűrődtek át: kutyaugatásnak hangzó emberi beszéd. Az utolsó ajtón benyitva egy kétoldalt padlótól mennyezetig bepolcozott kamrába jutott. Bellis hátranézett, de senkit sem látott. Elnyomta a cigarettáját, és belépett.

Amikor félretolta a vénséges, csontszáraz üvegeket, Bellis látta, hogy az egyik polc egy ablakot takar. Lepakolt a polcról, majd megpróbálta valamennyire letörölni az ablaküvegre rakódott mocsokréteget.

Hátrahőkölt, mert valaki elment odakint az ablak előtt, alig egy méterre tőle. Lábujjhegyre állva, hunyorogva erőltette a szemét, hogy kilásson a koszrétegen át a fedélzetre. Az óriási hátsó árboc épp előtte volt, homályosan látta mögötte a fő-és az előárbocot is. Alatta terült el a főfedélzet.

A tengerészek a maguk rituáléja szerint jártak-keltek, másztak és takarítottak.

De voltak ott sokan mások is, csoportokba verődve. Nagyon lassan mozogtak, ha mozogtak egyáltalán. Bellis szája megrándult. A foglyok főleg emberek és férfiak voltak, de nem nagyon lehetett általánosítani. Látott egy férfit S alakú, méteres nyakkal, egy nőt, akit gombolyagként vett körül számtalan rángatózó karja, egy alakot, akinek az alsó testét hernyótalp alkotta, és egy másikat, akinek fémhuzalok lógtak ki a csontjaiból. Egy dolog volt csak közös bennük, a szürkülő ruházatuk.

Bellis sohasem látott együtt, egy helyen ilyen sok újraformáltat, a büntetőgyárakban átalakított szerencsétleneket. Némelyiket ipari célokra módosították, a többieknek szemmel láthatóan pusztán a groteszk hatás céljából torzították el a száját, a szemét és az istenek tudják, mi mindenüket még.

Akadt néhány kaktusz és más fajú fogoly is: egy zagyv letört tüskékkel; egy kis fészekalja khepri, bogárfejük rángatózva csillogott a kilúgozott napfényben. Vogyanojok természetesen nem voltak. Egy ilyen utazáson nem pocsékolhatták az édesvizet az életben tartásukra.

Bellis hallotta a börtönőrök felharsanó kiáltásait. Emberek és kaktuszok csörtettek az újraformáltak közé, korbácsaikat lengetve. A foglyok tétován, kettesével, hármasával és tízesével elkezdtek körbe-körbe járni a fedélzeten.

Néhányan fekve maradtak, őket megbüntették.

*

Bellis hátralépett az ablaktól. Ezek hát láthatatlan utastársai.

Nem élénkültek fel túlságosan a friss levegőtől - gondolta hidegen. - Nem örültek a testmozgásnak.

Tanner Sack éppen csak annyira mozgott, hogy megússza a verést. A szemét tornáztatta. Három hosszú lépésig lefelé nézett, hogy ne keltsen feltűnést, aztán egy lépésig felfelé, hogy lássa az eget és a vizet.

A hajót finoman remegtette a gőzgép, és a vitorlákat is kifeszítették. A Táncoló Madarak Szigetének szirtjei gyorsan távolodtak. Tanner lassan haladt a hajó bal oldala felé.

Férfiak vették körül, akikkel a cellán is osztozott. A nők egy kisebb csoportban álldogáltak, valamivel távolabb. Az arcuk ugyanolyan mocskos, a tekintetük ugyanolyan hideg volt, mint az övé. Tanner meg sem próbált közelebb menni hozzájuk.

Hirtelen füttyszót hallott, két élesen váltakozó hangot, ami más volt, mint a sirályok rikoltozása. Felnézett, és meglátta Sékelt, aki egy nagy fémkitüremkedésen ült, és lelkesen súrolta. A fiú elkapta a pillantását, rákacsintott, és felvillant az arcán egy gyors mosoly. Tanner visszamosolygott rá, de Sékel már el is fordította a fejét.

A hajóorrban, egy bronzmotor fölé hajolva egy tiszt és egy matróz társalgott. Tanner próbálta kivenni, mit csinálnak, de egy bot csapódott a hátának, nem túl erősen, de fenyegetően. Egy kaktusz őr ráüvöltött, hogy ne álljon meg, úgyhogy ismét elindult. A mellkasához hegesztett idegen szövet megrándult. A csápok viszkettek, és úgy hámlottak, mintha megégtek volna a napon. Tanner rájuk köpött, és szétkente rajtuk a nyálát, mintha gyógyír lenne.

Bellis pontosan tíz órakor lenyelte az utolsó korty teáját, és felment a fedélzetre. A padlót már felsöpörték, és tisztára súrolták. Nyoma sem volt annak, hogy nemrég még a foglyok álltak rajta.

- Furcsa belegondolni - mondta Bellis valamivel később, miközben Johannesszel a vizet bámulták -, hogy Nova Esperiumban olyan férfiak és nők vezetői lehetünk, akik velünk utaztak ezen a hajón, de nem tudtunk róla.

- Önnel ez nem fordulhat elő - vélte a férfi. - Hiszen mióta van szüksége a nyelvészeknek szerződéses munkásokra?

- A természetbúvároknak sincs.

- Ez egyáltalán nem így van - mondta Johannes szelíden.

- Ládákat kell cipelni a rengetegben, csapdákat kell állítani, elkábított vagy leölt állatokat kell vonszolni, veszélyes ragadozókat kell legyőzni... Nemcsak rajzolásból áll a munkám, tudja. Egyszer majd megmutatom a sebhelyeimet.

- Komolyan mondja?

- Igen - mondta a férfi elgondolkodva. - Van egy fél méter hosszú forradásom, egy sardula műve... aztán egy harapás egy újszülött chalkydritől...

- Egy sardula? Tényleg? Megnézhetem?

Johannes megrázta a fejét.

- Egy elég... hm... kényes hely közelében kapott el - magyarázta.

Nem nézett a nőre, de nem tűnt szégyellősnek.

Johannes Gimgewryvel, a csődbe ment kereskedővel lakott egy kabinban. Útitársát megbénította saját alkalmatlanságának tudata, és szánalomra méltó vágyakozással méregette Bellist. Johannes soha nem tűnt kéjvágyónak - mintha mindig más dolgokat kellett volna átgondolnia, mielőtt esélye lett volna felfigyelni Bellis bájaira.

Nem mintha a nő vágyott volna bárki közeledésére - hamar lehűtötte volna Johannest, ha udvarolni kezd neki. Ám megszokta, hogy a férfiak megpróbálnak flörtölni vele - általában csak rövid ideig, amíg rájöttek, hogy hűvös viselkedése nem csak felvett szerep. Tearfly társasága őszinte volt és aszexuális, és ez nyugtalanította Bellist. Egy pillanatra megfordult a fejében, hogy a természetbúvár talán azok közé tartozik, akiket az apja „homoszexuálisnak” nevezett, ám semmiféle jelét nem látta annak, hogy Johannes jobban vonzódna bármelyik férfihez a fedélzeten, mint hozzá. Hiúságnak érezte, hogy egyáltalán ilyesmiken gondolkozik.

Amikor meghittebbé vált közöttük a hangulat, Johannesben néha megcsillant valami, ami a félelemre emlékeztetett. - Talán nem is érdekli az ilyesmi - gondolta Bellis. - Vagy talán gyáva.

Sékel és Tanner történeteket csereberéltek.

Sékel sok epizódot ismert Karmosláb krónikáiból, Tanner azonban az összesét. Ráadásul azokat is másképp tudta, mint ahogy a fiú korábban hallotta, és el is mesélte mindet. Sékel a tisztekről és az utasokról mesélt neki cserébe. Mélyen megvetette Gimgewryt, akinek heves maszturbálása kihallatszott a zárt kajütajtó mögül is. A szórakozott nagybácsis Tearflyt rémisztően unalmasnak találta, Myzovic kapitánytól pedig félt, ezért azt terjesztette róla, hogy látta részegen a fedélzeten járkálni.

Miss Cardomiumot kívánta. Bellis Coldwine-t kedvelte: „A hűvös nem is jó szó Feketéskék kisasszonyra.”

Tanner végighallgatta a jellemzéseket és a rágalmakat, a megfelelő helyeken felnevetett vagy cöcögött. Sékel továbbadta a tengerészek között terjengő szóbeszédeket és meséket is - a piasákról és a kalóznőkről, a marrikónokról és a varkalózokról, a víz alatt élő dolgokról.

A börtönrészleg sötétsége hosszan nyújtózott Tanner mögött.

Állandó gyűjtögetés és harc folyt az élelemért és az üzemanyagért. Nemcsak maradék húsért és kenyérért verekedtek: sok fogoly fém alkatrészekkel és gőzgépekkel kiegészített újraformált volt. Ha a kazánjaik leálltak, mozdulatlanságra kárhoztattak, ezért minden éghetőt összeszedtek. A raktér hátsó sarkában egy öregember állt: napokkal ezelőtt megbénult az ónötvözetből készült három lába. A kazánja halott volt és hideg. Csak akkor evett, amikor valaki megszánta, és enni adott neki, és senki sem hitte, hogy túl sokáig húzza már.

Sékelt teljesen lenyűgözte ennek a kis birodalomnak a brutalitása. Tágra nyílt szemekkel nézte az öregembert. Látta a foglyok sebhelyeit. Néha megpillantotta az önként vagy erőszak hatására közösülő férfipárok furcsa körvonalait.

Volt egy bandája a városban, a Hollókapunál, és aggódott, hogy mi lesz velük nélküle. Első lopását hatévesen követett el: egy sékelt hozott neki, és innen kapta a becenevét. Azt állította, nem emlékszik, hogy lenne bármilyen más neve. A hajóra akkor jelentkezett, amikor bandájának tevékenysége, ami immár a rablásra is kiterjedt, túlságosan felkeltette a milícia érdeklődését.

- Még egy hónap, és most én is ott vagyok veled, Tanner - mondta. - Nem sok híja volt.

A Terpsichoria orrárbocára szerelt időjárás-szabályozó készülék, amit a hajó thaumaturgistái kezeltek, eltávolította a levegőt a hajó elől. A vitorlák kidomborodtak, hogy betöltsék a légüres teret. Jó sebességgel haladtak.

A gépezet az új-crobuzoni felhőtornyokra emlékeztette Bellist. A Varpagony háztetői fölött tornyosuló ősi, működésképtelen gépek jutottak eszébe róla. Heves vágy tört rá az utcák és csatornák, a város puszta mérete után.

És a gépek után. A konstruktok után. Új-Crobuzonban mindenfelé ott voltak. Most be kellett érnie a kis időjárás-szabályozóval és az étkező konstruktjával. A hajó gyomrában dohogó gőzgép az egész Terpsichoriát egyetlen mechanizmussá tette, de az láthatatlan volt számára. Bellis úgy ténfergett a hajón, mint egy fölös fogaskerék. Hiányzott neki a haszonelvű káosz, amit kénytelen volt maga mögött hagyni.

Forgalmas tengerrészen haladtak át. Sok hajóval találkoztak: a Qé Banssa óta eltelt két napban Bellis hármat is látott. Az első kettő csak két kis hosszúkás folt volt a látóhatáron; a harmadik, egy zömök karavella, sokkal közelebb jött. Odralini volt, ezt hirdették a vitorláira függesztett kártyák. Hevesen imbolygott a nyugtalan tengeren.

Bellis látta a fedélzetén a tengerészeket. Figyelte, ahogy a bonyolult kötélzetén mászkálnak, ahogy a háromszögletű vitorlákat kezelik.

A Terpsichoria kopár szigetek mellett haladt el: Cadann, Rin Lor, Eidolon. Mindegyikhez fűződött valamilyen népmese, amiket Johannes betéve tudott.

Bellis órák hosszat bámulta a tengert. Itt, messze keleten sokkal tisztább volt a víz, mint a Vasöböl közelében: sötét, elmosódott foltokat, egész halrajokat látott a mélyben. A matrózok, akik épp nem voltak szolgálatban, lábukat a fedélzet szélén lelógatva hevenyészett botokkal horgásztak, csontokat és narválagyarakat faragtak és festettek meg korommal.

A távolban időnként felbukkant egy-egy nagy ragadozó, például egy orka alakja. Egyszer, naplementekor, a Terpsichoria egy kicsi, fával benőtt zátony közelében haladt el, és Bellis majdnem szívrohamot kapott, amikor az egyik szikla felemelkedett, és egy hatalmas hattyúnyak bontakozott ki előtte a vízből. A tompa fej elfordult, aztán a plesiaurus lustán kievickélt a sekély vízből, és eltűnt.

Egy rövid időre teljesen lenyűgözték a víz alatti ragadozók. Johannes behívta a kabinjába, és keresgélni kezdett a könyvei közt. Bellis több kötet gerincén is észrevette a férfi nevét: A sardulák anatómiáján, a Ragadozók a Vasöböl sziklamedencéiben címűn, a Megafauna-elméleteken. Amikor Johannes megtalálta a monográfiát, amit keresett, szenzációs rajzokat mutatott a nőnek egy ősi, tompa fejű, tíz méter hosszú halról; fűrészes fogú, előreugró homlokú goblincápákról és még sok minden másról.

A Qé Banssa utáni második nap estéjén a Terpsichoria őrszeme megpillantotta a Salkrikaltort övező szárazföld szabálytalan, szürke partvonalát. Már elmúlt kilenc óra, de az ég kivételesen teljesen tiszta volt, a Hold és lányai pedig nagyon fényesen ragyogtak.

Bellist tőle szokatlan módon ámulatba ejtették a vidéket borító hegyek, amiknek hasadékaiban szabadon süvöltött a szél. Mélyen a szárazföld belsejében, a látóhatár peremén ki tudta venni a völgyek oldalába kapaszkodó erdő sötét tömegét. A parton a fák csak halott, sófoltos rönkök voltak.

- Ez Bartoll! - kiáltott fel Johannes izgatottan. - Innen ezer mérföldre északra van a Cyrhussini-híd, ami huszonöt istenverte mérföld hosszú! Reméltem, hogy megnézhetjük, de attól tartok, csak a bajt keresnénk.

A hajó távolodott a szigettől. Hideg volt, és Bellis türelmetlenül összevonta magán vékony kabátját.

- Bemegyek - mondta, de Johannes nem figyelt rá.

A férfi visszafelé bámult, arra, amerről jöttek, Bartoll lassan eltűnő partjaira.

- Mi folyik itt? - morogta. Bellis hirtelen sarkon fordult. Kihallotta a férfi hangjából az értetlenkedő rosszallást. - Hová megyünk? - intett Johannes. - Nézze... távolodunk Bartolltól. - A szigetből már csak egy homályos sáv látszott a tenger peremén. - Salkrikaltor arra van... Keletre. Néhány óra múlva a homárok fölé érnénk, de dél felé megyünk... Eltávolodunk tőlük...

- Lehet, hogy nem szeretik, ha a fejük fölött mennek el a hajók - kockáztatta meg Bellis, de Johannes csak a fejét rázta.

- Ez a bevett útvonal - mondta. - Bartolltól kelet felé haladva lehet eljutni Salkrikaltor-Révbe. Így kell odamenni. Mi valahová máshová megyünk. - Felvázolt egy térképet a levegőbe. - Ez Bartoll, ez pedig Gnomon Tor, és a kettő között, a tengerben... Salkrikaltor. Itt lent, amerre tartunk... nincsen semmi. Csak egy sor sziklás kis sziget. Nagyon nagy ívben kikerüljük Salkrikaltor-Révet. Kíváncsi lennék, miért.

Másnap reggelre másoknak is feltűnt a szokatlan útvonalváltozás. A hír aztán órák alatt elterjedt a szűkös folyosókon. Myzovic kapitány összehívta az étkezőbe az utasokat. Mind a negyvenen megjelentek. Még a sápadt, rosszulléttel küzdő Meriopé nővér és a többi tengeribeteg is.

- Nincs ok az aggodalomra - biztosította őket a kapitány. Szemmel láthatólag dühös volt, amiért magyarázkodásra kényszerítették. Bellis elfordította róla a tekintetét, kinézett az ablakon. Miért vagyok itt? - gondolta. - Engem nem érdekel. Nem érdekel, hova megyünk, vagy hogy jutunk oda. - Azonban még saját magát sem sikerült meggyőzni, úgyhogy maradt.

- De miért tértünk le a megszokott útvonalról, kapitány? - kérdezte valaki.

A kapitány dühösen kifújta a levegőt.

- Nos - kezdte -, ide figyeljenek! Megkerüljük az Uszony-szigeteket, a Salkrikaltor déli határán lévő szigetcsoportot. Nem vagyok köteles magyarázatot adni maguknak. Mindazonáltal... - Elhallgatott, hogy a hallgatóságának tagjai átérezhessék, milyen kiváltságban részesülnek - ...az adott körülmények között... meg kell kérnem önöket, hogy a következő információkkal kapcsolatban tanúsítsanak bizonyos fokú önmérsékletet.

- Azért kerüljük meg az Uszony-szigeteket, mielőtt egyenesen Salkrikaltor-Rév felé fordulnánk, hogy elhaladjunk bizonyos új-crobuzoni érdekeltségek mellett. Bizonyos tengeri ipari létesítményekről van szó. Melyek létezése nem köztudott. Namármost, akár be is zárathatnám magukat a kabinjaikba. Ám akkor megláthatnának valamit az ablakokon át, és nem szeretném, ha mindenféle pletykák kezdenének terjengeni. Tehát szabadon járhatnak-kelhetnek, de csak a tatfedélzeten. Azonban. Azonban mint hazafiakat és jó állampolgárokat kérem önöket, hogy kezeljék bizalmasan mindazt, amit ma este látni fognak. Megértették?

Bellis undorodva fogadta a beálló, kissé áhítatos csendet. Elbódítja őket a fellengzősségével - gondolta, és megvetően elfordult.

A hullámokat csak néhány elszórt sziklatömb törte meg, semmi izgalmasabb. Az utasok nagy része a tatfedélzeten gyülekezett, és kíváncsian lestek a tengert.

Bellis a látóhatárra szegezte a tekintetét. Bosszantotta, hogy nem lehet egyedül.

- Mit gondol, tudni fogjuk, hogy az az, amikor meglátjuk? - kérdezte egy nő, akit Bellis nem ismert. Elengedte a füle mellett a kérdést.

Sötétedett, és egyre hidegebb lett, néhány utas visszament a kabinjába. Az Uszonyszigetek hegyei hol felbukkantak, hol eltűntek a látóhatáron. Bellis forralt bort kortyolgatott, hogy felmelegedjen. Kezdett unatkozni, és a tenger helyett inkább a matrózokat figyelte.

Aztán hajnali kettő körül, amikor már csak az utasok fele állt a tatfedélzeten, valami előtűnt keleten.

- Istenek az égben! - suttogta Johannes.

Hosszú ideig vészjósló, kivehetetlen sziluett maradt. Aztán ahogy közelebb értek, Bellis látta, hogy egy hatalmas, tengerből kimeredő fekete torony az. A csúcsán olajos fény ragyogott, mocskos lángnyelvköpetként.

Már majdnem ott jártak. Alig egy mérföldre lehettek tőle. Bellisnek elállt a lélegzete.

Egy platform volt az, a tenger fölött. Oldalainak hossza meghaladta a hatvan métert. Félelmetesen függött a levegőben, betonsúlyát három masszív fémláb tartotta. Bellis hallotta a dübörgését.

Hullámok törtek meg a lábain. A sziluettje olyan változatos és torz volt, mint bármelyik nagyvárosé. A három oszlopláb fölött néhány látszólag találomra elhelyezett torony csúcsosodott, daruk mozogtak karmos kezekként; azok fölött pedig egy fémgerendákból emelt hatalmas minaretből tört az égre a tűz. A lángnyelv körül thaumaturgikus hullámok torzították el a teret. A platform alatti árnyékokban óriási fémakna merült a tengerbe. Beépített szintjein fények csillogtak.

- Szátyár nevére, mi a fene ez? - hebegte Bellis. Rendkívüli volt és lenyűgöző. Az utasok tátott szájjal bámulták, mint a bolondok.

Az Uszonyszigetek legdélebbi tagjainak hegyei árnyékként sötétlettek a távolban. A platform lábainak közelében ragadozóalakok mozogtak: páncélos hajók őrjáratoztak. Az egyik fedélzetéről bonyolult, szaggatott ritmusban villództak a fények, s válaszul hasonló fénykitörés támadt a Terpsichoria hídján.

A mesés építmény fedélzetén felbődült egy kürt.

Azzal már távolodtak is az építménytől. Bellis csak nézte, ahogy egyre kisebb lett, s közben folyamatosan tüzet okádott.

Johannes a döbbenettől mozdulatlanul állt.

- Fogalmam sincs - szólalt meg lassan. Bellisnek kellett egy pillanat, míg rájött, hogy a korábbi kérdésére válaszol. Addig nézték a gigantikus építményt, amíg az teljesen bele nem olvadt a távolba.

Amikor eltűnt, némán elindultak a folyosók felé. Aztán, épp amikor odaértek a kabinajtókhoz, valaki felkiáltott mögöttük.

- Még egy!

Valóban, néhány mérföldre tőlük egy másik kolosszális platform állt.

Nagyobb, mint az első. Négy viharvert betonláb tartotta. Kevesebb építmény meredezett rajta. Mind a négy sarkában egy-egy vaskos, zömök torony, az egyik szélén pedig egy óriási daru kapott helyet. Az építmény úgy morgott, mintha élt volna.

Ismét felvillantak a járőrhajók fényei, és a Terpsichoria ismét válaszolt.

Szél támadt, az ég hideg volt, mint a vas. A közönyös tenger hullámai között az építmény felbődült, miközben a Terpsichoria belecsusszant a sötétségbe.

Bellis és Johannes várt még egy órát. A kezük elgémberedett, a leheletük fehéren gomolygott, de semmi más nem bukkant fel. Csak a vizet látták, és helyenként az Uszonyszigetek egy-egy távolba szakadt, sötét tagját.

1779. aróra 5., láncnap, a Terpsichoria fedélzetén

Amikor ma reggel beléptem a kapitány kabinjába, azonnal láttam, hogy valami felbosszantotta. A fogát csikorgatta, az arcán gyilkos kifejezés ült.

- Miss Coldwine - mondta -, néhány óra múlva megérkezünk Salkrikaltor-Révbe. A többi utas és a legénység kap egy kis kimenőt, de attól tartok, ön nem részesülhet ebben a kiváltságban.

A hangja kifejezéstelen volt és veszélyes. Az íróasztaláról mindent elrakott. Ez zavart, de nem tudom, miért. Általában papírok hevertek mindenfelé. Most nem volt közöttünk ütközőzóna.

- Találkozóm van a Salkrikaltor Nemzetközösség képviselőivel, és ön lesz a tolmácsom. Dolgozott már kereskedelmi küldöttségekkel... ismeri az előírt szöveget. A salkrikaltori homáremberek nyelvére fog fordítani a képviselőknek, az ő tolmácsuk pedig ragamollra az ő szavaikat nekem. Nagyon fog figyelni, hogy biztos legyen a mondandójában, és ő is figyelni fog magára. Ez biztosítja mindkét oldal őszinteségét. De maga nem vesz részt a beszélgetésben. Teljesen világos voltam? - Úgy hangsúlyozta a mondatot, mint egy tanár. - Maga nem hall semmit, ami közöttünk elhangzik. Maga csak egy közvetítő, semmi más. Nem hall semmit.

Álltam a kurafi tekintetét.

- A legmagasabb biztonsági besorolásba eső ügyekről lesz szó. Egy hajón, Miss Coldwine, nagyon kevés titok van. Higgyen nekem. - Felém hajolt. - Meg fogom tudni, ha bárkinek beszél róla, hogy miről tárgyaltunk... A tisztjeimnek, a hányós szerzetesnőjének, vagy drága barátjának, dr. Tearflynak...

Biztosan nem kell hangsúlyoznom, mennyire megdöbbentem.

Mindeddig sikerült elkerülnöm, hogy magamra vonjam a kapitány haragját, de a dühe szeszélyessé tette. Márpedig engem nem fog gyengének látni. Néhány hónapok neheztelés kisebb ár, mint az állandó stratégia visszavonulás, akárhányszor csak a közelembe jön.

Ráadásul fel voltam háborodva.

Olyan fagyos hangon szólaltam meg, ahogy csak tudtam.

- Kapitány, mindezt már megbeszéltük akkor, amikor felajánlotta ezt a posztot. Az előéletem és a referenciáim magukért beszélnek. Nem méltó önhöz, hogy most így kioktasson. - Igen fennkölt voltam. - Nem erőszakkal toborzott tizenhét éves vagyok, akit sértegethet, kapitány! A megállapodásunk szellemében fogom végezni a munkámat, és a hozzáértésemet még ön sem kérdőjelezheti meg!

Fogalmam sem volt, mi dühítette fel, és nem is érdekelt. Hogy az istenek rohasszák le róla a bőrt!

Most pedig itt ülök a „hányós szerzetesnővel” - bár igazából kicsit jobban néz már ki, s valamit makogott arról, hogy kerülőnapon istentiszteletet tart -, és befejezem ezt a levelet. Közeledünk Salkrikaltorhoz, ahol lepecsételhetem és betehetem a raktárba, ahonnan majd felveszi a legközelebb erre járó, Új-Crobuzonba tartó hajó. Mindössze néhány hét késéssel fog eljutni hozzád ez az elhúzódó búcsú. Ami nem is olyan rossz. Remélem, jó egészségben talál.

Remélem, ugyanúgy hiányzom neked, ahogy te nekem. Nem tudom, mit fogok csinálni, ha még ez a kapcsolat is megszűnik közöttünk. Legközelebb egy-két év múlva hallasz majd felőlem, amikor újabb hajó fut be Nova Esperium kikötőjébe, és képzeld csak el, milyen leszek majd! A hajam biztosan hosszú lesz, sárral tapasztott fonatokkal, köntösömet mindenféle jelek borítják majd, mint valami vad sámánét! Ha még emlékszem rá, hogyan kell írni, írok neked, elmesélem, mivel telnek a napjaim, és megkérdezem, milyen az élet a városomban. És talán te is írsz majd, és elmondod, hogy minden rendben van, hazatérhetek.

Az utasok izgatottan vitáztak arról, hogy mit láttak előző éjszaka. Bellis lenézően figyelte őket. A Terpsichoria áthaladt a Faggyúbegy-szoroson, és beért Salkrikaltor nyugodtabb vizeire. Először Gnomon Tor buja szigete bukkant fel, majd délután öt óra előtt nem sokkal Salkrikaltor-Rév is megjelent a látóhatáron.

A Nap már nagyon alacsonyan járt, a fény megsűrűsödött. Gnomon Tor zöld és tömör partvonala néhány mérföldre nyugatra emelkedett ki a vízből. Salkrikaltor-Rév tornyai és háztetői megnyúló árnyak vízszintes erdejében törték meg a hullámokat.

Az épületek betonból, vasból, kőből és üvegből készültek, és helyenként kemény hidegvízi korallból. Csigalépcsők futottak körbe oszlopokon, amiket tűvékony hidak kötöttek össze. Harminc méter magas, csipkefinom, kúp alakú tornyok, sötét, szögletes erődök. Ellentétes stílusok tömkelege.

A város sziluettje mintha egy gyerek terjengős vázlata lett volna egy zátonyról. Az organikus tornyok úgy duzzadoztak, mintha csőférgek rakták volna őket. A csipkekorallnak is megvoltak az megfelelői - sokemeletes épületek, amelyek tucatnyi parányi szobává ágaztak szét -, az alacsony, sokablakos arénák pedig gigászi szivacsokra emlékeztettek. A fodros épületszalagok tűzkorallként vöröslöttek.

A víz alatti város tornyai harminc méterrel emelkedtek a vízszint fölé, alakjuk mégsem tört meg. A tengerszinten hatalmas ajtók tátongtak. Zöld nyálka jelezte, hol fogja ellepni őket a dagály.

Akadtak újabb épületek is. Kőből faragott, vassal bordázott, ovális paloták a víz alatti tetőkből felszökő árbocokhoz rögzítve. Lebegő platformok fészkeltek gőgösen a tengeren, rajtuk szögletes téglaházak - éppen úgy, mint Új-Crobuzonban.

Ezernyi homár és elég sok ember járt-kelt a vízszint fölött, a járdákon és a hidakon, de magasabban is. A tornyok között több tucatnyi lapos hasú bárka és csónak cikázott.

Az óceánjárók a város határában vetettek horgonyt, a tengerfenékbe mélyesztett cölöpök mellett kötöttek ki. Kogok, dzsunkák, itt-ott egy-egy gőzhajó. Ezek felé közelített a Terpsichoria.

- Nézze! - mondta valaki Bellisnek, és lefelé mutatott. A víz kristálytiszta volt. Bellis még az egyre erőtlenebb fényben is ki tudta venni lent a mélyben Salkrikaltor széles, külvárosi utcáit, amiket hideg fényű lámpák szegélyeztek. Az épületek teteje legalább tizenöt méterre volt a felszíntől, hogy legyen hely a fenti hajóforgalomnak.

A víz alatti tornyokat összekötő járdákon Bellis még több polgárt, még több homárembert látott. Sebesen surrantak és úsztak, sokkal ügyesebben mozogtak, mint honfitársaik fent, a szabad levegőn.

Rendkívüli hely volt. Amikor kikötöttek, Bellis irigykedve nézte a Terpsichoria ereszkedő csónakjait. A legénység és az utasok többsége türelmetlenül sorakozott a létrák előtt. Izgatottan vigyorogtak és csevegtek, és le sem vették szemüket a városról.

Lassan beesteledett. Salkrikaltor tornyainak csak a körvonalai látszottak; kivilágított ablakaik tükörképe megcsillant a fekete vízen. Halk hangok szálltak a levegőben: zene, kiáltások, gépek csikorgása, hullámok moraja.

- Hajnali kettőre mindenki itt legyen! - üvöltötte egy zászlós. - Maradjanak az emberi negyedben, szigorúan a víz fölött! Ott is sok mindent lehet csinálni, és még a tüdejüket sem veszélyeztetik.

- Miss Coldwine?

Bellis odafordult Cumbershum korvettkapitányhoz.

- Kérem, jöjjön velem, kisasszony! A tengeralattjáró készen áll.

Negyedik fejezet

A parányi tengeralattjáróban, a rézcsövek és mutatós műszerek szűk összevisszaságában szorongó Bellis a nyakát nyújtogatva próbált elnézni Cumbershum és Myzovic kapitány, illetve a kormánynál álló tengerész mellett.

A tenger az egyik pillanatban még a megerősített elülső ablak alját csapkodta; aztán a hajó hirtelen előredőlt, eltűnt az ég, és hullámok söpörtek végig az üvegkupolán. A hullámverés csobogása és a sirályok halk vijjogása azonnal megszűnt. Mindössze zümmögő sivítás hallatszott, ahogy beindult a hajócsavar.

Bellis izgatottan várt.

A tengeralattjáró előredőlt, és kecsesen elindult lefelé a láthatatlan sziklák és homokfenék felé. Tömpe orra alatt felragyogott egy erős ívfény, és kúp alakban megvilágította előttük a vizet.

A tengerfenék közelében kicsit felemelték a hajó orrát. Az esti fény még halványan leszüremlett, de sok helyen kizárta a hajók hatalmas árnyéka.

Bellis kinézett a kapitány válla fölött a sötét vízbe. Az arca kifejezéstelen volt, de áhítatosan tördelte a kezét. Halak suhantak el precíz hullámokban, előre-hátra szökkenve az esetlen fém behatoló körül. Bellis természetellenesen hangosnak hallotta saját kapkodó lélegzetét.

A tengeralattjáró óvatosan kanyargott a felettük lebegő hajókról indákként lelógó horgonyláncok között. A kormányos szakértő keccsel mozgatta a vezérlőkarokat, a hajó kicsit felemelkedve áthaladt egy kis, töredezett szelő sziklaperem fölött, és felbukkant előttük Salkrikaltor-Rév.

Bellisnek elállt a lélegzete.

Mindenhol lámpák lógtak. A gömbök hideg fényt árasztottak, mint a deres holdak, nyomát sem lehetett látni az új-crobuzoni gázlámpák szépiaszínének. A város úgy ragyogott a sötétedő vízben, mint egy lidércfénnyel teli háló.

A város peremén porózus kőből és korallból épített alacsony házak álltak. A tetők fölött és a tornyok között más tengeralattjárók siklottak úti céljuk felé. A tengerfenékre süllyesztett gyalogutak a távoli rakpartokhoz és a városközpont katedrálisaihoz vezettek, melyek csak nagyon halványan látszottak a tengervízben az egymérföldes távolságból. Ott, Salkrikaltor-Rév szívében álltak azok az épületek, amik majdnem a hullámokig nyújtózkodtak. A felszín alatt sem veszítettek szépségükből. A város összességében egy spirálmenetű csigaházra emlékeztetett, és minden pontja kapcsolatban állt az összes többivel.

Mindenfelé homárembereket lehetett látni. Lustán pillantottak fel a fejük fölött elsuhanó tengeralattjáróra. Hullámos, színes szövetekkel díszített üzletek előtt álltak és alkudoztak; gondosan nyírt hínárral borított négyszögletes parkokban társalogtak; kusza sikátorokban sétáltak. Szekereik elé két méter magas tengericsigákat fogtak. Sok gyerek volt - játszottak, ketrecbe zárt sügéreket és színes nyálkáshalakat piszkáltak.

Bellis látott toldozott-foldozott házakat is. A főutaktól távolabb az áramlatok szerves hulladékot hordtak a koralludvarokba.

A vízben minden mozdulat elnyújtottnak tűnt. A tetők fölött homáremberek úsztak, cseppet sem elegáns farokcsapásokkal. Magas párkányokról léptek ki és befeszített végtagokkal süllyedtek lefelé lassan.

A tengeralattjáró belsejéből a város némának tűnt.

Lassan haladtak a Salkrikaltor központjában álló monumentális építmény felé. Halakat és lebegő szemetet rebbentettek szét maguk előtt. Ez egy igazi metropolisz - gondolta Bellis. Duzzadó és nyüzsgő. Éppen olyan, mint Új-Crobuzon, de rendben tartják és félig a víz alá rejtették.

- Az a hivatalnokok háza, ott - mutatta Cumbershum Bellisnek. - Az egy bank. Arra az egy gyár. Ezért üzletelnek a homárok olyan sokat Új-Crobuzonnal: mi segítünk nekik a gőztechnológiában. Víz alatt elég nehéz működésre bírni a masinákat. Ez pedig a Salkrikaltor Homár Nemzetközösség központi tanácsának épülete.

Az építmény nagyon összetett volt. Olyan hajlatok és kidudorodások alkották, mintha egy valószerűtlenül nagy korallagy lett volna, amibe belevésték a tekervényeket. A tornyok egészen a felszínig felszöktek. A legtöbb szárnynak - mindegyiket hieroglifákkal megörökített legendákkal és összetekeredett kígyókkal díszítették - hagyományos salkrikaltori stílusú, nyitott ajtói és ablakai voltak, amiken zavartalanul jártak ki és be a kisebb halak. Az egyik részleget azonban légmentesen lezárták, kis zsilipjeit vastag fémajtók őrizték. A szellőzőikből folyamatos buborékáradat tört fel.

- Ott szokták fogadni a fentieket - magyarázta a kadét. - Oda megyünk mi is.

- Salkrikaltor-Rév felszíni részén él néhány ember - mondta Bellis lassan. - A víz fölött rengeteg hely van, és a homárok akár órákig is gond nélkül be tudják lélegezni a levegőt. Miért itt lent akarnak fogadni minket?

- Pontosan ugyanazért, amiért mi a Parlament fogadótermében fogadjuk a salkrikaltori nagykövetet, Miss Coldwine - felelte a kapitány -, akármilyen kényelmetlenséget jelentsen is ez neki. Ez az ő városuk, mi csak vendégek vagyunk. Mármint... - Bellis felé fordult, és körbeintett, magát és Cumbershumot értve a mozdulatba - ...mi. Mi vendégek vagyunk. - Azzal lassan elfordult.

Inkább egy disznót ellett volna az anyád! - gondolta Bellis dühösen, de rezzenetlen, jeges arccal.

A kormányos szinte teljesen lecsökkentette a sebességet, és egy nagy, sötét nyíláson át bekanyarodott az épületbe. Homárok feje fölött lebegtek el, akik karlendítésekkel mutatták az utat, egészen a betonfalú folyosó lezárt végéig. Mögöttük dübörögve bezárult egy hatalmas ajtó.

A falakon körbefutó vastag csövekből óriási buborékáradat tört fel. A betóduló levegő a szelepeken és kiömlőcsatornákon át kipréselte a tengervizet. A vízszint lassan csökkenni kezdett. A tengeralattjáró lassan leereszkedett a betonpadlóra, és az oldalára dőlt. Az orrablakon nedves sávokat és foltokat hagyott a víz, és Bellis kibámult a levegőbe. Miután kiszivattyúzták belőle a vizet, a terem kopottnak tűnt.

Amikor a kadét meglazította az ajtó csavarjait, odakintről hűvös légáramlat tört be. A betonpadlón tócsák csillogtak. Maga a helyiség hínár-és halszagot árasztott. Miközben a tisztek az egyenruhájukat igazgatták, Bellis kilépett a tengeralattjáróból.

Egy homárasszony állt mögöttük. Lándzsát tartott a kezében - túl mívesnek és gyengének tűnt ahhoz, hogy ne szertartási eszköz legyen, vélte Bellis -, és valamilyen élénkzöld, nem fémből készült mellvértet viselt. Bellis egy biccentéssel üdvözölte.

- Köszönje meg neki, hogy fogad minket! - utasította a kapitány. - Mondja meg neki, hogy tájékoztassa a tanács vezetőjét az érkezésünkről!

Bellis fújt egy nagyot, és megpróbált ellazulni. Végül csak összeszedte magát, és felidézte a salkrikaltori homárnyelv szókincsét, nyelvtanát, szintaxisát és kiejtését: mindent, amit a Marrikkaccsal töltött hetek alatt tanult. Elmondott magában egy gyors, cinikus, néma imát.

Aztán megformálta a homárok rezgő, csettegő, vízben és levegőben egyaránt hallható vakkantásait, és megszólalt.

Óriási megkönnyebbülésére a homár bólintott, és válaszolt.

- Be fogom jelenteni önöket - mondta, gondosan helyesbítve a Bellis által használt igeidőt. - A kormányosuk maradjon itt. Önök kövessenek!

Nagy, légmentesen záró ablakok néztek a rikító tengeri növényekkel teli kertre. A falakat a salkrikaltori történelem nevezetes pillanatait megörökítő faliszőnyegek borították. A padlót kőlapokkal burkolták - teljesen száraz volt, és valamilyen rejtett helyről fűtötték. A szobát csak feketével díszítették: szurokkővel, fekete korallal és sötét igazgyönggyel.

Három homárember üdvözölte főhajtással az érkezőket. Az egyik, aki sokkal fiatalabb volt társainál, Bellishez hasonlóan kissé hátrább állt. Sápadtak voltak. A kátrányszáji homárokhoz képest sokkal több időt töltöttek a víz alatt, ahol a Nap nem foghatta meg őket. A homárok és az emberek felsőtestét csak a nyakon található kopoltyúk kis fodrai különböztették meg, ám ebben a tengermélyi sápadtságban is volt valami idegen.

Deréktól lefelé a homárok páncélos alsó fele megegyezett az óriás sziklarákokéval: az ízelt szelvényeket durva felületű, helyenként egymást átfedő lemezek borították. Emberi felsőtestük ott kezdődött, ahol a rákok szemei és csápjai lettek volna. Lábaik sokasága még a számukra idegen közegben, a levegőben is kecsesen mozgott. Amikor megmozdultak, halk hang hallatszott: a kitinlemezek zörrentek szelíden.

Ízelt hátsó felüket tetoválással díszítették, pontosabban mintákat véstek a páncélba, és különböző színekkel kifestették őket. A két idősebb homárnak rendkívül sok szimbólum ékesítette az oldalát.

Az egyik előrelépett, és szaporán pergő salkrikaltori nyelven megszólalt. Egy pillanatra csend támadt.

- Üdvözöljük önöket - szólalt meg mögötte a fiatal homár. Erős akcentussal beszélte a ragamollt. - Örülünk, hogy eljöttek és tárgyalhatunk.

Lassan indult a társalgás. Szkarakacsi király, a tanács vezetője és Drúd'adzsi király, a tanács tagja rituális udvariasságokkal kezdte, amikben Myzovic és Cumbershum sem maradt el tőlük. Mindenki egyetértett abban, hogy remek dolog, hogy találkoztak, és hogy a két nagyszerű város olyan jó kapcsolatokat ápol, hogy a kereskedelem a jó szándék legjobb biztosítéka, és a többi, és a többi.

A társalgás szaporán pörgött. Bellis azon kapta magát, hogy szinte zökkenőmentesen fordítja a részleteket is. Megvitatták, mennyi almát és szilvát hagy a Terpsichoria Salkrikaltorban, és hány palack kenőcsöt és likőrt kap érte cserébe.

Hamarosan rátértek az államügyekre, olyan információkra, amelyek csak az új-crobuzoni parlament legfelsőbb köreiből származhattak: mikor váltják le a nagyköveteket, milyen kereskedelmi megállapodások ígérkeznek más hatalmakkal, és várhatóan milyen hatással lennének ezek a szerződések a Salkrikaltorral ápolt kapcsolatra.

Bellisnek könnyen sikerült lezárni a fülét, és egyszerűen átfolyatni magán az információkat. Nem hazafiságból vagy az új-crobuzoni kormány iránti hűségből - ilyet egyáltalán nem érzett -, hanem puszta unalomból. A titkos tárgyalások érthetetlenek voltak, a kis információmorzsák, amiket Bellis tolmácsolt, túl részletesek és fárasztóak. Helyettük inkább a feje fölött lévő több ezer tonnányi vízre gondolt, és meglepve tapasztalta, hogy nem fél.

Egy ideig automataként dolgozott. Szinte azonnal elfelejtette mindazt, amit kiejtett a száján.

Míg egyszer csak észre nem vette, hogy a kapitány hangneme megváltozik, s azon kapta magát, hogy odafigyel rá.

- Már csak egy kérdésem lenne, excellenciás uram - kortyolt bele az italába Myzovic kapitány. Bellis elköhögte és elvakkantotta a salkrikaltori hangokat. - Qé Banssában azt a parancsot kaptam, hogy vizsgáljak ki egy bizarr pletykát, amiről Új-Crobuzon képviselői hoztak hírt. Annyira nevetséges az egész, hogy biztos voltam benne, csak valami tévedés lehet Mindazonáltal kitérőt tettem az Uszonyszigetek felé... Ezért is késtünk el erről a találkozóról.

- A kitérőnk során a legnagyobb sajnálattal és aggodalommal fedeztem fel, hogy a pletykák igazak. Azért hozom szóba ezt a dolgot, mert érinti a Salkrikaltorral ápolt baráti kapcsolatunkat. - A kapitány hangja megkeményedett.

- Az ügynek a salkrikaltori vizeken működő érdekeltségeinkhez van köze. Az Uszonyszigetek déli peremén, ahogyan azt a tanácstagok is tudják, van néhány létfontosságú befektetésünk, amelyekért tekintélyes összegű horgonyzási díjat fizetünk önöknek. Természetesen a platformjainkról, a fúrótornyainkról beszélek.

Bellis még soha nem hallotta a fúrótorony szót, ezért a legcsekélyebb fennakadás nélkül, de ragamoll nyelven mondta ki. Úgy tűnt, a homárok is megértették. Bellis továbbra is automatikusan és gördülékenyen fordított, de lenyűgözve figyelt a kapitány minden szavára.

- Éjfél körül haladtunk el mellettük. Előbb az egyik, majd a másik mellett. Minden a legnagyobb rendben volt, a Manikinnél és a Trashstarnál is. Ám, tanácsnokok... - Előredőlt, letette a poharát, és ragadozó tekintettel rájuk meredt.

- Van egy nagyon fontos kérdésem. Hol van a harmadik?

*

A homár tisztviselők a kapitányra meredtek. Lassan, komikus módon egyszerre összenéztek, majd visszafordultak Myzovichoz.

- Bevalljuk, nem értjük, kapitány. - A tolmács halkan beszélt urai helyett, a hangja egyenletes volt, de Bellis a pillanat törtrészéig elkapta a tekintetét. Valami felvillant közöttük, valamilyen közös döbbenet, egy kis bajtársiasság.

Mibe keveredtünk, kolléga? - gondolta Bellis. Feszült volt, bármit megadott volna egy cigarettáért.

- Erről semmit sem tudunk - folytatta kollégája. - Minket nem érdekelnek a platformok, amíg időben kifizetik a horgonyzási díjat. Mi történt, kapitány?

- Az történt - felelte feszülten Myzovic kapitány -, hogy a Sorghum, a mélytengeri fúrótornyunk, az úszó platformunk eltűnt. - Megvárta, hogy Bellis utolérje a fordítással, aztán várt még egy kicsit, elnyújtva a csendet. - Hozzáteszem, az öt hadihajóból álló kíséretével, a tisztjeivel, a személyzetével, a legénységével és a geoempatájával együtt.

- Három hete érkezett az első hír a Táncoló Madarak Szigetére, hogy a Sorghum nincsen a horgonyzóhelyén. A többi fúrótorony legénysége kérdezősködni kezdett, nekik miért nem szóltak a Sorghum áthelyezéséről. Ám senki sem adott parancsot a helyváltoztatásra. - A kapitány letette a poharát, és rámeredt a két homárra. - A Sorghumnak még legalább fél évig a helyén kellett volna maradnia. Ott kellene lennie, ahol hagytuk. Tanácsnokok... mi történt a fúrótornyunkkal?

Amikor Szkarakacsi válaszolt, a tolmács hűen utánozta lágy hangjait.

- Semmit sem tudunk.

Myzovic kapitány összekulcsolta a két kezét.

- A dolog alig száz mérföldre történt, salkrikaltori vizeken, olyan területen, ahol rendszeresen járőröznek a vadászaik és a tengerészeik, és semmit sem tudnak? - Hangja visszafogott volt, de fenyegető. - Tanácsnokok, ez elképesztő! Fogalmuk sincs, mi történt? Nem tudják, vajon elsüllyedte egy heves viharban? Netán megtámadták és lerombolták? Képesek azt állítani, hogy nem hallottak semmit? Ilyen nagyságrendű dolog történhet a partjaik előtt úgy, hogy az égvilágon semmit nem tudnak róla?

Hosszú csend állt be. A két homár összehajolt, és egymás között suttogott.

- Sok pletykát hallunk... - mondta Szkarakacsi király a tolmácson keresztül. Drúd'adzsi szúrós tekintettel méregette az embereket. - Ám erről semmit sem hallottunk. Támogatásunkat és sajnálatunkat fel tudjuk kínálni új-crobuzoni barátainknak... de információkat nem.

- Meg kell mondanom - szólalt meg Myzovic, miután suttogva váltott néhány szót Cumbershummal -, hogy mélyen elszomorodtam. Új-Crobuzon nem fog horgonyzási díjat fizetni egy olyan fúrótoronyért, ami nincs a helyén. Ezennel egyharmadával csökkentem a bérleti díjat. Továbbá tájékoztatni fogom városunk vezetőit arról, hogy önök képtelenek voltak segítséget nyújtani az ügyben. Ez bizonyos fokig megkérdőjelezi Salkrikaltor abbéli képességét, hogy érdekeltségeink védelmezőjeként tevékenykedjen. Kormányunk további tárgyalásokat fog követelni az ügyben. Új megállapodásokat kell majd kötni. Köszönjük a vendéglátást. - A férfi felhajtotta az utolsó kortyot. - Egy éjszakára a salkrikaltori öbölben maradunk. Holnap kora reggel kifutunk.

- Egy pillanat, kapitány, kérem! - emelte fel a kezét a tanács vezetője. Gyorsan odasúgott valamit Drúd'adzsinak, aki bólintott, és kecsesen kisurrant a teremből. - Van még valami, amiről beszélnünk kell.

Amikor Drúd'adzsi visszatért, Bellis szeme elkerekedett. A homár mögött egy ember ballagott.

Annyira nem illett a többiek közé, hogy a látványa teljesen megzavarta Bellist. Úgy bámulta, mint egy bolond.

A nyílt, vidám arcú férfi fiatalabbnak tűnt, mint ő. Nagy csomagot cipelt, és tiszta, de kopott ruhát viselt. Lefegyverzően mosolygott Bellisre. A nő kissé összeráncolta a homlokát, és elfordította a tekintetét.

- Myzovic kapitány? - A férfi új-crobuzoni akcentussal beszélte a ragamollt. - Cumbershum korvettkapitány? -A tisztekhez lépett, és kezet nyújtott nekik. - Attól tartok, az ön nevét nem tudom, hölgyem - fordult Bellis felé.

- Miss Coldwine a tolmácsunk, uram - vágott közbe a kapitány, mielőtt Bellis válaszolhatott volna. - Velem kell tárgyalnia. Ki maga?

A férfi elővett a zekéje zsebéből egy hivatalosnak tűnő tekercset.

- Ez mindent megmagyaráz, kapitány - mondta.

A kapitány gondosan áttanulmányozta az iratot. Fél perc után szúrós tekintettel felnézett, és megvetően leengedte a tekercset.

- Az ördögbe is, mi ez az ostobaság? - sziszegte. Bellis összerezzent a hangjától. A kapitány átadta a tekercset Cumbershumnak.

- Szerintem teljesen egyértelmű, kapitány - felelte a férfi. - Vannak további példányaim, ha esetleg elragadtatná magát dühében. Attól tartok, mostantól kezdve átveszem öntől a parancsnokságot.

- Ó, igazán? - nevetett fel szárazon a kapitány. Veszélyesen feszült volt a hangja. - Valóban, Mr... - Előrehajolt, és belepillantott a korvettkapitány kezében lévő iratba. - ...Mr. Fennec? Valóban?

Bellis ránézett Cumbershumra. A férfi döbbent rémülettel mered a jövevényre, majd félbeszakította kapitányát.

- Uram - mondta sürgetően -, javasolhatnám, hogy mondjunk köszönetet házigazdáinknak, és engedjük visszatérni őket egyéb elfoglaltságaikhoz? - Jelentőségteljesen nézett a homárokra. A tolmács feszülten figyelt.

A kapitány tétovázott, aztán kurtán biccentett.

- Kérem, közölje házigazdáinkkal, hogy köszönjük a kitűnő vendéglátást! - utasította nyersen Bellist. - Köszönjük, amiért időt fordítottak ránk. Kitalálunk.

Bellis lefordította a szavait, a homárok pedig kecsesen meghajoltak. A két tanácsos előrelépett, és ismét kezet fogtak vendégeikkel, a kapitány alig leplezett bosszúságára. Arra mentek ki, amerről Mr. Fennec bejött.

- Miss Coldwine? - A kapitány a tengeralattjáróhoz visszavezető ajtóra mutatott. - Kint várakozzon, legyen szíves! Kormányzati ügyekről lesz szó.

Bellis a folyosón ténfergett, és némán átkozódott. Odabentről tompán kiszűrődött a kapitány dühös üvöltése. Ám akárhogy is hegyezte a fülét, a szavakat nem tudta kivenni.

- Az istenek verjék meg! - morogta, és visszament a jellegtelen betonterembe, aminek közepén úgy kuporgott a tengeralattjáró, mint valami dagonyázó, groteszk lény. A homárasszony ráérősen várakozott, és közben halkan kattogott.

A kormányos a fogát piszkálgatta. A lehelete haltól bűzlött.

Bellis a falnak támaszkodott, és várt.

Jó húsz perc múlva beviharzott a kapitány, nyomában Cumbershummal, aki kétségbeesetten igyekezett lépést tartani vele.

- Csak egy kurva percig ne szóljon hozzám, Cumbershum, jó? - üvöltötte Myzovic. Bellis döbbenten bámulta. - Gondoskodjon róla, hogy ne kerüljön a szemem elé az a Mr. kurafi Fennec, különben nem vállalom a felelősséget azért, ami történni fog, lepecsételt és aláírt levél ide vagy oda!

A korvettkapitány mögött Fennec nézett be az ajtón.

Cumbershum intett Bellisnek és Fennecnek, hogy gyorsan menjenek a tengeralattjáró hátsó részébe. Ijedtnek tűnt. Amikor leült Bellis elé, a kapitány mellé, a nő látta, hogy igyekszik olyan messzire húzódni Myzovictól, amilyen messzire csak tud.

Ahogy a tenger elkezdett visszaömleni a betonterem falaiból, és a motorok hangjától vibrálni kezdett a hajó, a kopott bőrzekés férfi odafordult Bellishez, és elmosolyodott.

- Silas Fennec - suttogta a kezét nyújtva. Bellis tétovázott egy pillanatig, aztán elfogadta.

- Bellis - motyogta. - Bellis Coldwine.

A felszínre vezető úton senki nem szólt egy szót sem. Miután kiszálltak a Terpsichoria fedélzetén, a kapitány beviharzott az irodájába.

- Mr. Cumbershum! - bődült el. - Hol van Mr. Fennec? Látni akarom!

Silas Fennec látta, hogy Bellis őt nézi. A fejével a kapitány háta felé biccentett, egy pillanatra az égre emelte a tekintetét, majd búcsút intett, és Myzovic után ballagott.

Johannes nem volt a fedélzeten, valahol Salkrikaltorban járt. Bellis megvetően nézett végig a vízen a tornyokból kiszűrődő fényben. A Terpsichoria mellett nem lebegtek csónakok, nem akadt senki, aki kievezett volna vele a partra. Elöntötte a harag. Még a nyavalygó Meriopé nővér is összeszedte magát annyira, hogy elhagyja a hajót.

Bellis Cumbershum keresésére indult. A korvettkapitány az embereit felügyelte, akik egy vitorlát foltozgattak.

- Miss Coldwine? - nézett fel. A tekintetében a legcsekélyebb melegség sem csillant meg.

- Korvettkapitány - biccentett a nő. - Azt szeretném kérdezni, hogyan helyezhetnék el néhány levelet abban az új-crobuzoni raktárban, amiről Myzovic kapitány beszélt. Lenne néhány sürgős küldeményem...

Elhalt a hangja. A férfi már rázta is a fejét.

- Lehetetlen, Miss Coldwine. Nem nélkülözhetek senkit, aki odakísérné, nincsen kulcsom a raktárhoz, és most nem fogom elkérni a kapitánytól... Folytassam?

Bellisben egy világ omlott össze, de igyekezett tartani magát.

- Uram - mondta lassan, és erővel uralkodott a hangján -, maga a kapitány ígérte meg, hogy betehetem a raktárba a postámat. Rendkívül fontos lenne.

- Miss Coldwine! - vágott a szavába a férfi. - Ha rajtam állna, saját magam kísérném el, de nem tehetem, és azt hiszem, ezzel le is zártuk a kérdést. Mellesleg... - nézett fel lopva, és suttogva folytatta -, mellesleg, és kérem, senkinek se árulja el, de... nem lesz szüksége a raktárra. Ennél többet nem mondhatok. Néhány óra múlva ön is megérti. A kapitány gyűlést hívott össze holnap kora reggelre. Ő majd mindent megmagyaráz. Higgyen nekem, Miss Coldwine! Nem kell letennie a postáját. A szavamat adom.

Mit akar ezzel mondani? - töprengett Bellis rémülten és izgatottan. Mi a fenét akar ezzel mondani?

A foglyok többségéhez hasonlóan általában Tanner Sack sem távolodott el túlságosan attól a helytől, amit a magáénak tartott. Irigylésre méltó zug volt a fentről érkező gyér fény és az étel közelében. Kétszer is megpróbálták ellopni tőle, beültek rá, amíg hugyozni vagy szarni volt. Mindkétszer sikerült verekedés nélkül rávennie a betolakodót, hogy kotródjon.

Órákat ült mozdulatlanul a ketrec szélénél, hátát a falnak vetve. Sékelnek soha nem kellett keresnie.

- Ahoj, Sack!

Tanner épp szunyókált, és csak lassan oszlottak szét a felhők a fejében.

Sékel a rácson túlról vigyorgott rá.

- Ébredj, Tanner! Mesélni akarok neked Salkrikaltorról!

- Kuss, kölyök! - morogta egy férfi Tanner mellett. - Aludni akarunk.

- Kapd be, újraformált szemét! - csattant fel Sékel. - Akarsz kaját, amikor legközelebb jövök, he?

Tanner békítően felemelte a kezét.

- Jól van, kölyök, jól van - mondta, és próbált teljesen felébredni. - Mesélj, amiről csak akarsz, de halkan, jó?

Sékel elvigyorodott. Részeg volt és izgatott.

- Láttad már Salkrikaltor-Révet, Tanner?

- Nem, kölyök. Soha ki nem tettem a lábam Új-Crobuzonból - mondta Tanner halkan. Igyekezett visszafogni a hangját, és remélte, hogy Sékel is követi a példáját.

A fiú a szemét forgatva leült.

- Fogsz egy kis csónakot, és elevezel egy csomó nagy épület mellett, amik úgy nőnek ki a tengerből. Egyes helyeken közel vannak egymáshoz, mint a fák. És fent óriási hidak vannak, néha meg... néha meg látni lehet, ahogy valaki... ember vagy homár... leugrik. Ha ember, akkor lemerül, ha nem, akkor behúzza az összes lábát, leér a vízbe, és már úszik is tovább, vagy eltűnik a mélyben.

- A szárazföldi negyedben voltam, egy bárban. Volt ott... - Hevesen gesztikulálva próbálta illusztrálni a szavait. - A csónakból egyenesen egy nagy terembe lépsz be egy nagy ajtón keresztül, ami tele van táncosokkal... mármint nőkkel. - Gyerekesen elvigyorodott. - És a bár mellett egyszerűen eltűnik a föld... csak egy rámpa van, ami mérföldeken át ereszkedik a tengerbe. A víz alatt teljesen ki van világítva. És a rámpán homárok jönnek és mennek, fel és le, be a bárba, vagy vissza haza, csak ki és be a vízből.

Sékel tovább vigyorgott, és megrázta a fejét.

- Az egyik öreg úgy berúgott, hogy elindult lefelé. - Felnevetett. - Teljesen elázva húztuk ki. Én mondom, Tanner... soha nem láttam még ilyet. Most is itt nyüzsögnek alattunk, pont alattunk. Most is. Olyan, mint egy álom. Ahogy elterül a tengeren, és alatta még nagyobb. Olyan, mintha tükröződne a vízben... de be lehet menni a tükörképbe. Látni akarom, Tanner! - mondta vágyakozva. - A hajón vannak ruhák meg sisakok meg minden... Egy perc alatt felvennék egyet, haver. Láttam, hogy csinálják...

Tanner próbálta kigondolni, mit mondhatna erre, de nagyon fáradt volt. Megrázta a fejét, és azon töprengett, nincs-e valamilyen Karmosláb történet a tengeri életről. De mielőtt megszólalhatott volna, Sékel talpra kászálódott.

- Most mennem kell, Tanner - mondta. - A kapitány mindenfelé hirdetményeket rakott ki. Reggel gyűlés, fontos bejelentenivalók, bla-bla-bla. Jobb lesz, ha alszom egy kicsit.

Mire Tannernek eszébe jutott Karmosláb és a Kagylópáncélos Orgyilkosok története, Sékel már el is tűnt.

Ötödik fejezet

Amikor Bellis másnap felkelt, a Terpsichoria a nyílt óceán közepén járt.

Kelet felé tartottak, és enyhült a hideg. A kapitány bejelentését váró utasok már nem a legvastagabb kabarjukat vették fel. A legénység a főárboc árnyékában állt, a tisztek a hídra vezető lépcső mellett.

- Találkozott vele? - kérdezte Johannes Tearfly Bellis háta mögül. Az állát dörzsölgetve, kíváncsian méregette az új utast. - Lent járt a kapitánnyal, ugye? Amikor Mr. Fennec felbukkant.

Bellis vállat vont és félrenézett.

- Nem beszélgettünk - bökte ki.

- Nincs valami ötlete, miért tértünk el az útiránytól? - kérdezte Johannes. Bellis homlokráncolva jelezte, hogy nem érti a kérdést. A férfi enyhe ingerültséggel nézett rá. - A Nap - mondta lassan. - A bal oldalunkon van. Délnek tartunk. Rossz irányba megyünk.

Amikor a kapitány megjelent a lépcső tetején, a fedélzeten elcsendesedett pusmogás. Myzovic a szájához emelt egy szócsövet.

- Köszönöm, hogy ilyen gyorsan összegyűltek. - Hangos szavai bádoghangon visszhangzottak a szélben. - Rossz híreim vannak. - Egy pillanatra leengedte a szócsövet, mintha át kellene gondolnia, mit akar mondani. Amikor ismét megszólalt, harcias volt a hangja. - Hadd kezdjem azzal, hogy nincs helye se vitának, se könyörgésnek. A hír nem megbeszélés tárgya. Előre nem látott körülmények kényszerítenek, senkitől sem fogadom el a döntés megkérdőjelezését. Nem megyünk Nova Esperiumba. Visszatérünk a Vas-öbölbe.

Az utasok közül néhányan döbbenten vagy dühösen felkiáltottak, a legénység izgatottan suttogni kezdett. Ezt nem teheti! - gondolta Bellis. Hirtelen pánik tört rá; de nem lepődött meg. Rájött, hogy erre számított, amióta csak beszélt Cumbershummal. Azt is észrevette, hogy valahol mélyen örül a visszatérés gondolatának. Nagy önuralommal elfojtotta magában az érzést. Nem hazatérés lesz - gondolta vadul. - El kell tűnnöm! Most mihez kezdek?

- Elég! - kiáltotta a kapitány. - Mint mondtam, nem volt könnyű meghozni ezt a döntést. - Felemelte a hangját, hogy túlharsogja a tiltakozó kiáltásokat. - Egy hét múlva visszaérünk a Vas-öbölbe, ahol a fizető utasok számára másik megoldást keresünk. Talán át kell szállniuk egy másik hajóra. Tudom, hogy ez egy hónappal meghosszabbítja az utazásukat, de csak a bocsánatukat tudom kérni.

Komor, hamuszínű arcával sok mindennek tűnt, csak bocsánatkérőnek nem.

- Nova Esperiumnak még néhány hétig ki kell bírnia önök nélkül. Az utasok délután háromig csak a tatfedélzeten tartózkodhatnak. A legénység maradjon, új parancsaim vannak számukra. - Azzal letette a szócsövet, és elindult lefelé, a fedélzetre.

Egy pillanatig senki más nem mozdult. Aztán megtört a dermedtség, és az utasok egy része szökőárként lendült előre, hogy a parancs ellenére vadul követeljék, hogy változtassa meg a döntést. A kapitány dühödt kiáltásai messzire hallatszottak, amikor odaértek hozzá.

Bellis Silas Fennecre pillantott nézte. Összeállt a fejében a kép.

A férfi rezzenéstelen arccal figyelte a felfordulást. Észrevette, hogy Bellis figyeli, egy pillanatig állta a tekintetét, aztán nyugodt tempóban elsétált.

Johannes Tearfly teljesen lesújtottnak tűnt. Már-már komikusan hebegett bánatában.

- Mit művel? - kérdezte panaszosan. - Miről beszél? Nem bírok még két hetet várni a Vasöböl esőjében! Az istenekre! És miért délnek megyünk? Megint a hosszabb úton kerüli meg az Uszony-szigeteket... Mi folyik itt?

- Keres valamit - mondta Bellis épp csak elég hangosan ahhoz, hogy a férfi hallja. Megfogta Johannes könyökét, és gyengéden kivezette a tömegből. - És ne vesztegesse a szót a kapitányra. Soha nem fogja nyilvánosan elismerni, de szerintem a legcsekélyebb választása sem volt az ügyben.

A kapitány korláttól korlátig rótta a fedélzetet. Időnként előhúzott egy látcsövet, azzal fürkészte a látóhatárt. A tisztek parancsokat kurjantottak az árbockosarakban gubbasztó tengerészeknek. Bellis az izgatottan találgató utasokat figyelte.

- Szégyellheti magát - hallotta valahonnan -, hogy így kiabál az utasaival.

- A kapitány irodája előtt álldogáltam, és hallottam, ahogy bent valaki azzal vádolja, hogy vesztegeti az időt, meg nem teljesíti a parancsot - közölte megrökönyödve Miss Cardomium. - Mi lehet ez az egész?

Fennec - gondolta Bellis. - Mérges, mert nem egyenesen visszafelé megyünk. És Myzovic? Vajon mit csinál? A Sorghum nyomait kutatja a visszaúton.

Az Uszony-szigeteken túl sötétebb, erőteljesebb és hidegebb volt a víz - itt nem törték meg sziklák. Az ég tompa ólomszínben játszott. Elhagyták a Baziliszkusz-csatornát. A Duzzadó-óceán határán jártak. Bellis undorodva nézte a végtelenbe nyúló, zöld hullámokat. Szédülés tört rá. Elképzelte a három, négy, ötezer mérföldnyi tengert, és be kellett hunynia a szemét. A szél makacsul bele-belekapott kabátjába.

Azon kapta magát, hogy már megint a folyóra gondol, a lassú sodrású vízfolyásra, ami köldökzsinórként kötötte össze Új-Crobuzont a tengerrel.

Amikor Fennec ismét felbukkant és szapora léptekkel átvágott a tatfedélzeten, Bellis elállta az útját.

- Mr. Fennec!

A férfi arca felderült, amikor meglátta.

- Bellis Coldwine! - mondta. - Remélem, nem túl dühös az útvonalváltozás miatt.

Bellis intett neki, hogy menjenek távolabb, hallótávolságon kívülre a közelben lévő utasoktól és tengerészektől. A hajó hatalmas kéményének árnyékában álltak meg.

- Attól tartok, az vagyok, Mr. Fennec - mondta Bellis. - A terveim meglehetősen egyértelműek. Számomra ez igen komoly probléma. Fogalmam sincs, mikor találok még egy hajót, aminek szüksége van a szolgálataimra. - Silas Fennec bizonytalan együttérzéssel hajtotta félre a fejét. Nyilvánvalóan máshol jártak a gondolatai.

- Legalább magyarázatot kapnék a kényszerű visszafordulásra, amitől olyan dühös lett a kapitány - szólalt meg ismét Bellis, majd tétovázva elhallgatott. - Elmondaná, kérem, hogy mi folyik itt?

- Nem tehetem, Miss Coldwine - felelte Fennec felvont szemöldökkel, kedves hangon.

- Mr. Fennec - morogta hidegen Bellis -, látta az utasok reakcióját, tudja, mennyire népszerűtlen ez a kitérő. Nem gondolja, hogy én... mi mind, de leginkább én... megérdemlek valamiféle magyarázatot? Nem tudja elképzelni, mi történne, ha elmondanám a többieknek azt, amit gyanítok... Hogy ezt az egész felfordulást a rejtélyes jövevénynek köszönhetjük... - Bellis szaporán beszélt, hátha kiprovokálhatja az igazságot, vagy elszégyelli magát a férfi, és mond valamit, ám elakadt a hangja, amikor meglátta annak reakcióját. Fennec arca hirtelen és teljesen megváltozott.

A barátságos, kissé félénk arckifejezés megkeményedett. Felemelte az ujját és csendre intette Bellist. Gyorsan körülnézett, majd hadarva beszélni kezdett. Őszintének és nagyon nyomatékosnak tűnt.

- Miss Coldwine - kezdte -, megértem a haragját, de meg kell hallgatnia!

Bellis kihúzta magát és a férfi szemébe nézett.

- Vonja vissza a fenyegetését, de azonnal. Nem fogok a szakmai becsületére vagy a tisztességére apellálni - suttogta Fennec. - Valószínűleg éppen olyan cinikus az ilyesmivel kapcsolatban, mint én. Fogalmam sincs, mire jött rá, de tudnia kell, hogy életbe vágó, érti, életbe vágó, hogy gyorsan, mindenféle zavar és felfordulás nélkül visszajussak Új-Crobuzonba. - Elhallgatott, és hosszú csend ereszkedett közéjük.

- Óriási, óriási a tét, Miss Coldwine. Nem szíthatja a hangulatot. Könyörgöm, hallgasson ezekről a dolgokról. Bízom a diszkréciójában.

A férfi nem fenyegette. Az arca és a hangja szigorú volt, de nem agresszív. Valóban könyörgött, nem pedig engedelmességre kényszeríteni próbálta Bellist. Úgy beszélt vele, mint a társával vagy a bizalmasával.

És Bellis a férfi elszántságától lenyűgözve és megdöbbenve rájött, hogy hallgatni fog.

Fennec tisztán leolvashatta a döntését az arcáról. Köszönetképpen kurtán biccentett, majd elsétált.

Bellis a kabinjában megpróbálta kitalálni, hogy mihez fog kezdeni. Nem lett volna biztonságos túl sokáig időzni Kátrányszájban. Amilyen hamar csak lehet, csatlakoznia kell egy hajó legénységéhez. A gyomra belesajdult a reménykedésbe, hogy talán mégis sikerül eljutnia Nova Esperiumba, de szörnyű balsejtelem támadt benne, és úgy érezte, már nincs abban a helyzetben, hogy választhasson.

Nem érzett megdöbbenést. Egyszerűen rájött, lassan és ésszerűen, hogy oda kell mennie, ahova tud. Nem késlekedhet.

Egyedül volt, távol a hajót tépázó haragtól és zavarodottságtól, és úgy érezte, elapadtak a reményei. Kiszáradt, mint egy régi papírlap, amit a fedélzeten fújó erős szél bármelyik pillanatban elsodorhat.

Az sem jelentett vigaszt, hogy részben ismerte a kapitány titkát. Soha nem érezte még ennyire hontalannak magát.

Feltörte a levelén a pecsétet, nagyot sóhajtott, és elkezdte kiegészíteni az utolsó oldalt.

„1779. aróra 6., csontnap - írta. - Nos, kedvesem, ki gondolta volna? Lehetőséget kaptam, hogy írjak még néhány sort.”

Az írás megnyugtatta. Noha az évődő stílus, amit használt, csak modorosság volt, lecsillapította a kedélyét, és nem hagyta abba az írást akkor sem, amikor Meriopé nővér visszatért a kabinba és lefeküdt. Akis olajlámpás fényénél folytatta, utalt az összeesküvésre és a titkokra, s közben a Duzzadó-óceán monoton zajjal rágta a Terpsichoria vasát.

*

Másnap reggel hétkor zavart kiáltozás ébresztette. A csizmáját fűzögetve botladozott ki a fényre néhány álmos utassal együtt. Hunyorogva nézett körül a ragyogásban.

A bal oldali korlátnál tengerészek nyújtózkodtak kiáltozva és integetve. Bellis követte tekintetüket, aztán rájött, hogy felfelé néznek.

Egy ember lebegett mozdulatlanul az égen, hatvan méter magasan, a nyílt tenger fölött.

Bellis szótlanul kapkodott levegő után.

A férfi úgy rugdalózott a lábaival, mint egy csecsemő, és a hajót nézte. Mintha megállt volna a levegőben. Be volt szíjazva egy hámba, és egy keményre fújt léggömb tartotta a levegőben.

Matatott egy kicsit az öve körül, majd a következő pillanatban ballaszt zuhant lustán pörögve a tengerbe. A férfi hirtelen vagy tíz méterrel magasabbra szökkent. Propeller halk zúgása hallatszott, a léggömb esetlen kanyart írt le, és hosszú, szabálytalan körben elkezdte megkerülni a Terpsichoriát.

- Mindenki vissza a helyére! - harsant a kapitány hangja. A legénység lázas sürgés-forgásba kezdett. Myzovic kilépett a főfedélzetre, és a látcsövén keresztül szemügyre vette a lassan kanyarodó alakot. A férfi ragadozómadár módjára húzott el az árboccsúcsok magasságában.

- Hé, maga ott! - üvöltött fel a kapitány a szócsövén keresztül az aviátornak. A hangja messzire hangzott. Mintha még a tenger is elcsendesedett volna. - Myzovic kapitány vagyok, az Új-Crobuzoni Kereskedelmi Flotta Terpsichoria nevű hajójának parancsnoka! Követelem, hogy szálljon le a fedélzetre és igazolja magát! Ha nem teszi, azt ellenséges lépésként értékelem. Egy perce van a leszállás megkezdésére, különben meg fogjuk védeni magunkat.

- Szátyárra! - suttogta Johannes. - Látott már ilyet? Nem jöhetett a szárazföldről, ahhoz túl messze vagyunk. Valamilyen hajó felderítője lehet, amit nem látunk.

A férfi tovább körözött fölöttük, s néhány másodpercig csak a motorja zúgását lehetett hallani.

Végül Bellis szólalt meg.

- Kalózok? - suttogta.

- Lehetséges - vont vállat Johannes. - De az itteni fosztogatók nem képesek elfoglalni egy ekkora, ilyen jól felfegyverzett hajót, ők a kisebb kereskedőkre, a fahajókra utaznak. Ha pedig zsoldosok... - Beharapta az ajkait. - Ha Figh Vadiso bérelte fel őket, akkor talán van elég nagy tűzerejük, hogy megküzdjenek velünk, de őrültség lenne megkockáztatniuk a háborút Új-Crobuzonnal. Szátyár szerelmére, a Kalózháborúnak már vége!

- Rendben! - kiáltotta a kapitány. - Ez az utolsó figyelmeztetés! - Négy férfi lépett a korlát mellé, kovás puskáikkal célba vették az égből érkezett látogatót.

A motor hangja azonnal megváltozott. A férfi kitért, és elkezdett távolodni a hajótól.

- Tűz, az istenekre! - üvöltötte a kapitány, és a muskéták eldördültek, de a férfi felgyorsított, és hamar lőtávolságon kívül ért. Hosszú ideig ereszkedett, lassan süllyedt a látóhatár felé. Semmit sem lehetett látni arra, amerre tartott.

- A hajója legalább húsz mérföldre van - mondta Johannes. - Egy óra, vagy több, míg odaér.

A kapitány a legénységgel üvöltözött, egységekbe szervezte és felfegyverezte a tengerészeket, majd kijelölte helyüket a hajó peremén. A matrózok idegesen markolták puskáikat, a lassan ringatózó tengert fürkészték.

Cumbershum az összegyűlt utasokhoz szaladt, és visszaparancsolta őket a kabinjaikba vagy az étkezőbe. A szavai kurtán csattantak.

- A Terpsichoria könnyedén visszaver bármilyen kalóztámadást, és ezt az a felderítő is láthatta - mondta. - De a kapitány ragaszkodik hozzá, hogy amíg vissza nem érünk az Uszonyszigetek mögé, addig ne legyenek a legénység lába alatt. Mozgás, ha szabad kérnem!

Bellis sokáig ült a levelével a zsebében. Cigarettázott, vizet és teát ivott a félig üres étkezőben. Eleinte feszült volt a légkör, de néhány óra elteltével enyhült valamelyest a félelem. Olvasni kezdett.

Aztán tompa kiáltásokat és futó lábak dobogását hallotta a fedélzetről. Felhajtotta az italát, és a többi utassal együtt odaszaladt az ablakokhoz.

A tengeren maréknyi sötét alak száguldott feléjük.

Tömzsi, páncélozott felderítőhajók.

- Ezek megőrültek! - sziszegte dr. Mollificatt. - Mennyi is, öten vannak? Nem tudják elfoglalni a hajót!

A Terpsichoria fedélzetéről óriási robbanás hallatszott, és a közeledő hajók előtt néhány yarddal hatalmas víz-és gőzoszlop csapott fel a tengerből.

- Figyelmeztető lövés - magyarázta valaki. - De nem fordulnak vissza.

A kis hajók átszáguldottak a heves záporon, s öngyilkos módon rávetették magukat a nagy vashajóra. Fentről újra lábdobogás és kiabálás hallatszott.

- Ez rettenetes lesz - fintorodott el dr. Mollificatt, s miközben kimondta, a Terpsichoria hevesen megrázkódott, és fémen súrlódó fém csikorgása tört fel a törzséből.

A börtönrészlegben Tanner Sack a szomszédjára zuhant. A foglyok rémülten kiáltozni kezdtek. A hánykolódó újraformáltak fertőzött testén felszakadtak a sebhelyek. Fájdalmas sikolyok harsantak.

- Mi történt? - kiabálták az ajtók felé. - Mi történt? Segítség!

Botladozva, egymást rugdosva csörtettek a rácshoz, odapréselődtek a hideg vasrudakhoz. Újabb sikolyok törtek fel, s a pánik egyre hangosabb lett.

Tanner Sack együtt kiabált társaival.

Senki sem jött le hozzájuk.

A hajó megrázkódott, mintha találatot kapott volna. Bellis az ablaknak tántorodott. Az utasok támolyogtak, sikoltoztak, kiáltoztak. Rettegő pillantásokkal tápászkodtak fel, ellökdösték maguk elől az elcsúszott asztalokat és székeket.

- Szátyár szent nevére, ez meg mi volt? - kiáltotta Johannes. Valaki imádkozni kezdett.

Bellis a többiekkel együtt kitántorgott a fedélzetre. A bal oldalon még mindig közeledtek a kis páncélozott hajók, ám a jobb oldalon, ahol senki sem figyelt, a semmiből felbukkant és szorosan a Terpsichoria mellé simult egy nagy, fekete tengeralattjáró.

Több mint harminc méter hosszú volt, testét csövek barázdálták és ízelt fémuszonyok ékesítették. Dőlt belőle a tengervíz, a szegecsei közötti illesztésekből és az ablakai alatti párkányokról.

Bellisnek elállt a lélegzete a vészjósló jelenés láttán. A matrózok és a tisztek zavartan kiabáltak, és korláttól korlátig szaladgálva próbálták átcsoportosítani az erőiket.

A tengeralattjáró tetején nyílni kezdett két ajtó.

- Maguk! - mutatott a fedélzeten Cumbershum az utasokra. - Befelé, de rögtön!

Bellis visszahátrált a folyosóra.

Ó, drága istenek, Szátyár segítsen rajtam, ó, köpet és szar! - futott át rajta a zavaros gondolatfolyam. Vadul körülnézett, és hallotta, ahogy az utasok céltalanul rohangálnak egyik helyről a másikra.

Aztán hirtelen eszébe jutott a kis kamra, ahonnan a foglyokat megleste.

Odakintről, a vékony fémfal mögül kiáltásokat és lövéseket hallott. Lázas sietséggel lesöpörte az ablak előtti polcot, és a koszos üveghez nyomta az arcát.

A levegőben füstfelhők gomolyogtak. Emberek rohangáltak mindenfelé, rettegő összevisszaságban. Mögöttük és alattuk, a fedélzet másik oldalán, kis csoportok vívták zavarodott és ocsmány csatájukat.

A támadók nagyrészt emberek és kaktuszok voltak, néhány durva külsejű nővel és újraformálttal kiegészülve. Hivalkodó, idegen stílusú öltözéket viseltek: hosszú, színes kabátokat és pantallókat, magas szárú csizmákat és szögekkel kivert öveket. A pantomimok és az olcsó füzetek kalózaitól csak a ruháik koszossága és viseltessége, arcuk elszántsága és a hatékony szervezettség különböztette meg őket.

Bellis valószerűtlen részletességgel látott mindent. Mintha egy táblaképsort nézett volna, vagy heliotípiákat villantottak volna fel előtte egymás után a sötétben. A hangok elváltak a látványtól, a zaj elektromos zúgásként létezett a tarkójában.

Látta, ahogy a kapitány és Cumbershum parancsokat üvölt az előfedélzet felépítményéről, elsütik pisztolyaikat, majd lázasan újratöltenek. Kékruhás matrózok harcoltak kétségbeesett gyakorlatlansággal. Egy kaktusz kadét ledobta törött pengéjét, és hatalmas ütéssel a fedélzetre küldte az egyik kalózt, majd felüvöltött a fájdalomtól, amikor egy másik mélyen belevágott az alkarjába. Növényi nedv fröccsent a levegőbe. Egy csapatnyi rémült tengerész kovás puskákkal és bajonettekkel támadt a kalózokra: megtorpantak, s mire észbe kaptak, már közrefogta őket két óriási mordályú újraformált. A fiatal matrózok sikoltozva hullottak el a szétröppenő húscafatok és repeszek között.

Az árbocok között három-négy léggömbös alak zümmögött higgadtan - az első felderítőre hasonlítottak. Időnként lecsaptak a küzdőkre, és elsütötték kovás puskáikat.

A fedélzeten vérfoltok terjengtek.

Újabb és újabb sikolyok harsantak. Bellis remegni kezdett. Beharapta az ajkát. Volt valami valószerűtlen a látványban. Az erőszak groteszknek és borzalmasnak tűnt, de a matrózok tágra nyílt szemében hitetlenséget látott, kételkedést, hogy mindez egyáltalán megtörténhet.

A kalózok súlyos szablyákkal és kurta pisztolyokkal harcoltak. Színes ruháikban csőcseléknek látszottak, ám gyorsak és fegyelmezettek voltak, igazi hadseregként küzdöttek.

- Átkozott! - kiáltotta Myzovic kapitány, majd felnézett és lőtt. Az egyik léggömbös összerándult, a feje vérzápor kíséretében hátrabicsaklott. A keze rángva tapogatta az övét, súlyos ürülékként dobálva le ballasztját. A holttest gyorsan emelkedni kezdett, és spirális pályát leírva eltűnt a felhők között.

A kapitány hevesen integetett.

- Rendezzétek a sorokat, a kurva életbe! - üvöltötte. - Kapjátok el azt a mocskot a tatfedélzeten!

Bellis a nyakát nyújtogatta, de nem látta, kire gondol a kapitány. Hallani viszont jól hallotta az illetőt, egészen közelről, amint rekedten parancsokat osztogat. A támadók engedelmeskedtek, kihátráltak a közelharcból, és zárt egységekbe tömörültek. A tiszteket vették célba, megpróbáltak áttörni tengerészek élő falán, ami a hídhoz vezető utat zárta el.

- Adjátok meg magatokat! - kiáltotta a hang az ablak mellett. - Tegyétek le a fegyvert, és vége a harcnak!

- Intézzétek már el! - üvöltötte Myzovic a legénységének.

Öt vagy hat tengerész szaladt el Bellis ablaka előtt, kivont karddal és pisztollyal. Egy pillanatra csend támad, majd puffanás és halk recsegés hallatszott.

- Ó, Szátyár...! - A kiáltás hisztérikus volt, de hirtelen öklendezéssel szakadt félbe. Sikolyok harsantak fel.

Két tengerész tántorgott vissza Bellis látóterébe, és a nő döbbenten felsikoltott. Vérpermetet fröcskölve zuhantak a fedélzetre, majd szinte azonnal meghaltak. A ruhájukon és a testükön olyan sok seb éktelenkedett, mintha sokszázszoros túlerővel küzdöttek volna. Nem akadt egy tenyérnyi hely sem rajtuk, ahol ne lett volna legalább egy mély vágás. A fejüket mintha valamilyen gyilkos gép darálta volna csont-és húspéppé.

Bellis meredten bámulta őket. Egész testében remegett, kezét a szájára szorította. Volt valami mélyen természetellenes azokban a sebekben. Mintha remegve változott volna az állaguk, a mély vágások egyszerre anyagtalanná, álomszerűvé váltak. A holttestek alatt tócsába gyűlő vér azonban nagyon is valóságos volt, és a tengerészek valóban meghaltak.

A kapitány döbbenten bámulta a halottakat. Bellis ezernyi suttogást hallott kavarogni a levegőben. Még két gurgulázó sikoly, aztán nedves püffenések, ahogy testek zuhantak a fedélzetre.

Az utolsó tengerész is elrohant Bellis előtt, vissza arra, ahonnan jött, rémülten üvöltve. Egy eldobott kováspisztoly csapódott keményen a tarkójának. Térdre rogyott.

- Te istenverte disznó! - üvöltötte Myzovic kapitány. Hangja egyszerre tűnt felháborodottnak és rettegőnek. - Démonimádó fattyú!

A kapitányt teljességgel figyelmen kívül hagyva egy szürkébe öltözött férfi sétált be lassan Bellis látóterébe. Nem volt magas. Kimódolt testtartással lépkedett, dagadó izomzatú teste olyan könnyedén mozgott, mintha sokkal karcsúbb lett volna. Sötét bőrpáncélt viselt, zsebekkel, övekkel, pisztolytáskákkal. Szinte teljesen beborította a vér. Bellis nem látta az arcát.

Az elesett tengerész felé tartott, kezében egyenes kardot tartva. A pengéről csöpögött a vér.

- Add meg magad - mondta halkan az előtte térdelő férfinak, aki rémülten felnézett, és zokogva, zavarodottan a kése után kezdett kapkodni.

A szürkébe öltözött ember azonnal a levegőbe szökkent. Behajlított karokkal és lábakkal megpördült, mintha táncolna, majd kirúgott - a talpa a tengerész arcán csattant, s hátralökte a férfit. A matróz elterült: vérzett, eszméletlen volt, vagy halott. A szürkébe öltözött ember az ugrás végén azonnal mozdulatlanná dermedt. Mintha soha meg sem moccant volna.

- Adjátok meg magatokat! - kiáltotta nagyon hangosan, és a Terpsichoria legénységén végigsöpört a bizonytalanság.

Vesztésre álltak.

Mindenfelé holttestek hevertek, mint a szemét. Haldoklók kiáltoztak segítségért. A halottak többsége az Új-Crobuzoni Kereskedelmi Flotta kék egyenruháját viselte. Percről-percre újabb kalózok másztak a fedélzetre a tengeralattjáróról és a páncélozott felderítőhajókról. Körülvették és a főfedélzetre szorították a Terpsichoria embereit.

- Adjátok meg magatokat! - kiáltotta a férfi ismét, ismeretlen akcentussal. - Tegyétek le a fegyvert, és véget ér a harc! Emeljetek kezet ránk, és addig vágunk benneteket, míg meg nem jön az eszetek!

- Hogy az istenek húzzák bele... - kezdte Myzovic kapitány, de a kalózvezér félbeszakította.

- Hány emberét akarja még megöletni, kapitány? - kérdezte. Úgy játszott a hangjával, mint egy képzett színész. - Adja ki a parancsot a megadásra, és nem kell árulónak érezniük magukat. Ha nem teszi, azzal a halálba küldi őket. - Az egyik zsebéből elővett egy vastag filcdarabot, és elkezdte letörölgetni a pengéjét. - Döntsön, kapitány.

A fedélzetre csend ereszkedett. Csak az aeronauták motorjainak halk zúgása hallatszott.

Myzovic és Cumbershum néhány másodpercig összehajolva tanácskozott, aztán a kapitány végignézett rémült, tanácstalan emberein, és felemelte a két kezét.

- Tegyétek le a fegyvert! - kiáltotta. Az emberek rövid tétovázás után engedelmeskedtek. Muskéták, pisztolyok és rövid kardok puffantak tompán a fedélzeten. - Kihez van szerencsém, uram? - kérdezte.

- Maradjon ott, ahol van! - utasította a szürkébe öltözött ember. - Majd én odamegyek. - Sósvízi nyelven hadart valamit a mellette álló kalózoknak. Bellis felismerni vélte az „utasok” szót, és megszédült a rátörő adrenalinhullámtól.

Mozdulatlanná dermedve, némán hallgatta a folyosókról feltörő sikolyokat, ahogy a kalózok kivezették az utasokat.

Hallotta Johannes Tearflyt, Meriopé szánalmas siránkozását, dr. Mollificatt rémült dagályosságát. Hallott egy lövést, amit egy sikoly követett.

Hallotta a rettegő utasok könyörgését, amikor felparancsolták őket a főfedélzetre.

A kalózok alaposak voltak. Bellis némán lapult, de hallotta az ajtócsapkodást, ahogy átkutatták a kabinokat. Kétségbeesetten próbálta valamivel kiékelni az ajtót, de egy kalóz könnyűszerrel betörte, s amikor Bellis szembekerült a komor, vérfoltos férfival és a machetéjével, nem maradt bátorsága ellenállni. Ledobta az üveget, amivel felfegyverkezett, és hagyta magát kivonszolni.

A legénységet, közel száz embert, a fedélzet egyik végében sorakoztatták fel a maga sebesült nyomorúságában. A halottakat egyszerűen bedobták a tengerbe. Az utasokat valamivel távolabb terelték össze. Néhányuknak, például Johannesnek, véres volt az orra vagy az arca.

Az utasok csoportjának közepén ott állt Silas Fennec, jellegtelen barna öltözékében, ugyanolyan legyőzötten és nyomorúságosan, mint a többiek. Lehajtotta a fejét. Kerülte Bellis fürkésző tekintetét.

A fedélzet közepén kapott helyet a Terpsichoria bűzlő rakománya: a lentről felhozott újraformáltak tucatjai. Teljesen össze voltak zavarodva, vakon pislogtak a fényben, és értetlenül méregették a kalózokat.

A rikító öltözékű támadók a kötélzetbe kapaszkodtak vagy a szemetet söpörték a tengerbe. Megszállták a fedélzetet, és foglyaikra szegezték puskáikat meg íjaikat.

Eltartott egy darabig, amíg az utolsó rémült, értetlen újraformáltat is felterelték. Amikor átkutatták a bűzhödt börtönrészleget, több holttestet találtak. A tengerbe dobták őket, ahol fémvégtagjaik és testrészeik gyorsan lehúzták őket a fényről.

A hatalmas tengeralattjáró még mindig lustán lebegett a Terpsichoria mellett. A két hajó egyszerre emelkedett és süllyedt a hullámokon.

A szürkébe öltözött ember, a kalózok vezére, lassan a foglyok felé fordult. Bellis ekkor látta először az arcát.

A harmincas évei végén járhatott, rövidre vágott haja már deresedett. A vonásai határozottak voltak. Mélyen ülő szemeiből melankólia áradt, szájának íve feszesen határozott, de szomorú volt.

Bellis Johannes és a szótlan tisztek mellett állt. A szürkébe öltözött ember elindult a kapitány felé. Ahogy elhaladt az utasok előtt, két-három lépésen át egyenesen Johannesre nézett, aztán lassan elfordította a fejét.

- Tehát - kezdte Myzovic olyan hangosan, hogy szinte mindenki hallotta -, a Terpsichoria az öné. Jól sejtem, hogy váltságdíjat akar? Annyit mondhatok, uram, hogy akármelyik hatalmat is képviseli, súlyos hibát követett el. Új-Crobuzon nem fogja annyiban hagyni a dolgot.

A kalózvezér nem veszítette el a nyugalmát.

- Nem, kapitány - felelte. Most, hogy nem parancsokat harsogott, lágy, szinte nőies volt a hangja, akárcsak az arca, ez is valamilyen kimondatlan tragédiáról árulkodott.

- Nem akarok váltságdíjat. Az a hatalom, amit képviselek, a legkevésbé sem törődik Új-Crobuzonnal. - Myzovic szemébe nézett, és lassan, komolyan megrázta a fejét. - A legkevésbé sem.

Anélkül, hogy a tekintetét elfordította volna, kinyújtotta a kezét, s a háta mögül az egyik embere egy kovás pisztolyt helyezett a tenyerébe. Maga elé tartotta, szakértő szemmel, hunyorogva megnézte, és ellenőrizte a lőporos serpenyőt.

- Az emberei bátrak, de nem katonák - mondta, felemelve a fegyvert. - Elfordítaná a fejét, kapitány?

Eltelt néhány néma másodperc, mielőtt Bellis gyomra összerándult, a lábai pedig majdnem összecsuklottak alatta, ahogy rájött, mire készül a kalózvezér.

Ugyanebben a pillanatban érte a felismerés a kapitányt és a többieket is. Rekedt hördülések hallatszottak, ahogy Myzovic szeme elkerekedett, az arcára pedig düh és rémület ült ki. Az érzelmek csúf csatája játszódott le az arcán. A szája megrándult, kinyitotta, aztán becsukta.

- Nem, nem fordítom el a fejem, uram! - kiáltott fel végül, és Bellisnek elakadt a lélegzete a hangját megakasztó hisztéria és döbbenet hallatán. - Nem, uram, maga kibaszott, gyáva, istenverte féreg...

A szürkébe öltözött ember bólintott.

- Ahogy óhajtja - mondta. Felemelte a pisztolyt és szemen lőtte Myzovicot.

Rövid reccsenés hallatszott, vér és csont repült mindenfelé. A kapitány hátrabukott, szétroncsolt arcán ostoba, vicsorgó kifejezés ült.

Amikor elterült a fedélzeten, kórusban törtek fel a sikolyok és a hitetlenkedő kiáltások. A Bellis mellett álló Johannes megtántorodott, és öklendezni kezdett. Bellis visszanyelte a feltoluló rosszullétet, hevesen kapkodta a levegőt, ahogy a vértócsában rángatózó testre meredt. Összegörnyedt, attól tartott, hogy elhányja magát.

Valahol a háta mögött Meriopé nővér Darioch sirámait hebegte.

A gyilkos visszaadta a pisztolyt a gazdájának, elvett egy másikat, amit frissen poroztak fel és töltöttek meg. Visszafordult a tisztekhez.

- Ó, Szátyár! - krákogta Cumbershum reszkető hangon. Rámeredt Myzovic holttestére, majd felnézett a kalózra. - Ó, jóságos Szátyár! - nyüszítette, és lehunyta a szemét. A szürkébe öltözött ember halántékon lőtte.

- Istenek! - kiáltotta valaki hisztérikusan. A tisztek üvöltöztek, vadul forgatták a fejüket, próbáltak elhátrálni. A két lövés visszhangja kísértetként járta be a fedélzetet.

Az emberek sikítoztak. Néhány tiszt megadóan térdre rogyott. Bellis zihálva kapkodta a levegőt.

A szürke ruhás ember fürgén felszaladt a felépítményre vezető létrán, és lenézett a fedélzetre.

- Az öldöklésnek vége! - kiáltotta, tölcsért formálva a kezéből.

Megvárta, hogy elüljenek a rémült hangok.

- Az öldöklésnek vége - ismételte meg. - Ennyit azonban meg kellett tennünk. Hallották? Vége.

Ahogy újra erősödni kezdett a zaj, ez alkalommal a megkönnyebbülés és a tanácstalanság moraja, széttárta a karját.

- Figyeljenek rám! - kiáltotta. - Mondanom kell valamit. Ott, kékben, az Új-Crobuzoni Kereskedelmi Flotta tengerészei! A tengerészkarriernek vége. A tiszteknek és altiszteknek újra kell gondolniuk a helyzetüket. Ott, ahova megyünk, nincs hely azok számára, akik meg akarják tartani új-crobuzoni posztjukat. - Bellis kétségbeesetten, lopva Fennecre pillantott. A férfi ádáz intenzitással nézte összekulcsolt kezeit.

- Ti... - folytatta a kalózvezér a börtönből felhozott férfiak és nők felé fordulva - Ti nem vagytok többé újraformáltak, nem vagytok többé rabszolgák. Nektek pedig - nézett az utasokra -, nektek ideje elgondolkodni az új életeteken.

Megmarkolta a korlátot, és végigpillantott értetlen foglyain. A kapitány és az első tiszt holtteste felől lassú vérpatak indult feléjük.

- Nektek veletek kell jönnöm - mondta a férfi olyan hangosan, hogy mindenki hallja. - Egy új városba.

Első közjáték – Máshol

Bizonytalan árnyak siklanak, ragadják meg a sziklákat, húzzák magukat előre a vízben.

Éjszaka haladnak a sötétségtől tömörnek tűnő vízben, át a megművelt moszat-és hínárföldeken, a zátonyon elszórt homárfalvak fényei felé. Hangtalanul suhannak a házak közé.

Fogságba ejtett fókák pillantják meg őket, megérzik a nyomukban örvénylő, eltorzított víz ízét, és őrült rémülettel vetik magukat ketrecük fonott falainak és tetejének. A behatolók kíváncsi manókként kukucskálnak be a kunyhók falába vágott ablakokon, halálra rémítve a lakókat, akik szigonyokat és lándzsákat ragadnak, és félénken döfködve rontanak ki ízelt lábaikon.

Hamar legyőzik a homár földműveseket.

Elfogják, lefogják és kikérdezik őket. A homárok thaumaturgiától kábán, az erőszaktól megtörve válaszokat motyognak a sziszegve feltett kérdésekre.

A rendszertelen információtöredékekből a hullámos testű vadászok megtudják mindazt, amit tudniuk kell.

Hallanak a páncélos salkrikaltori tengeralattjárókról, amelyek a Baziliszkusz-csatorna falvai körül cirkálnak. Ezer mérföldnyi vízen őrjáratoznak, őrzik a Homár Nemzetközösség befolyásának bizonytalan határait. Figyelik a betolakodókat.

A vadászok tárgyalnak, töprengenek és döntést hoznak.

Tudjuk honnan jött.

De lehet hogy nem tér vissza.

Ez bizonytalan. Az otthonába, vagy keletre - el onnan?

A nyom kettéágazik, és csak egyvalamit tehetnek. A vadászok két csoportra oszlanak. Az egyik csapat délkelet felé indul, a sekély vizekhez, a Vas-öbölhöz és Kátrányszájhoz, a Szurokfolyam habos, híg, sós torkolatához, hogy őrködjenek és figyeljenek, további utasításra várjanak, hogy kémkedjenek és rejtőzködjenek, nyomot leljenek.

Felkavarodik a víz, s már ott sincsenek.

A másik csoport, amelynek a bizonytalanabb feladat jutott, lefelé indul.

Egyre csak ereszkednek a mindent szétrobbantó mélység felé.

Második közjáték - Bellis Coldwine

Ó! Ó, hová megyünk?

A kabinjainkba zártak minket, és kifejezéstelen arccal kérdezgetnek, mintha ezek a gyilkosok, ezek a kalózok népszámlálók lennének vagy bürokraták vagy... „Neve?”, kérdik, és „Foglalkozása?” Aztán tudni akarják „Miért utazik Nova Esperiumba?” és azt hiszem, az arcukba fogok nevetni.

Hova a picsába megyünk?

Hosszan írogatnak, leltárba vesznek engem, mindent sorban lejegyeznek a nyomtatványaikra, aztán odafordulnak Meriopé nővérhez, és vele is végigcsinálják ugyanezt. Ugyanúgy bánnak a nyelvésszel és a szerzetesnővel, apró biccentésekkel faggatóznak a részletek után.

Miért tarthatjuk meg a holminkat? Miért nem tépik le az ékszereimet, miért nem erőszakolnak meg, miért nem motoznak meg? Fegyvert nem, mondják, pénzt nem, könyveket nem, de minden egyebet megtarthatunk és tessék-lássék átkutatják az utazóládáinkat és elveszik a tőreimet és a pénzemet és a könyveimet és összekoszolják a ruháimat, de minden mást ott hagynak. A leveleket, a csizmákat, a képeket és sok felgyülemlett kacatot.

Vitába szállok velük a könyveimért. Nem vehetik el őket, mondom, hadd tartsam meg őket, az enyémek, némelyiket én írtam, és hagyják, hogy megtartsam az üres füzetet, de a nyomtatottakat, a meséket és a tankönyveket és a hosszú regényt elveszik. Könnyűszerrel. Nem érdekli őket, amikor megmutatom nekik, hogy B. Coldwine én vagyok. A Coldwine-könyveket is elveszik.

És nem tudom, miért. Egyszerűen nem értem, mit miért csinálnak.

Meriopé nővér csak ül és imádkozik, a szent szúráit motyogja, meglep és örülök neki, hogy nem sir.

Be vagyunk zárva és időről időre teát meg ennivalót hoznak, nem durvák és nem kedvesek, közönyösek, mint az állatkerti gondozók. Ki akarok menni, mondom. Hangosan kopogok az ajtón, ki kell mennem a vécére, mondom, és kinézek és a folyosón álló őrök rám üvöltenek, hogy menjek be, és hoznak egy vödröt, aminek láttán Meriopé nővér elsápad. Nem érdekel, hazudtam, csak tudni akartam, merre van Johannes vagy Fennec, látni akarom, mi történik máshol.

Mindenfelől léptek zaja és beszédfoszlányok egy olyan nyelven, amit majdnem megértek. - Észak-északkelet, hallom, és a fedélzet másik oldalán - Örökké? Igazán nem tudom - Hová lett őfőméltósága? és még más zagyvaságok.

A fejem melletti ablakon át semmit sem látok, csak széllökéseket a víz fölött, sötétséget fent is és lent is. Egyik cigarettáról a másikra gyújtok.

Aztán amikor elfogynak a cigaretták, hanyatt fekszem és rájövök, hogy nem a halált várom, nem hiszem, hogy meg fogok halni, valami mást várok.

Hogy megérkezzünk. Hogy megértsem. Hogy elérjem az úti célomat.

Kissé meglepődve veszem észre, miközben a zsírkrétával rajzolt naplementét nézem a tengeren, hogy lehunyom a szemem és hullafáradt vagyok és istenemre tényleg? tényleg? tényleg aludni fogok

Elalszom

nyugtalanul, de sokáig, alvó szemem Meriopé vallásos sirámainak ritmusára rebeg, néha kinyílik, de akkor is

alszom

míg egy hirtelen pánikrohammal fel nem ülök és ki nem nézek a fényesedő tengerre.

Közeleg a reggel. Kihagytam az éjszakát, elrejtőztem álmodó fejemben.

Gondosan öltözködöm. Tisztára sikálom magas szárú csizmámat. Kifestem magam, mint mindig, és hátrakötöm a hajam.

Fél hétkor egy kaktusz kopogtat az ajtón, zabkását hoz. Miközben behörpintjük, elmondja, mi fog történni. - Már majdnem ott vagyunk, mondja. - Amikor kikötünk, felsorakozni a többi utas mögé, figyelni a névre és menni, ahová mondják, és..., de itt elvesztem a fonalat, elvesztem a fonalat, és mi lesz azután? Akkor majd megértjük? Tudni fogjuk, mi folyik itt?

Hová megyünk?

Összecsomagolom a holmimat és felkészülök rá, hogy kiszálljak valahol, valahol. Fennecre gondolok. Mit csinál és hol van, annyira hallgatott, amikor megölték a kapitányt (és ömlött a vér). Nem akarta, hogy megtudják, hogy megbízása van, hogy hajóknak parancsolhat, óceánjárókat fordíthat vissza.

(A markomban van.)

Ki. A gyors, könnyű szélbe. Tépi a ruhámat, a hajamat.

A szemem akár egy barlanglakóé. Megszoktam a kabinom tompa, barna fényét és most zavar ez a reggel. Könnyezek és egyre csak pislogok és pislogok és elszaladnak a fejem fölül a tengeri felhők. Mindenfelől a hullámok halk locsogását hallom. Érzem a só ízét a levegőben.

Körülöttem itt vannak a többiek, Mollificatt és a Cardomiumok, egy meg még egy. Murrigan és Ettenry és Cohl Gimgewry Yoreling és Tearfly az én Johannesem gyors pillantás küld felém és váratlanul rám mosolyog, mielőtt elsodorná a tömeg, és ott van valahol Fennec is, még mindig leszegett fejjel, és mind úgy nézünk ki, mint akiket papírból vágtak ki ebben a fényben.

Oda szeretnék kiáltani Johannesnek, de elsodorja az áramlatunk, én meg csak bámulok és bámulok hirtelen kitisztult szememmel.

Az utazóládámmal küzdök, végigbotladozok a fedélzeten. Megvisel a napfény és a levegő és újra meg újra felnézek a keringő madarakra. Előrevonszolom magam és nem veszem le róluk a szemem és csak köröznek fölöttünk, elmennek jobbra, aztán ide-oda cikáznak a horizonton és árbocokat látok roptuk nyomán. Eddig elkerültem, hogy körülnézzek. Nem néztem még a hajón túl, nem láttam, hol vagyunk. Az úti célom ott lapult a szemem sarkában, de most, ahogy a sirályokat figyelem, hirtelen rám ugrik.

Mindenhol ott van. Hogy nem láthattam?

Valaki neveket kiált az elcsoszogók mellett és csoportokra osztanak minket és utasításokat kapunk, bonyolult parancsokat, de nem figyelek, mert kifelé nézek

Jóságos Szátyár

A nevemet kiáltják és itt állok megint Johannes mellett, de nem nézek rá mert csak bámulom

árboc árboc hátán és vitorlák és tornyok

és még több

Itt vagyunk

egy egész erdő

istenem, Szátyár bassza meg

csak a perspektíva csalóka

egy város, ami mozog és hullámzik és örökkön örökké ide-oda ring

Miss Coldwine, mondja valaki hidegen, de én képtelen vagyok, ne most, most nézek és leteszem a ládámat és csak nézek

és valaki megrázza Johannes kezét és álmélkodva néz rájuk, ahogy beszélnek hozzá. - Dr. Tearfly, üdvözöljük, micsoda megtiszteltetés, de nem figyelek, mert itt vagyunk, megérkeztünk és látni akarom az egészet, nézni akarom

Ó, nevetnem kell, nevetni fogok vagy hányni, a gyomrom forog, itt vagyunk, itt vagyunk

Megérkeztünk.

MÁSODIK RÉSZ

Só

Hatodik fejezet

Lámpák derengtek a víz alatt. Zöld, szürke, hidegfehér és borostyánszínű gömbök, egyenesen a homáremberek gyáraiból. Bevilágították vele a város alsó részét.

Fény csillant a vízben lebegő részecskéken. Nem pusztán az ezernyi lámpából áradt a derengés. A reggeli napfény folyosókat vájt a vízbe, rézsútosan hatolt le a felszín alá, járatokat fúrt a hullámoktól a mélyebb rétegekig. Halak köröztek közöttük vagy haladtak át rajtuk némán.

Alulról nézve a város árnyékok alkotta szigetvilág volt.

Szabálytalan volt, szétterülő és hihetetlenül összetett. Eltérítette az áramlatokat. Tőkesúlyok sorai álltak egymásra merőlegesen. Horgonyláncok lógtak hosszú szőrszálakként, lazán és elfeledetten. A város nyílásaiból hulladék bugyogott elő; szilárd és szemcsés salak, nehézkesen örvénylő, kis csomókban felszínre buggyanó olaj. A szemét szüntelen áradata bemocskolta a vizet, de végül lassan feloldódott benne.

A város alatt néhány száz méterre gyorsan gyengült a fény, majd mérföldeken át csak sötét víz következett.

Armada alatt burjánzott az élet.

Halak cikáztak a hajógerincek között. Gőteszerű alakok suhantak céltudatosan az alsó kibúvók körül. Dróthálós ketrecek préselődtek üregekbe és lógtak láncokról, tele kövér tőkehalakkal és tonhalakkal. A homáremberek élőhelyei daganatokként duzzadoztak.

A város határain túl, lejjebb, a fény legalsó régióiban hatalmas, félig megszelídített tengeri sárkányok forgolódtak és táplálkoztak. Tengeralattjárók merev árnyai dohogtak. Egy delfin fáradhatatlanul rótta vidám köreit. A város elmeszesedett aljának önálló, mozgó gazdasága és politikája volt.

Körülötte a tenger anyagiasult zajtól vibrált: szaggatott csattogástól és a konduló fém rezgéseitől, az egymásba érő áramlatok vizének tompa súrlódásától. Vakkantásoktól, amelyek szertefoszlottak, amikor kiértek a levegőre.

A város alatt kapaszkodó és lebegők lények sokaságában akadt néhány tucatnyi férfi és nő is. Elnyújtott, lassú mozdulataikkal esetlennek tűntek az elegáns páfrányok és szivacsok mellett.

A víz hideg volt, a felszíniek vulkanizált bőröltözéket, rézből meg edzett üvegből készült sisakokat viseltek, és légzőcsövek kötötték össze őket a fenti világgal. Létrákon álltak és köteleken lógtak, ingatagon lebegtek az elképzelhetetlen mélység fölött.

A sisakjuk szigetelésén nem jutottak át a hangok, és nehézkesen mozogtak társaik mellett teljes magányukban. Tetvekként kúsztak a fordított kéményekre emlékeztető cső mentén. A homályos tengerbe nyúló fémet hihetetlen mintázatokkal és árnyalatokkal vonták be az algák és a kagylók. A hínár és csípős moszat kúszóborostyánként nyújtotta csápjait a planktonokért.

Az egyik búvár meztelen mellkasából két hosszú csáp nőtt ki. Néha maguktól is megrebbentek, nem csak az áramlatok mozgatták őket.

Tanner Sack volt ez a búvár.

A delfin nagyot csapott a farkával, és elsüvített a város széle és a fény felé. Áttört az egyre csökkenő nyomású vízen, és kibukkant a levegőre. A levegőbe szökkent, a hasára érkezett vissza, megfürdött a felcsapott vízpermetben, és okos szemével a várost méregette.

Ismét lebukott és megfordult saját barázdájában. Valamivel távolabb hatalmas formák derengtek a víz homályos tömegén és a thaumaturgia csillámlásán túl. Kipányvázott cápák tartottak távol mindenkit a közelükből. A szem nem tudott az alakokra fókuszálni.

Ott nem lebegtek búvárok.

Bellist beszélgetés hangjai ébresztették.

Hetek teltek el azóta, hogy megérkezett Armadára.

Minden reggel ugyanolyan volt. Felkelt, felült, várt, hitetlenkedve körülnézett kis szobájában, de a borzongató hitetlenkedés még mindig nem múlt el benne. Sőt egyre erősödött, még az Új-Crobuzon utáni vágyakozásánál is jobban.

Hogyan kerültem ide? Ez a kérdés motoszkált benne állandóan.

Elhúzta a függönyt, belekapaszkodott az ablakkeretbe, azután csak állt és nézte a várost.

Amikor megérkeztek, azon az első napon még szedett-vedett csoportban ácsorogtak a csomagjaikkal a Terpsichoria fedélzetén, az őrök gyűrűjében. Férfiak és nők jöttek listákkal és nyomtatványokkal. A kalózok arca kemény volt, vonásaikat durvára cserzette az időjárás. Bellis félelme ellenére is nyíltan figyelte őket, és semmit sem értett. Számtalan etnikum és kultúra keveredett itt. Szinte nem akadt két egyforma bőrszínű kalóz. Egyeseken absztrakt tetoválások díszelegtek, mások batikolt köpenyeket viseltek. Úgy tűnt, komorságukon kívül nincs bennük semmi közös.

Amikor hirtelen mind vigyázzállásba merevedtek, Bellis azonnal tudta, hogy megérkeztek a feletteseik. A hajó korlátjánál két férfi és egy nő állt meg. A gyilkos - a támadó csapat szürke páncélos vezére - melléjük lépett. A ruhája és a kardja már makulátlanul tiszta volt.

A fiatalabb férfi és a nő a kalózkapitányhoz lépett. Amikor Bellis közelebbről is meglátta őket, elakadt a lélegzete.

A férfi sötétszürke öltönyt viselt; a nő egyszerű kék ruhát. Magasak voltak, hatalom sugárzott a testtartásukból. A férfi rövidre vágott bajusza könnyed felsőbbrendűséget tükrözött. A nő vonásai kemények voltak és szabálytalanok, de telt ajka érzékiségről, kegyetlen tekintete pedig kérlelhetetlenségről árulkodott.

Bellis azonban nem emiatt bámulta őket undorral vegyes ámulattal, nem ez keltette fel a figyelmét, hanem a sebeik.

A nő arcán a bal szeme külső sarkától a szája bal sarkáig egyetlen hosszú, ívelt, folytonos sebhely húzódott. Egy másik, vastagabb és rövidebb forradás az orra jobb orrától indult el kifelé, az arcára, majd felkanyarodott, mintha a szemét akarná megkerülni. És más sebek is éktelenkedtek az arcán. Esztétikus tökéllyel torzították el okkerságra bőrét.

Amikor Bellis tekintete a nőről a férfira villant, összerándult a gyomra. Miféle kibaszott perverzió ez? - gondolta feszengve.

A férfi arcát pontosan ugyanolyan sebek csúfították el, csak éppen a nő hegeinek tükörképeként. A hosszú, finomabb ív az arca jobb oldalán, a rövidebb, vastagabb forradás a bal szeme alatt. Mintha a nő eltorzított tükörképe lett volna.

Miközben Bellis halálra váltan bámulta a sebhelyes párost, a nő megszólalt.

- Mostanra biztosan észrevettétek - mondta ragamoll nyelven, hangosan, hadd hallja mindenki -, hogy Armada más, mint a többi város.

Ez lenne az üdvözlés? - gondolta Bellis. - Mindössze ennyit kínálnak a Terpsichoria halálra rémült utasainak?

A nő folytatta.

Beszélt nekik a városról.

Időnként elhallgatott, ilyenkor a férfi vette át a szót, a legkisebb zökkenő nélkül. Úgy fejezték be egymás mondatait, mintha ikrek lennének.

Nehéz volt odafigyelni arra, amit mondtak. Bellist ámulatba ejtette a sebhelyes férfi és nő közötti érzések erőssége, ami tisztán látható volt, ahányszor csak egymásra pillantottak. Mindenekelőtt éhséget látott bennük. Úgy érezte, csapdába esett az időben: mintha csak álmodta volna az érkezést.

Akkor csak a páros közötti intenzív érzésekre figyelt, meg a döbbent izgalomra, ami a nő utolsó mondatát fogadta.

A szavak csak hosszú másodpercekkel később jutottak el Bellis tudatáig, mintha a koponyája vastag falán át lassabban terjedt volna a hang.

A reszkető, bűzölgő, kimerült újraformáltak csoportja először felhördült, aztán ujjongani kezdett, végül pedig zabolátlan örvendezésben tört ki. A hangzavar egyre csak fokozódott, a kezdeti hitetlenkedés pillanatok alatt fékezhetetlen, diadalittas ujjongássá változott.

- Emberek, kaktuszok, zagyvak, homárok... és újraformáltak! - mondta fél perccel korábban a nő. - Armadában tengerészek és polgárok vagytok. Armadában nincs megkülönböztetés. Itt szabadok vagytok. És egyenlők.

Ez valóban üdvözlés volt. És az újraformáltak hangos, könnyes köszönettel fogadták.

Bellist és mellé sodródott társait kiterelték a városba, ahol a helyi szakmák képviselői vártak rájuk - szerződésekkel és kemény, mohó tekintettel. Ahogy Bellist a tömeg lassan magával sodorta, visszanézett a fedélzetre, és döbbenten látta, hogy valaki csatlakozott az ott álló sebhelyes arcúakhoz.

Johannes Tearfly értetlenül meredt a forradásos arcú férfi felé nyújtott kezére - nem lenézés volt ez, hanem nem tudta, mit kellene csinálnia. A sebhelyes párossal érkezett idősebb férfi előrelépett, végigsimította ragyogó fehér szakállát, és hangosan, a nevén szólítva üdvözölte Johannest.

Bellis csak ennyit látott és hallott, mielőtt elvitték. Le a hajóról, ki Armadába, új városába.

A lakóházak flottillájába. A vén hajók csontvázára épült városba.

*

Mindenhol kopott ruhák lobogtak az állandó szélben. Ott csattogtak Armada utcáin, magas téglafalai, tornyai, kéményei és ősöreg kötélzetmaradványai mellett. Bellist az ablakából átalakított árbocok és orrfák, orrtőkék és felépítmények látképe fogadta. A több száz egymáshoz rögzített hajó és a rájuk épített város, ami mérföldekre nyúlik a tengerbe minden irányban.

Rengeteg tengeri jármű; lecsupaszított hosszúhajók; skorpiógályák, luggerek és brigantine-ok, több száz méter hosszú gőzhajók és alig embernagyságú kenuk. Voltak idegen hajók is: ős-ketchek és egy bárka, amit egy bálna konzervált testéből vájtak ki. A hullámokon ringatózó, különböző irányba fordult hajókat kötelek és imbolygó fapallók hálója tartotta gúzsba kötve.

A város zajos volt. Láncra vert kutyák acsarkodása, mozgóárusok kiáltozása, motorok dohogása, kalapácsütések és esztergasivítás, kőtörők csattogása. Műhelyek szirénái. Nevetés és kiabálás, sósvízi nyelven, a tengerészek keverék nyelvén, Armada nyelvén. A városi zajokba a bárkák mélyebb neszei keveredtek. Fa panaszos nyikorgása, bőrhevederek és kötelek pattogása, az egymáshoz súrlódó hajók zörgése.

Armada folyamatosan mozgott. Hidak ringatóztak, tornyok emelkedtek fel és süllyedtek le. A város egyfolytában változtatta az alakját.

A hajókat kívül-belül használatba vették. Az egykori rakterekből házak lettek; a régi ágyúfedélzeteken műhelyek nyíltak. A várost azonban nem kötötte gúzsa a hajók régi bőre. Mindent átalakított. A bárkákra épületeket emeltek; több száz nép és nemzet történelmének és esztétikájának stílusait és anyagait halmozták egymásra.

Évszázados pagodák meredeztek ősöreg evezőshajók fedélzetén, a déli tengerekről lopott lapátkerekes gőzhajókon betonmonolitok törtek az ég felé, mintha fölös kémények lennének. Az épületek között szűk utcák kanyarogtak. Áthaladtak az átalakított hajók közötti hidakon, szerteágaztak az útvesztők és terek és majdnem-paloták között. A klippereken parkok burjánzottak a fedélközbe száműzött fegyvertárak fölött. A házak állandóan recsegtek-ropogtak a hajók mozgása által keltett feszítőerőktől.

Bellis ellátott a Télpiac vászontetős bódébirodalmába, ami több száz kis csónakon és lapos fenekű csatornahajón terpeszkedett. Egyik sem volt hosszabb öt méternél, pusztán számuk miatt töltötték ki a nagyobb hajók közötti teret. A láncokkal és foszladozó kötelekkel összekötött kis csónakok egyfolytában egymásnak koccantak. Az árusok épp most kezdtek kinyitni, szalagokkal és táblákkal díszítették fel kis üzleteiket, és lassan rakodták ki az árut. A korán kelő vásárlók meredek kötélhidakon ereszkedtek le a piacra. Rutinosan lépkedtek csónakról csónakra.

A piac mellett kúszóborostyánnal és egyéb indaszerű növényekkel befutott corbita ringott. Csodaszép faragásokkal díszített, alacsony házak zsúfolódtak rajta. Az árbocait nem döntötték le, és az indáktól úgy festettek, mintha öreg fák lennének. Volt egy tengeralattjáró, ami évtizedek óta nem merült le. A periszkópja körül hátúszóként sorakoztak a keskeny házak. A két hajót a piac felett átívelő, izgő-mozgó fahidak kötötték össze.

Egy gőzhajóból bérház lett, törzsén új ablakokat nyitottak, a fedélzetére gyermekmászóka került. Egy szögletes lapátkerekű gőzösön gombafarmok működtek. Egy csillogóra suvickolt vontahajót elborítottak a piros téglából emelt házsorok, amik teljesen kitöltötték a hajótest íveit. A kéményeiből füst szállt fel.

Voltak épületek, ahol csontfaragványok borították a falakat, máshol pedig rengeteg különböző szín a szürkétől a rozsdavörösön át a címerek rikító pompájáig - Armada az ezoterikus alakzatok városának tűnt. Hibridsége rideg volt és a legkevésbé sem bájos, rothadás és falfirka csúfította. Úgy tűnt, mintha az épületek lekuporodnának, majd kihúznák magukat, hogy aztán ismét csak összekucorodjanak - az állandó emelkedés és süllyedés megfoghatatlanul fenyegető érzést keltett.

Nyomornegyedek vagy villák telepedtek bele szabadkereskedő teherhajók testébe, vagy szlúpok fedélzetén imbolyogtak. Templomok és szanatóriumok és elhagyatott házak tűrték az állandó nedvesség nyalakodását és a körvonalaikra rakódó sót, elmerülve a hullámok morajlásában meg a tenger egyszerre friss és rothadt szagában.

A hajókat láncok és csuklópántos kötőgerendák tartották össze. Minden jármű pontonná vált a kötélhidak dzsungelében. Csónakok billentek egymás felé a beágyazott hajók közötti tengerzugokban, vagy a szabadon lebegők köré gyűltek. Armada hajói és a látogatók a viharoktól védett Bazilio-dokkban kötöttek ki, rakodtak ki és javították meg mindazt, ami elromlott.

A legnagyobb óceánjárók a város körül állomásoztak, túl az Armadához kötött vontatókon és gőzhajókon. A nyílt tengeren halászhajók, hadihajók, vontahajók, fenékhálósok és még számos más vízi jármű cirkált. Ezek alkották Armada kalózseregét, ami az egész világot bejárta, majd rakterét az ellenségtől vagy a tengerből szerzett zsákmánnyal megtöltve tért újra és újra haza.

És mindezen túl, túl a város madaraktól és egyéb formáktól terhes egén, a hajók tömegén túl ott volt a tenger.

A nyílt tenger. A hullámzása szünet nélkül mozgásban lévő rovarokra emlékeztet.

Kábító és üres.

Bellis tudomására hozták, hogy foglyul ejtői egyben a védelmezői is. Tarvíz kerületben lakott, a sebhelyes férfi és nő fennhatósága alatt. A páros munkát és szállást ígért mindenkinek, akit magukkal vittek, és hamar teljesítették is ígéretüket. Ügynökök keresték fel a rémült érkezőket, neveket olvastak fel listáikról, egyeztették a személyes adatokat és a képzettségeket, majd teketóriázás nélkül, keverék sósvízi nyelven elmagyarázták, milyen munkát tudnak ajánlani.

Eltartott néhány percig, míg Bellis felfogta, aztán el is hitte, hogy egy könyvtárban kínálnak neki állást.

Aláírta az előkészített iratokat. A Terpsichoria tisztjeit és matrózait fegyveresek vitték el „értékelésre” és „átnevelésre”, és Bellisnek semmi kedve nem volt akadékoskodni. Megvetően, feszülten odafirkantotta a nevét. Legszívesebben az arcukba üvöltött volna: Ezt nevezitek szerződésnek? Itt nincsen választásunk, és ezt mindenki tudja is. De azért aláírta.

Teljesen megzavarta a szervezettség, a törvényesség látszata.

Ezek kalózok. Ez egy kalózváros, amit könyörtelen merkantilizmus vezérel, megbújik a világ pórusaiban, balszerencsés hajókról rabol magának új polgárokat; ez egy szabad kikötő, ahol lopott javakkal kereskednek, és az eresebbnek van igaza. Ez mindenhol és mindenben megmutatkozott: a lakók szigorú, kemény arcán, a nyíltan viselt fegyvereken, a tarvízi hajók kalodáin és korbácsolóoszlopain. Armadát a tengerészek fegyelmező ereje, a korbács tartotta össze.

A hajóvárosban azonban nem azzal az alantas bürokráciával találkozott, amire számított. Ezt a helyet más logika működtette. Gépelt szerződések és regisztrációs hivatalok fogadták az érkezőket. És hivatalnokok is: létezett egy végrehajtó, kormányzó kaszt, akárcsak Új-Crobuzonban.

Armadán az ököljog mellett - vagy azt alátámasztandó, vagy arra épülve - létezett bürokratikus szabályzat is. Armada nem hajó volt, hanem Város. Bellis egy másik országba érkezett - egy másik, de ugyanolyan összetett és szervezett országba, mint a sajátja.

A hivatalnokok a Chromolithra kísérték, egy régóta rohadó lapátkerekes gőzhajóra, itt kapott szállást. A lakás két kicsi, kerek szobából állt, egyik a másik fölött, és egy csigalépcső kötötte össze őket - a lakrész az egykori kémény belsejébe épült. Valahol mélyen alatta, a hajó gyomrában pihent a kazán, ami egykor Bellis új otthonán keresztül okádta a kormot. Valószínűleg már jóval azelőtt kihűlt, hogy ő megszületett.

A lakás az övé, mondták, de fizetnie kell érte, hetente, a Tarvízi Letelepedési Hivatalban. Kapott némi előleget a fizetéséből, egy maréknyi bankjegyet és aprót - „tíz szem egy zászló, tíz zászló egy kőrózsa”. A bankjegyek nyomása durva volt, széleiket egyenetlenül vágták le. Nem akadt két egyforma árnyalatú.

Aztán tört ragamoll nyelven közölték vele, hogy soha többé nem hagyhatja el Armadát, és azzal otthagyták új otthonában.

Bellis várt, de ez volt minden. Egyedül maradt a városban, a börtönében.

Az éhség végül rákényszerítette, hogy kimenjen, és egy árustól vegyen némi zsíros ételt. A fickó túl gyorsan hadart sósvízi nyelven, alig értette. Tett egy bátortalan sétát, és meglepte, hogy senki sem szólítja meg. Annyira idegennek érezte magát, szinte görnyedezett a kulturális sokk migrénszerűen rátörő rohama alatt. Kihívó, bár rongyos ruhákat viselő férfiak és nők vették körül, az utcákon gyerekek nyüzsögtek, kaktuszok, kheprik, zagyvak, llorgissok, hatalmas gessinek, vu-murtok és egyéb teremtmények jártak-keltek mindenfelé. A város alatt élő homáremberek nappal a felszínen is megjelentek, lassan araszoltak páncélos lábaikon.

Az utcák szűk barázdák voltak a fedélzetekre zsúfolt házak között. Bellis kezdte megszokni a város hullámzását, a fel-le járó horizontot. Körülötte harsogott a zsivaj és a sósvízi nyelven folytatott beszélgetések ezernyi foszlánya.

Könnyen megtanulta a nyelvet. A szókincse magától értetődő volt, hiszen más nyelvekből lopták elemeit, a szintaktikája pedig könnyű. Használnia kellett - ételt kellett vennie, útmutatást kellett kérnie, beszélnie kellett más armadaiakkal -, és az akcentusáról azonnal tudni lehetett, hogy újonnan érkezett, nem a város szülötte.

Akikkel beszédbe elegyedett, azok nagyrészt türelmesek voltak vele. Ha néha nyersen tréfálkoztak is, általában elnézték tévedéseit. Talán arra számítottak, hogy megnyugszik majd kissé, ha beilleszkedik és elfogadja új hazáját.

Bellis nem fogadta el.

Azon a reggelen, amikor Bellis kilépett a Chromolith kéménylakásából, ismét beléhasított a kérdés: Hogy kerülök én ide?

Kint állt a hajóváros egyik utcáján, a napsütésben, körülötte az elrablói nyüzsögtek. Férfiak és nők, kemény arcú emberek és egyéb fajok, még konstruktok is kerülgették. Alkudoztak, dolgoztak, társalogtak. Bellis úgy járt-kelt Armadában, mint egy fogoly.

*

Masinarejtek Sarkantyú felé tartott. Ez a kerület, vagy ahogyan ott nevezték, sodrás, Tarvízzel volt szomszédos, és általában csak Könyvbolynak vagy khepri negyednek hívták.

A Tengelyfő Könyvtárat alig ötszáz méter választotta el a Chromolithtól. Az út legalább hat hajón vezetett át.

Az eget repülő szerkezetek népesítették be. Gondolák lengtek a léghajók alatt, utasokat szállítottak a hullámzó épületrengeteg fölött, kötéllétrákat engedtek a házak közötti szűk résekbe, fürgén kerülgették az árut és gépeket szállító nagyobb légi járműveket. A repülő masinák felépítése minden rendszert nélkülözött. Az összekötözött, gázzal töltött ballonok között ötletszerűen dudorodtak a kabinok és a motorok, mintha csak egymásra dobálták volna az alkotóelemeket. Kikötőpóznákként a hajók árbocai szolgáltak, a különböző alakú léghajók duzzadó, mutáns gyümölcsökként sorakoztak körülöttük.

Miután Bellis elhagyta a Chromolithot, egy meredek kis hídon átért a Jarvee nevű szkúnerre, ami tele volt dohányt és édességet áruló kis bódékkal. Aztán felballagott a Lynx Sejant nevű háromárbocosra, ahol a kereskedők Armada zsákmányolt selyemféléit árulták a fedélzeten. Jobbra fordult, elhaladt egy vészjósló horgászúszóként ringatózó, törött Ilorgiss tengeri oszlop mellett, majd át a Taft-hídon.

Ezzel feljutott a Severere, egy hatalmas klipperre, a Könyvboly nevű sodrás határára - ez már a kheprik birodalma volt. Armada beltenyészettől beteges ökrei és lovai által húzott kordékat kerülgetve elhaladt három khepri őrnővér mellett.

A hasonló triók megszokottak voltak az új-crobuzoni khepri gettókban, Kinkenben és Csermelyparton is. Amikor Bellis először látta őket, teljesen megdöbbent. Az armadai kheprik az új-crobuzoniakhoz hasonlóan az Irgalom Hajóin menekülők leszármazottai lehettek, és a Bered Kai Nev pantheonjából fennmaradt, még el nem feledett hitet vallották. Hagyományos fegyvereket használtak. Karcsú, emberi női testük széltől és naptól cserzett volt, óriási skarabeuszfejük irizált a hideg napfényben.

A sok néma khepri lakó miatt Könyvboly utcái csendesebbek voltak, mint Tarvízéi. A hangok helyett erős illatok terjengtek a levegőben: azoknak a khémyai felhőknek a maradványai, amelyek szerves részét képezték a kheprik kommunikációjának. Ez volt a harsány zsivaj khepri megfelelője.

A sikátorokban és a tereken khepri köpetszobrok álltak, akárcsak az új-crobuzoni Szobrok terén. Mitológiai lények, absztrakt formák, tengeri állatok öltöttek alakot a nyálkás anyagból, amit a kheprik bogárfeje állított elő. A színek fakók voltak, mintha itt kevesebb vagy rosszabb minőségű lett volna a festékbogyó.

A Compound Dust nevű khepri óraműhajó - a Purgálás elől menekülő Irgalom Hajóinak egyike - utcáján Bellis önkéntelenül is lelassította a lépteit, annyira magával ragadta a fogaskerekek és a különböző gépezetek látványa. Rovarok és maghéjak potyogtak eléje egy farmhajó tatfedélzetének gondozott mezőjéről, az alsó fedélzetek nyílásaiból pedig baromfifélék hangja szűrődött fel.

Aztán felért a testes gyárhajóra, az Aronnax Labra, elsétált az öntödék és finomítók mellett, ki a Krómm térre, ahol egy nagy platform nyúlt át a víz fölött a leghátsó hajó, a Pinchermarn fedélzetére, amely otthont adott a Tengelyfő Könyvtárnak.

- Nyugalom... senkit sem érdekel, hogy elkéstél - szólt az elsiető Bellis után Carrianne, az egyik ember munkatársa. - Új vagy, kényszerrel hoztak ide, joggal utálod az egészet. - Bellis még hallotta, hogy a nő felnevet, de nem válaszolt.

A folyosókat és az átalakított étkezőket zsúfolásig megtöltötték a könyvespolcok és a füstös olajlámpások. Mindenféle fajú tudósok rágták a szájuk szélét - már ha volt nekik -, és néztek elgondolkodva Bellis után. Az olvasótermek tágasak és csendesek voltak. Az ablakaikat por és kiszáradt bogarak lepték vékony rétegben, amitől mintha megöregedett volna a nagy asztalokra és a tucatnyi különböző nyelven írt kötetekre vetülő napfény. Amikor Bellis belépett a beszerzési osztályra, bocsánatkérően elfojtott köhögés hangja fogadta. A szekrényeken, a kiskocsikon és a padlón mindenfelé ingatag könyvtornyok meredeztek.

Bellis órákig csak módszeresen rendszerezett. Halmokba rakta az ismeretlen betűkkel írt könyveket, a többi adatait pedig kartonokra vezette fel. Ábécésorrendbe rakta őket - a sósvízi nyelv ábécéje alig tért el a ragamollétól - szerző, cím, nyelv, téma és tárgy szerint.

Nem sokkal ebédidő előtt lépteket hallott. Biztos Sékel lesz az - gondolta. A fiú volt az egyetlen a Terpsichoriáról, akivel továbbra is kapcsolatban állt. Elmosolyodott a gondolatra: ő és a hajósinas. A fiú közel két hete kereste meg, fontoskodva, tele kamaszos idegességgel. Még mindig nem foszlott le róla az izgalom, amit elrablásuk és új helyzetük okozott. (Valaki beszélt neki „egy ijesztő, feketébe öltözött, kék ajkú hölgyről”, aki „nagyon fent hordja az orrát, és a könyvtárban dolgozik”, magyarázta Sékel Bellisnek. Vigyorogva mesélte, és a nő kénytelen volt elfordulni, nehogy viszonozza a vigyort.)

A fiú mindenféle homályos ügyletekből élt, és a Terpsichoria egyik újraformáltjával osztozott egy lakáson. Bellis egy réz zászlót ajánlott neki, ha segít a könyveket felrakni a polcokra, és Sékel nem utasította vissza. Azóta többször is eljött, dolgozott egy kicsit, mesélt Armadáról és a Terpsichoria városban szétszéledt egykori utasairól.

Bellis nagyon sok mindent megtudott tőle.

Most azonban nem Sékel közeledett a szűk folyosón, hanem Johannes Tearfly, arcán ideges és rejtélyes mosollyal.

Bellis később kissé szégyenkezve emlékezett vissza rá, de a férfi érkezésekor felállt (az istenek szerelmére, örömében még fel is kiáltott, mint egy érzelgős gyerek!), és a karjaiba vetette magát.

A férfi is átölelte, és szemérmes melegséggel elmosolyodott. A hosszúra nyúlt ölelés után szétváltak, és végigmérték egymást.

Csak most tudott elszabadulni, magyarázta Johannes, Bellis pedig tudni akarta, mit csinált addig. Dolga akadt a könyvtárban, és megragadta az alkalmat, hogy megkeresse, magyarázta a férfi, de Bellis makacsul ragaszkodott a kérdéshez, hogy mi a fenét csinált az elfogásuk óta. Amikor Johannes közölte, hogy erről nem beszélhet, ráadásul mennie is kell, a nő majdnem toporzékolni kezdett dühében, de a férfi azt mondta, legyen türelemmel, most már több szabadideje van, és legalább egy pillanatra figyeljen rá.

- Ha ráér holnap este - mondta Johannes -, szeretném elvinni vacsorázni. Tarvíz jobb peremén, a Raddletongue-on van egy hely, a Beteljesületlen Idő. Ismeri?

- Megtalálom - felelte Bellis.

- Elmehetek magáért... - kezdte a férfi, de a nő nem hagyta, hogy befejezze a mondatot.

- Megtalálom.

Johannes rámosolygott, azzal a szórakozott örömmel, amire Bellis jól emlékezett. Ha ráérek! - gondolta gúnyosan. - Tényleg azt hiszi... Lehetséges? - Hirtelen tört rá a bizonytalanság és félelem. - A többiek minden este elmennek valahová? Csak én lennék magányos számkivetett? A Terpsichoria utasai minden este mulatoznak új hazájukban?

Amikor este elindult a könyvtárból, úgy érezte, agyonnyomják Armada zsúfolt házai és szűk utcái. Amikor azonban felemelte a tekintetét, és elnézett a tetők fölött, teljes súlyával, gránittömbként nehezedett rá a Duzzadó-óceán, és elállt a lélegzete. Elképzelhetetlennek tűnt, hogy a víz és az ég hatalmas tömege nem nyeli el, nem falja fel Armadát egyetlen pillanat alatt. Bellis megszámolta az aprópénzét, és odament egy légibricskához, ami az Aronnax Labon töltötte fel gázzal a ballonját.

Lágyan ringatózott a gondolában, ahogy a léghajó zúgva, lassan haladt háromszáz méterrel a legmagasabb fedélzet fölött. Bellis ellátott egészen a város tétován bukdácsoló széléig, ahol az Armadát sodró áramlatok belekapaszkodtak a település peremébe. Rálátott a Lidércnegyed távoli árbocerdejére. Látta az arénát. A Brukolak erődjét.

Tarvíz sodrás közepén pedig valami igazán rendkívülit látott, aminek a látványához még mindig nem sikerült hozzászoknia - a sodrás erejének forrását. Valamit, ami roppant árnyékként tornyosult a körülötte elterülő városrész fölé: a város legnagyobb hajóját, sőt a legnagyobb hajót, amit Bellis valaha látott.

Közel háromszáz méter hosszú fekete vas. Öt gigászi kémény, hat, vitorláitól megfosztott, hatvan méternél is magasabb árboc; jóval fölöttük pedig egy óriási, mozgásképtelen léghajó lebegett. A hajó két oldalán egy-egy iszonyatos lapátkerék, önmagukban is ipari műalkotások. A fedélzetek szinte kopárnak tűntek, sík felületüket nem népesítették be a többi hajót eltorzító szedett-vedett építmények. A Szeretők erődje, a Grand Easterly mint egy tengeri titán, komoran ringatózott Armada barokkos látképében

- Meggondoltam magam - szólalt meg Bellis hirtelen. - Ne a Chromolithra vigyen.

Tatfelé és jobbra, utasította a pilótát - a városban a gigantikus Grand Easterlyhez viszonyították az irányokat. A férfi finoman elfordította a kormánylapátot, Bellis pedig lenézett az utcákon nyüzsgő tömegre. Légörvények keltek körülöttük, ahogy az Armada egére törő árbocok és kémények erdejében haladtak. Bellis a tornyok körül városi madarak látott: sirályokat, galambokat és papagájokat. Sok más állattal együtt a tetőkre és a fedélzetekre rakott fészkekben éltek.

A Nap már lement, a városban felszikráztak a fények. Bellis érezte, hogy lassan úrrá lesz rajta a melankólia. Karnyújtásnyira suhantak el mellette a kötélzetekre erősített lámpák. Már látta úticélját, a St. Carcheri sugárutat a Glomar's Heart gőzösön. A színes, halvány lámpákkal megvilágított, egyszerre elegáns és kissé lepusztult sétányt göcsörtös rozsdafák és stukkós homlokzatú épületek szegélyezték. Ahogy a léghajó ereszkedni kezdett, Bellis a parkon túl felderengő sötétebb, baljósabb alakzatra függesztette tekintetét.

Az egymásba fonódó kötőgerendákból álló tornyot körülbelül százhúsz méter széles, szennyesen csillogó víztükör választotta el a várostól - csúcsa, amelyből lángcsóva tört fel, belelógott a léghajók útvonalába. A hatalmas betontest négy óriási oszloplábon állt a mocskos tengerben. Sötét daruk mozogtak rajta minden látható cél nélkül.

Iszonytató, bámulatos, ronda és baljós építmény volt. Bellis hátradőlt az ereszkedő léghajóban, és némán figyelte a Sorghumot, az ellopott új-crobuzoni fúrótornyot.

Hetedik fejezet

Másnap egész nap vigasztalanul esett. Keményen, szürkén hullottak az esőcseppek, mint ezernyi kovaszilánk.

A mozgóárusok elcsendesedtek; nagyon rosszul ment az üzlet. Armada hídjai csúszóssá váltak. Történtek balesetek: részegek és ügyetlenek estek a tengerbe.

A város majmai az előtetők alá húzódva vakaróztak. Igazi szörnyek voltak, vérszomjas törzsekbe tömörülve járták az úszó várost, verekedtek, területet és élelmet loptak egymástól, a hidak alatt párzottak és felmásztak a legmagasabb árbocokra. Nem csak ők éltek vadon a városban, ám ők voltak a legsikeresebb guberálók. Most összebújtak a nedves hidegben, és unottan kurkászták egymást.

Az eső szüntelen dobolásában nevetségesen hatottak a csendet kérő táblák a Tengelyfő Könyvtár félhomályában.

Shaddler sodrás berzerkürtjei gyászosan rikoltoztak, mint általában, amikor nagyon esett, és a hegpáncélosok azt mondták, vérzik az ég. Az Urocon, Avarpart sodrás zászlóshajóján valahogy furcsán gyöngyözött a víz. A Lidércnegyed sötét, rothadó szövete penészesen puffadozott. A szomszédos Közösköd lakói az elhagyatott negyed foghíjas épületeire mutogattak, és szokás szerint hangosan felkiáltottak, ha valamelyikben felpüffedt élőholtat láttak.

A naplemente utáni első órában, a Therianthropuson, a Mélycsarnok néma épületében, Shaddler sodrás szívében véget ért egy rossz hangulatú találkozó. A kint álló hegpáncélos őrök hallották, amint a küldöttségek távoznak. Megmarkolták fegyvereiket, és végigsimították szerves páncéljuk hegeit.

Volt közöttük egy férfi: közel két méter magas és duzzadó izomzatú, hamuszürke bőrruhában, oldalán egyenes karddal. Halk méltósággal beszélt és mozgott.

A fegyverekről társalgott a hegpáncélosokkal, akik ütéseket és rúgásokat mutattak neki harcművészetükből, a mortu cruttból. Hagyta, hogy megérintsék a jobb karján kígyózó és az övére erősített telephez futó vékony vezetékeket.

A férfi összehasonlította az ökölharc Makacs Köröm ütését a mortu crutt sadr nevű ütésével. Partnerével lassan mutatták be a támadásokat, ám ekkor a mellettük emelkedő lépcsősor tetején kinyílt az ajtó, és az őrök gyorsan visszatértek a helyükre. A szürke ruhás férfi lassan kihúzta magát, és a félemelet sarkához sétált.

A közeledő alakból csak úgy sütött a hideg düh. Magas volt, fiatalnak látszott. A teste akár egy táncosé, szeplős bőre hamuszínben játszott. A haja mintha valaki másé lett volna: fekete volt, hosszú és nagyon göndör, fésületlen gyapjúként, kusza fürtökben lógott le fejbőréről. A göndör fürtök lágyan rugóztak, ahogy lesietett a lépcsőn.

Amikor elment a hegpáncélosok mellett, alig észrevehetően biccentett, amit az őrök valamivel előírásosabb módon viszonoztak. A férfi megállt a szürke ruhás katona előtt. Egy ideig kifürkészhetetlen arccal néztek farkasszemet.

- Doul élőpolgár - suttogta végül az újonnan érkezett.

- Brukolak holtpolgár - érkezett a válasz. Uther Doul a Brukolak széles, szép arcába meredt.

- Úgy tűnik, gazdáid folytatják ostoba mesterkedéseiket - morogta a Brukolak, aztán elhallgatott. - Még most sem tudom elhinni, Uther - tette hozzá -, hogy belementél ebbe az őrültségbe!

Uther Doul nem mozdult, és nem vette a le szemét a másikról.

A Brukolak kihúzta magát és felhorkant. A hangot számos módon lehetett érteni - megvetésnek, magabiztosságnak vagy sok minden másnak.

- Tudod, hogy nem fog sikerülni - mondta. - A város nem fogja hagyni. Ez a város nem erre való.

Azzal a Brukolak lustán kinyitotta a száját, kivillanó hosszú, villás nyelve belekóstolt a levegőbe és megízlelte Uther Doul verejtékének páráját.

*

Akadt néhány dolog, amit Tanner Sack nem értett.

Nem értette, miképpen bírja elviselni a tengervíz hidegét. Ormótlan, újraformált csápjai miatt meztelen felsőtesttel kellett lemerülnie, és a víz első érintésétől szinte sokkot kapott. Az első alkalommal majdnem elájult, később aztán már vastagon bekente magát zsírral; de még így is a megszokottnál jóval gyorsabban alkalmazkodott a hideghez. Érezte a csípését, de ez csak elvont, távoli érzés volt. Nem bénította meg.

Nem értette, miért gyógyítja a tengervíz a csápjait.

A csápok élettelen, bűzhödt végtagokként lógtak rajta azóta, hogy egy új-crobuzoni magiszter szeszélyének köszönhetően beültették őket a mellkasába - büntetésként kapta, de olyan atyáskodó, allegorikus logika következményeképpen, amit soha nem bírt felfogni. Kíváncsiságból egyszer belevágott az egyikbe, de a beültetett idegrétegek olyan perzselő fájdalommal izzottak fel, hogy majdnem elájult tőle. Nem is élt más a csápokban, csak fájdalom, ezért oszló kígyótetemekként maga köré tekerte őket, és próbált megfeledkezni róluk.

Ám amikor lemerült a sós vízbe, mozogni kezdtek.

A rengeteg apró fertőzés eltűnt róluk, tapintásuk hűvös lett. Legnagyobb döbbenetére három merülés után önállóan mozogni kezdtek a vízben.

Gyógyult.

Néhány hét merülés után új érzések futottak végig rajtuk, tapadókorongjaik finoman megfeszültek és belekapaszkodtak a közelben lévő szilárd felületekbe. Tanner kezdte megtanulni, hogyan irányíthatja tudatosan őket.

Az érkezésüket követő zűrzavaros napokban Tanner céltalanul kóborolt a sodrásokban, rémülten hallgatta a kereskedőket és a munkavezetőket, akik olyan nyelven kínáltak munkát neki, amit nagyon gyorsan meg kellett értenie és tanulnia.

Amikor elmondta, hogy szakmája szerint mérnök, a tarvízi kikötőhatóság hivatalnoka mohó pillantást vetett rá, és gyerekesen egyszerű sósvízi nyelven, sok mutogatással kísérve megkérdezte, nem akar-e búvár lenni. Könnyebb volt megtanítani egy mérnököt búvárkodni, mint egy búvárt mindarra, amit Tanner az évek során elsajátított.

Mégsem volt könnyű megtanulni, miképpen lélegezze be a fentről szivattyúzott levegőt anélkül, hogy pánikba esne a szűk kis sisak forróságában, miként mozogjon visszafogott erővel, hogy ne lebegjen el pörögve méterekre mindentől, amitől elrugaszkodik. Azonban Tanner végül elkezdte élvezni a lelassult mélységidőt, a sisakja üvegén túl örvénylő víz tisztaságát.

Hasonló munkát végzett, mint régen - foltozott és javított, újjáépített, hatalmas masinákat szerelt a szerszámaival -, csak most jóval a rakodómunkások és daruk alatt, a víz rettenetes nyomásának szorításában, a halak és angolnák figyelő tekintete előtt, a mérföldekről érkező áramlatok ölelésében.

- Mondtam, hogy a Hidegseggű a könyvtárban dolgozik, ugye?

- Mondtad, kölyök - felelte Tanner. A dokkoknál üldögéltek, és egy kiugró ponyva alatt falatoztak Sékellel, miközben körülöttük kitartóan zuhogott az eső.

Sékel egy kis csapatnyi tizenkét-tizenhat éves kölyökkel érkezett a dokkokhoz, a seggük majdnem kilógott rongyos ruháikból. Rajta kívül mindegyikük a városban születhetett, már amennyire Tanner meg tudta ítélni; és az, hogy befogadtak egy kényszertoborzottat, aki még mindig akadozva beszélte a sósvízit, Sékel alkalmazkodóképességének ékes bizonyítéka volt.

És magára hagyták, hogy Tannerrel ossza meg az ételét.

- Szeretem azt a könyvtárat - folytatta a fiú. - Szeretek odajárni, és nem csak a jégcsapnő miatt.

- Sok rosszabb dologgal is elpocsékolhatnád az időt, kölyök, mint egy kis olvasással - jegyezte meg Tanner.

- Karmosláb krónikáival végeztünk; kereshetnél új történeteket. A változatosság kedvéért felolvashatnál nekem párat. Hogy állsz a betűkkel?

- Felismerem őket - felelte Sékel bizonytalanul.

- Hát akkor rajta! Menj, válts pár szót Jégcsap kisasszonnyal, és kérj tőle valami olvasnivalót.

Egy ideit szótlanul ettek, és egy csapatnyi armadai homárt bámultak, akik épp akkor másztak fel víz alatti rejtekükből.

- Milyen odalent? - kérdezte végül Sékel.

- Hideg - mondta Tanner. - És sötét. Sötét, mégis... valahogy fénylik. Nagy. Egyszerűen körülvesz a nagysága. Vannak formák, amiket éppen csak ki lehet venni, hatalmas, sötét körvonalak. Tengeralattjárók, miegyebek. Néha azt hiszi az ember, mást is lát. Nem jól, csak homályosan, és őrzik őket, közel se lehet menni hozzájuk.

- Láttam a homárembereket a hajók alatt. A tengeri sárkányokat, amiket néha befognak a vontahajók elé. A halembereket, akik olyanok, mint a gőték, Sütkér sodrásból. Fattyú Johnt, a delfint, ő a Szeretők lenti biztonsági felügyelője, és képzelni sem lehet nála hidegvérűbb, gonoszabb pofát.

- Aztán van néhány... újraformált. - Elnémult a hangja.

- Fura, mi? - kérdezte Sékel, feszülten figyelve Tannert. - Én nem tudom megszokni... - Nem mondott többet.

Egyikük sem tudta megszokni a gondolatot. A hely, ahol az újraformáltak egyenlők. Ahol egy újraformáltból is lehet munkavezető, vagy akár igazgató, nem csak a legutolsó melós.

Sékel látta, hogy Tanner megdörzsöli a csápjait.

- Hogy vannak? - kérdezte, Tanner pedig elvigyorodott, koncentrált, és az egyik gumiszerű nyúlvány kicsit összerándult, majd haldokló kígyóként Sékel kenyere felé kúszott. A fiú elismerően összecsapta a tenyerét.

A móló szélén, ahol a homárok a felszínre bukkantak, magas kaktuszférfi állt. Meztelen mellkasát növényi sebhelyek apró foltjai pettyezték. A hátán átvetve egy óriási zúzóíjat viselt.

- Ismered? - kérdezte Tanner. - Hedrigall a neve.

- Nem tűnik kaktusznévnek - hümmögött Sékel. Tanner a fejét ingatta.

- Nem új-crobuzoni - magyarázta -, de még csak nem is shankelli. Ugyanúgy került ide, mint mi. Több mint húsz éve. Dreer Samherből való. Az jó kétezer mérföldre van Új-Crobuzontól. Úgy hidd el nekem, Sékel, neki aztán vannak történetei. Még könyv sem kell hozzájuk.

- Kalóz volt és kereskedő, mielőtt elfogták meg idehozták, és nagyjából mindent látott már, amit a tengeren látni lehet. Képes kettéhasítani egy hajszálat a fejeden az íjjal, olyan jól lő. Látott keragorákat és szúnyogembereket, meg amit csak akarsz. És az istenekre, mesélni is hogy tud! Dreer Samherben élnek mesemondók, akik egy pohár italért mesélnek. Hed is ilyen volt. Ha úgy tartja kedve, olyan igéző, olyan hipnotikus lesz a hangja, hogy teljesen beleszédül az ember. És ő csak mondja a történeteit.

A kaktusz teljesen mozdulatlanul állt. Eső gyöngyözött a bőrén.

- Most meg aeronauta - folytatta Tanner. - Évekig vezette a Grand Easterly léghajóit, a felderítőket meg a hadiflottát. A Szeretők egyik legfontosabb embere, ráadásul rendes fickó. Most az Arrogance-on tölti az ideje nagy részét.

Tanner és Sékel egyszerre néztek fel az égre. Az Arrogance majdnem egy kilométerre lebegett a Grand Easterly fedélzete fölött kipányvázva. Hatalmas, megbénult léghajó volt, csavart faroklemezekkel és évek óta néma motorral. Több száz méter kátránytól merev kötél rögzítette a hajóhoz, és most a város árbockosaraként szolgált.

- Hedrigall szeret ott fent lenni - mondta Tanner. - Mert mostanában jobb szereti a csendet.

- Tanner - kezdte Sékel lassan -, te mit gondolsz a Szeretőkről? Mármint hogy te nekik dolgozol: hallod őket beszélni, tudod, milyenek. Mit gondolsz róluk? Miért engedelmeskedsz nekik?

Tanner tudta, hogy Sékel nem értheti meg teljesen. Azonban ez nagyon fontos kérdés volt, ezért odafordult a fiúhoz, akivel megosztotta szállását (egy régi vasteknő gyomrában), és a szemébe nézett. A fiúhoz, aki volt már a börtönőre, a hallgatósága és a barátja, de mostanában kezdett valami más lenni, talán családtag.

- Sékel, belőlem a gyarmaton rabszolga lett volna - mondta halkan. - A Grand Easterly Szeretői fogtak, adtak egy olyan munkát, amiért fizetést kapok, és azt mondták, szarnak rá, hogy újraformált vagyok. A Szeretőktől kaptam az életemet, Sékel, meg ezt a várost, meg az otthonomat. Én mondom, akármi szart találnak is ki, részemről az kurvára rendben van. Új-Crobuzon kinyalhatja a seggem, kölyök. Armadai vagyok, Tarvíz kerületből. Tanulom a sósvízit. Hűséges vagyok.

Sékel szótlanul meredt rá. Tannert lassú beszédű, szűkszavú fickónak ismerte meg, soha nem látta még ilyen hevesen beszélni semmiről.

Teljesen lenyűgözte a dolog.

Az eső csak esett. A Terpsichoria szabadon engedett utasai megpróbálták felvenni új életük ritmusát Armadában.

Puccos két-és háromárbocosokon alkudoztak, adtak-vettek és loptak, tanulták a sósvízit, egyesek sírtak, a város térképeit tanulmányozták, az Új-Crobuzontól vagy a Nova Esperiumtól való távolságot méregették. Régi életüket gyászolva bámulták otthoni barátaik és szeretteik heliotípiáit.

Tarvíz és Shaddler között, egy átnevelő börtönben tucatnyi tengerészt tartottak fogva a Terpsichoriáról. Néhányan üvöltöztek őrökként is szolgáló nevelőikkel, akik igyekeztek lecsillapítani őket, és közben egyfolytában azt latolgatták, vajon kiszabadul-e valamelyik rab a bilincseiből, képes-e eltépni az Új-Crobuzonhoz kötő láncokat, megnyerheti-e magának Armada.

Ha pedig úgy látták, nem, el kellett dönteniük, mi legyen vele.

Bellis szétázott hajjal és sminkkel érkezett meg a Beteljesületlen Időbe. Csöpögő ruhában állt az ajtóban, míg végül egy pincér üdvözölte, ő pedig sokáig értetlenül nézett a fickóra, annyira megdöbbentette az előzékeny bánásmód. Mintha igazi pincér lenne - gondolta -, egy igazi város igazi éttermében.

A Raddletongue nagy, öreg hajó volt. Úgy telezsúfolták épületekkel, olyan sokszor átépítették és megbontották, hogy már nem lehetett megmondani, pontosan melyik típushoz tartozott egykor. Évszázadok óta ringott Armadában. Az előfedélzet felépítményét ellepték a romok: régi templomok szétporlott, fehér kövei hevertek mindenhol. A maradványokat befutotta a borostyán és benőtte a csalán, de ez nem tartotta távol a városi gyerekeket.

A Raddletongue utcáin különös formák magasodtak, bizonytalan körvonalú, tengerből guberált halmok álltak a sarkokban, mintha megfeledkeztek volna róluk.

Az étterem kicsi volt, de meleg hangulatú, falait setétfával borították. Félház lehetett. Ablakai a Roppantórévig, Armada második számú kikötőjéig nyújtózó kenu-és ketchmezőre néztek.

Bellisnek megsajdult a szíve, amikor észrevette a mennyezetről lógó kis lampionsorokat. Utoljára Új-Crobuzon Bujjaliget kerületében, a Kakas és Órában látott ilyet.

Határozottan megrázta a fejét, hogy kizökkenjen a rátörő melankóliából. Az egyik sarokasztal mellől Johannes emelkedett üdvözlésre, és integetett, hogy csatlakozzon hozzá.

Egy ideig csak ültek, szótlanul. Úgy tűnt, Johannes zavarban van, Bellis pedig hirtelen megharagudott, amiért ilyen sokáig nem hallott felőle semmit. Viszont érezte, hogy ez nem tisztességes a férfival szemben, ezért inkább hallgatásba burkolózott.

Aztán ámulva vette észre, hogy az asztalon álló vörösbor egy üveg kiváló minőségű Galaggi, 1768-as évjárat, a Predicus-házból. Elkerekedett szemmel nézett fel Johannesre, összeszorított szája azonban azt a benyomást keltette, hogy helyteleníti a választást.

- Gondoltam, ünnepelhetnénk - mentegetőzött a férfi. - Mármint azt, hogy újra találkoztunk.

A bor kiváló volt.

- Miért hagytak... minket... ennyire magunkra? Így elrohadni? - kérdezte Bellis követelőző hangsúllyal. Villájával a hajón termesztett savanykás levelekbe göngyölt halat piszkálta. - Azt hittem... azt hittem, nem tanácsos kiragadni néhány száz embert a jól megszokott életéből, aztán szabadjára engedni ebben a... ebben a...

- Hiszen nem ezt tették! - tiltakozott Johannes. - Hányat látott a Terpsichoria utasai közül? És a legénységből? Nem emlékszik a kihallgatásokra, a kérdésekre, amivel az érkezésünkkor fogadtak? Próbára tettek, felmértek minket - folytatta szelídebben. - Kit biztonságos szabadon engedni és kit nem. Ha úgy gondolnák, hogy ön hajlamos bajt keverni, vagy túlságosan... kötődik Új-Crobuzonhoz...

- Elhalt a hangja.

- Akkor mi történne? - követelte dühösen Bellis. - Az, ami a kapitánnyal?

- Nem, nem, nem! - mondta Johannes gyorsan. - Azt hiszem... megdolgoznák. Megpróbálnák meggyőzni. Úgy értem, maga is tudja, mi az a kényszertoborzás. Rengeteg olyan tengerész szolgál az új-crobuzoni flottában, akinek annyi köze volt korábban a tengerhez, hogy épp egy kikötői kocsmában iszogatott, amikor bezsuppolták. Ennek ellenére kiválóan ellátják a feladatukat.

- Egy ideig - tette hozzá Bellis.

- Igen. Nem mondom, hogy ez ugyanolyan. Ez a nagy különbség: aki egyszer letelepedett itt, az nem... nem megy el innen többé.

- Ezt már ezerszer hallottam - mondta Bellis lassan.

- De mi van az armadai flottával? Mi van a lenti homárokkal? Azt hiszi, nem tudnának elmenni? Hiszen ha igaz lenne, amit mond, ha innen nem lehetne megszökni, akkor csak az itt születettek lennének felkészülve rá, hogy itt éljenek.

- Ez nyilvánvaló - bólintott Johannes. - A város kalózai hónapokon, sőt talán éveken át is járják a tengereket, mielőtt visszatérnének. Ez idő alatt más kikötőkben is kikötnek, és biztosra veszem, hogy néhány tengerész el is tűnik. Sok egykori armadai élhet szétszórva a világ különböző pontjain.

- Ám a helyzet az, hogy ezek a hajók válogatott legénységgel indulnak útnak. Egyfelől a hűségük alapján gyűjtik össze őket, de az is fontos szempont, hogy mekkora kárt okoznának, ha megszöknének. Először is, szinte mindegyikük itt született: a kényszertoborzottak ritkán kapnak menlevelet. Az önhöz és hozzám hasonlók nem is álmodhatnak arról, hogy felkerülnek egy ilyen hajóra. A legtöbben itt fogunk megöregedni Armadában.

- De a fenébe is, Bellis, gondoljon bele, kiket fognak el! Persze, néhány tengerészt is, néhány „rivális” kalózt, néhány kereskedőt. De mit képzel, az összes hajót elfoglalják, amivel találkoznak? A legtöbb, amit idehoztak, olyan, mint például a Terpsichoria. Rabszolga-kereskedő. Vagy a gyarmatokra tart, tele újraformáltakkal. Vagy börtönhajó. Vagy hadihajó, hadifoglyokkal.

- A Terpsichorián a legtöbb újraformált már rég rájött, hogy sohasem fog hazatérni. Húsz év a gyarmatokon még szerintem is életfogytiglan, sőt halálbüntetés, és ezt ők is tudják. Itt viszont... Itt viszont dolgozhatnak, pénzt kereshetnek, és megbecsülik őket... Csoda, hogy elfogadják? A legjobb tudomásom szerint a Terpsichoria újraformáltjai közül csak hetet vettek kezelésbe, és azok közül is kettő elmebeteg volt.

És honnan a picsából - töprengett Bellis - Szátyár szerelmére, mégis honnan tudod te ezt?

- És mi van az olyanokkal, mint mi? - folytatta Johannes. - Mi mind... Mind tudtuk, hogy távol leszünk az otthonunktól... Új-Crobuzontól... Méghozzá a legjobb esetben is legalább öt évig, de valószínűleg inkább tovább. Gondoljon csak vissza, milyen vegyes társaság voltunk! Véleményem szerint nagyon kevés utast kötöttek eltéphetetlen szálak a városhoz. Persze most mindenki zavarodott, nyugtalan, meglepett, rémült. De senki sem omlott össze. Nova Esperium gyarmata talán nem „új életet” ígért? Nem ezt kerestük mind, vagy majdnem mind?

A legtöbben talán - gondolta Bellis -, de nem mind. És ha azt nézik, vajon elégedettek vagyunk-e, mielőtt szabadon engednek Armadában, akkor az istenek a megmondhatói, meg én, hogy nagyokat tudnak tévedni.

- Kétlem - mondta Johannes halkan -, hogy naivak lennének. Bizonyára nem felügyelet nélkül engedtek szabadon minket. Meglepne, ha nem ügyelnének ránk. Gyaníthatóan figyelnek minket. De egyébként is, mit tehetnénk? Ez egy város, nem egy hajó, ahol átvehetjük a parancsnokságot!

- Csak a hajónk volt legénysége jelenthet bármiféle problémát. Sokakat család vár otthon, ők azok, akik a legnagyobb valószínűséggel elutasítják új hazájukat.

Csak a legénység? - gondolta Bellis, keserű ízzel a torkában.

- És velük mi történik? - kérdezte kifejezéstelen hangon. - Az, ami a kapitánnyal? Ami Cumbershummal?

Johannes kényelmetlenül feszengett.

- Én... Nekem azt mondták... Hogy csak az elfogott hajók kapitányait és első tisztjeit... Hogy nekik egyszerűen túl sok a vesztenivalójuk, és különösen kötődnek a hazai kikötőjükhöz...

Behízelgően bocsánatkérő volt az arca. Bellis egyre növekvő idegenkedéssel jött rá, hogy egyedül van.

Abban a reményben ment el az étterembe, hogy talán Johannesszel tud majd beszélgetni Új-Crobuzonról, talán a férfi osztozik majd a szomorúságában, és kiöntheti neki a lelkét, beszélhet az emberekről és utcákról, amik annyira hiányoztak neki.

Talán érinthetik azt a témát is, ami hetek óta lefoglalta a gondolatait: a szökést.

Johannes azonban akklimatizálódott. Gondosan megválasztott, semleges hangnemben beszélt, mintha csak beszámolna mindarról, amit átélt. De eközben megpróbálta felmenteni magában a város vezetőit. Talált valamit Armadában, ami miatt hajlandó volt az otthonának tekinteni.

Mivel sikerült elérniük ezt? - töprengett Bellis. - Mivel foglalkozhat itt?

- Kiről hallott még? - kérdezte, hogy megtörje a rideg csendet.

- Sajnos Mollificatt az elsők között halt meg az érkezésünk után - mondta a férfi, és őszintének tűnt a szomorúsága. Armada vegyes és állandóan változó népessége számtalan betegségnek jelentett táptalajt. A város szülöttei ellenállóak voltak, ám minden újonnan érkezettet fertőzések támadtak meg, és néhányan óhatatlanul meghaltak közülük. - Beszélik, hogy az új utasunk, Mr. Fennec valahol Tarvízben vagy Közösködben dolgozik. Meriopé nővér... - Johannes hangja váratlanul megbicsaklott, döbbenten arckifejezéssel bámult maga elé, aztán megrázta a fejét. - Meriopé nővért a saját biztonsága érdekében fogva tartják. Folyamatosan azzal fenyegetőzik, hogy kárt tesz magában. Bellis - suttogta a férfi -, a nővér gyermeket vár!

Bellis az ég felé emelte a szemét.

Képtelen vagyok ezt tovább hallgatni - gondolta Bellis, aki most már éppen csak annyit beszélt, hogy ne haljon el teljesen a társalgás. Nagyon egyedül érezte magát. - Mocskos kis titkok meg klisék. Mi jöhet még? - tűnődött megvetően, miközben Johannes módszeresen végigsorolta a Terpsichoria utaslistáját és tisztjeit. - Valamelyik megbízható tengerész valójában nő, aki azért öltözött férfinak, hogy tengerre szállhasson? Szerelem és pederasztia a matrózok között?

Azon az estén szánalmasnak látta Johannest, pedig ez korábban soha nem jutott volna eszébe.

- Honnan tudja mindezt, Johannes? - kérdezte végül óvatosan. - Hol volt eddig? Tulajdonképpen mit csinál itt?

Johannes megköszörülte a torkát, és hosszú ideig a poharába bámult.

- Bellis... - kezdte bizonytalanul. Az étterem halk zörejei hirtelen nagyon hangosnak tűntek. - Bellis... Megbízhatok önben? - Johannes felsóhajtott, aztán felnézett a nőre.

- A Szeretőknek dolgozom - bökte ki. - És nem úgy értem, hogy Tarvíz sodrásban. Közvetlenül nekik. Van egy kutatócsoportjuk, ami egy nagyon... - Megcsóválta a fejét, és az arcán lelkes mosoly derengett fel. - Egy rendkívüli projekten dolgozik. Egy rendkívüli lehetőségen. És meghívtak, hogy csatlakozzak hozzájuk... A korábbi munkáim miatt.

- A csapat olvasta néhány tanulmányomat, és arra jutottak, hogy... Azt akarták, hogy dolgozzak velük. - Ezt az embert szinte szétveti az öröm, döbbent rá Bellis hirtelen. Olyan volt, mint egy gyerek, szinte pontosan olyan, mint egy gyerek.

- Vannak közöttük thaumaturgisták, oceanológusok, tengerbiológusok. Az a férfi, aki elfoglalta a Terpsichoriát, Uther Doul... ő is a csoporthoz tartozik. Ami azt illeti, központi alakja. Filozófus. Több vállalkozás is fut párhuzamosan. Kriptogeográfia és valószínűségelmélet, meg a... az én kutatásom. Lenyűgöző ember vezeti. Ott volt a Szeretőkkel, amikor megérkeztünk: egy magas, szakállas, idős férfi.

- Emlékszem rá - bólintott Bellis. - Köszönt magának.

Johannes tekintete egyszerre tűnt pironkodónak és lelkesen izgatottnak.

- Igen, odajött hozzám! - mondta ragyogva. - Ő Tintinnabulum. Vadász, kívülálló, aki a város alkalmazásában áll. Hét másik emberrel a Castoron lakik, ahol a Tarvíz Shaddlerrel és Könyvbollyal határos. Egy kis hajó, harangtoronnyal...

- Olyan lenyűgöző ez a munka! - tört ki belőle hirtelen, és színtiszta örömét látva Bellis megértette, mivel nyerte meg magának Armada. - A felszerelés régi és megbízhatatlan... Az analitikus gépezetek ősrégiek... De maga a munka hihetetlenül úttörő. Több hónapnyi lemaradást kell behoznom... Sósvíziül tanulok. Ehhez a munkához nagyon sokat kell olvasni.

Büszkén elvigyorodott.

- Vannak bizonyos szövegek, amelyek kulcsfontosságúak a kutatásomhoz. Az egyik éppen az enyém. El tudja ezt képzelni? Hát nem rendkívüli? A többi pedig a világ minden tájáról érkezett. Új-Crobuzonból, Khadohból. És vannak rejtélyes kötetek, amiket nem találunk. Ragamoll és sósvízi nyelven, meg holdírással... Az egyik legfontosabbat állítólag nemes kettai nyelven írták. A már beszerzett kötetekben talált utalások alapján összeállítottunk róluk egy listát. Az istenek tudják, honnan van ilyen fantasztikus könyvtáruk! A könyvek felét otthon soha nem tudnám beszerezni...

- Összelopkodták, Johannes - szólt közbe Bellis váratlanul, mire a férfi elnémult. - Így született a gyűjtemény. A Tengelyfő Könyvtár minden egyes nyomorult kötete lopott. A hajókról, a kifosztott parti városokból. Olyan emberektől, mint én, Johannes. A könyveimet... Amiket én írtam, még azokat is ellopták tőlem. Hát innen van ez a fantasztikus könyvtár, Johannes.

Bellis érezte, hogy a gyomrában terjedni kezd egy hideg csomó.

- Mondja... - kezdte, de aztán elhallgatott. Belekortyolt a borába, vett néhány mély lélegzetet, aztán újra belevágott. - Mondja, Johannes, nem különös ez az egész? Mármint hogy az egész hatalmas óceánon... Azon a kurva nagy óceánon... A rohadtul üres tenger közepén éppen azt a hajót pécézik ki, amin a hős tudósuk utazik...

És ekkor ismét meglátta a férfi szemében a bocsánatkérés és az öröm furcsa egyvelegét.

- Nos, igen - mondta Johannes óvatosan. - Erről van szó, Bellis. Erről akartam beszélni önnel.

Bellis hirtelen tudta, mit akar mondani a férfi, és a bizonyosságtól hányingere támadt. De azért még mindig kedvelte, valóban kedvelte, ezért azt kívánta, bár ne lenne igaza, ne lenne helyes a megérzése, hogy ne kelljen felállnia és faképnél hagynia Johannest; arra várt, hogy a férfi megcáfolja, pedig nem fogja, tudta jól.

- Nem véletlen volt, Bellis. - A férfi hangja valahonnan távolról érkezett. - Nem véletlen volt. Volt egy ügynökük Salkrikaltorban. Megkapják a gyarmatokra utazók listáját. Tudták, hogy jövünk. Tudták, hogy jövök.

Az ajtó kinyílt, majd bezárult, és a huzat meglengette a lampionokat. Az egyik szomszédos asztal mellől vidám nevetés szállt fel. Töltött hús illata szállt.

- Ezért foglalták el a hajónkat. Értem jöttek - mondta Johannes halkan, és Bellis megadóan lehunyta a szemét.

- Ó, Johannes! - mondta végül akadozva.

- Bellis! - A férfi ijedten kinyújtotta a kezét, de a nő egy kurta intéssel megállította. Mi van, azt hiszed, sírni fogok? - gondolta dühösen.

- Johannes, hadd mondjam el, hogy óriási különbség van öt év büntetés, tíz év büntetés és az életfogytig tartó büntetés között. - Nem tudott a férfira nézni. - Lehet, hogy magának, Meriopénak, Cardomiuméknak és nem tudom, még ki másnak, Nova Esperium az új életet jelentette. De nekem nem.

- Nekem nem. Nekem a menekülést jelentette, a kényszerű és ideiglenes menekülést. Knumban születtem, Johannes. Mafatonban végeztem a tanulmányaimat. Borzoslápon kérték meg a kezem. Bujjaligetben szakítottam. Új-Crobuzon az otthonom, és mindig is az lesz.

Johannes egyre nyilvánvalóbb feszengéssel nézte.

- Nem érdekelnek a gyarmatok. Nem érdekel az a kurva Nova Esperium. Egyik sem. Nem akarok egy halom korrupt bunkóval, bukott üzérrel, szégyenbe esett szerzetesnővel, a hazajutáshoz túl gyenge vagy tehetségtelen bürokratával, gyűlölködő és rémült bennszülöttekkel élni... Az istenekre, Johannes, nem érdekel a tenger. Hideg, hányok tőle, mocskos, unalmas, büdös...

- Nem érdekel ez a város. Nem akarok egy díszletben lakni. Ez egy vurstli, Johannes! Amivel a gyerekeket ijesztgetik. „Az úszó kalózváros!” Nem akarom! Nem akarok ebben a kövér parazitában élni, olyan, mint valami elcseszett vérszívó, ami szárazra szipolyozza az áldozatait! Ez nem város, Johannes, hanem egy istenek háta mögötti kis falu, alig egy mérföld széles, és egyetlen porcikám sem kívánja.

- Mindig is vissza akartam menni Új-Crobuzonba. Soha eszembe nem jutott, hogy máshol éljek. Mocskos, kegyetlen, bonyolult és veszélyes... Különösen nekem, különösen most... Mégis az az otthonom. Sehol máshol a világon nincs ilyen kultúra, ipar, lakosság, thaumaturgia, nyelv, művészet, irodalom, politika, történelem... Új-Crobuzon - mondta lassan - Bas-Lag legnagyszerűbb városa.

Ez a kijelentés tőle, akinek nem voltak illúziói a város brutalitását, mocskát vagy elnyomó kormányát illetően, sokkal erősebben csengett, mint bármelyik parlamenti képviselőtől.

- És most azt akarja mondani - fejezte be végül -, hogy maga miatt száműztek a városomból? Egész életemre?

Johannes döbbenten bámulta.

- Bellis - szólalt meg lassan -, nem tudom, mit mondhatnék. Csak azt mondhatom... Sajnálom. Nem én döntöttem így. A Szeretők tudták, hogy rajta vagyok az utas listán, és... Nem ez az egyetlen ok. Szükségük van fegyverekre, tehát talán egyébként is elfoglalták volna a hajót, de...

Elhalt a hangja.

- De nem valószínű. Főleg értem jöttek. De Bellis, kérem! - hajolt a nő felé sürgetően. - Nem én akartam így. Nem én tehetek róla. Fogalmam sem volt az egészről.

- De megbékélt vele, Johannes - felelte Bellis. Végre felállt. - Megbékélt. Szerencsés, hiszen talált valamit, ami boldoggá teszi itt, Johannes. Megértem, hogy nem a maga döntése volt, de remélem, maga is megérti, hogy nem ülhetek itt tétlenül, mintha mi sem történt volna, vidáman társalogva magával, amikor maga tehet róla, hogy elveszítettem az otthonom.

- És ne hívja őket Szeretőknek, mintha az hivatalos titulus lenne, mintha az a két perverz valami csillagkép lenne, vagy mit tudom én. Úgy el van ájulva tőlük, mintha istenek lennének. Pedig olyanok, mint mi; van nevük. Nemet is mondhatott volna nekik, Johannes. Visszautasíthatta volna az ajánlatukat.

Sarkon fordult, és elindult az ajtó felé. Johannes ekkor a nevén szólította. Bellis soha nem hallotta még ilyen keménynek és hevesnek a hangját. Ez megdöbbentette.

A férfi az asztal szélét markolva nézett fel rá.

- Bellis - mondta változatlan keménységgel -, bocsásson meg! Nagyon sajnálom, hogy úgy érzi, elrabolták. Fogalmam sem volt erről. De mi ellen tiltakozik? Ezt nevezi parazita városnak? Nem hiszem. Új-Crobuzon a mindennapi életben talán kifinomultabb, mint Armada, de próbálja a Suroch romjai között tengődőknek azt mondani, hogy Új-Crobuzon nem kalóz!

- Kultúra? Tudomány? Művészet? Bellis, felfogta maga egyáltalán, hol van? Ez a város több száz kultúra összessége. Minden tengerjáró nép veszített hajókat, vagy a háborúkban, vagy máshol. És azok itt vannak. Ezek alkotják Armadát. Ez a város a történelem összes elveszett hajója. Vannak itt olyan csavargók és páriák és a leszármazottaik, akik olyan kultúrákból jöttek, amelyekről Új-Crobuzon még csak nem is hallott! Rájött már erre? Megértette, mit jelent ez? Itt találkoznak a világ renegátjai, egymáshoz préselődnek, mint a pikkelyek, és ezzel valami egészen újat hoznak létre. Armada szinte az örökkévalóság óta szántja a Duzzadó-óceánt, és mindenhonnan összeszedi a számkivetetteket és a menekülteket. Az istenekre, Bellis, mit tud maga egyáltalán?

- Történelem? Minden tengerjáró nép évszázados legendákat ismer erről a helyről. Tudta ezt? Hallott már tengerésztörténeteket? A legöregebb hajó itt több mint ezer éves! A bárkák talán cserélődnek, de a város legalább a Húsevő Háborúkig vezeti vissza a történetét, de néhány úgy gondolják, egyenesen az istenverte Lidércfő Birodalomig... Falu? Senki sem tudja, hányan élnek Armadában, de legalább százezrek. Számolja csak össze a fedélzetszinteket; valószínűleg ugyanolyan hosszú az úthálózat, mint Új-Crobuzonban.

- Nem, Bellis, tudja, én nem hiszek magának. Nem hiszem, hogy bármi valódi oka lenne arra, hogy ne akarjon itt élni, és kétlem, hogy racionális okból szereti Új-Crobuzont. Szerintem magának egyszerűen hiányzik az otthona. Ne értsen félre! Nem kell magyarázkodnia. Érthető, hogy szereti Új-Crobuzont. De igazából nem mond mást, csak annyit, hogy „Nem szeretek itt lenni, haza akarok menni”.

Johannes most először nézett Bellisre úgy, mintha nem is kedvelné.

- És ha mérlegre tesszük a maga honvágyát például a Terpsichoria több száz újraformáltjának vágyaival, akik most nem állatokként kénytelenek tengődni, akkor attól tartok, a maga vágyát kevésbé fontosnak kell ítélnem.

Bellis nem vette le a férfiról a szemét.

- Ha valaki véletlenül értesítené a hatóságokat - mondta végül hűvösen -, hogy talán nem ártana nekem egy kis bezártság és átnevelés, akkor esküszöm, megölöm magam.

Nevetséges fenyegetőzés volt, ráadásul hazugság is, és Bellis biztosra vette, hogy Johannes tisztában van ezzel, de ennél megalázóbb könyörgésre nem tudta rávenni magát. Pedig a férfi komoly kellemetlenségeket okozhatott neki, tudta jól.

Johannes kollaboráns volt.

Bellis sarkon fordult, és otthagyta - kiment az esőbe, ami még mindig konokul csépelte Armadát. Olyan sok mindent akart még mondani a férfinak, olyan sok mindent akart még kérdezni. Szeretett volna beszélni a Sorghum fúrótornyáról, a hatalmas, lángnyelvet lövellő rejtélyről, ami most a kis hajók gyűrűjéből nyúlt az ég felé. Tudni szerette volna, miért lopták el a Szeretők, mire volt jó, mit terveztek vele. Hová lett a legénysége? - ez is érdekelte volna. Hol lehet a geoempata, akit senki sem látott? Johannes minden bizonnyal ismerte a válaszokat. De most már elképzelhetetlennek tűnt, hogy beszéljen vele.

Nem tudta kiverni a szavait a fejéből. Azt csak remélni tudta, lázas haraggal, hogy az ő szavai is nyomasztották valamennyire a férfi lelkét.

Nyolcadik fejezet

Amikor másnap reggel Bellis kinyitotta az ablakot, és elnézett a kémények meg a tetők fölött, látta, hogy mozog a város.

Valamikor az éjszaka folyamán a vontatóhajók százai, amelyek úgy köröztek folyamatosan Armada körül, mint a méhek a kaptár körül, vontatókötélre vették a várost. Vastag láncokat rögzítettek a legszélső hajókhoz. Amikor legyezőalakban elindultak, a láncok megfeszültek.

Bellis már megszokta a város következetlenségeit. A Nap hol kéménylakása bal oldalán kelt, hol jobb kéz felé, ahogy Armada lassan megfordult a középpontja körül az éjjel. A Nap ide-oda szökellése megzavarta az irányérzéket. Látható szárazföld nélkül csak a csillagokhoz lehetett igazodni, Bellist viszont mindig is fárasztotta a csillagok bámulása: nem tartozott azok közé, akik egy szempillantás alatt felismerik a Kalapot, a Porontyot, vagy bármelyik másik csillagképet. Az éjszakai égbolt semmit sem mondott neki.

Azon a reggelen a Nap majdnem pontosan az ablakával szemben kelt fel. A Bellist fogadó látványt csíkokra szabdalták a vontatóhajók megfeszülő láncai. Pillanatnyi gondolkodás után arra jutott, hogy dél felé tartanak.

Lenyűgözte ez a gigászi erőfeszítés. A vontatóhajók raja eltörpült a város mellett. Nehéz volt megbecsülni Armada sebességét, de a hajók között áramló víz és a város szélén álló hullámtörőknek csapódó tajték alapján Bellis gyanította, hogy rettentő lassan haladnak.

Hová megyünk? - töprengett tehetetlenül.

Furcsa szégyenérzettel küzdött. Hetek teltek el, mióta megérkezett Armadába, és rájött, hogy egyáltalán nem gondolkodott azon, miképpen mozog a város, hogyan kel át az óceánon és melléktengereken, és miként talál vissza a messzeséget járó kalózflotta az örökké mozgó hazai kikötőbe. Aztán hirtelen megborzongott, mert eszébe jutott, mivel vádolta Johannes előző este.

Az, amit mondott, részben igaz volt.

És természetesen annak is igaz volt egy része, amit Bellis mondott, és még mindig haragudott a férfira. Nem akart Armadán élni, és a puszta gondolattól, hogy ezeken a málladozó vasteknőkön kell megöregednie, olyan heves dühvel rándult meg a szája, mintha hirtelen pánikroham tört volna rá. De akkor is...

De akkor is, valóban bezárkózott a saját boldogtalanságába. Semmit sem tudott a helyzetéről, semmit sem tudott Armada történelméről és politikájáról, és most rájött, hogy ez veszélyes. Nem értette a város gazdaságát; nem tudta, honnan érkeznek a Bazilio-dokkba és Roppantórévbe a hajók. Nem tudta, hol jár és merre tart a város.

Csak állt ott a hálóingében, és nézte, hogyan árasztja el fénnyel a Nap a lassan mozgó város házait. Kezdett megnyílni előtte. Érezte, ahogy kíváncsisága tapogatózva felébred.

A Szeretők - gondolta fintorogva. - Kezdjük velük. Az istenekre, a Szeretők! Szátyár nevére, kik ezek?

Együtt kávézott Sékellel a könyvtár egyik felső fedélzetén.

A fiú örökké izgatottnak tűnt. Épp arról mesélt Bellisnek, hogy csinált valamit valakivel, aztán másvalamit másvalakivel, meg verekedett egy harmadikkal, a negyedik pedig Avarpart sodrásban lakott, és a nőben megsemmisülten tudatosult, milyen jól ismeri a várost az egykori hajósinas. Ismét elfogta a szégyen saját tudatlansága miatt, és gondosan figyelt a fiú csapongó fecsegésére.

Sékel mesélt Bellisnek Hedrigallról, a kaktusz aeronautáról. Mesélt a Dreer Samheri kaktuszférfi kereskedő-kalóz múltjáról, utazásairól a Gnutt Kerrtől délre eső, szörnyűséges szigetekre, ahol a szúnyogemberekkel kereskedett.

- Hát igen - mondta Sékel lassan. - Ismerem Tinnabolt. Őt is, meg a cimboráit is. Fura alakok. Makler, Metzger, Promus, Tinnabol. Van egy Argentarius nevű, az teljesen őrült, és soha nem látja senki. A többire nem emlékszem. A Castor tele van trófeákkal. Ijesztőek. Tengeri trófeák. Az összes falon. Kitömött pörölycápák és orkák, karmos-csápos dolgok Koponyák. És szigonyok. És heliók a legénységről... Olyan dögök mellett állnak, amiket remélem, soha még csak látni sem fogok.

- Vadászok. Nincsenek túl sokat a városban. És nem kényszerrel hozták ide őket. Rengeteg történet és szóbeszéd kering arról, hogy mit csinálnak, miért vannak itt. Mintha várnának valamire.

Bellis nem értette, honnan tudhat Sékel ilyen sokat Tintinnabulumról, de a rejtélyre pillanatokon belül fény derült. A fiú elvigyorodott és folytatta:

- Tintinnabulumnak van egy... asszisztense - mondta. - Angevine-nek hívják. Igen érdekes egy hölgy. - Megint elvigyorodott, Bellis pedig elfordult zavarában, amit Sékel esetlen lelkesedése váltott ki belőle.

Armadában voltak nyomdák, kiadók, írók, szerkesztők meg fordítók, és egyaránt megjelentek új könyvek meg a régi klasszikusok sósvízi fordításai. Inkább a papír volt kevés: a példányszámokat minimálisra szorították, a könyvek sokba kerültek. A város sodrásai a könyvbolyi Tengelyfő Könyvtártól függtek, és komoly összegeket fizettek a kölcsönzési jogokért.

A könyvek döntő többsége Tarvíz kalózaitól érkezett. Armada legerősebb sodrása évszázadok óta Masinarejtek Sarkantyúnak adományozta a zsákmányolt köteteket. Bárki is vezette a Könyvbolyt, ezek az adományok garantálták a hűségét. Más sodrások is átvették ezt a gyakorlatot, bár talán kevésbé vették komolyan. Megengedték kényszertoborzottjaiknak, hogy egy-két könyvet megtartsanak, vagy eladták a ritkább, értékes köteteket. Tarvíz azonban nem tett ilyet, súlyos bűnnek nyilvánította a könyvlopást.

A tarvízi hajók időnként végigfosztogatták Bas-Lag műveltebb part menti városait, és a kalózok házról házra járva összeszedtek minden könyvet és kéziratot, amit csak találtak. Mindet Könyvbolyba vitték, a Tengelyfő Könyvtárba.

A zsákmány folyamatosan érkezett, így Bellisnek és munkatársainak bőven akadt dolga.

Armada régebben le-lecsapott az Irgalom Hajóira, és az így érkezett kheprik jó száz éve szelíd puccsal magukhoz ragadták a hatalmat Könyvbolyban. Elég bölcsek voltak, ezért felismerték, hogy fajuk ugyan hagyományosan közömbös az írott szövegek iránt - összetett szemükkel nehezen tudtak olvasni -, a sodrás boldogulása a könyvtáron múlott. Ezért tovább gondoskodtak a szolgálatairól.

Bellis felbecsülni sem tudta, hány könyvük van: a könyvtárat alkotó hajókon rengeteg eldugott kis raktárhelyiség, átalakított kémény és fenékrekesz, kiürített kabin és utólag odatoldott helyiség, mind zsúfolásig tömve szövegekkel. Sok kötet nagyon régről származott, és több ezerhez évek óta hozzá sem nyúlt senki. Armada évszázadok óta rabolta a könyveket.

A katalógus közel sem volt teljes. Az elmúlt századokban kialakult egy hivatalnokréteg, akiknek a könyvtár állományát kellett volna számba venniük, ám a sodrás urainak váltakozásával hol komolyabban vették a munkájukat, hol nem. És mindig ejtettek hibákat. Akadt olyan küldemény, amit szinte találomra helyeztek el a polcokon, mert csak felületesen ellenőrizték tartalmát. A rendszerbe becsúszó hibák pedig újabbakat fialtak. A könyvtárban több évtizedre elegendő olvasnivaló volt, ami csak kallódott, mindenki szeme előtt, mégis láthatatlanul. Számtalan pletyka és legenda szólt elveszett, rejtett vagy tiltott tartalmukról.

Amikor Bellis először járt a sötét folyosókon, végighúzta az ujjait a több mérföldnyi polcon. Találomra levett egy könyvet, felütötte, és megtorpant, amikor meglátta az első oldal tetején a kézzel írt nevet. Elővett egy másikat, amiben egy másik nevet talált, nem sokkal későbbit, kézírással és tintával. A harmadik könyv nem rejtett ilyesmi, a negyedikben azonban ismét ott állt rég halott tulajdonosának a neve.

Bellis mozdulatlanul állt, újra és újra elolvasta a neveket, és hirtelen klausztrofóbia tört rá. Lopott könyvek közé volt zárva, el volt temetve közéjük, mintha földet szórtak volna rá. Az őt körülvevő sok százezer, halványan a jobb felső sarkokba írt név gondolatától elszorult a szíve - a figyelmen kívül hagyott üzenetek súlya, a kinyilatkoztatások végtelen sora, hogy ez az enyém, ez az enyém, s mindez tömören és fensőbbségesen félresöpörve. Milyen könnyen meg lehetett szegni ezeket a kis parancsokat!

Úgy érezte, mintha morózus kísértetek vennék körül, akik képtelenek elfogadni, hogy a kötetek már nem az övéik.

Aznap, miközben a beérkező könyveket osztályozta, megtalálta az egyik saját munkáját.

Sokáig csak ült a padlón, szétvetett lábbal, és hátát egy polcnak támasztva bámulta a Békásparlag kódexét. Megtapogatta a jól ismert, foszladozó gerincet és a kissé domborított „B. Coldwine'' feliratot. A saját példányát tartotta a kezében: felismerte a kopásairól. Óvatosan méregette, mintha ez egy próba lenne, amin bármikor elbukhat.

A katalóguscédulán nem szerepelt másik könyve, a Nemes kettai grammatológia, viszont megtalálta a salkrikaltori homárnyelv tankönyvét, amit a Terpsichoriára vitt magával.

Szóval végre megérkezett a mi holmink is - gondolta.

Úgy érezte, mintha fejbe vágták volna.

Ez az enyém volt - gondolta. - Elvették tőlem.

Mi érkezhetett még a hajóról? Ez dr. Mollificatt könyve lenne, a Jövő idő használata? - töprengett. Ez meg az özvegy Cardomium Ortográfia és hieroglifákjá?

Nem bírt megmaradni egy helyben. Felállt, és feszülten, céltalanul, döbbenten járkálni kezdett a könyvtárban. Kiment a levegőre, majd átballagott a könyvtár hajóit összekötő hídon. Végig magához szorította a könyvét. Aztán megfordult és visszament a könyvespolcok közötti félhomályba.

- Bellis?

Zavartan felpillantott. Carrianne állt előtte, kissé fanyar arckifejezéssel, ami lehetett vidámság vagy aggodalom is. Rettenetesen sápadtnak tűnt, de megszokott, határozott hangján beszélt.

A könyv súlya húzta a kezét. Zihálása csillapodott valamelyest, uralkodott az arcvonásain is, hogy eltűnjön róla rettenetes felindultsága, és közben azon töprengett, mit mondhatna. Carrianne megfogta a karját, és arrébb vezette.

- Bellis - ismételte meg, és bár mosolya kissé gúnyosnak tetszett, a hangja őszintén csengett. - Ideje lenne tenni valamit azért, hogy egy kicsit jobban megismerjük egymást. Ebédeltél már?

Carrianne szelíden végigvonszolta a Dancing Wight folyosóin, majd egy félig fedett gyalogjárón fel a Pinchermarnra. Ez nem én vagyok - gondolta Bellis, ahogy követte -, én nem hagynám vonszolni magam. Ez nem én vagyok. - Azonban olyan bódult állapot lett rajta úrrá, hogy engedett Carrianne makacsságának.

A kijáratnál meglepve vette észre, hogy még mindig nála van a Békásparlag kódexe. Olyan szorosan markolta, hogy az ujjaiból teljesen kifutott a vér.

A szíve hevesebben kezdett verni, amikor rájött, hogy Carrianne társaságában szó nélkül elsétálhat az őrség mellett a könyvvel a kezében, és senki sem fogja látni, hogy elvitte a zsákmányát.

Azonban minél közelebb értek az ajtóhoz, annál jobban elbizonytalanodott, annál kevésbé értette saját motivációját, annál inkább félt a lebukástól, míg végül egy nehéz sóhaj kíséretében letette a monográfiát az egyik kézikocsira. Carrianne kifürkészhetetlen tekintettel figyelte. Az ajtón túl, a fényben Bellis visszanézett elhagyatott művére, és hirtelen rátört valamilyen megmagyarázhatatlan, reszketeg érzés.

Hogy diadal volt-e vagy vereség, azt nem tudta volna megmondani.

A Psire Masinarejtek Sarkantyú legnagyobb hajója volt, óriási, archaikus vonalvezetésű gőzös, amit ipari célra és olcsó szállásnak alakítottak át. A hátsó fedélzetén guanóval borított, zömök betonkockák álltak. Szárítókötelek feszültek az ablaknyílások között, ahol emberek és kheprik társalogtak a mélység fölé hajolva. Bellis követte Carrianne-t lefelé egy kötélhágcsón, a tenger felé, a sós-nedves szagon át a Psire árnyékában ringatózó gályára.

A gálya fedélzete alatt volt egy étterem, tömve zajos ebédelőkkel. A személyzetet emberek és kheprik alkották, sőt néhány rozsdás konstrukt is akadt. A padsorok közötti szűk folyosón közlekedtek, zabkásával teli tálakat és fekete kenyérrel, salátákkal és sajtokkal megrakott tálcákat pakoltak az asztalokra.

Carrianne rendelt mindkettőjüknek, majd őszinte aggodalommal Bellishez fordult.

- Szóval - kezdte -, mi történik veled?

Bellis felnézett rá, és egy rettenetes pillanatig azt hitte, sírva fakad. Aztán hamar elmúlt az érzés, és rendezte vonásait. Elfordult Carrianne-től, végigfuttatta tekintetét az ember vendégeken, aztán a khepriken és a kaktuszokon is. Néhány asztallal távolabb két Ilorgiss ült, hármas osztatú testük mintha egyszerre minden irányba fordult volna. Bellis mögött néhány csillogó bőrű, kétéltű lény ült Sütkér kerületből, akiknek még csak fel sem ismerte a faját.

Alatta az étterem ringott a hullámokon.

- Tudom, hogy van valami, látom - folytatta Carrianne. - Engem is kényszerrel hoztak ide.

- Mikor? - nézett fel élesen Bellis.

- Majdnem húsz éve - felelte Carrianne, és kinézett az ablakon, a Bazílio-dokkra, és azon is túl a szorgalmas vontatóhajókra, amelyek változatlan buzgalommal feszültek a városhoz erősített láncoknak. Carrianne mondott valamit, lassan és megfontoltan, de Bellis nem ismerte fel a nyelvet. Nyelvész agya analitikus része működésbe lépett, hogy katalogizálja a jellegzetes szaggatott frikatívákat, de Carrianne megelőzte.

- Régen, a régi hazámban ezt mondtuk azoknak, akik valami miatt boldogtalanok voltak. Ostoba kis szólás, körülbelül annyit tesz, hogy lehetne rosszabb is. Szó szerint azt jelenti, „Még megvan a szemed, és a szemüveged sem tört el”. - Előredőlt és elmosolyodott. - De nem sértődök meg, ha ez nem vigasztal. Én messzebb vagyok az eredeti hazámtól, mint te, új-crobuzoni. Több mint kétezer mérfölddel messzebb. A Tüzes-szorosból származom.

Felnevetett, amikor meglátta Bellis felvont szemöldökét és hitetlenkedő pillantását.

- Egy Geshen nevű szigetről, amit a Wikkakrácia kormányoz. - Beleharapott az armadai törpecsirkébe. - Wikkakrácia, bonyolultabb nevén a Shud zar Myrion zar Koni. - Gúnyosan legyintett. - Patkánydzsinn városa, Szurokbánat-boly... meg ilyenek. Tudom, miket hisztek róla ti, új-crobuzoniak. Nagyon kevés igaz belőle.

- Hogy kerültél ide? - kérdezte Bellis.

- Elraboltak. Kétszer is - mondta Carrianne. - A Gnurr Kett-i Kohnidba tartottunk a halászhajónkkal. Hosszú, nehéz út. Tizenhét éves voltam. Sorsot húztunk, és úgy alakult, hogy én lettem az orrszobor és az ágyas. A nappalokat az orrárbochoz kötözve töltöttem, orchideaszirmokat szórtam a hajó elé, éjszakánként meg a férfiakkal kártyáztam vagy az ágyukban töltöttem az időt. Az unalmas volt, de a nappalokat élveztem. Csak lógtam ott, énekeltem, aludtam, a tengert néztem.

- Azonban megtámadott minket egy Dreer Samheri hadigálya. A samheriek attól tartottak, hogy veszélyeztetjük a kereskedelmi kapcsolataikat Kohniddal. Akkoriban monopóliumuk volt... Még most is az van? - kérdezte váratlanul, de Bellis csak tanácstalanul rázta a fejét.

- Mindegy. Kikötözték a kapitányt a helyemre, az orrárboc alá, és elsüllyesztették a hajót. A férfiak és nők nagy részét mentőcsónakokba tették egy kis vízzel meg élelemmel, és megmutatták nekik, merre van a part. Nem hittem, nem hiszem, hogy eljutottak odáig... Nagyon messze volt.

- Néhányunkat magukkal vittek. A bilincstől és a durvaságtól eltekintve nem bántak rosszul velünk. Ostoba módon azon gyötrődtem, vajon mit fognak tenni velem, de aztán jött a második támadás. Avarpart sodrásnak hajók kellettek, és kiküldte a kalózait. Armada akkor sokkal délebbre járt, mint most, így a Dreer Samheri hajók tökéletes prédák voltak.

- És... És hogy...? Nehéz volt... - Bellis lassan küszködött a szavakkal. -, amikor idejöttél?

Carrianne egy ideig szótlanul nézte.

- Néhány kaktusz soha nem alkalmazkodott - felelte végül. - Ellenálltak, szökni próbáltak, megtámadták az őreiket. Gondolom, megölték őket. Én és a társaim...? - Vállat vont. - Minket megmentettek, szóval más volt a helyzet.

- De igen, nehéz volt, nyomorúságosan éreztem magam, hiányzott a bátyám, meg minden. De tudod, végül döntésre jutottam. Úgy határoztam, életben maradok... Hogy túlélem.

- Egy idő után néhány társam elköltözött Avarpartból. Az egyik Shaddlerben lakik, egy másik Közösködben. De a legtöbben megmaradtunk abban a sodrásban, amelyik elfogott minket. - Néhány percig némán evett, aztán megint felnézett. - Tudod, meg lehet csinálni. Az otthonoddá fog válni ez a hely.

Megnyugtatásnak szánta. Kedves akart lenni. De Bellis fülében fenyegetésként csengtek a szavai.

Carrianne a sodrásokról mesélt.

- Tarvizet ismered - mondta szenvtelen hangon. - A Szeretők. A sebhelyes Szeretők. A kurva anyjukat! Masinarejtek Sarkanyút is ismered már.

Az értelmiségi negyed - gondolta Bellis. – Mint Borzosláp Új-Crobuzonban.

- Shaddler a hegpáncélosoké. Ott van még Sütkér. Aztán Közösköd. - Carrianne az ujjain számolta a kerületeket. - Jhour. Eburaház, a Demokratikus Tanács. Az egy külön világ. És Avarpart - fejezte be a listát. - Ahol én is élek.

- Miért jöttél el Új-Crobuzonból, Bellis? - kérdezte váratlanul. - Nem tűnsz gyarmatosító típusnak.

Bellis lesütötte a szemét.

- El kellett jönnöm - válaszolta. - Gondjaim akadtak.

- A törvénnyel?

- Történt valami... - Felsóhajtott. - Semmit sem csináltam, az égvilágon semmit! - Nem tudta kizárni a keserűséget a hangjából. - Néhány hónappal ezelőtt járvány söpört végig a városon. Azt beszélték, valakinek, akit ismerek, köze volt hozzá. A milícia mindenkit felkutatott, akivel valaha beszélt, akivel valaha találkozott. Nyilvánvaló volt, hogy előbb-utóbb hozzám is eljutnak. Amúgy nem akartam eljönni. Soha. - Gondosan megválogatta a szavait. - Nem maradt más választásom.

*

Az ebéd, a társaság, még az alapvetően lenézett, könnyed fecsegés is megnyugtatta Bellist. Amikor felálltak az asztaltól, megkérdezte Carrianne-t, jól érzi-e magát.

- Észrevettem a könyvtárban... - tette hozzá magyarázatképpen. - Remélem, nem baj, hogy szóba hozom, de nagyon sápadtnak tűntél.

Carrianne ravaszkásan elmosolyodott.

- Most először kérdezed meg, hogy vagyok, Bellis - jegyezte meg. - Jobb lesz, ha vigyázol. Még azt találom hinni, érdekel téged, hogy mi van velem. - A barátságos gúnyolódás célba talált. - Jól vagyok. Csak megadóztattak az éjszaka.

Bellis várt. Gondolatban átpörgette a már rendelkezésére álló információkat, vajon azok fényében hirtelen megvilágosodik-e számára, hogy miről beszél Carrianne. Nem segített.

- Nem értelek - vallotta be kimerülten.

- Bellis, Avarpart kerületben lakom - mondta Carrianne. - Néha megadóztatnak minket, érted? Bellis, azt ugye tudod, hogy a mi urunk a Brukolak? Hallottál már róla?

- Hallottam valamit...

- A Brukolak. Egy oupyr. Loango. Katalkana - Carrianne Bellis szemébe nézve sorolta az ezoterikus megnevezéseket, de nem látta a megértés szikráját felcsillanni. - Hemofág. Látszhatott.

- Vámpyr.

Miután hetek óta makacs muslicarajként keringtek körülötte a szóbeszédek és a pletykák, Bellis végre megtudott némi konkrétumot a sodrásokról. A hátborzongató kis államocskák egészségtelen szövetségben forrtak össze - mélyen megvetették egymást, és folyamatosan felül próbáltak kerekedni egymáson.

Ám a legfontosabb, legmegdöbbentőbb, leghihetetlenebb és legvisszataszítóbb dolgok eddig elkerülték. Később visszagondolt arra a pillanatra, amikor szembesülnie kellett azzal, menynyire tudatlan: amikor Carrianne a sodrása uráról beszélt, és Bellis ebből jött rá igazán, milyen messze került az otthonától.

Örült, hogy éppen csak elsápadt Carrianne szavai hallatán. Valami megkeményedett benne, amikor meghallotta a „vámpyr” szót - ugyanaz volt a ragamollban és a sósvíziben is. Abban a pillanatban Carrianne megtanított neki valamit: azt, hogy ennél messzebb már nem mehet. Ennél távolabb nem kerülhet az otthonától.

Értette a város nyelvét. Felismerte a hajókat, még átépített formájukban is. Armadának volt kormánya és saját pénzneme. A naptár-és elnevezésbeli különbségeket meg tudta tanulni. A szedett-vedett épületegyütteseket minden bizarrságuk ellenére meg lehetett szokni. Ám ebben a városban a vámpyroknak nem kellett rejtőzködniük és titokban vadászniuk, hanem szabadon járhattak-kelhettek az éjszakában, sőt még uralkodók is lehettek.

Bellis ekkor döbbent rá, hogy az összes kulturális mankója, minden tudásbeli kapaszkodója reménytelenül idejétmúlt. Hányingere támadt saját tudatlanságától.

Az ujja végigkúszott a „Természettudományok” katalóguscédulán, és addig böngészte az ábécét, míg rá nem bukkant Johannes Tearfly nevére. Nem egy könyvéből több példány is akadt.

Ha a Szeretők, akik tönkretették az életemet, annyira meg akartak kaparintani maguknak, Johannes - merengett, miközben a férfi műveinek katalógusszámait írta fel magának -, akkor most befurakszom az agyukba. Lássuk, mivel izgattad fel őket ennyire!

Az egyik könyv ki volt kölcsönözve, de a többiből akadtak szabad példányok. A könyvtár alkalmazottjaként Bellisnek automatikusan járt a kölcsönzési jog.

Nagyon hideg volt, amikor elindult hazafelé. Átvergődött a tömegen, a kötélzeteken kuporgó armadai majmok fecsegő hada alatt, át a város libegő pallóin, ringó fedélzetein és a magasban futó utcákon, a hajók között hullámzó víz felett. A levegőt rekedt kiáltozás töltötte be. Bellis táskájában ott lapult A sardulák anatómiája, a Ragadozók a Vasöböl sziklamedencéiben, a Megafauna-elméletek, az Esszék a fenevadakról és a Transzplanáris élet mint a természetbúvár problémája - egytől egyig Johannes Tearfly művei.

Késő este lekuporodott a tűzhelye mellé, miközben odakint fagyos felhők szórták szét a Hold fényét. Lámpafénynél olvasott, egyik könyvről ugrált a másikra.

Hajnali egykor kinézett a sötét városra.

A vonatóhajók fényköre most sem pihent.

Az armadai tengerjárókra gondolt, a kalózokra, akik megvámolták a hajókat és városokat, amerre csak jártak. Hónapokon és mérföldek ezrein át szelték a hullámokat, hogy aztán zsákmánnyal megrakodva még akkor is hazataláljanak valamilyen titokzatos módszer révén, ha a város közben helyet változtatott.

A város nautilopatái folyamatosan figyelték az eget, és a legparányibb változásokból is meg tudták állapítani, ha hajó közeledett, így a vontatók távol tudták tartani Armadát a kíváncsi tekintetek elől. Néha azonban nem sikerült időben odébb állni, ilyenkor elfogták, befogadták vagy elsüllyesztették az idegen hajókat. A vezetők valamilyen titkos tudomány révén mindig tudták, hogy a közeledők armadaiak-e, ilyenkor örömmel fogadták őket.

Egyes negyedekből még ezen a késői órán is hallatszott a lázas munka lármája, átszűrődött a hullámok moraján és az állatok éjszakai rikoltásain. A kötél-és árbocrétegeken keresztül, amik úgy hálózták be a láthatárt, mint heliotípiát a karcolások, Bellis látta a hajók alkotta kis öblöt Armada hátsó végében, ahol a Sorghum imbolygott. A torony csúcsa heteken át okádta a tüzet és a thaumaturgia szennyét. Piszkosszürke fényétől elhalványodtak körülötte a csillagok.

De már nem. A Sorghum fölött sötéten lebegtek a felhők. A tűz kihunyt.

Amióta Bellis Armadába érkezett, most először áttúrta a holmiját, és elővette régóta elhanyagolt levelét. Egy darabig tétovázva ült a tűzhely mellett, ölében a széthajtogatott papír, egyik kezében az írásra kész töltőtoll. Aztán annyira felbosszantotta saját bizonytalansága, hogy írni kezdett.

Noha Armada lassan dél felé, melegebb vizek irányába haladt, az időjárás néhány napra hidegebbre fordult. A fák, a borostyánok levelei, a fedélzeteket ékesítő kis kertek megfagytak és megfeketedtek.

Nem sokkal a hideg beállta előtt Bellis bálnákat látott a várostól balra. Szemmel látható élvezettel játszadoztak. Néhány perc után hirtelen sokkal közelebb úsztak Armadához, nagyokat csaptak a vízre hatalmas farokúszóikkal, aztán eltűntek. Nem sokkal később beköszöntött a hideg.

A város nem ismert telet, sem nyarat, tavaszt vagy őszt, semmilyen évszakot; csak a mindenkori időjárást. Armada szempontjából az időjárás nem az idő, hanem a hely függvénye volt. Míg Új-Crobuzon hóviharok alatt nyögött év végén, addig az armadaiak talán a Kohó-tengerben lubickoltak, de az is előfordulhatott, hogy vackaikba húzódtak, miközben a vastag kabátba burkolózott tengerészek lassan vontatták őket valamelyik horgonyzóhelyre a Néma-óceánon, olyan hidegben, amihez képest Új-Crobuzon tele enyhének tűnt volna.

Armada a kalózkodás, a kereskedelem, a földművelés, a biztonság és egyéb, homályosabb tényezők nyomásának engedelmeskedve járta Bas-Lag óceánjait, és bármilyen időjárás jött, kénytelen volt elviselni.

A növényi élet nagyon megsínylette a város rendszertelen klímáját. Armada növényzete a thaumaturgiának, a szerencsének és a véletlennek, illetve a raktárkészleteknek és az új, vad fajtáknak köszönhetően maradt fenn. Az évszázadok alatt olyan fajtákat nemesítettek, amik gyorsan nőttek, szívósak voltak, és a legszélsőségesebb hőmérsékleti viszonyok között is megéltek. Egész évben, rendszertelen időközönként folyt a betakarítás.

A termőföldek a fedélzeteken és mesterséges fényforrások alatt terültek el. A párás, régi rakterekben gombaültetvények burjánzottak, a hangos, bűzhödt fedélközök pedig sovány, inas, beltenyésztett állatokkal voltak tömve. A város alá erősített tutajokon ehető hínár-és algaféléket termesztettek, közvetlenül a rákokkal és halakkal teli ketrecek mellett.

Ahogy teltek a napok, Tanner egyre jobban értette és beszélte a sósvízit, így egyre több időt töltött munkatársaival. Együtt mulatoztak a Bazilio-dokk hátsó szélén található kocsmákban és játéktermekben. Néha Sékel is velük tartott, aki örült, hogy felnőtt férfiak társaságában lehet, ám gyakrabban látogatott el egyedül a Castorra.

Tanner tudta, hogy ahhoz az Angevine nevű nőhöz jár, akit ő még nem ismert. Tintinnabulum kapitány szolgája vagy testőre volt. Sékel sokat beszélt róla a maga hebegő, kamaszos módján, ami egyszerre bosszantotta és szórakoztatta Tannert. Óhatatlanul elfogta a nosztalgia, és eszébe jutott azok az évek, amikor ő volt annyi idős, mint most Sékel.

A fiú egyre több időt töltött a Castor különös, szorgos vadászaival. Tanner egyszer meglátogatta.

A fedélközbe érve egy tiszta, sötét folyosón találta magát, amiből kabinok sora nyílt, mindegyik ajtón névtáblával: „Modist” - olvasta, és „Faber” és „Argentarius”. Tintinnabulum társaságának szállása.

Sékelt az étkezőben találta Angevine-nel.

Tanner megdöbbent.

A nő a harmincas éveiben járhatott, ha jól saccolta, és újraformált volt.

Sékel ezt nem mondta.

Angevine lábai a combjai alatt értek véget. Teste úgy meredt elő egy gőzhajtású kiskocsi elejéből, mint egy hajó orrdísze. A súlyos, lánctalpas kocsi hátulja szénnel és fával volt telerakva.

Nem lehetett helybeli, gondolta Tanner. Ez a fajta újraformálás túl durva, túl aprólékos és kegyetlen volt ahhoz, hogy ne büntetésként végezzék el.

Azt hitte, a nő éppen csak elviseli valahogy a fiú terhes jelenlétét. Aztán meglátta, milyen szenvedéllyel beszél Sékelhez, milyen bensőségesen hajol közel hozzá (bizarr szögben, az altestéhez csatlakozó súlyos járműtől által mintegy lehorgonyozva), hogyan néz a szemébe. És Tanner megtorpant, ismét csak döbbenetében.

Tanner hamar magukra hagyta őket Nem kérdezte meg, mi történt a nővel. Sékelt a helyzet egymásnak ellentmondó, zavaros érzésbe hajszolta, félig gyerekként, félig felnőttként viselkedett, hol hencegett és nagyzolt, hol visszahúzódott vagy heves érzelemkitöréseket tanúsított. Abból a kevésből, amit elmondott, Tanner megtudta, hogy Angevine-t tíz éve hozták Armadába. Akárcsak a Terpsichoriát, az ő hajóját is a Nova Esperiumba vezető úton fogták el. Ő is új-crobuzoni volt.

Amikor Sékel hazatért a régi gyárhajóra, a legszélső, baloldali lakásba, Tanner egyszerre volt féltékeny és bűnbánó. Elhatározta, hogy amíg tudja, megtartja Sékelt, de amint kell, el is engedi.

Új barátokkal próbálta betömni a keletkezett űrt. Több időt töltött a munkatársaival. A dokkmunkások között erős bajtársi szövetség alakult ki. Ő is kivette a részét a nyers tréfákból és játékokból.

Megnyíltak neki, történeteket meséltek, befogadták.

Az, hogy újonnan érkezett, remek ürügy volt arra, hogy elővegyék azokat az elcsépelt pletykákat és legendákat, amiket már mindannyian legalább ezerszer hallottak. Valaki mintegy véletlenül megemlítette a holt tengereket, a fortyogó áramlatokat vagy a murénakirályt, és már fordult is Tannerhez: - Biztos nem hallottál még a holt tengerekről, Tanner. Figyelj, elmondom...

Így hát Tanner Sack megismerhette Bas-Lag tengereinek leghátborzongatóbb történeteit, a kalózváros és Tarvíz legendáit. Hallott az iszonyatos viharokról, amelyeket Armada átvészelt; a Szeretők arcát elcsúfító hegekről; arról, hogyan fejtette meg Uther Doul a lehetőségek kódjait és szerezte meg hatalomtól sistergő kardját.

Tanner csatlakozott az örömteli események - esküvő, gyermekáldás, kártyanyeremény - megünnepléséhez, de voltak komor alkalmak is. Amikor egy kaktuszasszony egy balesetben elvesztette a fél kezét, Tanner az összes megtakarított pénzét beadta a gyógyítására. Egy másik esetben az egész sodrás gyászba borult, amikor híre jött, hogy az egyik tarvízi hajó, a Magda's Threat elsüllyedt a Tüzesszorosban. Tanner osztozott a gyászolók fájdalmában, és nem csak megjátszotta a szomorúságot.

Ám hiába kedvelte munkatársait, hiába teltek kellemesen az esték a kocsmákban és az ünnepségeken - és hiába fejlődött a társaságban rohamosan nyelvtudása -, mindig ott bujkált benne az a furcsa érzés, hogy titkolnak előle valamit. Nem értette a dolgot, a legkevésbé sem.

Voltak bizonyos rejtélyek, amik a víz alatti mérnököket foglalkoztatták. Mik lehetnek azok az árnyékok, amiket néha megpillantott a szoros pórázon tartott cápák mögött, bizonytalan, mégis csillogó hatást keltő körvonalaikkal? Mi célt szolgáltak a javítások, amiket nap mint nap végeztek a munkatársaival? Mit szippantott fel a tenger fenekéről, több ezer méter mélységből a Sorghum, az ellopott, de nagy gonddal karban tartott fúrótorony? Tanner sokszor követte a tekintetével a vastag, szelvényezett csövet, amíg bele nem szédült a tekervényeibe.

Miféle terv lehetett az, amin mindnyájan dolgoztak, és amire csak rejtélyes megjegyzésekkel és biccentésekkel utaltak? A terv, ami minden tevékenységük alapja volt? Bár senki nem beszélt róla nyíltan, mégis úgy tűnt, mindenki tud róla egy kicsit, sőt néhányan úgy tettek, hallgatással vagy célozgatással, mintha értenék is.

Tarvíz egész ipara valami nagy és fontos dologra koncentrált, és Tanner Sack még nem tudta, mi az. Gyanította, hogy a munkatársai sem tudják, mégis úgy érezte, mintha kizárták volna egy közösségből, ami hazugságokon, üres szavakon és mellébeszélésen alapult.

Néha hallott a Terpsichoria utasairól, matrózairól és tisztjeiről is.

Sékel mesélt neki Coldwine-ról, aki a könyvtárba került. Johannes Tearflyt a saját szemével látta a dokkban egy titokzatos csoporttal, akik jegyzetfüzeteket szorongattak, és izgatottan pusmogtak egymással. Tanner énjének egyik fele keserűen arra gondolt, milyen hamar helyreálltak a társadalmi viszonyok, hogy miközben ő a belét kidolgozza odalent, az úriember csak kipipálja a sorokat a papírjain, és a zakóját igazgatja.

Hedrigall, a hatalmas kaktusz, az Arrogance pilótája mesélt Tannernek egy Fench nevű emberről, aki szintén a Terpsichoriáról érkezett, és gyakran lejárt a dokkokhoz. (Ismered? - kérdezte Hedrigall, de Tanner nemet intett: unalmas lett volna elmagyarázni, miért nem ismer senkit sem fentről, a fedélzetről.) Hedrigall szerint Fench jó ember, szót lehet vele érteni, már szinte mindenkit ismer a hajón, és úgy beszél Friedrich királyról meg a Brukolakról, mintha kenyeres pajtások lennének.

Hedrigall elrévedve beszélt ezekről a dolgokról, ami Tintinnabulumot juttatta Tanner eszébe. Hedrigall azok közé tartozott, akik mintha mindig tudtak volna valamit valamiről, de nem beszéltek róla. Tanner meg úgy érezte, tönkretenné kibontakozó barátságukat, ha egyenesen rákérdezne.

Tanner éjszakánként a várost járta.

Körülvette a víz és a hajók neszezése, tüdejét kitöltötte a tenger illata. A Hold és ragyogó lányai alatt, a ritkás ködön megtörő fényben Tanner céltudatosan körüljárta az elnémult Sorghumot ölelő öblöt. Elhaladt egy homárlak mellett: a kikötött, félig elsüllyedt klipper orra jéghegyként meredt ki a vízből. Felment az óriás Grand Easterly tatjára vezető fedett hídon, lehajtott fejjel kerülgette a többi álmatlant és éjszakai műszakost.

Egy kötélhídon át Tarvíz jobb szélére ért. A magasban lassan araszolt egy kivilágított léghajó, a közelben felharsant egy kürt, valahol légkalapács dübörgött (éjszakai műszak, gondolta), és a hang egy pillanatig annyira Új-Crobuzonra emlékeztette, hogy megfoghatatlan, de elsöprően erős érzelemhullám öntötte el.

Tanner bevetette magát a régi hajók és épületek labirintusába.

A víz alatt mintha suhanó, fel-felvillanó fényfoltokat látott volna: idegesen parázslottak az élő fényt sugárzó planktonok. A város nyögéseire néha a távolból, mérföldekről érkezett válasz, valami nagy és élő dologtól.

Elkanyarodott Eburaház és Roppantórév felé. Alatta hullámok tajtékzottak, mellette omladozó, penésztől nedves és sófoltos téglafalak emelkedtek. Magas kerítések és ablakok - nem egy betörve -, szűk sikátorok ékelődtek a főutak közé és fúrták magukat előre a régi házak és kalyibák között. Az elhagyatott sarkokban szemétkupacok magasodtak. Az erős szélben plakátok verdesték a mellvédeket és a korlátokat; harsány politikai és kereskedelmi hirdetések tintahalak festékéből, kagylóból és lopott tintából kotyvasztott írószerrel.

Macskák talpaltak el mellette.

A város alig észrevehetően irányt változtatott, határán túl pedig tovább szántotta a hullámokat a fáradhatatlan gőzhajóflotta, amely feszes láncokon vonszolta magával az otthonát.

Tanner megállt a csendben, felnézett a régi tornyokra, a tetők, kémények és fák körvonalaira. Egy keskeny csatorna másik oldalán, ahol a víz sima felszínét csak egy lakóhajókból álló kis tanya törte meg, olyan hajók ablakaiból áradt a fény, amelyekről azt sem tudta, honnan származhattak. Mások is figyelték az éjszakát.

[- Dugtál már? - kérdezte a nő, és Sékelnek önkéntelenül is olyan dolgok jutottak eszébe, amikre nem akart emlékezni. Az újraformált nő a Terpsichoria söréi bűzében, aki egy újabb adag kenyérért magába fogadta ügyetlen szerszámát. Vagy azok, akiket a matrózok tepertek le, akár akarták, akár nem (és a férfiak füttyögve biztatták, hogy szálljon be a menetbe), és akikre kétszer rá is feküdt (egyszer csak mímelte, hogy végzett, és gyorsan eloldalgott, de fülében tovább csengett a nő sikoltozása), és egyszer tényleg el is ment, ott benne, hiába volt az ellenkezés és a sírás. És előttük, jóval régebben, a lányok Füstmartalék sikátoraiban, meg a fiúk (mint ő), akik megmutatták egymásnak az izéjüket, a „valamit valamiért”, a szex, a játék és a kakaskodási kényszer furcsa keveréke. Sékel válaszra nyitotta a száját, és már-már küszködve feltörni készült az igazság, de a nő észrevette és elhallgattatta (hála az isteneknek), és azt mondta: - Nem játékból vagy pénzért, és nem amikor erőszakkal vetted el vagy erőszakkal vették el tőled, hanem amikor olyasvalakivel dugtál, aki akarta, és akit te is akartál, ahogy az igazi emberek szokták, egyenlő felekként. - És persze ha így kérdezte, akkor azt kellett felelnie, hogy nem, és így is tett, és hálás volt neki, hogy ezzel ezt az alkalmat tette az elsővé (meg nem érdemelt ajándék volt, amit alázattal és mohón fogadott el).

Nézte, amint leveszi a blúzát, és hirtelen szaporábban kapkodta a levegőt a női test láttán, és igen, a nő szemében is felcsillanó vágy láttán. Érezte a kazánjából áradó forróságot (soha nem hagyhatta kihunyni, mondta a nő, folyamatosan zabálta a tüzelőt, régi volt már és esztelenül mohó), és látta a hám sötét ónötvözetét, ahol bilincsként szorult felsőcombja puha fehérségére. A saját ruhái már kusza halomban hevertek a padlón, reszkető cingárságában, merev szerszámmal állt, és kamasz szívét olyan szenvedély töltötte el, hogy nyelni is alig bírt.

A nő újraformált volt, újraformált (szemét), tudta, látta, mégis egyfolytában csak azt érezte, ami legbelülről jött, és a szokások és előítéletek úgy hullottak le róla, mint hámló bőrdarabok, a hazája által mélyen belevésett gondolatokkal együtt.

Gyógyíts meg! - könyörgött némán, bár nem is értette a gondolatot, és remélte, hogy ezzel már változik legbelül. Éles fájdalommal vált le róla a régi életének egy darabja, akár egy ruhadarab vagy a sebhelyet takaró elhegesedett bőr, és most feltárta az alatta lévő friss, rózsaszín önmagát a nő előtt, bizonytalanul, félve. Megint szaporán kapkodta a levegőt. Érzelmei a gyógyuló sebből szivárgó vérként törtek fel (de ez már tiszta, nem fertőzött vér volt), és el is kezdett gyógyulni, új formát ölteni, hegesedni.

- Én újraformált szeretőm - mondta elmélázva, és a nő megbocsátotta neki, mert tudta, hogy ez soha többé nem fog eszébe jutni.

Nem volt könnyű a fémbe ágyazott lábcsonkok szűk írjével, éppen csak szétnyitott combokkal, mindössze egy tenyérnyi hellyel a szemérme alatt. Nem tudott kitárulkozni a fiú előtt, nem tudott hanyatt feküdni, és így nem volt könnyű.

De nem adták fel, és sikerrel jártak.]

Kilencedik fejezet

Sékel megkérte Bellist, hogy tanítsa meg olvasni.

A fiú ismerte a ragamoll ábécé betűit, és többé-kevésbé azt is sejtette, melyik hangot miként kell ejteni, de maga az olvasás továbbra is titokzatos tudomány maradt a számára. Sohasem próbálta összefűzni és szavakká formálni ezeket a hangokat.

Sékel mostanában hallgatag volt és visszahúzódó, mintha a gondolatai valahol messze, a könyvtárhajók falán túl jártak volna. A szokásosnál is lassabban húzódott mosolyra az arca. Most nem emlegette sem Tanner Sacket, sem Angevine-t, akinek a neve mostanában egyre gyakrabban bukkant fel a beszélgetéseikben. Csak azt akarta tudni, Bellis hajlandó-e megtanítani olvasni.

A nő munka után majdnem két órát töltött azzal, hogy Sékellel átvette az ábécét. A fiú ismerte a betűk nevét, de értelmezni már nem tudta őket. Bellis leíratta vele a nevét, és a fiú meg is tette, ügyetlen, szálkás betűkkel - a másodiknál hosszabb szünetet tartott, aztán inkább előreugrott a negyedikhez, és utólag töltötte ki a kihagyott helyeket.

Tudta, hogy néz ki leírva a neve, de csak úgy, mintha kép lenne.

Bellis elmagyarázta neki, hogy a betűk valójában utasítások, parancsok arra vonatkozóan, miképpen kell megformálni a hangokat. Úgy írta le a fiúnak a saját nevét, hogy a „Bellis” betűi között centiméter széles hézagokat hagyott. Majd felszólította, hogy kövesse a betűk utasításait.

A fiú akadozva küzdötte végig magát a betűkön; be és eee és lö lö i sssz. A nő a következő körben közelebb hozta egymáshoz a betűket, és Sékel - még mindig lassan - ismét követte az írásjelek parancsait. Aztán még egyszer.

Bellis végül egyetlen szóba zárta az összes betűt, és Sékelnek most nagyon gyorsan kellett megismételnie a feladatot („nézd, hogyan festenek ilyen közel egymáshoz!”), egyetlen fürge próbálkozással.

Bee llö llö isssz.

(Mint ahogy arra Bellis számított, megzavarta a kettős mássalhangzó.)

Sékel újra nekifutott, és a szó közepén egyszer csak megállt és elmosolyodott. Olyan elégedett pillantást vetett a nőre, hogy Bellis felkapta a fejét. A fiú kimondta a nevét.

Miután megmutatta a fiúnak az alapokat, Bellisnek támadt egy ötlete. Végigvezette Sékelt a hajó gyomrán, a tudományos és a bölcsészeti munkák mellett, ahol tudósok görnyedeztek parányi ablakok és olajlámpások fénye mellett, majd kiléptek a csöpögő esőbe és átballagtak a hídon a Corrosive Memory nevű galleonra. A hajó a Tengelyfő Könyvtár szélén lebegett, itt tárolták a gyerekkönyveket.

Kevés látogató járt erre. A polcokon tobzódtak a rikító színek. Bellis menet közben szórakozottan végighúzta az ujját a könyvek gerincén, és Sékel őszinte kíváncsisággal figyelte. A hajó leghátsó részében álltak meg, ahol kerek kajütablakok sorakoztak, és a tat ívéből kialakított beugróban egymás hegyén-hátán álltak a könyvek.

- Nézd - mondta Bellis. A polcra erősített réztáblára mutatott. - Rag. A. Moll. Ezeket az anyanyelvünkön írták. Többségük Új-Crobuzonból került ide.

Leemelt pár könyvet, és sorban felcsapta a borítókat. Aztán megdermedt, de csak egy töredékmásodpercre, és Sékel észre sem vette. A címoldalakat kézírásos nevek borították, ugyanúgy, mint a többi könyv esetében, csak ezeket krétával jegyezték be, a girbe-gurba betűkből ítélve nem mások, mint gyerekek.

Bellis gyorsan átlapozta a szerzeményeket. Az első könyvet még nagyon fiataloknak szánták. A sok nagyméretű, kézzel festett kép az ars facilis stílusban készült, ami hatvan évvel korábban volt divat. Egy tojásról szólt, aki csatába vonult egy kanalakból álló ember ellen, hogy végül legyőzze és a világ polgármestere legyen.

A második már idősebbeknek szólt. Új-Crobuzon történelme volt. Bellis keze megállt mozdulat közben, amikor megpillantotta a Bordákat, a Tövist és a Perdido Pályaudvart ábrázoló metszeteket. Miközben bele-belepillantott a szövegbe, a groteszkül félrevezető történet láttán egyre inkább kiült az arcára a döbbent megvetés. A Pénzegylet, a Por Hete és a szégyenteljes Kalózháborúk gyerekes nyelven írott összegzése azt a hatást keltette, mintha Új-Crobuzon a szabadság védőbástyája lenne, hiába feszülnek ellene szinte felfoghatatlan erők.

Sékel lenyűgözve nézett fel rá.

- Próbálkozz meg ezzel - mondta Bellis, és a felé nyújtotta A daliás tojás kalandjait. A fiú némi tétovázással, de elfogadta. - Kisgyerekeknek írták - folytatta a nő. - Ne aggódj a történet miatt, piciknek való. Semmi értelme. Viszont kiderül, ki tudod-e bogozni magát a történetet, képes vagy-e értelmezni a szavakat azzal a módszerrel, amit mutattam. Kövesd a betűk parancsait, és mondd ki hangosan a szavakat. Minden bizonnyal lesz néhány, ami kifog rajtad. Ha ilyeneket találsz, azokat írd le és mutasd meg nekem a listát.

Sékel felkapta a fejét.

- Írjam le?

Bellis tudta, mire gondol. A fiú számára a szavak még mindig külön entitások voltak: éppen csak kezdte megérteni őket egy kicsit. Arra azonban még nem érezte magát késznek, hogy saját titkait kódolja a betűkbe. Ha megtanul olvasni, írni is megtanul, de ezt még nem fogta fel teljesen.

Bellis az egyik zsebében rábukkant egy ceruzára és egy félig használt papírfecnire. Ezeket a fiú kezébe nyomta.

- Egyszerűen másold át azokat a szavakat, amiket nem értesz. Pontosan olyan sorrendben rajzold le a betűket, ahogyan a könyvben vannak. Aztán mutasd meg nekem.

A fiú szótlanul nézte, majd lassan felderengett az arcán az újabb üdvözítő mosoly.

- Holnap - folytatta Bellis - gyere el hozzám ötre, és kikérdezlek a történetről. Aztán felolvasol nekem a könyvből. - Sékel továbbra is meredten bámult rá, de elvette a könyvet és kurtán biccentett, mintha az új-crobuzoni Kennelben lennének, és éppen most kötöttek volna üzletet.

Sékel viselkedése azonnal megváltozott, miután elhagyták a galleont. Ismét peckesen és fontoskodó arccal ballagott, sőt a dokkbéli galerijéről is mesélt Bellisnek. De közben elszántan szorongatta a könyvet. Bellis a saját olvasójegyével kölcsönözte ki, a bizalom zálogaként, ráadásul gondolkodás nélkül tette, ami teljesen meghatotta Sékelt.

Ismét hideg volt aznap éjjel, és Bellis közelebb húzódott a kályhához.

Lassan idegesíteni kezdte a főzés és az evés könyörtelen szükségszerűsége. Örömtelenül, a lehető leggyorsabban próbálta letudni mindkettőt, aztán letelepedett Tearfly könyveihez és jegyzetelt. Kilenckor abbahagyta, és elővette a levelét.

Írt.

1179. por 27., kéknap (habár ez itt mit sem jelent. Az itteni dátum 6/317, a sólyomcsőr kvartó 4. seprődije), a Chromolith kéménylakásában.

Nem hagyom abba a kutatást. Tovább keresem a nyomokat. Amikor először olvastam bele Johannes könyveibe, mindössze véletlenszerűen csaptam fel a lapokat, és villanásokból próbáltam összerakni a képet. Inspirációra vártam. De rá kellett jönnöm, hogy így nem jutok egyről a kettőre.

Johannes azt mondta, a munkája a város egyik hajtóereje. Valamelyik könyv valamelyik lapján kell lennie egy utalásnak, amiből megértem, miféle titkos terv részese lett Johannes, mi az, amiről nem beszélhet, de elég fontos Armada számára ahhoz, hogy hadüzenettel felérő kalóztámadást kockáztasson meg Bas-Lag egyik leghatalmasabb állama ellen. Végtére is az egyik könyvének köszönheti, hogy ilyen ellenállhatatlanul fontosnak találják a Szeretők. Azonban még arra sem sikerült fényt derítenem, melyek a titkos feladathoz „kötelező olvasmányok”.

Ezért aztán gondosan átolvasom mindegyiket, egymás után, sorban; az előszóval kezdem és a függelékig abba sem hagyom. Gyűjtögetem az információkat. Próbálok ráérezni, milyen terv körvonalai lapulhatnak bennük.

Természetesen nem vagyok természettudós. Még életemben nem olvastam ezekhez hasonló könyveket sem. A szövegek nagy részét nem értem.

„Az ízvápa valójában horpadás az os innominatum külső részén, ahol a csípőtányér és az ülőcsont fuzionál.”

Úgy olvasom ezeket a mondatokat, mint a verseket: ívzápa, ülőcsont, os innominatum; ekto-ékcsont és forgó, trombocita és thrombin, keloid és levél-ripacs.

Eddig a legkevésbé A sardulák anatómiáját kedveltem. Johannest egyszer felnyársalta egy fiatal sardula, valószínűleg akkortájt, amikor ehhez a könyvhöz gyűjtött anyagot. Szinte látom magam előtt a teremtményt - a cellájába eresztett kábító gázoktól szélütötten mászkál fel s alá, és amint érzi, hogy hamarosan vége, utoljára még kétségbeesetten lecsap. Aztán elpusztul, persze, bekerül egy hideg könyvbe, és közben az egész folyamatról lehántják Johannes szenvedélyes elkötelezettségét, akárcsak az állatról a bőrt, és marad a csontok, erek és ízületek szürke listája.

Magam is meglepődtem azon, amikor tudatosult bennem, melyik a kedvenc könyvem. Nem a Megafauna-elméletek, és nem is a Transzplanáris élet, pedig ezek inkább filozófiai, mint zoológiai művek, így arra számítottam, közelebb állnak majd hozzám. Obskúrus töprenkedéseiket érdekesnek, de egyúttal homályosnak találtam.

Nem. A kötet, amit a legnagyobb odaadással olvasok, és úgy érzem, hogy meg is értettem, az a Ragadozók a Vasöböl sziklamedencéiben.

A narratívak bonyolult láncolata! A metamorfózis és a primitív brutalitás egymásba kapcsolódó íve. Tisztán látom magam előtt az egészet. Ördögrákok és rongyférgek. A fúróosztriga, ami gyilkos lyukat váj áldozata páncéljába. Egy éhező tengeri csillag lassan, minden pillanatot elnyújtva feltép egy fésűkagylót. Egy tengeri rózsa a felkavarodó víz felhőjében elnyel egy gébet.

Johannesnek sikerült megidéznie az élettől nyüzsgő tengert, a kagylóhéjak porát, a tengeri sünöket és a könyörtelen áramlatokat.

De ebből még semmit sem tudok meg a város terveiről. Bármit is forgatnak a fejükbe Armada urai, még mélyebbre kell ásnom érte. Átrágom magamat ezeken a könyveken. Csak ennyi nyom áll rendelkezésemre. És nem azért próbálom megérteni Armada indítékait, hogy utána boldogan éljek rozsdásodó kéményemben. Azért kell megtudnom, hova megyünk és miért, hogy elmenekülhessek innen.

Váratlanul kopogás hallatszott az ajtó felől. Bellis riadtan kapta fel a fejét. Este tizenegyre járt az idő.

Lassan felállt, és lement a kerek szoba közepét kitöltő csigalépcsőn. Armada összes lakója közül egyedül Johannes tudta, hol lakik, de vele az éttermi jelenet óta nem beszélt.

Lassan az ajtó felé sétált, majd megállt. Ismét felharsant a fülsértő kopogás. Johannes lenne az? Eljött bocsánatot kérni? Vagy ismét veszekedni akar vele? Látni akarja egyáltalán a férfit? Szeretne ismét esélyt adni ennek a barátságnak?

Most ébredt rá, hogy még mindig haragszik Johannesre, és egy kicsit még mindig szégyelli magát.

Harmadszorra is felhangzott a kopogás, mire Bellis határozott arckifejezést erőltetett magára, és felkészült, hogy meghallgassa, majd kirúgja a férfit. Amikor feltépte az ajtót, mégis megdermedt egy pillanatra, és döbbenetében eltátotta a száját. Torkában elhalt a jól kigondolt szemrehányás.

A küszöbön álló alak a hidegben szorosan összehúzta magán a kabátot, és aggodalmasan pillantott rá. Silas Fennec volt az.

*

Egy ideig hallgatagon ültek, és a bort iszogatták, amit Fennec hozott.

- Úgy látom, jól alakult a sora, Miss Coldwine - szólalt meg végül a férfi, és elismerően nézett körbe az ütött-kopott fémhenger belsejében. - Sokan közülünk jóval kevésbé vonzó szállást kaptak. - Bellis felhúzott szemöldökkel pillantott rá, de a férfi csak biccentett. - Esküszöm, hogy igaz. Nem járt másoknál?

Természetesen nem.

- Hol lakik? - kérdezte Bellis.

- Közösköd sodrás közelében - felelte Fennec -, egy klipper aljában. Nincsenek ablakaim - vonta meg a vállat.

- Ez mind a magáé? - kérdezte, és a könyvekre bökött.

- Nem - mondta a nő, és gyorsan eltüntette a kupacot.

- Még azokat a könyveket is elvették az átkozottak, amiket én írtam.

- Velem is ugyanez történt - bólintott a férfi. - Egyedül a naplómat tarthattam meg. Hosszú évek utazásainak krónikája. A szívem tört volna össze, ha elveszítem - mosolyodott el.

- Milyen munkára osztották be? - kérdezte Bellis, de Fennec megint csak vállat vont.

- Sikerült elkerülnöm ezt az egészet - felelte. - Azt csinálok, amihez kedvem szottyan. Maga a könyvtárban dolgozik, igaz?

- Hogyan csinálta? - kérdezte a nő élesen. - Hogyan tudott megszabadulni tőlük? Miből él?

A férfi egy ideig szótlanul nézte, és csak utána válaszolt.

- Három vagy négy ajánlatot kaptam, gondolom, akárcsak maga. Az elsőnek azt mondtam, elfogadtam a másodikat, a második úgy tudja, igent mondtam a harmadikra, és így tovább. Annyira nem érdekli ez őket. Ami pedig az életkörülményeimet illeti... Miss Coldwine, könnyebb nélkülözhetetlenné válni, mint gondolná. Bizonyos szolgáltatásokért az emberek hajlandóak fizetni, legfőképpen információért... - Lassan elhallgatott.

Bellist meglepte az őszintesége. Szavai mindenféle zavaros, alvilági ügyleteket sejttettek.

- Tudja, Miss Coldwine... - szólalt meg Fennec hirtelen. - Hálás vagyok magának. Őszintén hálás.

A nő várakozóan nézett rá.

- Maga is ott volt Salkrikaltor-Révben, Miss Coldwine. Tanúja lehetett a szóváltásomnak a néhai Myzovic kapitánnyal. Valószínűleg eltűnődött azon, mi lehetett abban a levélben, ami annyira elrontotta a kapitány kedvét és visszafordította a hajót, mégis mindvégig hallgatott. Biztosan rájött, hogy ha mindez kitudódott volna, meglehetősen sanyarú sorsom lenne itt Armadán, de nem szólt semmit. És ezért nagyon hálás vagyok.

- De ugye tényleg nem szólt róla senkinek? - tette hozzá alig leplezett aggodalommal. - Mint említettem, ezért igen hálás vagyok.

- Amikor utoljára beszéltünk, még a Terpsichorián - jegyezte meg Bellis -, azt mondta, hogy létfontosságú azonnal visszajutnia Új-Crobuzonba. Mi a helyzet most?

A férfi feszengve ingatta a fejét.

- Túloztam és... faszságokat beszéltem - mondta a férfi, majd gyorsan felnézett, de Bellis nem botránkozott meg a trágárságon. - Rossz szokásom, hogy alkalmanként kissé elragadtatom magamat. - Egy legyintéssel elhessegette a témát. Kényelmetlen csend támadt.

- Feltételezem, jól beszéli a sósvízit - szólalt meg végül Bellis. - Ahhoz, amiből most él, ez valószínűleg nélkülözhetetlen, Mr. Fennec.

- Sok időm volt rá, hogy tökéletesítsem a nyelvtudásomat

- mondta a férfi őszinte mosollyal tökéletes és akcentus nélküli sósvízi nyelven, aztán visszaváltott ragamollra. - És... Nos, errefelé más néven ismernek. Itt Simon Fenchnek hívnak.

- Szóval hol tanulta meg a sósvízit... Mr. Fench? - kérdezte Bellis. - Említette, hogy sokat utazik...

- A pokolba is! - A férfit láthatóan egyszerre szórakoztatta és zavarta a helyzet. - A maga szájából úgy hangzik ez a név, mint egy hex. Miss Coldwine, ebben a szobában úgy hív, ahogy akar, de ha megkérhetném, odakint ezt ne tegye. Amúgy Rin Lorban... Rin Lorban tanultam meg a sósvízit, meg a Kalóz-szigetek peremén.

- És mit csinált ott?

- Ugyanazt, amit bárhol máshol - felelte a férfi. - Vettem és eladtam. Kereskedő vagyok.

*

- Harmincnyolc leszek - mondta a férfi, miután ivott még egy keveset. Bellis a kályhát piszkálgatta. - Húsz éves sem voltam, már kereskedtem. Nehogy félreértsen, tősgyökeres új-crobuzoni vagyok. A Bordák árnyékában születtem és nőttem fel. De az utóbbi húsz év alatt összesen nem töltöttem ötszáz napot a városban.

- Mivel kereskedik?

- Bármivel - felelte a férfi, és ismét vállat vont. - Szőrmével, gépekkel, borral, élő jószággal, könyvekkel, munkaerővel. Jangshachtól északra, a tundrán szeszt adok a bőrökért, a bőrökért titkokat kapok a Túlföldön, a titkokért és műtárgyakért pedig munkásokat és fűszereket szerzek Nemes-Cromlechben...

Észrevette Bellis pillantását, és elhalt a hangja.

- Senki sem tudja, hol van Nemes-Cromlech - mondta a nő, de Fench csak a fejét ingatta.

- Vagyunk néhányan, akik tudják - válaszolta csendesen. - Vannak, akik Nagy-Cromlech néven ismerik. Átkozottul kemény odáig az út, azt elismerem. Új-Crobuzonból nem lehet egyenesen északra menni Suroch romjai miatt, a déli út pedig több száz mérfölddel hosszabb, és át kell kelni Vadaunkon vagy a Kakotopikus Folton. így aztán maradt a Vezeklő-hágó, át Békásparlagon, utána meg kell kerülni a Mormolvizet, elhaladni Kar Torrer királysága mellett és átkelni a Hidegkarom-tengeren. - A férfi egyre halkabban beszélt, de Bellis mohón leste minden szavát, vajon mi következik.

- Utána jön a Zúzott-orom - folytatta a férfi halkan.

- És Nemes-Cromlech.

- Nem szeretik arrafelé az idegeneket. Főleg az élőket. De az istenek a tanúim, mi szánalmas egy csapat voltunk. Hónapok óta úton voltunk már, és tizennégy társunkat veszítettük el. Utaztunk léghajón, hajón, lámán, pteramadarakon, és számtalan mérföldet tettünk meg gyalog. Hónapokig éltem közöttük. Rengeteg... csodálatos holmival indultam el Új-Crobuzon felé. És még ennél a városnál is sokkal különösebb dolgokat láttam ott, higgye el nekem.

Bellis meg sem bírt szólalni. A hallottakat emésztette. Az előbb felsorolt nevek egy része gyakorlatilag nem volt több legendánál. A puszta gondolat, hogy ez az ember járt - sőt, Szátyár szerelmére, élt is - ezeken a helyeken, hihetetlen volt, de megérzése azt súgta, a férfi nem hazudik.

- A legtöbb utazó meghal, mielőtt elérne oda - mondta Fennec tárgyilagosan. - Ha azonban valaki eljut a Hidegkarom-tengerhez, különösen annak a távolabbi partjára, nos, akkor megcsinálta a szerencséjét. Onnantól kezdve megnyílik előtte a Zúzott-orom bányavidéke, a Túlföldtől északra fekvő füves puszták, a Yanni-Seckilli-szigetek a Hidegkarom-tengerben, és arrafelé nagy igény lenne a kereskedelemre. Negyven napot töltöttem ott, és az egyetlen igazi kereskedelemnek nevezhető tevékenység, amit láttam, az északi vademberekkel folyik, akik évente egyszer megjelennek a gyékénycsónakjaikon, és szárított húst meg hasonlókat hoznak, de ezt azért hamar megunja az ember - vigyorodott el a férfi. - De a legnagyobb problémájuk az ott fönt, hogy a Gengris elvágja őket a délvidéktől, és nagyon kevesen jutnak át hozzájuk. Aki délről valahogy mégis felkeveredik, azt rég elveszett testvérként fogadják.

- Ha valakinek sikerül áttörni, bármihez hozzáférhet: információkhoz, különböző helyekhez, árukhoz, máshol ismeretlen szolgáltatásokhoz. Ezért kötöttem egy... megállapodást a Parlamenttel. Ezért kaptam azt a menlevelet, ami különleges jogkörrel ruház fel: bizonyos körülmények fennállása esetén jogomban áll parancsolni a hajóknak. Pozíciómnál fogva olyan információkkal láthatom el a várost, amit máshonnan nem szerezhet meg.

Vagyis kém volt.

- Amikor hat és fél évszázaddal ezelőtt Seemly átkelt a Duzzadó-óceánon, és megtalálta Bered Kai Nevet - mondta Fennec -, maga szerint mivel rakodta meg a rakteret? A Lelkes Sáska nagy hajó volt, Bellis... - Hirtelen elhallgatott. Valószínűleg rádöbbent, hogy a nő nem adott neki engedélyt a bizalmas megszólítás használatára, de mivel a letorkollás elmaradt, folytatta. - Alkoholt, selymet, kardokat és aranyat vitt. Seemly kereskedni akart. Ez nyitotta meg a keleti kontinenst. Az összes felfedező, akiről valaha hallott... Seemly, Donleon, Brubenn, valószínűleg még Libintos meg az a rohadt Szátyár is kereskedő volt. - Most egészen gyerekes büszkeséggel beszélt.

- A hozzám hasonló emberek szerzik meg az információkat és a térképeket. Olyan rálátásunk van az eseményekre, mint senki másnak. Ezt adjuk el a kormánynak... Ebből származik a jutalékunk. Nincsen olyan, hogy felfedezés vagy tudomány, csak kereskedelem van. Azok is kereskedők voltak, akik bemerészkedtek Surochba, és elhozták a térképeket, amiket Dagman Beyn használt a Kalózháborúk idején.

A Bellis arcára vetett pillantás hirtelen eszébe juttatta, hogy ez nem az a történet, ami kedvező színben tüntetné fel őt vagy a társait.

- Rossz példa volt - motyogta, és Bellis akaratlanul is felnevetett bűnbánó arca láttán.

- Én nem fogok itt élni - jelentette ki Bellis. Hajnali kettő volt, és a csillagokat nézte az ablakából. Az apró fénypontok Armada vándorlása miatt fájdalmas lassúsággal vánszorogtak az égbolton.

- Nem szeretem ezt a helyet. Nem tetszik, hogy elraboltak. Megértem, hogy a Terpsichoria néhány utasa ezt nem bánja... - tette hozzá enyhe bűntudattal, amit Johannes ébresztett benne, és feszengett a tudattól, hogy még így is lekicsinyli a Terpsichoria élő rakományának megadatott szabadságot. - De én nem fogom itt leélni az életemet. Hazamegyek Új-Crobuzonba.

Szavaiból acélos eltökéltség csendült, amit valójában nem érzett.

- Én nem - mondta a férfi. - Mármint szeretek visszatérni a városba, és egy kicsit megpihenni egy hosszabb utazás után, eljárni Knumba vacsorázni, meg hasonlók... de élni nem tudnék ott. Persze megértem magát. Sok várost láttam, de soha egyik sem ért fel Új-Crobuzonnal. Viszont elég pár hét, és kezdem bezárva érezni magam. Mindenhol csak a mocsok meg a koldusok meg az a rengeteg ember... és a Parlament üres locsogása.

- És még a jó negyedekben is ez van, nem? Legyen az a BilSantum tér vagy Zászlósdomb vagy Knum... Még ott is úgy érzem, hogy valójában Kennelben vagy Rosszparton vagyok. Egyszerűen nem bírom az embereket. Ami pedig a várost vezető kurafiakat illeti...

Bellis érdekesnek találta ezt a nyílt, kendőzetlen hűtlenséget. Végtére is Fennec az új-crobuzoni kormány zsoldjában állt, és Bellis a bor enyhe ködén át is tudatában volt annak, hogy neki épp a férfi főnökei miatt kellett elmenekülnie a városból.

De Fennec semmilyen elkötelezettséget nem mutatott feléjük. Bohém vidámsággal szidalmazta a crobuzoni hatóságokat.

- Ezek kígyók - jelentette ki. - Rudgutter meg a többiek. Akkor bízok bennük, ha majd ló legel a sírjukon. A pokolba is, a pénzüket elteszem. Ha fizetni akarnak nekem olyasmikért, amiket amúgy is boldogan elmondanék, miért ne? De nekem nem a barátaim. Nem érzem magam jól a városukban.

- Szóval ez a mostani helyzet... - Bellis nagyon óvatosan válogatta meg a szavait, hátha végre sikerül színvallásra bírnia a férfit. - Nem nagy megpróbáltatás? Ha nem rajong Új-Crobuzonért...

- Nem, nem - szakította félbe a férfi váratlan keménységgel, ami egészen ellentétes volt eddigi nyájas önteltségével. - Nem ezt mondtam. Új-crobuzoni ember vagyok én, Bellis. Szeretném, ha lenne egy hely, ahová hazatérhetek... Még akkor is, ha hamarosan ismét útnak indulok. Nem egy gyökértelen, céltalan vándor vagyok. Inkább üzletember, akinek háza van Kelet-Giddben, meg barátai és kapcsolatai, és Új-Crobuzon mindig ott vár, ha haza akarok menni. Itt... fogolynak érzem magamat.

- Sohasem vágytam efféle felderítőútra. Rohadjak meg, ha itt maradok.

Amikor Bellis ezt meghallotta, gyorsan kinyitott még egy üveg bort, és töltött.

- Mit keresett Salkrikaltorban? - kérdezte. - Megint valami „üzleti ügy”?

Fennec a fejét ingatta.

- Megtaláltak - felelte. - A salkrikaltori járőrök néha több száz mérföldre is eltávolodnak a várostól, hogy ellenőrizzék a víz alatti falvakat. Az egyik hajójuk talált rám a Baziliszkusz-csatorna szélén. Dél felé tartottam egy szivárgó óriáscsiga-tengeralattjáróval. A Kolloidák sekélyes részén élő homáremberek jelentették a járőröknek, hogy egy gyanús teknő vánszorog fel-alá a környéken. Persze nem örültem, amikor begyűjtöttek, de valójában szívességet tettek nekem. Kétlem, hogy magamtól eljutottam volna hazáig. Aztán mire találtam olyan homárt, akivel meg tudtam értetni magam, már Salkrikaltor-Révben voltunk.

- És hogy keveredett oda egyáltalán? - kérdezte Bellis. - A Jhessul-szigetekről?

Fennec nemet intett, majd néhány másodpercig szótlanul nézett rá.

- Szó sincs róla - mondta végül. - A hegyek másik oldaláról jöttem. A Hidegkarom-tengernél voltam. A Gengrisben.

Bellis felkapta a fejét. Már-már kitört belőle a nevetés vagy egy hitetlen szisszenés, de akkor meglátta Fennec arcát. A férfi lassan bólintott.

- A Gengrisben - mondta ismét, és Bellis döbbenten félrefordította a tekintetét.

Több mint ezer mérföldre nyugatra Új-Crobuzontól hatalmas tó terpeszkedett, legalább négyszáz mérföld hosszan. Ez volt a Hidegkarom-tó. Az északi pereméről indult a Hidegkarom-fjord, ez a száz mérföld széles és nyolcszáz mérföld hosszú, édesvizű folyosó. A fjord északi része kiöblösödött és élesen kelet felé kanyarodott, követve a kontinens partvonalát, majd elkeskenyedett, mint egy igazi karom, és végül a szaggatott peremű Hidegkarom-tengerbe torkollott.

Ez volt összefoglaló néven a Hidegkarom, a tavak, folyók és tengerek egymásba olvadó rendszere, olyan roppant víztömeg, hogy megérdemelte volna az óceán titulust. Egy hatalmas, édesvizű beltenger hegyek, szavannák, mocsarak és néhány elfeledett kultúra gyűrűjében, amiket Fennec állítása szerint személyesen is felkeresett.

A Hidegkarom-tengert a keleti peremén a szárazföld vékonyka szalagja választotta el a Duzzadó-óceán sós tömegétől, egy alig harminc mérföld széles, hegyes-völgyes sáv. A tenger legdélebbi pontja, a karom hegye majdnem pontosan Új-Crobuzon fölött volt, több mint hétszáz mérföldre északra a metropolisztól. Az a kevés utazó azonban, aki egyáltalán errefelé indult, inkább nagyjából kétszáz mérföldes kerülőt tett nyugatra. Ugyanis itt, a Hidegkarom-tenger déli csücskénél, akár a tenger hasadékába szorult szennyeződés, létezett egy különösen veszélyes, rendkívüli hely, ami egyszerre volt sziget, elsüllyedt város és legenda. Kétéltű, rettenetes vidék, amiről a civilizált világ szinte semmit sem tudott azon kívül, hogy létezik és igen veszélyes.

Ez volt a Gengris.

Állítólag itt éltek a hínárnyok - vízidémonok, szörnyetegek vagy degenerált emberkorcsok, attól függően, ki melyik történetnek adott hitelt. Kísértetjárta hely volt, mondták a legendák.

A hínárnyok vagy a Gengris (nem igazán lehetett eldönteni, hogy a megnevezés a helyet vagy a fajt jelöli, esetleg mindkettőt) vasmarokkal és kiszámíthatatlan elszigeteltségben uralták a Hidegkarom déli területeit. Életveszélyes és felderítetlen vizek voltak ezek.

És Fennec azt állítja, hogy ott élt?

- Nem igaz, hogy nincsenek ott idegenek - mondta éppen a férfi, és Bellis lecsitította kavargó gondolatait, hogy oda tudjon figyelni rá. - Még néhány olyan ember is akad, aki ott született és nőtt fel. - A férfi szája megvonaglott. - Bár a „tenyésztett” jobb szó lenne az „ember” helyett: ez utóbbi nem teljesen illik már rájuk. A helyieknek kiválóan megfelel, ha mindenki azt hiszi, hogy a lakóhelyük maga az ép ésszel felfoghatatlan vízalatti pokol. De a fenébe is, ugyanúgy kereskednek, mint bárki más. Él ott pár vogyanoj, néhány ember... és mások.

- Több mint fél évet töltöttem ott. Ó, ne értsen félre, életemben nem jártam még veszélyesebb helyen. Aki a Gengrisben kereskedik, az tudja, hogy a szabályok.... nagyon mások. Soha nem leszünk képesek megtanulni vagy akár felfogni őket. Hat hete voltam ott, amikor a legjobb barátomat, egy vogyanojt Jangsachból, aki hét éve élt már közöttük, és rendszeresen hozott és vitt szállítmányokat, egyszer csak elvitték. Soha nem sikerült kiderítenem, miért, vagy hogy mi történt vele - mondta Fennec színtelen hangon. - Talán megsértette a hínárnyok valamelyik istenét. Esetleg nem volt elég vastag a leszállított macskabél.

- Akkor maga miért csinálta?

- Mert ha valaki elég sokáig kibírja közöttük - mondta a férfi hirtelen felindulással -, akkor rettentően megéri. A hínárny kereskedelemben semmi ráció nincsen, semmi értelme alkudozni vagy találgatni. Kérnek mondjuk egy véka sót meg egy véka gyöngyöt egyenlő arányban keverve. Nem gond. Nem kérdezek, nem faggatózok, beszerzem. Szárított gyümölcs? Már itt is van. Tőkehal, fűrészpor, gyanta, gomba, nem érdekel. Mert Szátyárra mondom, ha fizetnek, ha elégedettek, akkor... Akkor megérte.

- Mégis elhagyta a várost.

- Igen - mondta Fennec sóhajtva. Felállt a székből, és szórakozottan tologatta a holmikat a polcon. Bellis hagyta, hadd csinálja.

- Hónapokig éltem ott. Kereskedtem, felderítettem a Gengrist és a környékét... Víz alatt, érti... És bővítettem a naplómat. - A férfi még mindig háttal állt neki, most éppen a teáskannát babrálta. - Aztán egyszer csak fülembe jutott a hír, hogy bűnt követtem el. Hogy a hínárnyok dühösek rám, és az életem fabatkát sem ér, ha nem tűnök el onnan nagyon gyorsan.

- Mit követett el? - kérdezte Bellis lassan.

- Fogalmam sincs! - csattant fel a férfi. - Nem is sejtem. Talán nem a megfelelő fémből készült a leszállított golyóscsapágy, vagy rossz házban állt a Hold, vagy meghalt egy hínárny mágus, és engem okoltak érte. Nem tudom. Csak abban voltam biztos, hogy el kell menekülnöm.

- Hamis nyomokat hagytam hátra, amivel tévútra vezethettem őket. Tudja, addigra meglehetősen jól felderítettem a Hidegkarom-tenger déli sziklanyúlványait. Minden titkolózásuk ellenére jobban eligazodok arrafelé, mint egy külhoninak illene. Sok alagút van a föld alatt. Hasadékok szabdalják végig azt a sziklanyúlványt is, ami a Hidegkarom-tengert választja el a Duzzadó-óceántól. A járatokon keresztül pedig ki lehet jutni a partra.

A férfi elhallgatott, és kinézett az égre. Majdnem hajnali öt volt.

- Amint elértem az óceánt, próbáltam délnek tartani, de az áramlatok kisodortak a csatorna peremére. Itt találtak rám a homáremberek.

- És náluk várta, hogy felbukkanjon egy új-crobuzoni hajó, ami hazaviszi - mondta Bellis. A férfi bólintott. - A miénk rossz irányba tartott, ezért a megbízólevéllel megfordíttatta... Milyen nagy hatalma lehet egy kis papírlapnak.

A férfi vagy hazudott, vagy kihagyta az igazság egy fontos elemét. Ez kiáltóan nyilvánvaló volt, de Bellis nem tette szóvá. Ha Fennec ki akarja egészíteni a történetet, majd megteszi. Ő aztán nem fogja nyaggatni érte.

Bellis hátradőlt a székében. Félig teli teásbögréje az egyenetlen padlón pihent. Hirtelen hullámokban tört rá a kimerültség, olyan erővel, hogy megszólalni is alig bírt. Az ég alját megfestette a hajnal első beteges fénysugara, és Bellis tudta, már nincs értelme lefeküdni.

Fennec szótlanul figyelte. Látta, hogyan roskad meg a válla a fáradtságtól. A férfi éberebb volt. Főzött magának még egy csésze teát, miközben Bellis le-lebillenő fejjel küzdött az álmosság hullámaival.

Fennec közben Nemes-Cromlechről mesélt.

Mesélt a város szagáról, a kovaporról, a rothadás és az ózon kipárolgásáról, a mirha és a balzsamozó szerek illatáról. Mesélt a minden elborító némaságról, a párbajokról és az előkelő kasztokba tartozó, összevarrt szájú férfiakról. Részletesen leírta, milyen érzés végigsétálni a Csontstrassén, ahol mindkét oldalon díszes ravatalokra emelt udvarházak hajolnak egymás felé, és a széles utca végéből a Zúzott-orom csúcsaira, erre a mérföldeken át hömpölygő sziklatengerre látni. Közel egy órán át mesélt.

Bellis nyitott szemmel ült a székében, és néha összerándult, amikor tudatosult benne, hogy még ébren van. Míg Fennec történetei megindultak kelet felé, és másfélezer mérföldet ugrottak néhány pillanat alatt, mert a férfi már a Gengris malachitból emelt kápolnáiról beszélt, Bellisnek lassan eljutott a tudatáig, hogy az ablaka alatt egyre erősödő lárma és kiabálás azt jelenti, lassan felébred körülöttük Armada. Ekkor felállt, lesimította a szoknyáját és a haját, majd közölte a férfival, hogy ideje távoznia.

- Bellis - szólt vissza Fennec a lépcsőről. Amikor először használta a keresztnevét, az az éjszaka kényelmetlenül közeli és szűk közegében történt. Most, a napfényben, a nyüzsgő emberek között teljesen másképpen hangzott. De a nő nem szólt semmit, és Fennec ezt beleegyezésnek vette.

- Bellis - folytatta -, még egyszer köszönöm. Hogy... Hogy megvédelmezett. Hogy nem szólt semmit a levélről. - A nő kifejezéstelen arccal nézte, és továbbra is hallgatott. - Hamarosan ismét meglátogatom. Remélem, nem bánja.

És Bellis erre sem mondott semmit, mert a napfény és az elhallgatott dolgok újra távolságot vertek közéjük. Ennek ellenére nem bánta volna, ha a férfi ismét meglátogatja. Hosszú ideje nem beszélgetett már senkivel sem úgy, mint ezen az éjszakán.

Tizedik fejezet

Aznap reggel alig voltak felhők. Az ég kemény maradt és üres.

Tanner Sack nem a dokkba ment. A sodrás orra felé tartott, át az otthonát övező ipari hajóhéjakon. A kikötő szélén sorakozó, kocsmákkal és sikátorokkal teli, kisebb bárkák csoportja felé ballagott. Lassan hozzászokott, hogy a tengeren van, és a csípője mozgásával ösztönösen korrigálta a pallók folyamatos imbolygását.

Téglák és kátrányos fagerendák között vezetett az útja. Lassan elhaltak mögötte a gyárhajók és a Sorghum hangjai, ahogy egyre mélyebbre hatolt a város kanyargós sikátoraiba. Csápjai megmoccantak, alig észrevehetően hintáztak fel s alá. Tengervízbe áztatott, nyugtató borogatások takarták őket.

Az előző este Sékel nem jött haza; egymás után immár harmadik alkalommal.

Megint Angevine-nel volt.

Ahogy Tanner rájuk gondolt, egy kicsit elszégyellte magát az irigység miatt, amit érzett. Azt nem tudta, vajon Sékelt irigyli vagy Angevine-t - túlságosan is kusza volt benne a dac csomója ahhoz, hogy kibogozza. Próbálta leküzdeni a cserbenhagyottság érzését, hiszen nem lett volna igaza. Eltökélt szándéka volt segíteni a kölykön: fenntartja neki az otthonát, ahová bármikor visszatérhet, és megpróbálja a tőle telhető legkönnyebben elengedni.

Egyszerűen csak elszomorította, hogy ilyen hamar el kell engednie.

Tannertől jobbra a Grand Easterly árbocai uralták a látóhatárt. A város kötélrengetegében apró tengeralattjáróként cikáztak az aeroszkáfok. A férfi leereszkedett a Télpiacra, és néhány korán kelő vásárlót kerülgetve átvágott az árusok kis hajóin.

Most nagyon közel volt a vízhez. Közvetlenül a lába alatt locsogott. A bazársort alkotó csónakok között hullámzott, és felszínét elborította a lebegő szemét. A víz szaga és hangja szinte letaglózta Tannert.

Egy pillanatra behunyta a szemét, és elképzelte, amint a hideg tengervízben lebeg. Lesüllyed, és érzi, ahogy a tenger növekvő nyomása szorosan magához öleli. A csápjai a körülötte úszkáló halak felé kapnak. Végre felderíti a város alatt lapuló titkokat: a rejtélyes, távoli, sötét foltokat, a hínár, a moszat, az alga kertjeit.

Tanner érezte, hogy egyre nő benne az elhatározás, és megszaporázta a lépteit.

Masinarejtek Sarkantyú sodrásába érve kis híján eltévedt az ismeretlen környéken. Gondosan tanulmányozta kézzel felvázolt kis térképét. Végigsietett az alacsony hajókon kifeszített kacskaringós járdákon, átvágott a díszesen átalakított karavellákon, fel a kövér, öreg naszádra, a Dunerollerre. A hajó hátuljában ingatagnak tűnő torony emelkedett, amit tartópányvák béklyóztak a kötélzethez.

Ez a városrész csendes volt, mintha még a hajók között is visszafogottabban áramlott volna a víz. Ezen a környéken élt a zugthaumaturgok és gyógyszerészek, a Könyvbolyban élő tudósok nagy része.

A torony tetejében kialakított apró irodában Tanner kinézett a tökéletlenül kivágott ablakon. Látta a láthatárt betöltő nyugtalan hajórengeteget, ami lágyan, de folyamatosan ringott, fel és le ingázott az ablak keretében, ahogy a Duneroller a hullámokon lovagolt.

A sósvíziben nem létezett külön szó az újraformálásra. A komoly javítások vagy változtatások ritkák voltak. A nagyobb munkákat - ha enyhíteni akarták az új-crobuzoni büntetőgyárak legkegyetlenebb kínzásait, vagy ha valaki nagy ritkán valami különlegesre vágyott - alig maréknyi specialista végezte. Autodidakta biothaumaturgok, erre szakosodott orvosok, kirurgusok és - a pletykák szerint - néhány olyan új-crobuzoni száműzött, aki évekkel korábban az állam szolgálatában szerezte szakértelmét.

Az efféle komoly változásokra a ragamoll kifejezést használták. Ez a szó ült most Tanner nyelve hegyén, ahogy az ablakkeretben hintázó láthatárt nézte.

Aztán tekintete visszasiklott az asztal mögött türelmesen várakozó férfira.

- A segítségére van szükségem - kezdte Tanner akadozva. - Azt akarom, hogy újraformáljanak.

Sokáig gondolkozott a dolgon.

Hosszadalmas folyamat volt megbarátkozni a tengerrel. Mindennap egy kicsivel több időt töltött a víz alatt, és egyre jobban érezte magát odalenn. Új végtagjai tökéletesen alkalmazkodtak, éppen olyan erősek és majdnem olyan ügyesek voltak, mint a karja vagy a keze.

Irigykedve nézte azt a könnyedséget, ahogy Fattyú John, a delfin siklott a sós vízben (hogy büntetésül brutálisan belefejeljen egy-egy lustálkodó munkásba), a homáremberek félig elsüllyedt hajóit (olyan óvatosan kiegyensúlyozva lebegtek, hogy egyetlen mozdulat az örök sötétségbe küldhette volna őket, mégis megmaradtak, mintha az idő ecetében tartósították volna őket), vagy Sütkér sodrás homályos körvonalú halembereit, akik hámok vagy láncok béklyója nélkül vetették magukat a vízbe.

Minden egyes alkalom, amikor kimászott a tengerből, tudatosította Tannerben, milyen nehezek, milyen kényelmetlenek a csápjai. De amikor odalent volt, hámba fogva, bőrbe, rézbe bugyolálva, fogolynak érezte magát. Szabadon akart úszni, fel és át a fénybe, és igen, igen, még le is, a hideg, csendes mélybe.

Csak egyetlen dolgot tehetett. Gondolkozott azon, hogy anyagi támogatást kér a dokkoktól, és nyilván meg is adták volna, hiszen mérhetetlenül hasznos munkaerőt kaptak volna cserébe. De ahogy teltek-múltak a napok, és egyre erősödött benne az elhatározás, feladta ezt a tervet, és elkezdte maga gyűjtögetni a szemeket és a zászlókat.

Aznap reggel, amikor Sékel nem volt otthon, és a napsütésben só illata szállt, hirtelen rájött, hogy egészen biztosan ezt akarja. És nagy-nagy boldogsággal ráébredt arra is, hogy nem azért nem kér rá pénzt, mert szégyelli magát, nem is azért, mert túl büszke a kolduláshoz, hanem mert a döntés és az odáig vezető út teljes egészében és minden kétséget kizáróan csak az övé.

Amikor nem Angevine-nel volt (közös perceik mind megmaradtak benne, mintha álom lenne), Sékel a könyvtárban ücsörgött, és gyermekkönyvek tornyain rágta át magát.

Átküzdötte magát A daliás tojáson. Először órákba telt. Újra és újra nekiveselkedett, gyorsított a tempón, amennyire csak lehetett, lemásolta az elsőre kiolvashatatlan szavakat, és lassan, hangosan próbálta őket kimondani, egyik betűt a másik után, amíg a jelentésük átverekedte magát az írásjeleken.

Eleinte természetellenesnek és nehéznek tűnt az egész, de végül egyre könnyebben megbirkózott a folyamattal. Újra és újra elolvasta a könyvet, egyre gyorsabban; nem a történet érdekelte, hanem azt a példátlan érzést szomjazta ennyire, amikor a jelentés életre kel a lapon, és kiszabadul a betűk mögül, mint valami szökött rab. Szinte beleszédült, sőt kis híján el is hányta magát, olyan erős és szokatlan volt ez az újdonság. Aztán máshol is kezdte felhasználni a tanultakat.

A szavak mindenhol körülvették: ott villództak az ablak mögött, a kereskedők utcáinak cégérein, ott voltak a könyvtár feliratain, a városban mindenhol, sőt saját szülővárosa, Új-Crobuzon sárgaréz tábláin is, mindenhol ez a csendes hangzavar, és tudta, hogy most már soha többé nem tudja nem hallani ezt a rengeteg hangot.

Sékel befejezte A daliás tojást, és iszonyatos düh töltötte el.

Hogy lehet, hogy erről soha senki nem beszélt nekem? - kérdezte magában fortyogva. - Melyik faszfej titkolta el ezt előlem?

Amikor Sékel belépett Bellishez az olvasóterem melletti kis irodába, a nőt meglepte a fiú viselkedése.

Még mindig nem pihente ki Fennec előző esti látogatását, de erőt vett magán, és odafigyelt Sékelre, kikérdezte az olvasásról. Legnagyobb döbbenetére őszintén meghatónak találta a fiú válaszaiból áradó lelkesedést.

- Hogy van Angevine? - kérdezte, és Sékel megpróbált válaszolni, de nem ment neki. Bellis végigmérte a fiút.

Kamaszos dicsekvést és túlzásokat várt volna, de Sékelt láthatóan olyan érzelmek bénították meg, amikre nem volt még felkészülve. Bellist váratlan együttérzés fogta el.

- Aggódom egy kicsit Tanner miatt - kezdte Sékel lassan. - A legjobb cimborám, és azt hiszem, egy kicsit... elhagyatottnak érzi magát. Nem akarom felhúzni, tudja? Végül is a legjobb cimbora, meg minden... - És mesélt Bellisnek a barátjáról, Tanner Sackről, és így végre megtalálta a módját annak is, hogy félénken ugyan, de beszámoljon róla, hogy állnak a dolgok közte és Angevine között.

Bellis titokban finoman elmosolyodott - ez felnőtt taktika volt, de a fiú jól oldotta meg.

Sékel mesélt neki a gyárhajón lévő otthonukról is. Azokról a hatalmas, homályos alakokról, amiket Tanner látott a víz alatt. Szavakat olvasott fel a szobában heverő dobozokról és könyvgerincekről. Először hangosan kimondta, aztán papírlapokra körmölte, szótagokra bontotta őket. Egyenlő távolságtartással, elemző semlegességgel vizsgálta a határozókat, az igéket, a főneveket és a tulajdonneveket egyaránt.

Éppen egy ládányi botanikai pamfletet próbáltak megemelni, amikor hirtelen kinyílt az iroda ajtaja, és egy idős férfi lépett be egy újraformált nővel. Sékel összerezzent, majd a jövevények felé lépett.

- Ange... - kezdte, de a nő (aki a lába helyére erősített pöfögő ónmasinán gurult előre) gyorsan megrázta a fejét, és összefonta a karját a mellkasán. Az ősz hajú férfi megvárta, amíg Angevine és Sékel szótlan párbeszéde befejeződik. Bellis óvatosan végigmérte, és rájött, hogy ez az a férfi, aki a fedélzeten Johannest üdvözölte. Tintinnabulum.

Magas volt, és a kora ellenére is szálegyenesen tartotta magát. Vénséges, szakállas arcát váll alá érő, durva szálú, fehér haj keretezte, mégis mintha egy fiatalabb testre ragasztották volna. Bellis felé fordította a tekintetét.

- Sékel - szólt oda a fiúnak Bellis halkan -, magunkra hagynál minket pár percre?

De Tintinnabulum félbeszakította.

- Arra semmi szükség nem lesz - jegyezte meg. A hangja mintha nagyon távolról érkezett volna; méltóságteljes volt és melankolikus. Folyékony, bár erős akcentusú ragamollra váltott. - Ön ugye új-crobuzoni? - Bellis nem válaszolt, de a férfi finoman bólintott helyette is. - Mindegyik könyvtárossal elbeszélgetek... Különösen azokkal, akik önhöz hasonlóan az új szerzeményeket katalogizálják.

Mit tudsz rólam, kérdezte Bellis óvatoskodva magában. Mit mesélt neked Johannes? Vagy a vitánk dacára is próbál megvédeni?

- Hoztam egy... - Tintinnabulum felé nyújtott egy papírlapot. - Ez itt egy lista azoknak a szerzőknek a nevével, akiknek a könyvei leginkább érdekelnek minket. Olyan szerzőkről van szó, akiknek munkásságát sok mindenre használhatnánk a kutatásainkban. A segítségét kérjük. Egyes szerzők egyik-másik könyve megvan, de nagyon szeretnénk rábukkanni a többire is. Másoktól egy-egy meghatározott kötetet próbálunk fellelni. Megint másokról csak híreszteléseket hallottunk. Mint látni fogja, hármuknak vannak művei a katalógusban is; ezekről a könyvekről már tudunk, de bármelyik más írásukra is kíváncsiak vagyunk.

- Előfordulhat, hogy az egyik vagy másik név felbukkan a következő szállítmányban. Az is megeshet, hogy már évszázadok óta itt lapulnak a könyvek a könyvtárban, csak elvesztek a polcokon. Alaposan átnéztük az érdeklődésünkre számot tartó részlegeket, a biológiát, filozófiát, thaumaturgiát, oceanológiai, de semmit sem találtunk. Persze ez lehet a mi hibánk is. Szeretnénk, ha figyelne ezekre a nevekre, amikor új könyveket vesz katalógusba vagy elfeledett címeket talál a polcok mögött. Van két régi szerző a listán, akik nem Új-Crobuzonból származnak.

Bellis elvette a lapot, és rápillantott. Arra számított, hogy igen hosszú lista lesz, de pontosan a lap közepén, gondosan legépelve mindössze négy nevet látott. Egyik sem mondott neki semmit.

- Ez csak a lista alapja - magyarázta Tintinnabulum. - Akadnak mások is... Az olvasóban egy sokkal hosszabb változatot is leadunk, de azt kérnénk, ezt a négy nevet kívülről jegyezze meg, és keresse őket. Szakadatlanul.

Marcus Halprin. Ez egy új-crobuzoni név volt. Angevine észrevétlenül integetett valamit Sékelnek, miközben Tintinnabulummal lassan az ajtó felé indultak.

Uhl-Hagd-Shajjer (átírás), olvasta Bellis. A név mellett kerek kis piktogramok voltak, Khadoh holdírására ismert bennük.

Alatta ott volt egy harmadik név, A. M. Fetchpaw - ez is megint új-crobuzoni.

- Halprin és Fetchpaw viszonylag friss szerzők - jegyezte meg Tintinnabulum már az ajtóból. - A másik kettőről úgy véljük, hogy régebbiek, talán úgy száz évvel ezelőtt élhettek. Akkor hagyjuk is dolgozni, Miss Coldwine. Ha talál bármi érdekeset, bármit ettől a négy szerzőtől, ami nem szerepel a katalógusban, kérem, hozza el a hajómra. Tarvízben találja, a Castor az. Biztosíthatom róla, hogy bárkit, aki a segítségünkre van, bőkezűen megjutalmazunk.

Vajon mennyit tudsz rólam? - gondolta Bellis idegesen, amikor látogatói mögött becsukódott az ajtó.

Nagyot sóhajtott, és újra lenézett a papírra. Sékel átpislogott a válla fölött, és lassan, habozva elkezdte hangosan kiolvasni a papíron látható neveket.

Krüach Aum, olvasta Bellis végül, oda sem figyelve arra, ahogy Sékel lassan átverekszi magát a szótagokon. Milyen egzotikus - gondolta gúnyosan az írást, a ragamoll egy régies változatát nézve. - Rólad mesélt is Johannes. Ez egy kettai név.

Halprinnek és Fetchpaw-nak szerepeltek írásai a katalógusban. Az utóbbi nevéhez A Benchamburg-tézis cáfolata: Radikális vízelmélet első és második kötete tartozott, míg Halprin a Víz alatti ökológia és A tengervíz biofizikája könyveket jegyezte.

Uhl-Hagd-Shajjer számos munkáját felsorolták. A kis khadohi könyvecskék átlagban alig voltak hosszabbak negyven oldalnál. Bellis kellően ismerte a holdírás ábécéjét ahhoz, hogy el tudja képzelni, nagyjából miként kellene kiolvasni a címeket, de fogalma sem volt róla, hogy mit jelenthetnek.

Krüach Aumtól nem volt semmi sem.

Bellis nézte, ahogy Sékel az olvasást gyakorolja, lapozgatja a nehéznek ítélt szavakkal telerótt papírokat, és hangzásukat kóstolgatva újabb tételeket vezet rájuk a körülöttük lévő holmikról, papírokról, kartotékokról és a Tintinnabulum által hátrahagyott névsorról. Olyan volt, mintha a fiú egyszer már tudott volna olvasni, és most csak vissza kellett volna idéznie.

Öt órakor Bellis is leült mellé, és részletesen átvették A daliás tojást. Sékel olyan komolyan válaszolgatott a tojás különös kalandjait firtató kérdésekre, hogy az szinte már nevetséges volt. Bellis szótagról szótagra kiejtette neki az ismeretlen szavakat, és lassan átvezette a ki nem ejtett szavak és a szabálytalan írásmód zavaros vizein. Sékel már ki is választotta a következő közös olvasmányukat, amit egyedül böngészett végig délelőtt a könyvtárban.

Aznap éjjel Bellis először írt a levelében Silas Fennecről. Gúnyolódott a férfi álnevén, de beismerte, micsoda megkönnyebbülést jelentett a társasága, könnyed, éles magabiztossága a magány hosszú napjai után. Tovább küzdött Johannes Esszék a fenevadakról című könyvével. Elgondolkodott, vajon Fennec meglátogatja-e aznap este is, de amikor a férfi nem jött, hirtelen feltámadó, ingerült unalommal elvonult aludni.

Álmában sokadszorra is a Vas-öbölbe tartó folyami utat látta.

Tanner azt álmodta, hogy újraformálják.

Álmában megint az új-crobuzoni büntetőgyárban találta magát, ahol a fájdalom és a megaláztatás perzselő, begyógyszerezett pillanataiban ráillesztették a fölösleges testrészeket. A levegőt most is ipari zajok és a sikolyok kavarták fel, ő is egy nyirkos, mocskos deszkára volt szíjazva, de ezúttal a fölé hajoló férfi nem egy sebészmaszkos biothaumaturg volt, hanem az armadai kirurgus.

Akárcsak az előző nap, még ébren, a kirurgus most is megmutatta neki a testéről készült rajzokat, vörössel jelölve azt, ahol dolgozni fog rajta. A hozzátoldásokat úgy emelte ki, mint amikor a tanár belejavít egy iskolás füzetébe.

- Fájni fog? - kérdezte Tanner, mire a büntetőgyár képe kifakult az álommal együtt, de a kérdés megmaradt. Fájni fog? - kérdezgette saját magát frissen megüresedett szobájában az ágyon.

De amikor lement a víz alá, ismét elfogta a vágyakozás, és rájött, hogy sokkal kevésbé fél a fájdalomtól, mint attól, hogy örökre csak lételeme küszöbén toporogjon.

Angevine megmondta Sékelnek - igen határozottan -, hogyan viselkedjen vele, ha munka közben találkoznak.

- Nem teheted meg, hogy csak úgy beszélgetni próbálsz velem, kisfiú - mondta. - Már évek óta vagyok Tintinnabulum jobbkeze. Tarvíz azért fizet, hogy gondoskodjam a kapitányról, amióta csak a városba jött. Jól kiképzett, és hűséggel tartozom neki. Ne zavarj, ha dolgozom. Megértetted?

Mint szinte mindig, most is sósvízi nyelven beszélt a fiúval, kényszerítette, hogy tanuljon (keményen hajtotta, szerette volna, ha minél hamarabb a városa része lehet). Már indulni készült, amikor Sékel megállította, és dadogva kibökte, hogy aznap este valószínűleg nem tud lemenni a kabinjába, mert úgy érzi, Tannerrel kellene töltenie az estét, aki nyilván egy kicsit maga alatt van, tette hozzá.

- Szép tőled, hogy gondolsz rá is - mondta Angevine. Olyan sok szempontból és olyan gyorsan vált felnőtté a kölyök. A hűség és a vágy és a szerelem nem volt elég a nőnek. Azonban ezekben az egyre gyakoribb pillanatokban, amikor a gyermek mögül elővillant az a férfi, aki nemsokára lesz, Angevine-t elöntötte az igazi szenvedély, és a halovány, szülői aggodalom valami sokkal alapvetőbb, keményebb, de igazán lélegzetelállító érzéssel keveredett.

- Tölts vele egy estét - mondta a fiúnak -, és holnap gyere el hozzám, kedvesem!

Az utolsó szót nagyon óvatosan adta. A fiú kezdte megtanulni, hogyan fogadja az efféle ajándékokat.

Sékel órákat töltött magányosan a könyvtárban, a fából és pergamenből épült polcvilágban, a lassan rothadó bőrkötések, a papírból szálló porfelhők között. A ragamoll részlegen maradt, gondosan kiválogatott, széttárt könyvekkel vette körbe magát - a padlón virágként nyíltak a képek és a szavak. Lassan szívta magába a kacsákról meg a szegénylegényekből lett királyokról szóló meséket, a csataleírásokat és Új-Crobuzon történelmét.

Minden olyan szót gondosan felírt, ami megpróbált kifogni rajta: pácsó, szablya, leveszöldség, Jhesshul, Krüach. Folyamatosan gyakorolta őket.

Ahogy fel-alá járkált a polcok között, a könyveit mindvégig magánál tartotta, és a nap végén nem az általa még érthetetlen útmutatók alapján tette vissza őket a helyükre: inkább azt jegyezte meg, hogy ez itt a nagy vörös és a kis kék gerincű között volt, az ott pedig annak a polcnak a végén, a léghajós képpel díszített kötet mellett.

Volt egy pillanat, amikor hirtelen rettenetes pánik fogta el. Leemelt egy könyvet a polcról, és a benne lévő alakok, a betűk mind a barátai voltak már: de amint leült, és megpróbálta megformálni, kimondani őket, megpróbálta kivárni, hogy szavakká álljanak össze a fejében, csak kusza zagyvaság lett a vége. Azonnal kétségbe esett, és felmerült benne a gondolat, hogy mindent elveszített, amit kemény munkával megtanult.

Aztán rájött, hogy éppen csak egy polcnyival, de a ragamoll részlegen kívülre tévedt - az új könyv ugyanazt az írást használta, amit most már ő is ismert, de a betűk más nyelvvé álltak össze. Sékelt szinte fejbe kólintotta a felfedezés, hogy az általa leigázott írásjelek ugyanazt a feladatot látják el számtalan más ember számára is, akik még csak nem is értik egymást. Elvigyorodott. Szívesen megosztotta másokkal is a betűit.

Újabb idegen köteteket nyitott fel, kimondta vagy megpróbálta kimondani, amit bennük talált, és nagyokat nevetett a különös hangokon. Gondosan megnézte a képeket, és újra visszatért a szavakhoz. Végül óvatosan levonta a következtetéseket - ezen a nyelven ez a bizonyos betűcsoport azt jelenti, hogy „hajó”, ez a másik adag pedig azt, hogy „hold”.

Sékel lassan haladt, egyre távolodott a ragamoll részlegtől, véletlenszerűen felkapott egy-egy könyvet, és tátott szájjal nézte a számára megfejthetetlen történeteket, végigsétált a teljes gyermekrészlegen, míg csak új polcokhoz nem ért, és a kezébe kerülő könyvben ismeretlen írást nem talált. Felnevetett, úgy felderítették a különös ívek.

Továbbsietett, és újabb idegen írásra bukkant. És egy kicsit messzebb még újabbra.

Órákon át folytatta elbűvölve, döbbenten a nem ragamoll nyelvű könyvek felfedezését. Az értelmetlen szavakban és olvashatatlan betűkben nemcsak a világ nagysága iránti áhítatot érezte, hanem azt a nem is olyan régen még letaglózó, fétisszerű imádatot, amikor még minden könyvet ugyanilyen érthetetlennek talált; amikor néma tárgyak voltak csupán, súlyra, méretre, színre léteztek, de nem adtak neki semmit.

De valójában mégsem volt egészen ugyanolyan érzés. Most már tudta, hogy ezek az idegen betűk egy idegen gyermek számára ugyanúgy jelentenek valamit, mint ahogy A daliás tojás, Új-Crobuzon történelme és A parókás darázs felfedte előtte a titkait.

Tulajdon írástudatlansága iránti ámult nosztalgiával nézte a köz és a nemes kettai, a sunglari, a lubbock és a khadohi könyveket, de egy pillanatig sem bánta, hogy maga mögött hagyta tudatlanságát.

Tizenegyedik fejezet

Amikor Bellis előbukkant a Pinchermarnból, Silas már várta. A Nap alacsonyan ült a tengeren. A férfi egy korlátnak támaszkodott és őt kereste a tekintetével.

Amikor meglátta Bellist, elmosolyodott.

Aztán ettek és beszélgettek, óvatos kis szócsatákat vívtak egymással. Bellis nem is tudta volna megmondani, vajon annak örült ennyire, hogy láthatja a férfit, vagy egyszerűen a magányra unt rá; de akárhogy is, élvezte a társaságot.

Silas egy javaslattal érkezett. Aznap a sólyomcsőr kvartó negyedik könyvdije volt. A hegpáncélosok vérnapot tartottak, és nagy harci bemutatót rendeztek Közösködben. Shaddler sok kiváló harcosa porondra lép, hogy bemutassa a tudását. Látta valaha Bellis, milyen az a mortu crutt, a hegvívás?

Bellist győzködni kellett egy ideig. Új-Crobuzonban sem látogatott el soha Kadnebar gladiátorcirkuszaiba, sem azok valamelyik olcsóbb utánzatába. Egyrészt taszította a gondolat, hogy efféle harcokat nézzen, de igazából untatta is a dolog. Silas viszont tovább makacskodott. Amikor Bellis a férfi arcába nézett, rájött, hogy elszántságát nem szadizmus vagy a vérszomjas kukkolhatnék szítja: azt nem tudta, mi hajtja, de indoka nem volt ennyire alantas. Vagy talán másképp volt az?

És Bellis azt is tudta, hogy Silas nagyon szeretné, ha elmenne vele.

Ahhoz, hogy Közösködbe jussanak, át kellett vágniuk Shaddleren, a hegpáncélosok otthonán. Légibricskájuk ráérősen siklott a hatalmas vashajó, a Terianthropus hátuljára épített karcsú tornyok között, és jobbra haladt tovább.

Bellis most először járt Közösködben. Épp ideje volt már - gondolta szégyenkezve. Határozottan eltökélte, hogy meg fogja érteni ezt a várost, de elszántsága fenyegetően apadni kezdett, és ha nem tesz valamit, megint ködös depresszióba fullad.

A küzdőtér a kereskedősodrás hátsó utcáinak sűrűjében volt, egy kicsit távolabb volt Közösköd zászlóshajójától, egy mutatósán összevagdosott vitorlázatú, jókora klippertől. Az aréna orral befelé forduló kisebb hajók gyűrűjében állt, a fedélzetükön lejtősen elhelyezett padokkal, amiket léghajókról csüngő fényűző gondolák sora szegélyezett. Ezek voltak a gazdagok magánpáholyai.

A küzdőtér a hajók között lebegett: egyszerű deszkaszínpad volt, a szélére erősített sárgaréz gázlámpák szolgáltatták a világítást, a súlyát pedig a falapok alá kötözött hordók viselték. Semmi több: átépített hajók és pár tömlő egy darab uszadékfa fölött.

Silas felvillantott egy köteg pénzt, sugdolózott egy kicsit, és már fel is szabadítottak nekik két helyet az első sorban. A férfi folyamatosan, halkan beszélt: felvázolta a körülöttük látható politikai erőket és képviselőiket.

- Az ott Közösköd vezíre - magyarázta például -, azért jött, hogy visszanyerje a pénzt, amit a kvartó elején elveszített.

- Az a nő ott, az a fátylas, sosem mutatja meg az arcát. A pletykák szerint az eburaházi tanács tagja.

A férfi tekintete folyamatosan a tömeget pásztázta. A nézők között nem csak emberek voltak.

- Hol vannak a hegpáncélosok? - kérdezte Bellis, és Silas látszólag véletlenszerűen elkezdte végigmutogatni a közönség soraiban ülő alakokat. Bellisnek komoly erőfeszítésébe került kivenni, pontosan kik is azok: teljesen átlagos embereknek látszottak, bár a bőrük egészségtelenül szürke volt, és igen zömöknek, erősnek tűntek. Az arcukat hegek éktelenítették.

Aztán megszólaltak a berzerkürtök, és valami khémyiai trükkel hirtelen vérvörösre váltott a színpad megvilágítása. A tömeg lelkesen felhördült. Két üléssel arrébb Bellis meglátott egy nőt, aki testi jegyeiből ítélve hegpáncélos lehetett. Ő nem ujjongott, nem kiabált; nyugodtan ülte végig a barbár ünneplést. Bellis látta, hogy a többi hegpáncélos is hasonlóképpen viselkedik, békésen várják az ünnepi viadalt.

De legalább az általános vérszomj őszinte, gondolta megvetően. Éppen elég hegpáncélos bukmékert látott ahhoz, hogy elképzelése lehessen arról, mekkora üzlet ez a küzdelem, bármit mondanak is Shaddler vénei.

Bellisben fanyar öniróniával tudatosult, hogy feszülten várja, mi fog történni. Izgatott volt.

Amikor az első három harcossal áteveztek az arénába, a tömeg hirtelen elhallgatott. A hegpáncélosok felléptek az emelvényre. Az ágyékkötőjüket leszámítva meztelenek voltak, és egymásnak vetett háttal, háromszögben álltak meg a színpad közepén.

Mind könnyedén tartották magukat, mind izmosak voltak, szürke bőrük betegesen sápadtan csillogott a gázlámpák fényében.

Az egyikük mintha egyenesen Bellisszel szemben állt volna. A harcost nyilván elvakították a lámpák, de a nő ennek ellenére elképzelte, hogy ez a hegpáncélos csak az ő szórakoztatására küzd majd.

A harcosok letérdeltek, és lemosták magukat; mindegyiküknek jutott egy jókora tál gőzölgő, zöld teára emlékeztető folyadék. Bellis leveleket és virágokat látott a tálakban.

Aztán összerezzent. A férfiak kést húztak elő a tálakból, majd egy ideig mozdulatlanul tartották a csöpögő fegyvereket. Görbe pengéjű kések voltak, a végük karomra vagy horogra emlékeztetett. Nyúzókések. Amivel mélyen lehet vágni, amivel lehántható a hús.

- Ezzel fognak harcolni? - fordult Silashoz, de a tömegből feltörő hirtelen sóhaj hallatán visszakapta a tekintetét a színpadra. Pillanatnyi késéssel csatlakozott a közös döbbenethez.

A hegpáncélosok a saját húsukba mélyesztették a pengéket.

A Bellis előtt álló harcos tulajdon izmait rajzolta körbe alattomos vágásokkal. A vállánál akasztotta a kést a bőrébe, aztán sebészi pontossággal lefelé görbítette, és vörös vonallal rajzolta ki a deltát és a bicepszet.

A vér mintha tétovázott volna egy pillanatra, aztán felgyöngyözött, kitüremkedett, kirobbant a vágásból, mint a forrásban lévő víz, hatalmas lökésekben áradt a férfiból, mintha ezerszer nagyobb nyomás lett volna az ereiben, mint Bellisében. Hátborzongató csillogással futott végig a harcos bőrén, aki szakértő mozdulatokkal forgatta a karját, és ismeretlen minta alapján vezette a vérét patakokban. Bellis ámultan meredt rá. Arra számított, hogy a férfi bemocskolja a színpadot, de ez nem történt meg, és a nőnek elakadt a lélegzete, amikor rájött, hogy ez a vér már most kezd megalvadni.

A sebekből óriási, eleven löketekben áradt a vöröslő folyadék, egyre magasabbra tört, hogy kiszabadulhasson, és Bellis most már látta, hogy a seb szélét már alvadó vér fogja közre, vaskos rétegekben felgyülemlett var, és hogy a vörös szín pillanatok alatt barnára, feketére és kékre vált, hüvelyknyi kristályfogakban nyúlik ki a harcos bőréből.

A férfi karján patakzó vér is megalvadt. Hihetetlen ütemben terjeszkedett, és élénken változtatta a színét. A var széles lapokba dermedt, akár a só-vagy jégdarabok.

A férfi ismét a zöld folyadékba mártotta a kését, és tovább vagdosta magát, akárcsak neki háttal álló társai. A fájdalomtól eltorzult az arca. Ahol magába vágott, kilövellt a vér, és teste anatómiájának természetes csatornáit követve kanyargott, hogy végül elvont mintázatú páncélzatban kössön meg.

- Az a folyadék egy véralvadást lassító gyógyfőzet. Így tudják megfelelő módon folyatni a vért, hogy felvértezzék magukat - súgta Silas Bellisnek. - Minden harcosnak megvan a maga által kialakított, egyéni mintázata. Ez is a képzésük része. A gyorsabb mozgásúak úgy vágják meg magukat, úgy irányítják a vért, hogy az ízületeik szabadon maradjanak, és letörlik a fölösleges páncélzatot. A lassabb, erősebb harcosok addig halmozzák magukra a vart, amíg olyan lomhák és nehéz páncélzatúak nem lesznek, mint a konstruktok.

Bellis most nem akart beszélni.

A férfiak borzalmas, aprólékos előkészülete sokáig tartott. Egymás után vagdosták össze az arcukat, a mellkasukat, a hasukat és a combjukat, egyedi páncélmintát folyattak magukra alvadt vérből: megkeményedett lábszárvédők, kesztyűk, nyakvédők, szabálytalan szegélyű és színezésű sisakok formálódtak, egyszerre kristályosak és szervesek.

Az aprólékos, gondos vagdosás látványa felkavarta Bellis gyomrát. Lenyűgözte a fájdalomból formált páncél.

Ennyi kegyetlen és csodaszép előkészület után a harc pont olyan unalmas és kellemetlen volt, mint amilyenre Bellis számított.

A három hegpáncélos körözni kezdett egymás körül. Mindegyikük két handzsárral harcolt. Bizarr páncéljuk alatt úgy néztek ki, mint valami egzotikus állat teljes nászi díszben. De ez a páncél keményebb volt a gondosan kifőzött bőrnél, és védett a nehéz kardcsapások ellen is. Hosszú, verejtékes csapkodás után az egyik harcos alkarjáról levált egy jókora darab heg, és gyorsabbik ellenfele azonnal odavágott.

De a hegpáncélosok vére nem csak egyféle módon védett. Amint a férfi húsa szétnyílt, a vére kifröccsent, és az ellenfél kardjára tapadt. Nem hígította alvadásgátló, és szinte azonnal megkötött, ahogy a levegőre ért; jókora formátlan csomóban tapadt a handzsár pengéjére, mint valami forrasztmány. A sebesült harcos felkiáltott, megpördült, és ezzel kitépte ellenfele kezéből a pengét. Az abszurd módon remegett a sebében.

A harmadik férfi előrelépett, és elvágta a torkát.

Gyorsan mozgott, és olyan szögben csapott le a pengével, hogy hiába fröcskölte be a kirobbanó vér, nem ejtette csapdába a hirtelen megalvadó vörös gleccser.

Bellis döbbenten fojtotta vissza a lélegzetét, de a legyőzött férfi nem halt meg. Jól látható fájdalommal térdre rogyott, de a heg zúzmarája azonnal lezárta a sebet, és megmentette az életét.

- Látja, milyen nehéz megölni őket itt az arénában? - mormolta Silas. - Aki hegpáncélossal akar végezni, bunkósbotot vagy bikacsököt használjon, ne pengét. - Gyorsan körülnézett, aztán azonnal folytatta, halkan és nyomatékosan. Hangját elnyomta a nézők zajongása. - Tanulnia kell, Bellis! Le akarja győzni Armadát, ugye? Ki akar jutni innen? Ahhoz először meg kell ismernie. Gyűjti a tudást? Az istenekre, Bellis, higgyen nekem, én is pontosan ezt teszem. Most már tudja, hogyan nem érdemes próbálkozni, ha egy hegpáncélost akar megölni, ugye?

Bellis a meglepetéstől elkerekedett szemmel pillantott rá, de el kellett ismernie, hogy a férfi brutális logikája működött. Silas nem kötelezte el magát sehol, de mindent megnézett. Bellis könnyen el tudta képzelni, hogy ugyanezt tette Nemes-Cromlechben, a Gengrisben vagy Yoraketche földjén is, pénzt és információt és ötleteket és ismerősöket gyűjtött, amit aztán nyersanyagként, fegyverként vagy eszközként használhatott fel céljaihoz.

Kényelmetlen, szorongó érzéssel tudatosult benne, mennyivel komolyabb nála a férfi. Megállás nélkül készült és tervezett.

- Tudnia kell ezeket - mondta Silas. - És van itt még egy pár dolog. Ideje megismernie néhány embert.

Ezek után újabb hegpáncélos küzdelmek következtek, sajátos, idegen vadságuk minden kellékével: különféle hegpáncélok, eltérő stílusokban bemutatott harcok stilizált mozdulatokkal és a mortu crutt elemeinek kihangsúlyozásával.

Aztán voltak más viadalok is, emberek, kaktuszok és a város összes nem vízi lakosának fajai között - a taposóharc iskolapéldái.

A küzdő felek ökölbe szorított kezük alját használták, mintha az asztallapot püfölték volna - ezt az ütést hívták pörölycsapásnak. Nem a lábujjpárnákkal rúgtak, hanem a sarkukkal tapostak. Parasztlengőkkel verekedtek, rántottak, gáncsoltak, könyököltek, gyors és darabos folyamatossággal mozogtak.

Bellis szótlanul nézte a törött orrok, zúzódások, kiütések percenként gyarapodó sorát. A menetek összefolytak. Próbált mindenben lehetőséget látni, megpróbálta elraktározni, ami csak a szeme elé került, ahogy tudta, hogy Silas is teszi.

Apró hullámok nyaldosták a színpad széleit. Bellis azon merengett, hogy mikor lesz már vége a műsornak.

Aztán ritmikus, dübörgő zajra figyelt fel.

Először csak mormolás volt, folyamatos mormolás lüktetett a nézők sustorgása alatt, ütemesen, mint a szívverés. Aztán lassan erőre kapott, egyre hangosabb és makacsabb lett, az emberek körbenéztek és elmosolyodtak, és egyre növekvő izgalommal ők is hozzáadták a hangjukat.

- Igen - sóhajtott fel Silas, és kemény örömmel nyújtotta meg a szót. - Végre! Ezt akartam megmutatni.

Bellis először csak dobverésre emlékeztető hangot hallott. Aztán hirtelen kiáltássá változott - Ó! Ó! Ó! -, tökéletes időzítéssel skandált óhajjá, és a ritmust már ököllel is verték, hangosan dobogták a lábukkal.

Csak amikor az őrület az ő hajójukra is átterjedt, akkor ébredt rá Bellis, hogy ez egy szó.

- Doul! - harsogott körülötte mindenütt. - Doul! Doul! Doul!

Egy név.

- Mit mondanak? - sziszegte oda Silasnak.

- Hívnak valakit - válaszolta a férfi, és a tekintete a tömeget pásztázta. - Látványosságot akarnak. Uther Doultól követelnek bemutatót!

Kurtán, hidegen Bellisre mosolygott.

- Fel fogja ismerni - jegyezte meg. - Amint meglátja, fel fogja ismerni.

Aztán a név dobpergését felmorzsolta a taps és az ujjongás, az extázis hullámai egyre magasabbra csaptak, amikor a kötélzethez rögzítet egyik kis léghajó megindult, és lassan közelebb úszott a színpadhoz. A zászlaján Tarvíz címere, a vörös Hold előtt kirajzolódó gőzös látszott. Az alatta függő gondola fényezett fa volt.

- A Szeretők - bólogatott Silas. - Egy pillanatra feladják a hadnagyukat. Egy újabb kis spontán bemutatóra. Tudtam, hogy képtelen lesz ellenállni.

Húsz méterrel az aréna fölött egy tekercs kötél tekeredett le a léghajóból. A nézők sikoltozása minden képzeletet felülmúlt. A léghajóból egy férfi ugrott ki fegyelmezetten, ügyesen, és puszta kézzel lecsusszant a kötélen, egyenesen a vérfoltos küzdőtérre.

Ott állt, mezítláb, meztelen felsőtesttel, egy szál bőrnadrágban. Lazán leengedte a karját, lassan megfordult, végignézett a közönségen (a nézők szabályosan őrjöngtek). És amikor körbefordult, Bellis is meglátta az arcát. A nő megmarkolta a korlátot, és egy pillanatra elakadt a lélegzete, mert felismerte a rövidre vágott hajú férfit, a szürke ruhás férfit, a Terpsichoriát elfoglaló gyilkost.

A tömegnek némi gúnyolódással sikerült rávennie egy maréknyi embert, hogy kiálljanak ellene.

Doul - Myzovic kapitány szomorú vonású mészárosa - nem mozdult; nem nyújtott, nem rugózott lábujjhegyen, nem feszítgette az izmait látványosabbnál látványosabb pózokban. Egyszerűen csak állt és várt.

Négy ellenfele bizonytalanul toporgott az aréna szélén. Felvillanyozta őket a közönség lelkesedése, a kiáltozás, az őrjöngés átmosta őket is. Ide-oda helyezték az egyensúlyukat, és taktikai utasításokat mormoltak egymásnak.

Doul arca tökéletesen kifejezéstelen volt. Amikor az ellenfelei legyező alakban szétterültek előtte, lassan felvette a taposóharc alapállását, enyhén megemelte a karját, behajlította a térdét, és egész nyugodtnak tűnt.

Az első brutális, döbbenetes pillanatokban Bellis levegőt sem vett. Az egyik kezét összeszorított szájához kapta. Aztán hitetlenkedve zihált, akárcsak a közönség többi tagja.

Uther Doul mintha nem ugyanabban az időben élt volna, mint mindenki más. Mintha látogató lett volna egy sajátjánál sokkal lassabb és szánalmasabb síkon. Testtömege ellenére olyan sebesen mozgott, hogy úgy tűnt, mintha őt még a gravitáció is gyorsabban szolgálná.

Egyetlen fölösleges mozdulatot sem tett. Taposásból pörölycsapásba és blokkba váltott, végtagjai egyik pózból a másikba, egyik állapotból a másikba siklottak, egyetlen folyamatos mozdulattal, szűk ívben, gondosan, szinte már gépiesen.

Doul nyitott tenyérrel ütött egyet, és az egyik ellenfele elterült; oldalt lépett, és fél lábon állva kétszer gyomron rúgott egy másikat, aztán ugyanezzel a felemelt lábbal blokkolta a harmadik támadását. Megfordult, és fölösleges elegancia nélkül, brutális pontossággal lökött egyet - könnyedén legyőzte mindegyik ellenfelét.

Az utolsót egy dobással szedte le, kirántotta a kezét a levegőből, szorosan a testéhez fogta, és a csapdába esett végtag után rántotta a gazdáját is. Doul mintha átgördült volna a levegőn, már esés közben előkészítette a testét, és a másik hátán lovagolva ért földet, lefogta a karját, és mozdulatlanná tette.

Hosszú csend követte a mozdulatot, aztán úgy tört elő a közönségből a lelkesedés, mint hegpáncélosból a vér; hirtelen robajlott föl a taps és az ujjongás.

Bellis csak bámult, minden porcikája megdermedt, és ismét visszafojtotta a lélegzetét.

Az elesett harcosok felkeltek, vagy kivonszolták őket, és Uther Doul csak állt, zihálva, de ütemesen lélegzett, nagyon enyhén eltartotta a karját a testétől, az izomkötegein verejték és mások vére csillogott.

- A Szeretők testőre - suttogta Silas a közönség őrjöngése közepette. - Uther Doul. Tudós, menekült és katona. A valószínűség, Lidércfő történelmének és a harc nagy szakértője. A Szeretők testőre, jobbkeze, orgyilkosa, verőlegénye és bajnoka. Ezt kellett látnia, Bellis! Ő az akadálya annak, hogy elmenjünk innen!

Amikor a látványosság véget ért, Közösköd éjszakai fényekben úszó, kanyargós ösvényein sétáltak vissza Shaddler, Tarvíz és a Chromolith felé.

Egyikük sem szólt egy szót sem.

Doul küzdelmének legvégén Bellis látott valamit, ami felrázta és megrémítette. Amikor a férfi megfordult, a keze még félig ökölbe szorult, a mellkasa feszesen, zihálva emelkedett és süllyedt, Bellis pedig meglátta az arcát.

Minden izom megfeszült rajta, és olyan vadállati indulatba torzultak a vonásai, hogy olyat Bellis még egyetlen emberi lényen sem látott.

És amikor egy pillanattal később végleg legyőzte az ellenfeleit, és visszafordult, hogy köszöntse a tömeget, megint úgy nézett ki, mint egy elmélkedő szerzetes.

Bellis el tudta képzelni, hogy létezik olyan harci kódex, olyan misztikus tanítás, ami elvonatkoztatott a küzdelem erőszakosságától, és lehetővé tette, hogy valaki szent emberként harcoljon. És azt is el tudta képzelni, hogy mások esetleg ugyanezt a vadságot csapolják meg, hagyják, hadd vezesse őket harc közben az ősi, állati aljasság. De Doul kombinációja megrázta.

Ez később is eszébe jutott, amikor már az ágyában feküdt, és a gyengén permetező esőt hallgatta. A férfi úgy kezdte és fejezte be a harcot, mint egy szerzetes, úgy küzdött, mint egy gép, de láthatóan úgy érezte magát közben, mint egy ragadozó. Ez a feszültség megrémítette Bellist, sokkal jobban, mint a férfi harci tudása. Azt legalább meg lehetett tanulni.

Bellis óráról órára bonyolultabb könyveken segítette át Sékelt. Amikor elbúcsúztak, a hajó végében hagyta, hadd derítse fel a gyermekrészleget, ő maga pedig visszaballagott a lakásába, ahol Silas már várt rá.

Teát ittak és Új-Crobuzonról beszélgettek. A férfi a szokásosnál csendesebbnek, szomorúbbnak tűnt. Bellis megkérdezte, miért, de Silas csak megrázta a fejét. Volt benne valami tétovaság. Mióta megismerkedtek, Bellis most először érzett iránta szánalmat vagy aggodalmat. Silas láthatóan mondani vagy kérdezni akart valamit, és Bellis türelmesen várt.

Fél tizenegykor, hosszas hallgatás után Silas hirtelen odafordult hozzá.

- Miért hagyta ott Új-Crobuzont, Bellis? - szegezte neki a kérdést.

A nő kinyitotta a száját. Az összes szokásos kerülő válasz feltolult benne, de aztán inkább hallgatott.

- Szereti Új-Crobuzont - folytatta a férfi -, vagy... Hogyan is lehetne ezt jobban mondani? Szüksége van Új-Crobuzonra. Nem tudja elengedni, ezért nem értem ezt az egészet. Miért hagyta ott?

Bellis nagyot sóhajtott, de a kérdés ettől még ott maradt köztük a levegőben.

- Mikor járt utoljára Új-Crobuzonban? - kérdezett vissza.

- Több mint két éve - számolta ki a férfi. - Miért?

- Hallott bármit is a Gengrisben... Hallott valaha a Nyárközépi Rémálomról? Az Álomátokról? Az Alvókórról? Az Éjszindrómáról?

A férfi bizonytalanul széttárta a kezét, mintha valami homályos emléket akarna elkapni.

- Hallottam valamit egy kereskedőtől, pár hónapja...

- Ez úgy hat hónapja lehetett - mondta Bellis. - Tethisz meg bünnös idején... Nyáron. Történt valami. Valami nagyon nem volt rendben az éjszakákkal. - Határozatlanul ingatta a fejét. A férfi őszinte érdeklődéssel hallgatta. - Még mindig nem tudom, mi lehetett, ezt tudnia kell, Silas.

- Két dolog történt. Rémálmok. Ez volt az első. Az embereknek rémálmaik voltak. És ezt úgy értse, hogy mindenkinek. Mintha mindannyian mérgezett levegőt szívtunk volna, vagy mit tudom én...

A szavak nem tudták megragadni a lényeget. Bellis még jól emlékezett a kimerültségre és a nyomorúságra, hogy milyen volt heteken át csak rettegni az alvástól. Milyen volt minden éjszaka sikoltozva, zokogva felriadni.

- És a másik. Volt valami betegség, vagy ki tudja, mi lehetett. Megtámadta az embereket. Minden fajt. Csinált velük valamit... Megölte az agyukat, tehát nem maradt belőlük más, csak egy test. Megtalálták őket reggel az utcán, az ágyukban vagy akárhol, és életben voltak, de... Nem volt agyuk.

- És a kettő között volt valami kapcsolat?

Bellis ránézett Silasra, és biccentett. Aztán megrázta a fejét.

- Nem tudom. Senki sem tudja, de úgy tűnik, hogy igen. Aztán egy szép napon hirtelen véget ért. Az emberek már statáriumról beszéltek, meg arról, hogy a milícia vonuljon ki nyíltan az utcára... Komoly válság alakult ki. Borzalmas volt! Minden ok nélkül kezdődött. Tönkretette az álmainkat, és több száz ember elméjét rabolta el... Sosem gyógyultak meg... Aztán hirtelen vége lett. Minden ok nélkül.

Bellis egy pillanatra elhallgatott, de végül folytatta.

- Amikor elcsitult, mindenféle pletykák kezdtek terjedni... Legalább ezer különböző változat keringett arról, mi is lehetett ez az egész. Démonok, a Torzió, félresikerült biológiai kísérletek, a vámpyrizmus egy új válfaja... Senki sem tudott biztosat. Viszont akadt pár név, ami újra és újra előkerült. Aztán úgy oktuár környékén elkezdtek eltünedezni az ismerőseim.

- Először csak egy barátom barátjáról hallottam, akit égen-földön nem talált senki. Kicsit később jött egy másik is, és még egy. Akkor még nem aggódtam, senki sem aggódott. De sosem kerültek elő. És egyre közelebb jutottak hozzám. Az első embert alig ismertem. A másodikkal egy összejövetelen találkoztam pár hónappal korábban. A harmadikkal együtt dolgoztam az egyetemen, és néha elmentünk inni. És egyre hangosabban és hangosabban suttogták a neveket, azokét, akiknek köze lehetett a Rémálomhoz, majd az egyik név jóval hangosabb lett a többinél. Egyetlen egy embert okoltak: azt az embert, aki az összes eltűnt személyt hozzám kötötte.

- Der Grimnebulinnak hívták. Tudós volt, azt hiszem, renegát. Vérdíjat tűztek ki a fejére... Tudja, hogyan terjeszti a milícia az efféle híreket, kis utalásokkal dolgoznak, „ezt mondjátok meg annak is”, szóval senki sem tudta pontosan, mennyi pénzért vagy miért keresték. De abban mindenki biztos volt, hogy a barátom eltűnt, és a kormány elszántan meg akarta találni.

- És elkezdték begyűjteni az ismerőseit: a kollégáit, a barátait, az ivócimboráit, a szeretőit - Bellis üres tekintettel nézett Silasra. - Valaha szeretők voltunk. Az istenekre, négy vagy öt éve is már? Szerintem legalább két éve még csak nem is beszéltünk! Úgy hallottam, hogy egy kheprivel jött össze utánam. - A nő vállat vont. - Bármit is tett, a polgármester keretlegényei megpróbálták begyűjteni. És nyilvánvaló volt, hogy nemsokára én is eltűnök.

- Paranoiás voltam, de minden okom megvolt rá. Kezdtem kerülni a munkát, kezdtem kerülni az ismerőseimet, és rájöttem, hogy csak azt várom, hogy elvigyenek!

- El sem tudja képzelni - csattant fel Bellis hirtelen indulattal -, milyen kurvára agresszív volt a milícia azokban a hónapokban!

- Isaac és én igen közel álltunk egymáshoz. Együtt is éltünk. Tudtam, hogy a milíciának én is kellenék. És persze a kikérdezettek egyikét-másikát végül talán elengedték, de egyikükről sem hallottam soha többé. És bármit akartak is volna kérdezni tőlem, nem tudtam volna rá válaszolni. Csak az istenek tudják, mit tettek volna velem!

Bellis ismét tisztán emlékezett rá, milyen magányos, nyomorúságos időszak volt az. Sosem büszkélkedhetett túl sok közeli baráttal, de most már azokat sem merte megkeresni, akik még megmaradtak, nehogy bajba keverje őket is, vagy attól tartott, hogy eladták magukat a városnak. Emlékezett a kétségbeesett készülődésre, a haszontalan alkukra, a kétes menedékekre. Új-Crobuzon akkor szörnyűséges hely volt. Nyomasztó és idegen zsarnok.

- Úgyhogy tervezgetni kezdtem. Rájöttem... Rájöttem, hogy el kell mennem. Nem volt pénzem, és nem voltak kapcsolataim sem Myrshockban, sem Shankellben; nem volt időm semmit sem megszervezni. De a kormány fizet a telepeseknek, hogy Nova Esperiumba menjenek. - Silas lassan bólogatni kezdett. Bellis elkeseredett, megvető nevetésre emlékeztető hangot hallatott. - Tehát a kormány egyik hivatala vadászott rám, a másik meg elbírálta a kitelepülési kérvényemet és a fizetésről alkudozott velem. Ez a bürokrácia nagy előnye. De nem volt sok időm az efféle játékokra, úgyhogy felszálltam az első elérhető hajóra. Még homárnyelven is megtanultam, hogy magukkal vigyenek.

- Két év? Három? - vonta meg a vállát. - Nem tudtam, mennyi időbe telik, hogy végre biztonságban legyek. Legalább évente jönnek haza hajók Nova Esperiumból. A szerződésem öt évre szólt, de bontottam már fel szerződéseket ezelőtt is. Úgy gondoltam, maradok, amíg el nem felejtenek, amíg valami új közellenség vagy válság vagy mit tudom én mi elvonja a figyelmüket. Amíg hírt nem kapok róla, hogy most már biztonságban hazamehetek... Voltak páran, akik tudják, hol... hová mentem. - Kis híján azt mondta, hogy „hol vagyok”. - Így történt - fejezte be.

Hosszú ideig csak nézték egymást.

- Szóval ezért szöktem el.

Bellis azokra gondolt, akiket hátrahagyott, arra a pár emberre, akiben megbízott. Hirtelen, még ha rövid időre is, de egészen elkeserítette a tudat, mennyire hiányoznak neki.

Különös helyzetben találta magát. Menekült volt, és mohón, kétségbeesetten vágyott rá, hogy valahogy visszatérhessen oda, ahonnan szöknie kellett. Nohát - gondolta -, a körülmények minden tervet felborítanak. Hideg gúnnyal elmosolyodott. Megpróbáltam elmenni a városból egy-két évre, és a körülmények közbeléptek, történtek dolgok, és most itt vagyok, csapdába estem, és életem végéig egy utazó kalózváros könyvtárosa lehetek.

Silas levertetek tűnt. Mintha meghatotta volna Bellis története, és amikor a nő ránézett, látta, hogy a saját idáig vezető útján jár az esze. Egyiküknek sem volt kenyere az önsajnálat, de mind a ketten önhibájukon és terveiken kívül kerültek ide, és egyikük sem akart sokáig maradni.

Pár percig még csend ülte meg a szobát. Odakint természetesen egy pillanatig sem csitult a több száz a vontató halk duruzsolása, amik csökönyösen húzták dél felé Armadát. Nem hallgattak el a hullámok pattogó zárhangjai; és voltak más zajok is, a város zajai, az éjszaka zajai.

Amikor Silas felállt, és távozni készült, Bellis az ajtóig kísérte, és közel maradt hozzá, bár nem érintette meg, és rá sem nézett. A férfi megállt a bejáratnál, és szomorkásán elkapta a nő tekintetét. Egy hosszú pillanatig csak álltak, aztán egymás felé hajoltak, a férfi keze az ajtókereten, a nőé mozdulatlanul az oldala mellé ejtve; egyikük sem kötelezte el magát semmi mellett.

Csókolóztak, és csak a szájuk és a nyelvük mozdult. Óvatosan álltak, hogy nagy levegőt se kelljen venniük, hogy se ezzel, se érintéssel, se hanggal ne csússzanak át túlságosan a másik terébe, mégis kapcsolatba kerüljenek, óvatosan, de megkönnyebbülten.

Amikor a hosszú és mély csók véget ért, és ők szétrebbentek, Silas ajka gyengéden ismét megmozdult, egy gyors érintéssel újra megtalálta Bellis száját; és a nő hagyta, bár az az első pillanat már elmúlt, és ezek a kis záróakkordok már újra a valós időben estek meg.

Bellis lassan vette a levegőt, és higgadtan nézett a férfira, ahogy az is rá, éppen csak annyi ideig, ameddig amúgy is tették volna, aztán Silas kinyitotta az ajtót, és kisétált a hűvös estébe, halkan jó éjszakát kívánt, és nem hallotta, hogy a nő viszonozná.

Tizenkettedik fejezet

A következő nap újév volt.

Természetesen nem az armadaiak számára - nekik ezt a napot csak a hirtelen felmelegedés emelte ki a többi közül, a kellemes, egyszerű őszi idő. Azt nem tudták figyelmen kívül hagyni, hogy napforduló van, az év legrövidebb napja; de úgy tettek, mintha ennek semmi jelentősége nem lenne. Pár kedélyes megjegyzéssel nyugtázták, hogy végre megrövidülnek majd az éjszakák, de ezt leszámítva jellegtelenül telt a nap.

Bellis biztosra vette, nem ő az egyetlen az új-crobuzoniak közül, aki az otthoni naptár szerint próbálja meg számon tartani az idő múlását. Azon tűnődött, lesznek-e bárhol is eldugott kis vigasságok az éjszakában. Halk ünnepségek, nehogy bárkinek is szemet szúrjanak, elvégre ki akarná felkelteni a csendőrök, a proktorok vagy az adott sodrás hatóságainak a figyelmét - de azért csak lesz pár megemlékezés Armada zsúfolt házaiban és gályáin a más naptárokhoz hű városlakók között.

Ez tulajdonképpen óriási képmutatás volt, és ezt haloványan maga is érezte; eddig soha semmit nem jelentett neki az újév.

Az armadaiak számára ez csak agyardi volt, egy újabb kilencnapos periódus első napja, és Bellis történetesen éppen szabadnapos volt. A Grand Easterly kopár fedélzetén találkozott Silasszal.

A férfi Tarvíz jobb tatjának a szélére vitte, a Croom parkba. Meglepődött, amikor megtudta, hogy Bellis még sosem járt itt, és miután bemerészkedtek a szűk ösvények sűrűjébe, a nő megértette Silas döbbenetét.

A park túlnyomó része egyetlen hosszú sáv volt, harminc méternél is szélesebb, és kis híján hatszáz méter hosszú. Egy vénséges gőzös hátára építették, aminek már a névtábláját is felzabálta a természet. A zöld növényzet az imbolygó, széles hidakon át átterjedt a hatalmas hajóval nagyjából párhuzamosan lebegő két öreg szkúnerre is. A gőzös orrából a park egy görnyedt kis szlúpra nyújtózott át, ahol rég halott lövegek álltak; ez már Eburaház szövetébe tartozott, így a park két sodrásnak is része volt.

Bellis és Silas a tekervényes ösvényeken bolyongtak. Elhaladtak Croom, Armada legendás kalózának a szobra előtt is. Bellis le volt nyűgözve.

Ki tudja, hány száz évvel azelőtt a Croom park tervezői márgával és termőfölddel egyengették el a háborúban megtépázott gőzös felületét. A tengeráramlatok ölén ringatózó Armadának nem volt megművelhető, trágyázható talaja, úgyhogy a könyvekhez és a pénzhez hasonlóan ezt is lopniuk kellett. Még ez is, még a földjük is, még a saruk is évek hosszú során át lett összeharácsolva, hatalmas halmokban vontatták el a parti tanyákról és erdőkből, kitépték a rémülten bámuló parasztok termőföldjeiről, és a hullámrengetegen át visszahozták a városba.

Hagyták elrozsdásodni és elrohadni az öreg gőzöst, és lyukas tetemét feltöltötték a lopott földdel. Az orránál kezdték, a géptermekben és a legalsó szénraktárakban (odalenn még mindig lapult felhasználatlan koksz, amit így most újra föld és por rétege temetett be), földet halmoztak még a csikorgó hajtótengelyre is. A hatalmas kohók némelyikét feltöltötték, másokat félig üresen hagytak, lezártak; fémbe ágyazott légbuborékok rejlettek a mész-és agyagrétegek alatt.

A tájépítők végül felértek a kabinfedélzetre és a vezérlőtermekbe. Ahol a falak és a tetők sértetlenek maradtak, ott durván kilyuggatták őket, megszakították a kis szobák zártságát, utat teremtettek a gyökereknek, a vakondokoknak és a gilisztáknak. Aztán a kis üregeket feltöltötték földdel.

A hajónak mély volt a merülése; csak a gondosan kiszámolt légbuborékok tartották fenn, és a szomszédjai, amelyekhez hozzá volt kötve.

A víz fölött, a szabad ég alatt tőzeg és kosz rétegei terültek el, fedték be a főfedélzetet. A megemelt híd, a tatemelvény, a sétafedélzet és az utasszalonok vékony földréteggel borított dombocskák lettek. Hirtelen, meredek csúcsok törtek szoros földburokba zárva a környező fennsíkról az ég felé.

Az ismeretlen tervezők hasonlóképp alakították át a három szomszédos kis fahajót is. Azokkal sokkal könnyebb dolguk volt, mint a hatalmas vasszörnyeteggel.

Aztán beültették őket, és az óriás park virágba borult.

A gőzösön ligetecskék nőttek, öreg, sűrűn egymásra szorult, cinkosul apró kis erdőfoltok. Csemeték és pár évszázadot megért, közepes méretű fák. De akadt néhány hatalmas példány is, óriásiak, ősiek, amiket csakis tökéletesen kifejlődve áshattak ki az erdős partokon, és pár tucat éve ültethettek újra a hajón, hogy itt öregedjenek meg. Mindenütt fű zöldellt a lábuk alatt, meg csalán és apró gyomnövények. Az eburaházi lövészhajón gondosan ápolt virágágyások virítottak, de a gőzös tetemén vadon burjánzottak a Croom park ligetei és rétjei.

Bellis nem ismerte föl az összes növényt. Bas-Lag világán araszolva Armada olyan helyekre is ellátogatott, amit Új-Crobuzon tudósai nem ismertek, és ezeket az idegen ökoszisztémákat is kifosztotta. A kisebb hajók aprócska tisztásain embermagas gombák sorakoztak, és sziszegve hajladoztak, ha valaki átsétált közöttük. Az egyik tornyot élénkvörös, tüskés kúszónövény függönye fedte, olyan szaga volt, mint a rothadó rózsáknak. A park jobb szélét alkotó hajó hosszú orrépítménye le volt zárva, és Silas azt mesélte Bellisnek, hogy a rekettye gondosan megfont sövénye mögött veszedelmes növények éltek; ismeretlen és felmérhetetlen erejű kaktuszok és szomorúfüzekre emlékeztető ragadozó fák.

De az öreg gőzösön ismerős volt a táj és a növényzet is. Az egyik megemelt fedélzetdombot moha és gyep borította, a belsejében pedig kis kerteket alakítottak ki. Fényes gázlámpák és a koszos, kerek kabinablakokon beszűrődő szegényes napfény világította meg és táplálta a kabinokat betöltő, különféle témák szerint kialakított növényzetet. Volt itt egy darabka tundra, sziklakerttel és lila cserjékkel; egy pozsgásokkal teli, zsebkendőnyi sivatag; erdei virágok és egy kis mező - mind egymás mellett, mind ugyanannak a térdig érő fű borította, félhomályos folyosónak a mentén.

A szépiatónusú fényben, a moha és a kúszónövények fátyla alatt még látni lehetett a kantinba, a hídra, a géptermekbe irányító táblákat. Szúette, katicák által járt kis ösvények hálózták be a felszínüket.

A bejárattól - a dombba vájt ajtótól - nem messze, már a szabad ég alatt Bellis és Silas lassan vágtak át a nedves árnyakon.

Mind a négy hajót meglátogatták a parkban. Rajtuk kívül alig páran voltak most itt a zöldben. Az egyik leghátsó hajón Bellis megállt, és döbbenten mutatott át a kertek és a fedélzet növényzettel benőtt korlátja fölött, ki a tengerre. A Terpsichoria ringott ott kikötözve, békésen. Tisztán látszottak a hajót fogva tartó láncok és kötelek. Új hidak kötötték a város többi részéhez. A főfedélzetről fa építőállványok szökkentek felfelé: építési terület, alapozás.

Így növekedett Armada területe a népességével egy ütemben - lenyelte a zsákmányát és átalakította, a saját testévé formálta, mint valami agyatlan kis plankton.

Bellis semmit sem érzett a Terpsichoria iránt, legfeljebb megvetést azokkal szemben, akik hajókhoz kötődtek. De a látvány, hogy ilyen arcátlanul és könnyedén beolvasztják élete Új-Crobuzonhoz fűződő utolsó kapcsolatát is, nyomasztotta.

A körülöttük susogó liget örökzöldekből és lombhullatókból állt. Silas és Bellis fenyők és kopár, fekete karomágakat csikorgató tölgyek és kőrisek alatt sétáltak. Ősöreg árbocok emelkedtek a magasba, mint az erdő legrégebbi fái, a kérgük helyén rozsda barnállott, lelógó, tépett lombozatuk egykor drótháló lehetett. Bellis és Silas csendben ballagtak az árnyékban, el az ablakok és ajtók szabdalta, füves kis dombocskák mellett, ahol az egykori kabinokat már föld borította. Giliszták, vakondok, más földalatti állatok mocorogtak a törött üveg mögött.

A gőzös borostyán fedte kéménye eltűnt mögöttük, ahogy az erdő szívébe értek, és már a környező hajókról sem lehetett látni őket. Körbe-körbe futó, titokzatos módon önmagukba visszatérő, a park területét látszólag megsokszorozó ösvényeken bóklásztak. Tüskés indák fojtogatta oszlopok törtek elő a földből, gyökerek és kúszónövények fedték a hajó dudorait és tekeredtek bonyolult mintában az üres domboldalakba vezető, moha párnázta létrák korlátjára.

Egy homályos csontvázzá fakult rakodódaru árnyékában Silas és Bellis leültek a téli táj közepére, és bort iszogattak. Miközben Silas a dugóhúzót keresgélte a táskájában, Bellis észrevett benne egy vaskos jegyzetfüzetet. Felemelte, és kérdően a férfira nézett, majd amikor az beleegyezően biccentett, kinyitotta.

Szavak listáját látta odabenn; lejegyzett szótagokat, mintha valaki egy idegen nyelvet próbált volna elsajátítani.

- Ennek a nagy része a Gengrisből származik - mondta Silas.

Bellis lassan lapozta végig az igék és főnevek oldalakon át feljegyzett sorát, aztán egy naplóra emlékeztető részre bukkant, rövidítésekkel, gyorsírásban lekörmölt, dátumozott bejegyzésekre. Két-három betűre kurtított szavak, a központozás teljes hiánya. Kereskedelmi árakat is látott benne, és a hínárnyok kurta leírásait; kellemetlen kis ceruzavázlatokat a kidülledő, hatalmas szemű, óriási fogú, elmosódó végtagú, lapos, angolnafarkú lényekről. A jegyzetekhez Silas heliotípiákat is csatolt; sietve, félhomályban és titokban készült felvételeknek tűntek; homályos szépiaszínekben vagy színtelenül, vízfoltosan, és a felsejlő alakok szörnyűségét csak tovább fokozták a papír hólyagjai és egyéb tökéletlenségei.

Voltak ott kézzel rajzolt térképek a Gengrisről, mindenféle nyilakkal és megjegyzésekkel, meg más térképek is, a Hidegkarom-tengert körülvevő vizekről, az elmerült hegyek, völgyek és hínárny-erődítmények topográfiájáról, ahol a különféle sziklafajtákat különféle színek jelezték, gránit és kvarc és homokkő, gondos javításokkal teleróva, számolatlanul sok oldalon át. Ötletszerűen felskiccelt vázlatok is voltak, gépek, védművek rajzai.

Miközben Bellis olvasott, Silas odahajolt, és néha rábökött pár részletre.

- Ez egy szakadék, éppen csak a várostól délre - mondta -, ami egyenesen a tengertől elválasztó sziklákhoz vezet. Az a torony ott - intett egy szabálytalan maszatra -, az volt a bőrtár, és azok ott a medúzavermek.

Aztán diagrammok következtek, vágások és alagutak és karmos gépezetek, meg zárakra és zsilipekre emlékeztető szerkezetek.

- Ezek micsodák? - kérdezte Bellis, és Silas odanézett, majd felnevetett, amikor meglátta, mit talált.

- Ó, pusztán nagy ötletek embriói, ilyesmik - válaszolta, és Bellisre mosolygott.

Egy túlméretezett fatönknek vagy talán a hajó egykori iránytűházának vetett háttal ültek. Bellis letette Silas jegyzetkönyvét. Még mindig nyugtalan volt, de előrehajolt, és megcsókolta a férfit.

Az gyengéden viszonozta a csókot, amitől Bellis hirtelen erőszakos lett, és még határozottabban hajolt a férfi fölé. Egy pillanatra hátrahúzódott, és határozott arccal, egyenesen Silas szemébe nézett, aki örömmel, elbizonytalanodva bámult vissza rá. Bellis megpróbálta megérteni, megpróbálta megfejteni cselekedetei és válaszai nyelvtanát, de nem sikerült.

Akármennyire bosszantotta is a dolog, szoros kapcsot jelentett, hogy a férfi lázadása a sajátját tükrözte. Silas haragja és az ő haragja - Armada ellen, ez ellen az abszurd lét ellen - összekapcsolódott. És hihetetlen megkönnyebbüléssel töltötte el, hogy osztozhat valakivel egy ennyire hideg érzésen.

A két kezébe fogta a férfi arcát, és vadul megcsókolta. Silas mohón viszonozta. Amikor lassan átkarolta Bellis derekát, és az ujjai a nő hajába túrtak, Bellis kibontakozott az öleléséből, és kézen fogta. Maga után húzta, vissza a park kacskaringós ösvényein, bal felé, egyenesen haza.

Bellis szobájába érve Silas szótlanul nézte, hogyan vetkőzik.

Bellis nyugodtan a szék támlájára terítette a szoknyáját, a blúzát, a kabátját, az alsóneműjét, és meztelenül állt az ablakon beáradó fakó fényben, miközben leengedte hátrafogott haját. Silas megrázkódott, ő kapkodva szórta le a ruháit. Ismét rámosolygott a nőre, és Bellis sóhajtott egyet, és ő is elmosolyodott végre, szomorkásan, úgy érezte, mintha hónapok óta először tette volna. És a mosollyal a félénkség egy váratlan kis szúrása is érkezett, majd a mosollyal együtt el is tűnt.

Nem voltak már gyerekek; egyiküknek sem volt új a helyzet. Nem ügyetlenkedtek, nem kapkodtak. Bellis Silashoz lépett, és gyakorlott kecsességgel és vággyal lovagolta meg. És amikor megtette, amikor a férfi hímvesszőjének feszült, Silas kiszabadította Bellis által leszorított kezét, és pontosan tudta, hogyan mozgassa a nőt.

Szenvedélyes; érzelemmentes, de nem örömtelen; tapasztalt; mohó. Bellis ismét elmosolyodott, és levegő után kapkodott, ahogy a megkönnyebbülés és a gyönyör hatalmas hullámait élvezte. Mire hanyatt dőlt keskeny kis ágyán, Silas már tudta, hogyan szeret dugni, és ő is kitanulta a férfi kedvteléseit, aki lehunyt szemmel, izzadtan feküdt mellette. Ekkor Bellis végiggondolta, mit érez, és tudta, hogy valójában még mindig magányos, még mindig ugyanolyan zsibbadt űrt kelt benne ez a hely. Meg is lepődött volna, ha mást talál.

Mégis, mégis, mindezek ellenére újra tudott mosolyogni. Jobban érezte magát.

Tanner három napon át hevert a sebészeten, és érezte, ahogy a torony és a hajó lassan, apránként mozog alatta.

Három nap. Mindig csak pár centit mozgott, tekergőzött a kötelek alatt, éppen csak egy kicsit csusszant balra vagy jobbra.

Az idő túlnyomó részében ragacsos éter-álmokban úszott.

A kirurgus kedves volt, és amennyire károsodás nélkül lehetett, altatásban tartotta, úgyhogy Tanner többnyire a tudat alkonyának határán barangolt. Motyogott magában, motyogott a kirurgusnak, aki etette és tisztába tette, mint valami csecsemőt. Szabad perceiben vagy óráiban Tanner mellett ücsörgött, beszélt hozzá, és úgy tett, mintha a férfi abszurd vagy ijesztő válaszainak lenne értelme. Tanner szavakat köpködött vagy hallgatott, vagy sírt és nevetett: begyógyszerezve; lázasan; lelassulva; dideregve; mély álomban.

Tanner belesápadt, amikor a kirurgus elmagyarázta neki, hogy milyen lesz a beavatkozás. Hogy újra le kell béklyózni, le kell kötözni, miközben újjáépítik a testét.

A büntetőgyár narkotikumokkal és pokoli kínokkal terhes emlékei kísértették.

De a kirurgus gyengéden elmagyarázta, hogy a beavatkozás egy része igen mélyreható; némelyikhez a legkisebb alkotóelemeitől fogva kell átformálnia a belső szerveit. Nem mozoghatott, miközben a vére és a tüdeje és agyának atomjai és részecskéi az új útvonalakat próbálgatják, és új kombinációkat szoknak meg. Mozdulatlannak kell lennie és türelmesnek.

Tanner beleegyezett; előre tudta, hogy ez lesz.

Az első napon, miközben Tanner khémyai anyagokkal és thaumaturgiával előidézett mély álomban hevert, a kirurgus felnyitotta.

Mély vágásokat ejtett Tanner nyakán oldalt, aztán felemelte a bőrt és a külső szöveteket, és gyengéden letörölte a nyers húsból csorgó vért. A felnyitott lebenyek véreztek még, de a kirurgus már Tanner szájára összpontosított. Különleges vasvésővel nyúlt bele, és a torok lágy részébe vágott, mozdulat közben csavart is egyet a szerszámon, mély alagutat vájt a húsba.

A kirurgus folyamatosan ügyelt arra, nehogy Tanner megfulladjon a szájában és a torkában csorgó vértől, és új átjárókat hozott létre a férfi testében. A Tanner nyakán nyitott sebeket járatok kötötték össze a szájpadlásával. A fogai mögött és alatt új testnyílásokat vágott, és izommal szegélyezte őket; az agyaghús nevű hex segítségével a helyükre lökdöste és aprócska elyktromos szikrákkal stimulálta őket.

Tüzet szított zömök kis analitikus gépe alatt, lyukkártyákat lökdösött a nyílásokba, adatot gyűjtött. Végül aztán a műtőasztal mellé gurított egy akváriumot, benne egy benyugtatózott tőkehallal, és a mozdulatlan halat Tanner testéhez kapcsolta egy sor titokzatos és esetlen szelep, guttaperka cső és drót segítségével.

Tengervízzel hígított homeomorf khemykáliák mosták át a tőkehal kopoltyúját, aztán az érdes és nyers sebeket, Tanner leendő kopoltyúit. Drótok kötötték őket össze. A kirurgus hexeket mormolt, miközben a rázkódó alkalmatosság dolgozott - kicsit ugyan már berozsdásodott a biothaumaturgiája, de módszeres volt és gondos -, és óvatosan gyúrogatta Tanner vérző nyakát. Víz kezdett átcsorogni a lyukakon, ki a felnyitott bőrre.

Az éjszaka fennmaradó részében ez a jelenet többször megismétlődött. A műtő gyengéden ringott a tenger hátán. A kirurgus aludt egy keveset, időről időre felkelt, hogy ellenőrizze Tanner állapotát, és az elmúlását megnyújtó thaumaturgiai szálak mátrixában felfüggesztett, lassan haldokló tőkehalat. Ha szükséges volt, növelte a nyomást vagy megváltoztatta a gondosan kalibrált kis szelepek állását, újabb khémyai anyagokat adagolt a vízhez.

Tanner ezekben az órákban azt álmodta, hogy megfullad (és tudtán kívül többször kinyitotta és becsukta a szemét).

Amikor felkelt a Nap, a kirurgus leválasztotta a tőkehalat és Tannert a gépezetről (a tőkehal azonnal ki is múlt, a teste ráncos volt és töpörödött). Lezárta a Tanner nyakán tátongó, zselés vérrel és nyákkal borított bőrlebenyeket. Ahogy végigsimított szélükön, az ujjai végén felbizsergett a hatalom, a vágások pedig begyógyultak.

Tanner nem ébredt fel - még mindig be volt gyógyszerezve, úgyhogy ettől nem is kellett tartani -, a kirurgus pedig maszkot tett a szájára, orrát befogta a kezével, és óvatosan sós vizet kezdett pumpálni belé. Hosszú másodpercekig semmi sem történt. Aztán Tanner vadul köhögni és fuldokolni kezdett, vizet köpött. A kirurgus ugrásra készen állt, hogy bármikor elengedhesse Tanner orrát.

Aztán a férfi lenyugodott. Még mindig nem ébredt fel, de gégefedője megfeszült, légcsöve összehúzódott, és nem hagyta, hogy a sós víz a tüdejébe jusson. A kirurgus mosolyogva nézte, ahogy a tengervíz lassan csorgott kifelé Tanner új kopoltyúin.

Először csak lassan szivárgott, és vért hozott magával, koszt, alvadt rögöket. Aztán a víz kitisztult, a kopoltyúk megfeszültek, szabályozni kezdték a folyamot, és innentől kezdve ütemesen pumpálták ki a vizet a padlóra.

Tanner Sack vizet lélegzett.

Később felébredt, és bár túl kótyagos volt ahhoz, hogy megértse, mi történt vele, a kirurgus lelkesedése így is magával ragadta. A torka rettenetesen fájt, úgyhogy újra elaludt.

*

Túl voltak a nehezén.

A kirurgus ezek után lehámozta Tanner szemhéját, és olyan tiszta szemhártyát kötött rá, amit a város egyik gazdaságában nevelt kajmánokból nyert ki és módosított. Sajátos létformákat fecskendezett Tanner testébe - nem ártottak neki, de elterjedtek benne, és megváltoztatták testének működését: a verejtékét kicsit olajosabbá tették, hogy kevésbé hűljön ki, és jobban belesimulhasson a vízbe. A kirurgus kis izomgyűrűt illesztett Tanner orrtövéhez is, meg kis porcdarabokat, hogy be tudja zárni az orrlyukát.

Végül a kirurgus elvégezte a legegyszerűbb és egyben a leglátványosabb változtatást is. Tanner ujjai közé vékony hártyát feszített. Helyrecsippentette a gumírozott bőrt, és Tanner hámrétegéhez fogta. Levágta Tanner lábujjait, és egy hulla kezéről leoperált ujjakat varrt és hexelt a helyükre, amitől Tanner majomszerűvé vált; de csak addig, amíg a kirurgus az egykor eleven ujjpercek közé is hártyát nem feszített, ezzel békához hasonlatossá téve a férfi külsejét.

Végül megfürdette Tannert, és átmosta tengervízzel is. Tisztán és hűvösen tartotta, és nézte, hogyan tekergőznek a csápjai álmában.

A negyedik napon Tanner teljesen és valóban felébredt. Lekerültek róla a béklyók, szabadon mozoghatott, az agyáról lefoszlott a khemykáliák köde. Lassan felült.

A teste fájt; iszonyatosan fájt. A szívverésével egy ütemben hullámzott át rajta a kín. A nyaka, a lába, a szeme - az istenekre! Új lábujjai láttán egy pillanatra el kellett fordítania a fejét, olyan elevenen szakadt rá a büntetőgyár rettenetes emléke, aztán valahogy elfojtotta, és újra lenézett (ez is csak genny - gondolta árnyalatnyi humorral).

Ökölbe szorította új kezét. Lassan pislogott, és látta, hogy valami átlátszó csusszan a helyére, mielőtt a szemhéja lecsukódna. Mély lélegzetet vett víz-zúzta tüdejébe, és köhögött, és ez fájt, fájt, épp ahogy a kirurgus mondta.

Tanner a fájdalom, a gyengeség, az éhség és az idegesség dacára is mosolyogni kezdett.

A kirurgus arra jött be, hogy csak vigyorog és vigyorog, magában mormog, és óvatosan dörzsöli magát.

- Mr. Sack - mondta, mire Tanner odafordult hozzá, és kinyújtotta felé remegő karjait, mintha csak meg akarná ragadni, mintha csak kezet akarna rázni vele. Csápjai is megfeszültek, megpróbáltak kinyúlni a túlságosan is ritka levegőn át. A kirurgus elmosolyodott.

- Gratulálok, Mr. Sack - mondta. - A beavatkozás sikeres volt! Ön mostantól kétéltű!

Erre - egyikük sem tudta megállni, bár nem is nagyon próbálkoztak vele - mindketten hangos hahotázásban törtek ki, annak ellenére, hogy Tanner mellkasába ettől belehasított a fájdalom, a kirurgus pedig nem tudta pontosan, hogy mi olyan vicces.

Amikor hazaért, miután óvatosan átkecmergett Könyvboly és Tarvíz völgyein, Sékelt otthon találta, és szerény lakásuk még sosem volt ilyen tiszta.

- Ó, kölyök - mondta kissé szégyenlősen -, igazán rendes tőled...

Sékel megpróbálta üdvözlésképpen megölelni, de Tannernek minden porcikája túlságosan fájt, ezért vidáman, de elhárította. Csendben beszélgettek késő estig. Tanner óvatosan kérdezősködött Angevine felől. Sékel elmesélte, hogy egyre jobban olvas, és hogy nem igazán történt semmi, de egyre melegebb van, Tanner nem érzi?

De érezte. Ugyan szinte földtani lassúsággal araszoltak, de a vontatók és gőzösök most már két hete folyamatosan húzták a várost déli irányba. Talán ötszáz mérföldet is haladtak dél felé, mióta elindultak - messze jutottak, akkor is, ha a mozgás lassúsága miatt ez nem volt feltűnő -, és a tél fakulni kezdett, amint a mérsékelt levegő és tenger határához értek.

Tanner megmutatta Sékelnek új testrészeit, a változásokat, és Sékel sziszegve nézte, milyen furcsák, hogy be vannak gyulladva, de azért érdekesnek találta őket. Tanner elmesélt neki mindent, amit a kirurgus mondott.

- Érzékeny lesz, Mr. Sack - magyarázta a férfi. - És figyelmeztetnem kell, hogy még ha jobban is lesz, némelyik vágás, némelyik seb talán akkor is nehezen fog begyógyulni. Maradhatnak hegek. Ebben az esetben sem szeretném, ha elkeseredne vagy csalódott lenne. A heg nem sérülés, Tanner Sack. A heg maga a gyógyulás. A heg teszi a sérülést egésszé.

- Két hét még, kölyök - bólogatott Tanner -, mielőtt újra munkába állhatok. Ha gyakorlok meg minden.

Tannernek volt egy nagy előnye, amivel az orvos nem számolt: sosem tanult meg úszni. Nem kellett átallnia a csapkodós, hatástalan, loccsanós evickélésről a tengerlakók könnyedén tekergő mozgására.

A dokkok szélén ült, amikor a műtét óta először találkozott a munkatársaival. Meglepődtek, de barátságosak voltak, és egy kicsit aggódtak érte. Fattyú John, a delfin a közelben dugta ki a fejét a felszínre, és malacszemével Tannert méregette, élénk csattogásai valószínűleg vérben oldódó sértéseket takartak agyatlan cetnyelvén. De Tannert aznap reggel semmi sem bátortalaníthatta el. Úgy fogadta a kollégáit, mint egy király, és megköszönte az aggodalmukat.

Tarvíz és Jhour sodrásának határán volt egy kis lyuk a város szövetén, a hajók között: egy darabka tenger, ahol talán elfért volna egy közepes hajó, de amit inkább meghagytak úszómedencének. Nagyon kevés armadai kalóz tudott úszni, és ilyen időben még kevesebben akartak. Éppen csak maréknyi ember úszkált a nyílt víz kis tükrén, és azok is vagy vakmerőnek vagy mazochistának számítottak.

Tanner aznap és a következő napokon is órákig lebegett a víz alatt, az újfajta könnyedségtől és szabadságtól idegesen tárta szét a karját, nyitogatta az ujjait, próbálgatta a közöttük húzódó hártyát; belekapaszkodott a vízbe, és ügyetlen rándulásokkal húzta magát előre. Mellúszásra emlékeztető mozgással haladt. A lábujjai még mindig fájtak, de megfeszültek, és erősen tolták előre. A bőre alatt észrevétlenül lapuló kis lények aprócska mirigyekből olajokat pumpáltak a verejtékébe.

Kinyitotta a szemét, és megtanulta, hogy csukhatja be csak a belső szemhéjat - kivételes érzés volt. Megtanulta, miként láthat a víz alatt, milyen az, ha nem korlátozza egy esetlen sisak, nincs rajta vas, sem réz, sem üveg. Már nem csupán egy ablakon bámul ki, hanem szabadon szemlélődhetett, volt perifériás látása is.

De ami a leglassabban ment, ami a legfélelmetesebbnek bizonyult, és ahol a leginkább magára volt utalva - hiszen ki taníthatta volna? -, az a légzés elsajátítása volt.

Amint a víz a szájába ért, légcsöve reflexszerűen bezáródott, nyelve hátracsapódott, torka elszorult, és lezárta a gyomrába vezető utat, a tenger pedig átnyomakodott az érzékeny, új nyílásokon, felnyitotta Tannert. Olyan iszonyatosan erős sós íz öntötte el, hogy egy idő után már nem is érezte. Azt viszont annál inkább, amikor a víz átáramlott rajta, a nyakán, a kopoltyúján, és - az istenek vérére és nyálára meg minden testnedvére! - többé nem érezte szükségét annak, hogy lélegezzen.

Megtöltötte a tüdejét, mielőtt alábukott, már csak megszokásból is, de így, levegővel eltelve túl könnyű volt. Lassan, pánikkal vegyes elragadtatással kifújta a levegőt az orrán, és hagyta, hogy a feje fölött eltűnjenek a buborékok.

És semmit sem érzett. Nem szédült, nem rettegett. A vérében még mindig áramlott az oxigén, a szíve tovább vert.

Felette a többi városlakó sápatag kis teste esetlenül csapkodott a víz felszínén, örökre a belélegzett levegő rabszolgáiként kapálóztak. Tanner megpördült alattuk, ügyetlenül, de gyorsan tanult, csavarba is fordult rögtön, felnézett, lenézett - fel a fénybe, a testekre és a város hatalmas, egymásba kapcsolódó hajóformáira, majd le, a határtalanul kék sötétbe.

Tizenharmadik fejezet

Silas és Bellis két éjszakát töltött együtt.

Bellis napközben könyveket pakolt a polcokra, Sékelnek segített olvasni vagy a Croom parkról mesélt neki, néha pedig Carrianne-nel ebédelt. Ezután visszatért Silashoz. Néha beszélgettek, de a férfi nem igazán avatta be, ő mivel töltötte a nappali órákat. Bellisben ettől egyre erősödött az érzés, hogy Silas titkos terveket sző. Többször keféltek is.

A második éjszaka után Silas eltűnt. Bellis nem bánta. Egy ideje elhanyagolta Johannes könyveit, és most visszatérhetett a számára ismeretlen tudomány világába.

Silas három napig volt távol.

Bellis felderítőutakra indult.

Végre a város legtávolabbi zugaiba is eljutott. Látta Sütkér sodrás lángtemplomait és a több hajóhosszt elfoglaló hármasoltárok szobrait. Közösködben (ami egyáltalán nem bizonyult olyan durvának és félelmetesnek, mint azt korábban elhitették vele, alig volt több egy nagyon nagy, házsártos piacnál) látta Armada tébolydáját, egy gőzösön emelt roppant épületet, amit kegyetlen módon - legalábbis Bellisnek így tűnt -, a város kísértetjárta negyede mellé helyeztek.

Eburaház és Sütkér között ütközőzónaként lebegtek azok a tarvízi bárkák, amelyek a történelem egy pontján valami hóbort miatt leváltak a sodrásuktól. Bellis itt találta meg a Líceumot - a műhelyek és az osztálytermek egymás hegyén-hátán, veszedelmesen egyensúlyoztak egy hajó oldalán, mint egy hegy lejtőjére épült kisváros.

Armada egy szárazföldi város összes intézményével rendelkezett, és elkötelezetten hitt a tanulásban, a politikában meg a vallásban, legfeljebb kissé karcosabb stílusban. De attól, hogy a város tudósai harcedzettebbek voltak szárazföldi kollégáiknál, és inkább tűntek kalózoknak vagy csavargóknak, mint mondjuk doktoroknak, a szakértelmük nem lett kevesebb. Minden sodrásban akadt rendfenntartó szerv, Sütkér egyenruhás proktoraitól kezdve Tarvíz testőrkatonaságáig, akiket csak széles selyemövükről lehetett felismerni. Minden sodrásban más volt a törvény. Eburaház területén számos bíróság és peres tanács létezett, míg Tarvíz laza, erőszakos kalózfegyelmét korbáccsal tartották fent.

Armada profán és világi város volt, ahol az elhanyagolt templomokkal ugyanolyan tiszteletlenül bántak, mint a pékségekkel. Voltak templomai az istenként tisztelt Croomnak; a Holdnak és lányainak, hogy legyen hol köszönetet mondani a dagályért; a tenger istenségeinek.

Ha Bellis eltévedt, elegendő volt az éppen aktuális sikátorból kikeverednie, felnézni az árbocokhoz pányvázott aeroszkáfok rengetegére, és a sok lebegő alkalmatosság között megkeresni a mogorva Grand Easterly fölött sodródó Arrogance-et. A hatalmas léghajó volt az irányfény, ami mindig hazavezette.

A város közepén tutajok úsztak, sokszor tíz méter széles fa alkalmatosságok, groteszkül egyensúlyozó házakkal. Tűvékony tengeralattjárók imbolyogtak a barkentine-ek között. A vontahajókon a zagyvok üregei tátongtak. A szegényebb részeken lepusztult viskók düledeztek a fedélzeteken, vagy bizonytalanul tapadtak az egymáshoz kapcsolt kis bárkákra. Játéktermek, börtönök és elhagyatott hajótestek váltogatták egymást.

Ha a látóhatár felé nézett, néha láthatta felkavarodni a tengert: olykor minden egyértelmű ok nélkül csaptak fel a hullámok. Általában a szél volt a ludas, de Bellis néha teknőcrajokat is felfedezett, esetleg egy plesiosaurus vagy egy tengeri sárkány nyaka villant ki a vízből, de valami nagyon nagy és nagyon gyors lény háta is lehetett, ami beazonosítani sem bírt. A város körül és azon is túl zajlott az élet.

Esténként végignézte a halászbárkák hazatérését. Néha kalózhajók vitorláztak be a Bazilio-dokkba vagy Roppantórévbe, Armada hajtóművei, amelyek érthetetlen módon mindig visszataláltak a városukba.

Armadát elborították a hajók orrát díszítő szobrok. Ezek a díszesen faragott alakok a lehető legszokatlanabb helyeken bukkantak fel, de legalább annyira nem foglalkozott velük senki, mint Új-Crobuzonban a kopogtatókkal. Bellisszel többször megesett, hogy végigsétált egy piros téglás házsor mellett, és amikor kifordult a szűk utcácskából, váratlanul szembetalálta magát egy bámulatosan szép, elrozsdált fémnővel, aki penészes mellvértben, hámló, festett szemekkel meredt maga elé. Úgy lebegett a levegőben, mint egy kísértet, közvetlenül a hajója orrárboca alatt, ami a szomszéd fedélzet fölött egy sikátor mélyébe mutatott.

Mindenhol ott voltak. Vidrák, drakonok, halak, harcosok és nők. Legfőképpen nők. Bellis gyűlölte ezeket az üres tekintetű, buján gömbölyded alakokat, akik mogorván imbolyogtak a hullámzás ritmusára, és banális szellemekként kísértették a várost.

Eközben otthon befejezte az Esszék a fenevadakról kijegyzetelését, de továbbra sem tudott rájönni, mi lehet Armada titkos terve.

Néha eszébe jutott, merre járhat és mit csinálhat Silas. Nem dühítette a távolléte, egyszerűen kíváncsi volt, és egy kicsit értetlen. Végtére is a férfi volt az egyetlen ember, akit úgy-ahogy szövetségesének nevezhetett.

Silas lunuár ötödikén, este tért vissza.

Bellis beengedte. Nem érintették meg egymást.

A férfi fáradt volt és levert. Haja kócosan állt, ruhájából áradt a por. Hátradőlt a székben, és a szemére szorította a tenyerét. Érthetetlenül mormolt valamit, talán üdvözlésképpen. Bellis teát főzött neki. Várta, hátha megszólal, majd amikor ez hosszú ideig nem történt meg, visszaért a könyvéhez és a cigarettáihoz.

Több oldal jegyzettel végzett, mire Silas megszólalt.

- Bellis. Bellis. - A férfi megdörgölte a szemét, és a nőre nézett. - El kell mondanom valamit. Az igazságot. Bizonyos dolgokat elhallgattam előled.

Bellis biccentett, és Silas felé fordult. A férfinak most megint csukva volt a szeme.

- Vegyük leltárba a tényeket - folytatta lassan. - A város dél felé tart. A Sorghum... Tudod, mire való egyáltalán? A Sorghum, meg az összes többi fúrótorony, ami mellett a Terpsichoria elhozott benneteket, üzemanyagot pumpál fel a tenger alól.

Szélesre tárt karjával jelezte, hogy hatalmas mennyiségekről van szó.

- A föld alatt hatalmas mezőkben lapul az olaj meg a sziklanektár. Bizonyára láttad már azokat a próbafúrókat, amiket a szárazföldön használnak. Nos, a geoempaták meg a hozzájuk hasonló alakok hatalmas mennyiséget találtak ezekből az anyagokból a tenger alatt.

- Salkrikaltor déli része alatt rengeteg olaj van. Ezért építették fel ott több mint három évtizede a Trashstart, a Manikint meg a Sorghumot. Az első két torony támoszlopai ezer méter mélyen nyúlnak a víz alá, a tengerfenékig. A Sorghum viszont... különleges - mondta, majd felélénkülve, morbid élvezettel folytatta. - Valaki Armadában nagyon jól tudta, mit csinál, hidd el nekem. A Sorghum két üreges vastömbön áll, ha úgy tetszik, két tengeralattjárón. Nem helyhez kötött. Ez egy mélytengeri fúrótorony. Oda megy, ahova csak akar.

- Elég meghosszabbítani a fúrótengelyt, és csak Szátyár tudja, milyen kurva mélyre leérnek vele. Mérföldekre is akár. Olajat nem találsz csak úgy bárhol. Ezért időztünk ilyen sokat egy helyben. Armada egy üzemanyagmező fölött lebegett, amit a Sorghummal csapoltak meg, és addig nem is mehettünk tovább, amíg elegendő tartalékot nem halmoztunk fel.

Honnan tudsz te ilyeneket? - gondolta Belis. - Miféle igazságot akarsz elmondani nekem?

- Szerintem nem csak olajat fúrtak - folytatta Silas. - Figyeltem a fúrótorony fölött a lángokat. Szerintem sziklanektár lesz az.

Sziklanektár. Viszkózus és súlyos, mint a magma, de jéghideg. És csak úgy hemzsegnek benne a thaumaturgonok, a mágikusan feltöltött részecskék. Súlyának többszörösét éri aranyban, gyémántban, olajban vagy vérben.

- Nincs olyan elcseszett hajó, ami sziklanektárt használna a gépekhez - mondta Silas. - Bármilyen célból is gyűjtenek belőle tartalékot, nem a flottájukért teszik. Nézzük csak végig az eseményeket. Dél felé haladunk, mélyebb, melegebb vizekre. Le merem fogadni, hogy a tenger alatti sziklagerincek felé tartunk, ahol bőven akadnak lerakódások. Olyan útvonalon, ahol a Sorghum bárhol leállhat fúrni. És ha elérünk az út végéhez, bárhol is legyen az, Johannes barátod meg új munkaadói több tonna sziklanektárt és Szátyár tudja, mennyi olajat fognak felhasználni... valamire. Viszont addigra... - a férfi elhallgatott és nem eresztette Bellis tekintetét. - Addigra túl késő lesz.

Mondd már el - gondolta a nő, és Silas biccentett, mintha csak a fejébe látott volna.

- Amikor találkoztunk a Terpsichoria fedélzetén, emlékszem, meglehetősen feldúlt állapotban voltam. Azt mondtam neked, azonnal vissza kell térnem Új-Crobuzonba. Ezt a múltkor fel is emlegetetted. És azt mondtam, hazudtam. Pedig nem. Amit a Terpsichorián hallottál tőlem, igaz: muszáj hazatérnem. A fenébe, valószínűleg erre már te is rájöttél. - Bellis nem szólt semmit. - Nem tudtam, mennyit... Nem tudtam, megbízhatok-e benned, hogy egyáltalán érdekel-e, amit mondani akarok. Sajnálom, amiért nem voltam őszinte hozzád. A pokolba is, Bellis, most már megbízom benned. És szükségem van a segítségedre.

- Igaz, amit a hínárnyokról mondtam korábban. Igen, néha minden egyértelmű és felfogható ok nélkül kiszemelnek valami szerencsétlent. Néha csak úgy eltűnnek emberek, a hínárnyok, a mélységlakók kénye-kedve szerint. De az nem igaz, amit a saját helyzetemről meséltem. Valójában pontosan tudom, miért akartak megölni.

- Ha a hínárnyoknak úgy tartaná kedve, bármikor felúszhatnának a folyó felső sodrásához, a Bezhek-előhegység csúcsához, ahol az összes víz összefolyik. Itt át tudnak jutni a Kankó-folyó vizébe is. A hegyek túloldalán pedig a sodrás levinné őket egyenesen Új-Crobuzonba.

- Mások a föld alatti alagutakon keresztül kijuthatnak az óceánba, és onnan közelíthetik meg a várost. A hínárnyok a tengerben és az édesvízben egyformán jól érzik magukat. Nyugodtan bejuthatnak a Vas-öbölbe. Onnan a Szurokfolyamba, azon fel Új-Crobuzonba. Ha el akarnák foglalni a várost, semmi másra nem lenne szükségük hozzá, mint elhatározásra. És most már tudom, hogy rendelkeznek a megfelelő elszántsággal.

Bellis még sohasem látta a férfit ilyen feszültnek.

- Amikor köztük éltem, hallottam a szóbeszédet. Hatalmas terv formálódott. Volt egy ügyfelem, egy mágus, egyfajta orgyilkos-pap, akinek újra meg újra elhangzott a neve. Kezdtem nyitva tartani a szememet meg a fülemet. Ezért akarnak megölni. Mert rájöttem valamire.

- A hínárnyok nem ismerik a titoktartást, nem tudják, mi az a rendőrség. A bizonyíték végig ott volt előttem, de sokáig tartott, mire felismertem. Mozaikdarabkák, tervrajzok, iratok. Nem kevés időmbe került, de végül felfogtam a jelentőségüket.

- Mire bukkantál? - kérdezte Bellis.

- Tervekre - felelte a férfi. - Egy invázió terveire.

- Elképzelni sem tudsz ehhez foghatót - mondta Silas.

- Az istenek a tanúim, a történelmünk igazán bővelkedik árulásban és kiontott vérben, de... A mindenit, Bellis... Te még nem láttad a Gengrist. - A hangjából egészen új elkeseredettség csendült ki. - Nem láttad a végtagfarmokat. Meg a manufaktúrákat, azokat a kurva epemanufaktúrákat. Sohasem hallottad azt a zenét.

- Ha a hínárnyok elfoglalnák Új-Crobuzont, nem taszítanának rabszolgaságba senkit, nem rendeznének vérfürdőt, még csak fel sem zabálnának minket. Ez mind... túlságosan... ép ésszel felfogható lenne.

- De miért? - kérdezte Bellis nagy nehezen. - Mit akarnak? Szerinted képesek rá?

- Bár sejteném. Az égvilágon senki sem tud róluk semmit. Szerintem az új-crobuzoni kormánynak kiforrottabb tervei vannak egy kicseszett Teshből indított támadás esetére, mint a hínárnyok inváziójára. Soha az életben nem volt okunk tartani tőlük. De vannak... módszereik, tudományágaik és speciális thaumaturgiájuk. Igen - bólintott Silas. - Szerintem lenne esélyük.

- Ugyanazért akarják Új-Crobuzont, mint bármelyik más állam vagy törzs Bas-Lag világán. Mert mi vagyunk a leggazdagabbak, a legnagyobbak, a leghatalmasabbak. Gondolj csak az iparunkra, a forrásainkra, a katonaságunkra... Arra a sok mindenre, amink van. De Shankellel, Dreer Samherrel, Neovadannal vagy Yoraketche földjével ellentétben a Gengrisnek van esélye.

- Segíti őket a meglepetés ereje. Megmérgezhetik a vizet, bejuthatnak a csatornarendszerbe, és a város bármelyik istenekverte hasadéka, lefolyója vagy víztartálya az előretolt helyőrségük lehet. Véget nem erő gerillaháborút indíthatnak ellenünk, olyan fegyverekkel, amiket felfogni sem bírunk.

- Láttam, mire képesek a hínárnyok, Bellis. - Silas hangja törődöttnek tűnt. - Láttam, és éppen ezért félek tőlük.

Kintről nagyon halkan beszűrődött az álmosan civakodó majmok lármája.

- Ezért menekültél el - törte meg Bellis a csendet.

- Ezért menekültem el. Alig hittem el, mire bukkantam. De elveszítettem a fejemet, és... Elcsesztem az időt, alaposan. - Hirtelen haragosan csendült a hangja. - És amikor végre rájöttem, hogy kurvára nem tévedtem, ez nem valami félreértés, és azok ott valóban egy ép ésszel felfoghatatlan, istenekverte apokalipszist akarnak elszabadítani a városomban, akkor elmenekültem. Elloptam azt a tengeralattjárót, és eltűntem.

- Tudják, hogy... tudod? - kérdezte a nő. Silas nemet intett.

- Nem hiszem - válaszolta. - Magammal hoztam pár holmit, hogy tolvajnak tűnjek.

Bellis látta rajta, mennyire feszíti az idegesség. Eszébe jutott néhány heliotípia, amit a férfi jegyzetfüzetében látott. Ettől meglódult a szíve, és a riadalom lassan terjedt végig az erein, mint valami betegség. Próbálta felfogni a hallottak jelentőségét. Az egész túlságosan grandiózus volt, nem bírta megérteni vagy befogadni. Hogyan fenyegetheti bármi Új-Crobuzont?

- Szerinted mikor kerül rá sor? - suttogta.

- Csetig várniuk kell, mert csak akkor tudják learatni a fegyvereket - mondta a férfi. - Talán hat hónapunk van. Meg kell tudnunk, mit tervez Armada, csak akkor lehetünk biztosak abban, merrefelé tartunk, és minek ez a kurva sok sziklanektár. Mert... mert üzenetet kell küldenünk Új-Crobuzonba.

- Miért nem mondtad el korábban? - kérdezte Bellis alig hallhatóan.

Silas tompán felnevetett.

- Fogalmam sem volt, kiben bízhatok ebben a városban. Én is el akartam menekülni innen, próbáltam megtalálni a hazafelé vezető utat. Sokáig tartott, mire beláttam, hogy ilyen nem létezik. Azt gondoltam, majd személyesen viszem Új-Crobuzonba az üzenetet. És ha nem hittél volna nekem? És ha kém vagy? Ha mindent elmondasz új uraidnak?

- Miért ne? - vágott közbe Bellis. - Nem éri meg legalább átgondolni a lehetőséget? Talán segítenének eljuttatni az üzenetet...

Silas undok hitetlenkedéssel bámult rá.

- Elment az eszed? - kérdezte. - Szerinted segítenének? Magasról köpnek rá, mit történik Új-Crobuzonnal. Leginkább annak örülnének, ha elpusztulna... Eggyel kevesebb vetélytárs a tengeren. Mit gondolsz, csak úgy hagynák, hogy megmentsük? Szerinted érdekelné őket? Ezek a nyomorultak nagy eséllyel mindent megtennének, hogy akadályozzanak minket, és hagynák, hadd tegyék a hínárnyok, amit jónak látnak. Mellesleg láttad, miként bánnak az új-crobuzoni tisztekkel és ügynökökkel. Átkutatnák a papírjaimat, a jegyzeteimet, és azonnal kiderülne, hogy Új-Crobuzon embere vagyok. Szátyár szerelmére, Bellis, tudod, mit műveltek a kapitánnyal. Szerinted mit tennének velem?

Szavait hosszas csend követte.

- Szükségem volt... van valakire, akivel együtt dolgozhatok. Egyikünknek sincsenek barátai a városban. Sem szövetségesei. Több ezer mérföldnyire innen veszély fenyegeti az otthonunkat, és itt senkiben sem bízhatunk. Tehát nekünk kell valahogyan hazajuttatni az üzenetet.

Hirtelen elhallgatott, de mivel egyikük sem szólalt meg, hosszúra nyúlt a csend. Egyre mélyült, és ez most őszintén rettenetesnek tűnt, mert mindketten tudták, hogy meg kellene törniük. Terveket kellene kovácsolniuk.

És mindketten meg is próbálták. Bellis többször is szóra nyitotta a száját, de a torkában elhalt a hang.

Elkötünk egy csónakot - akarta mondani, de az ötlet puszta ostobasága belefojtotta a szót. - Ketten kievezünk egy lélekvesztőben a vízre, az őrhajók között, egy darabig még lapátolunk, aztán vitorlát bontunk, és elindulunk hazafelé. - Aztán majdnem felnyögött, amikor megpróbálta minden gunyorosság nélkül végiggondolni az esélyeiket. - Elkötünk egy léghajót. Csak fegyverekre és gázra lesz szükség, meg vízre, és szénre a kazánhoz, meg innivalóra, ami kitart kétezer mérföldön át, meg egy térképre, hogy megtudjuk, hol lehetünk az istenekverte Duzzadó-óceán elbaszott közepén...

Semmi. Semmi nem jutott eszébe, semmi értelmeset nem bírt mondani.

Csak ült ott, és próbált megszólalni, kitalálni, miképpen menthetné meg Új-Crobuzont, a szülővárosát, amit hevesen, de minden romantikus képzelgés nélkül szeretett, és amit most iszonyatos veszély fenyegetett. De teltek-múltak a percek, és mindegyikkel egyre közelebb kerültek esethez, a nyárhoz, a hínárnyok szörnyű betakarításához, és Bellis még mindig nem bírt megszólalni.

Lelki szemei előtt puffatag angolnákra emlékeztető testek lebegtek, sziklakemény, visszahajló agyarú lények úsztak a jéghideg vízben az otthona felé.

- Ó, édes istenek, ó, Szátyár... - szakadt ki belőle önkéntelenül. Silas zaklatott szemébe nézett. - Édes istenek, mihez kezdünk most?

Tizennegyedik fejezet

Armada, mint valami hatalmas, felpuffadt teremtmény, lassan átsodródott a melegebb vizekre.

A polgárok és a katonák félretették a bélelt ruhadarabokat. A Terpsichoria kényszertoborzottjai teljesen megzavarodtak, őszintén felkavarta őket a puszta gondolat, hogy az évszakok elől meg lehet szökni.

Az évszakok mindössze szemléletmódtól függtek, csak az számított, ki honnan nézte lassú múlásukat. Amikor Új-Crobuzonban beköszöntött a tél, Bered Kai Nevben nyár volt (vagy legalábbis ezt állították), pedig a világ két átellenes felének ugyanolyan hosszú éjszakák és nappalok jutottak. A hajnal a világ minden pontján hajnal volt.

Megugrott az Armada mikroklímájában élő madarak száma. A város mozgó tetőihez ragaszkodó pintyőkék, fecskék és galambok apró, belterjes populációja új jövevényekkel bővült, a Duzzadó-óceán mentén vonuló, meleget kereső vándormadarakkal. A gigantikus rajokból néhány példány a városban ragadt - csak pihenni és inni szálltak le, de végül maradtak.

Zavartan keringtek Eburaház szélkerekekkel díszített tornyai körül, és alattuk egymást követték a Demokratikus Tanács újabb meg újabb válságértekezletei, ahol hevesen és teljesen hatástalanul vitatkoztak Armada haladási irányáról. Abban minden tanácsnok egyetértett, hogy a Szeretők titkos tervei semmi jót nem jelentenek a városra nézve, és mindenképpen tenniük kell valamit, majd annál nyomorúságosabban marták egymást, minél világosabbá vált a tehetetlenségük.

Korábban is Tarvíz volt a legerősebb sodrás, de most, mióta a Sorghumot is megszerezték maguknak, a Demokratikus Tanács semmit sem tehetett ellenük.

(Ennek ellenére Eburaház puhatolózó megbeszéléseket kezdeményezett a Brukolakkal.)

Tanner számára nem is a kopoltyús légzés volt a legnehezebb, még csak nem is a béka-vagy vogyanojszerű mozgás, hanem az, hogy minden alkalommal farkasszemet kellett néznie a roppant, fekete vízzel. Nem riadhatott vissza tőle.

Búvárruhában betolakodó volt odalent. Kihívta maga ellen a tengert, de páncélt is viselt hozzá. A hágcsókba, pányvákba kapaszkodva tisztában volt azzal, hogy a végtelen űr alatta nem csak úgy tátong, mint egy éhes száj, hanem pontosan az is. Egy világméretű száj, ami el akarta nyelni.

Most viszont szabadon úszott, és egyre lejjebb ereszkedett a sötétbe, ami már nem kívánta felfalni. Tanner fokozatosan ereszkedett le a mélybe. Először olyan közel maradt a felszínhez, hogy megérinthette volna az úszó emberek lábát. Kukkolókra jellemző örömmel töltötte el, ahogy az őrülten kapálózó alakokat figyelte lentről. Ha azonban a fénytelen mélység felé fordult, a gyomra összeszorult a kérlelhetetlen sötétség gondolatától, és gyorsan megfordult, hogy a fény felé iparkodjon.

De mindennap egyre mélyebbre ment.

Elhagyta Armada tőkesúlyait, kormánylapátjait és lefelé kitüremkedő csöveit. Az őrszemként rájuk tapadó hosszú hínárcsomók hiába nyújtóztak felé, besurranó tolvajként cikázott el közöttük. A mélységbe bámult.

Áttört a város hulladékán nyámmogó csalihalak raján, és máris a kristálytiszta vízben volt, ahol semmi sem volt már Armadából. A város alatt lebegett, jóval alatta.

Mozdulatlanul állt a vízben. Nem is volt nehéz.

A nyomás gyengéden cirógatta, puhán szorult rá, mint a pólya.

Armada hajói majdnem egy mérföld hosszan szóródtak szét a tengeren, és elfogták a fényt. Tanner feje fölött Fattyú John darázsként sürgött-forgott a dokkok alatt. A szürkületi vízben sűrű rétegekben lebegtek a különféle részecskék, egymás hegyén-hátán nyüzsögtek az apró élőlények. És a planktonokon túl haloványan derengtek Armada tengeri sárkányai és tengeralattjárói, megannyi sötét árnyék a város talapzata körül.

Tanner keményen küzdött a szédüléssel - fogta, és átalakította valami mássá. Az ámulat nem csökkent benne, csak a félelem. Ezt a félelmet formálta alázattá.

Átkozottul kicsi vagyok - gondolta, miközben úgy lebegett ott, mint porszem a rezzenéstelen levegőben -, a tenger pedig átkozottul nagy. De ez így van rendjén. Meg tudom csinálni.

Tanner Angevine-nel szemben szégyenlős volt és kissé tartózkodó, de Sékel kedvéért keményen próbálkozott.

A nő eljött hozzájuk enni. Tanner megkísérelt ugyan beszélgetni vele, de Angevine hideg volt és visszahúzódó. Inkább csendben ültek és majszolták a moszatkenyeret. Fél óra múlva Angevine intett Sékelnek, és a fiú gyakorlott mozdulattal lépett mögé, hogy néhány darab szenet szórjon a hátára erősített tartályból a kazánjába.

Angevine szégyenkezés nélkül tűrte Tanner pillantását.

- Rendszeresen táplálni kell? - kérdezte végül a férfi.

- Nem a leghatékonyabb típus - felelte a nő lassan (sósvíziül, mert nem volt hajlandó egykori anyanyelvét, a ragamollt beszélni).

Tanner biccentett. Eszébe jutott az öregember a Terpsichoria börtönfedélzetéről. Beletelt egy kis időbe, mire megint megszólalt. Szégyenlős volt az újraformált nő közelében.

- Milyen modell? - kérdezte nagy sokára. Angevine döbbenten meredt rá, és Tannerben meglepetten tudatosult, hogy a nő szinte semmit sem tud újraformált teste működéséről.

- Valószínűleg régi típus - folytatta a férfi lassan. - Alig egy sorozat dugattyúval, kapcsolódoboz nélkül. Ezek sohasem voltak igazán jó konstrukciók - Egy pillanatra elhallgatott.

Gyerünk, folytasd! - gondolta. - Talán igent mond, és a kölyök nagyon boldog lesz.

- Ha nincsen ellenedre, vethetek rá egy pillantást. Egész életemben gépekkel dolgoztam. Még akár... Akár... - Elakadt a hangja, mert a szó, amit használni akart, egy élőlényre vonatkoztatva annyira obszcénül hangzott. - Akár fel is újíthatlak.

Gyorsan ott is hagyta az asztalt, színleg még egy adag gulyásért, hogy ne kelljen hallania Sékel zavarba ejtő monológját: a Tanner iránti hálát és a vonakodó Angevine győzködését. Ugyan már, Ange, Tanner a legjobb cimborám; öreg, te vagy a legjobb cimbora. Angevine feldúltnak látszott. Nem szokott hozzá az ilyen ajánlatokhoz, legfeljebb azokhoz, amiért viszonzást is kértek.

Nem miattad tenném - gondolta Tanner, és arra gondolt, bárcsak neki is elmondhatná. - Hanem a fiúért.

Még messzebbre húzódott tőlük, miközben suttogva beszélgettek. Türelmesen hátat fordított nekik, majd gatyára vetkőzött, és a tengervízzel teli bádogkádba merült. Ez megnyugtatta. Ugyanazt a pazar kikapcsolódást nyújtotta, mint valaha a forró fürdő. Remélte, hogy Angevine megérti a motivációit.

A nő nem volt ostoba. Egy idő múlva megszólalt és valami olyasmit mondott, hogy köszöni, ez jó ötlet. Tehát beleegyezett, és a férfiban enyhe meglepetéssel tudatosult, hogy örül neki.

Sékelt még mindig izgalomba hozta a néma hangok állandó lármája, amit a betűk ismerete szabadított el körülötte, de minél jobban olvasott, annál hatékonyabban tudott uralkodni a hangzavaron. Most már nem fordult elő olyan, hogy egyszer csak megtorpant egy folyosó közepén, és tátott szájjal meredt egy feliratra.

Az első hétben szinte megrészegült a falfirkáktól. Falak és hajók oldalai előtt ácsorgott, tekintete lassan kúszott végig a város bőrére fújt, vésett vagy rajzolt üzenetek garmadáján. A stílusok sokszínűsége elképesztette - ugyanazt a betűt több tucatnyi különböző módon írták, mégis mindig ugyanazt jelentette. Sékel erre még most is változatlan örömmel tudott rácsodálkozni.

A feliratok többsége trágárság volt, esetleg politikai tartalmú szöveg, mint az „Avarpart, baszd meg!”. És rengeteg név. Valaki szeretett valakit, és ezt újra meg újra megismételte. Szexuális vagy más jellegű vádaskodások is akadtak. Basrum vagy Peter vagy Oliver egy fasz, egy kurva, egy buzi, vagy bármi más. A betűk változatossága miatt minden felirat más hangon beszélt.

A könyvtárban is egyre csillapuló hévvel szabadult rá a polcokra, kevéssé részegítette meg a kapkodás és az izgalom, de azért még mindig szép számban halmozta fel a könyveket, hogy aztán lassan olvasgasson, és kiírja az ismeretlen kifejezéseket.

Néha rábukkant olyan szavakra, amelyek első ízben kifogtak rajta, de azóta kijegyzetelte és megtanulta őket. A felismerés örömmel töltötte el. Úgy érezte magát, mint egy róka, akinek sikerült elkapnia a zsákmányát. Ilyen volt a „mélyreható”, a „karrierista” és a „khepri”. Második találkozásukkor megadták magukat, és ő habozás nélkül olvasta mindegyiket.

Az idegen nyelvű kötetek polcai között kicsit megnyugodhatott. Lenyűgözte a sok titokzatos ábécé és ortográfia, az idegen gyermekeknek szánt idegen képek. Ha egy kis csendet akart a fejében, ezek között turkált. Ezek a könyvek nem kiabáltak vele.

Egészen addig a napig, amíg a kezébe nem akadt egy, ami mégis beszélt hozzá.

Szürkületkor valami lustán kibukkant a tenger mélyebb rétegeiből, és Armada felé tartott.

A víz alatt dolgozó mérnökök utolsó műszakja épp befejeződött. Lassan kapaszkodtak felfelé a város hasára erősített létrákon és rozsdás fogódzókon. Zihálva kapkodták a levegőt nehéz sisakjaikban, le sem néztek, nem is sejtették, mi közeledik.

Tanner Sack Hedrigallal ült a Bazilio-dokk szélén. A lábukat lógázták egy kisméretű kog peremén, mint a gyerekek, és a ládákat pakoló darukat nézték.

Hedrigall aznap nagyon rejtélyes volt. Beszélgettek, de kibújt a válaszok alól, csak célozgatott, vagy homályos értelmű kijelentéseket tett. Tanner sejtette, hogy arról a titokzatos megbízatásról lehet szó, amiben számtalan más kollégája is részt vett, de egyikük sem beszélt róla soha. Információ híján Tanner semmit sem értett Hedrigallból. Csak abban lehetett biztos, hogy a barátja boldogtalan, és fél valamitől.

Nem messze tőlük mérnökök kis csoportja lábalt ki a vízből a tutajokra meg viharvert gőzösökre erősített létrákon. A fejük felett remegő gépek szivattyúzták a sisakjaikba a levegőt.

Alattuk, a kikötő elzárt zugában váratlanul fortyogni kezdett a víz. Tanner megérintette Hedrigall karját, csendre intette, majd a nyakát nyújtogatva felállt.

Valami történt a parton. Munkások rohantak elő, és a hajókra rángatták a búvárokat. Egyre többen bukkantak a felszínre: vadul csapkodtak, és elkeseredetten nyúlkáltak a sisakjaikhoz vagy a létrák felé. A hullámok között barázda nyílt, majd megjelent Fattyú John. Olyan vadul csapkodott a farkával, hogy már-már állt a vízen, és úgy locsogott, mint a városi majmok.

Valaki felhúzódzkodott az egyik létrán, lelökte a sisakját, és hangosan felüvöltött.

- Csontoshal! - üvöltötte. - Még vannak lent emberek!

Hirtelen aggodalmas arcok jelentek meg az ablakokban. Sokan abbahagyták, amit éppen csináltak, és a vízhez rohantak, kihajoltak az öbölben lebegő csónakokról, a hullámok felé mutogattak és a dokkban állók felé kiabáltak.

Vérvörös felhő terült szét a felszínen. Tanner szíve kihagyott egy pillanatra.

-A késedet! - kiáltott Hedrigallra. - Ide azt a kurva kést! - Habozás nélkül ledobta az ingét, és futásnak eredt.

Már a levegőben volt, amikor a csápjai lassan kinyújtóztak. Hedrigall valamit üvöltött a háta mögött, de nem értette, mit. Aztán megnyúlt, úszóhártyás lába a vízbe csapódott, elárasztotta a hideg, és már a felszín alatt is volt.

Tanner vadul pislogott. Belső szemhéja a helyére csúszott, és végre látott. Nem messze tőle, a tengervíz félhomályában tengeralattjárók árnyai úsztak lomhán a város alatt.

Az utoljára maradt emberek nehéz búváröltözékük miatt lassan és nehézkesen araszoltak a fény felé. Helyenként széles felhőben lebegett a vér. Porcdarab sodródott elő a húscafatok közül - valaha Armada egyik őrcápája volt.

Tanner elrúgta magát, és fürgén úszott lefelé. Valamivel lejjebb, egy hatalmas cső végén félelemtől dermedt alak kapaszkodott a fémbe. Alatta pedig lángnyelvként villant fel és tűnt el egy sötét árnyék.

Tanner döbbenten hátrahőkölt. A lény óriási volt.

A feje felett tompa zajjal csapódtak a vízbe a testek. Fegyveresek ereszkedtek lefelé - a hevederekbe csatolt férfiakat darukkal eresztették le, szigonyokat és lándzsákat markoltak, de lassan mozogtak. Meg-megálltak, az odafent dolgozó gépek kénye-kedve szerint.

Váratlanul Fattyú John cikázott el Tanner mellett. Meg is ijesztette. Aztán körülnézett, és látta, hogy az alsóváros rejtett zugaiból sorban bukkannak elő Sütkér hallgatag halemberei, és megindulnak a lenti ragadozó felé.

Tanner felbátorodva követte őket.

Közben vadul járt az agya. Azt tudta, hogy időnként előfordulnak ilyen támadások - vörös cápák, farkashalak, horogpolipok és egyéb ragadozók előszeretettel csaptak le a halketrecekre -, de személyesen még egyet sem élt át. Sohasem látott még dinincthyst, azaz csontoshalat.

Még szorosabban markolta Hedrigall kését.

Hirtelen undor fogta el, amikor tudatosult benne, hogy éppen egy vérfelhőn úszott át. Érezte az ízét a szájpadlásán és a kopoltyúin. Aztán elszoruló gyomorral pillantott a mellette süllyedő búvárruha szétmarcangolt maradványára, amiben még lebegtek a cafatok.

Egyszer csak elérte a hosszú cső végét, nem messze a vérző, mozdulatlanul kapaszkodó alaktól, és a búvár alatt forgolódó árnyék megindult feléje.

Tanner érezte, hogy hullámként csap át rajta a felkavarodó víz, majd lenézett, és hangtalanul felüvöltött.

Méretes, tompa pofájú hal száguldott felé. Fejét csontpáncél borította, sima és gömbölyű, mint egy ágyúgolyó, amit csak egy roppant száj tört meg. Tanner fogakat nem is látott benne, csak két borotvaéles csontszegély őrölte a vizet. Helyenként véres húsdarabok lebegtek rajtuk. A halnak hosszú, elnyújtott teste volt, de farokúszó nélkül. Hátúszója alacsonyan, áramvonalasan húzódott végig a farokcsontig.

Tíz méternél is hosszabb volt. Tannerre rontott, akkorára tátott szájjal, hogy erőfeszítés nélkül ketté is haraphatta volna. Apró kis szeme ostobán és rosszindulatúan csillogott védőpáncélja alatt.

Tanner idióta bátorsággal felüvöltött, és felemelte a kést.

Fattyú John cikázott el mellette, és hátulról csapott le a csontoshalra. A hatalmas ragadozó hátborzongató fürgeséggel és kecsességgel pördült meg, majd kitátott szája a delfin felé csattant. Csontpengéi szörnyű csikorgással csapódtak egymásnak.

Aztán széles mozdulattal irányt változtatott, és kilőtt Fattyú John után. Körös-körül felkavarodott a víz, és apró csontlándzsák szelték a tengert: a gőteszerű halemberek különös fegyvereikkel célba vették a dinincthyst. Az rájuk sem hederítve üldözte tovább a delfint.

Tanner vadul taposta a vizet. Begörcsölt a lába, de csak elérte a kapaszkodó búvárt. Amikor végre körülnézett, riadtan látta, hogy a csontpáncélos, hatalmas hal Fattyú John minden erőfeszítése ellenére mélyre ereszkedett ugyan, de most megfordult, és egyenesen felé indult.

Még egy utolsó rúgással a csőhöz sodorta magát, és a búvár után nyúlt. Közben vadul dobogó szívvel bámulta a közeledő dinincthyst. Csápjai megragadták a fémet. Jobb kezével a kését markolta, és imádkozott, hogy Fattyú John, a gőteemberek vagy a fegyveres búvárok mielőbb megérkezzenek. Bal kezével a kapaszkodó alak felé nyúlt.

Tapogatózó ujjai puha melegbe nyúltak, ami hátborzongató könnyedséggel engedett, és Tanner azonnal visszarántotta a kezét. Egy pillanatra felnézett a mellette kapaszkodó alakra.

A sisakot teljesen elöntötte a víz. Elkerekedett szemű, hófehér arc bámult vissza rá felpuffadva. A csontoshal középen harapta szét a búvárruhát, és kitépte a férfi gyomrát. A belek hínárként lengedeztek a vízben.

Tanner egy nyögéssel elrúgta magát onnan. Érezte, hogy lentről közeledik a dinincthys, és most már a félelem hajtotta előre, de közben vadul kaszabolta a semmit, a mellette elcikázó redők és pikkelyek tömegét, a több tonnányi megfeszülő izmot, a csonton csikorduló csont víz alatt is hallható hangját. A fémcső megremegett, amikor a lény letépte róla a hullát. A tompa fejű ragadozó villámként cikázott Armada tőkesúlyainak erdejében, szájában a halottal.

Fattyú John és Sütkér halemberei követték, de ezzel a könnyed lendületet nem bírták felvenni a versenyt. Tanner döbbenten, céltalanul úszott utánuk, de a rémséges hal emléke önkéntelenül is lelassította és megborzongatta. Erőtlenül tudatosult benne, hogy vissza kellene térnie a felszínre, takarókba kellene burkolóznia egy bögre cukros teával a kezében, mert nagyon félt és nagyon rosszul volt.

A dinincthys egyre mélyebbre merült, a gyilkos nyomású vízrétegek felé, ahol üldözői azonnal elpusztultak volna. Tanner lassan sodródott a vízben, és a csontoshal után bámult. Próbálta nem belélegezni a szétfoszló vérfelhőt. Teljesen egyedül maradt.

Úgy vonszolta magát felfelé, mintha a víz kátránnyá változott volna. Ismeretlen hajófenekek alatt járt és érezte, hogy eltévedt. Még mindig maga előtt látta a halott férfi grimaszát és kiontott beleit. Mire nagy nehezen összeszedte magát, és megfordult a vízben, a Bazilio-dokk mozgékony hajói és a Télpiac morzsaként lebegő csónakjai a messzeségben lebegtek és amikor felnézett, a feje fölött, egy hatalmas hajó hideg árnyékában meglátta a város aljáról lelógó bizonytalan formákat, amiket bűbájjal lepleztek és őrszemekkel felügyeltek, és amiket Tannernek soha nem lett volna szabad megpillantania. Azt is látta, hogy össze van kapcsolva más, szintén bizonytalan körvonalú valamikkel, és Tanner egyre közelebb emelkedett, most nem állt útjába őrcápa, hiszen széttépte a nála is nagyobb ragadozó, és egyre tisztultak, élesedtek a formák. Hirtelen ott volt mellette, alig néhány méterre, és a zavaros vízen, a látványt elködösítő hexek erején túl is tisztán látott, és pontosan tudta, mi van a város alatt.

Másnap Bellist minden munkatársa a víz alatti rém támadásának részletes beszámolójával fogadta.

- Az istenek rúgják meg - mondta Carrianne szörnyülködve. - El tudod képzelni? Hogy csak úgy cafatokra tép egy ilyen dög? - Minél hosszasabban taglalta az esetet, annál gyomorforgatóbbá váltak a részletek.

Bellis alig figyelt rá. Az járt a fejében, amit Silastól hallott. Úgy állt a dologhoz, mint többnyire mindenhez - hűvösen próbált intellektuális fogást találni a problémán. Könyveket keresett a Gengrisről, de nem sok olyat talált, ami ne dajkamese vagy abszurd spekuláció lett volna. Nagyon nehéznek - sőt szinte lehetetlennek - bizonyult átérezni az Új-Crobuzonra leselkedő veszély nagyságát. A város egész életében körülvette, roppant, permanens és tarka tömegként nyújtózott körülötte. A puszta elképzelés, hogy valami fenyegetheti, felfoghatatlannak tűnt.

Viszont maguk a hínárnyok is felfoghatatlannak tűntek.

Bellist őszintén megriasztotta Silas beszámolója és leplezetlen félelme. Morbid különcséggel megpróbálta elképzelni, milyen lenne Új-Crobuzon az invázió után. Gondolatkísérletnek indult, mintha azt játszaná, mennyire rémisztő képekkel merészeli megtölteni a képzeletét. Viszont idővel már nem bírt megálljt parancsolni a dolognak, mintha leállíthatatlan laterna magica forgott volna a fejében.

Látta maga előtt a tetemekkel teli folyókat, ahol hullámokat kavarnak a mélyben elsuhanó hínárnyok. Megperzselt virágszirmok szállingóznak a kiégett Fukszia-palotából; a Vízköpők Parkjában törött szobrok hevernek. Az Üvegház burkolata felrepedt, akár a tojáshéj, és egymás hegyén-hátán fekszenek bent a kaktuszemberek holttestei. Bellis még a romba dőlt Perdido pályaudvart is elképzelte: megcsavarodva, görbén meredeztek belőle a sínpárok, a leomlott homlokzat feltárta a fénytől elzárt, bonyolult járatrendszereket.

Látta maga előtt, milyen lenne a tetők fölé évelő vénséges, roppant Bordák íve törötten, ha a kecses vonalakat csontporrá zúznák.

A gondolat megdermesztette. De tehetetlen volt. Ebben a városban senkit nem talált, akit érdekelt volna ez a veszedelem. Egyedül maradtak Silasszal, és amíg rá nem jönnek, mi történik Armadában, és merre tart a város, addig esélyük sincs elmenekülni innen.

*

Bellis hallotta a nyíló ajtó nyikordulását, és felpillantott a könyvkupacok mögül. Sékel topogott a küszöbön, és valamit szorongatott a kezében. Bellis köszönni akart a fiúnak, de meglátta az arcát, és nem szólt semmit.

Sékel olyan komolyan és bizonytalanul bámult rá, mintha nem tudná eldönteni, vajon elkövetett-e valami rosszat vagy sem.

- Valamit mutatni szeretnék - mondta végül lassan. - Tudja, hogy leírom az összes olyan szót, amit először nem értek. Aztán amikor egy másik könyvben újra meglátom ezeket, már felismerem őket. És.. - A kezében tartott könyvre pillantott. - És találtam egy ilyen szót tegnap. A könyvet nem ragamoll nyelven írták, és ez a szó... nem ige vagy főnév vagy ilyesmi. - A terminológiát Bellis tanította meg neki, és Sékel meg is nyomta a hangsúlyokat: nem büszkeségből, hanem jelezve a fontosságukat.

Átnyújtotta a könyvecskét.

- Ez egy név.

Bellis szemügyre vette a könyvet. A szerző nevét a borítóba préselték, és mára elkopott fémmel színezték ki.

Krüach Aum.

Ez volt az a könyv, amit Tintinnabulum keresett, ami kulcsfontosságú szerepet játszott a Szeretők terveiben. Sékel megtalálta.

A gyerekkönyvek közül emelte le. Amikor Bellis belelapozott, azt is megértette, miként kerülhetett oda tévesen. Tele volt primitíven megrajzolt képekkel: vastag, egyszerű vonalak, gyerekes perspektívák bizonytalan arányokkal, ahol egy férfi akkora lehetett, mint a mellette magasodó torony. A páratlan oldalakon mindig szöveg volt, a párosokon kép, ezért az egész rövidke mű egy illusztrált mese benyomását keltette.

Bárki is katalogizálta, nyilvánvalóan éppen csak belepislantott, majd gondolkodás nélkül a többi képeskönyv közé tette - a gyerekek polcaira. Nem készült róla cédula. Éveken át háborítatlanul hevert a helyén.

Sékel mondott valamit, de Bellis nem hallotta tisztán. Nem tudom, mit tegyek - magyarázta a fiú feszengve -, gondoltam, maga segíthet, ezt keresi Tintinnabulum, gondoltam, az a legjobb... A kötetet tanulmányozta, és érezte, ahogy felbuzog benne az adrenalin és az izgalom. A könyvnek nem volt címe. Felütötte az első oldalt, és máris szaporábban vert a szíve, amikor rájött, hogy igaza volt Aum nevével kapcsolatban. A könyvet nemes kettai nyelven írták.

A nemes kettai Gnurr Kertnek volt az ősrégi, klasszikus nyelve: az Új-Crobuzontól több ezer mérföldnyire délre található szigetország a Duzzadó-tenger szélén terült el, ahol a langyos víz átolvadt a Feketehomok-tengerbe. Különös és rendkívül bonyolult nyelvnek számított, ami a ragamoll írásjeleket használta, de teljesen máshonnan származott. A közkettai, a hétköznapi nyelv sokkal egyszerűbb volt, azonban a két változat csak nagyon felszínes kapcsolatban állt egymással. Ha valaki az egyiket folyékonyan beszélte, attól még alig értette a másikat. A nemes kettait még Gnurr Kertben is csak a kántorok meg néhány értelmiségi beszélte.

Bellis azonban egy időben alaposan tanulmányozta. Olyannyira lenyűgözték a beágyazódott igei struktúrák, hogy erről írta az első könyvét, a Nemes kettai nyelvelméletet. Azóta eltelt tizenöt év, de bármennyire is berozsdásodott a tudása, egészen hamar felderengett előtte az első fejezet első néhány sorának értelme.

„Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nincs bennem büszkeség, miközben ezen sorokat írom” - olvasta Bellis, majd felnézett, és próbált uralkodni magát. Szinte félt tovább olvasni.

Egyre gyorsabban forgatta a lapokat, és a képeket nézte. Egy férfi egy tengerparti toronyban. Ugyanaz a férfi a parton, ahol roppant csontvázakként hevernek a régi gépek. A férfi számításokat végez a Nap fényében, néhány különös fa árnyékában. A negyedik kép láttán elakadt a lélegzete. Libabőrös lett a karja.

A negyedik képen a férfi ismét a tengerparton állt. A puritán, stilizált rajzon üres maradt az arca - csak két szemet kapott, amitől tehénszerűen jámbornak tűnt -, és a víz felett felhőszerű rajban sötét alakok repültek egy közeledő hajó felé. A kép elnagyolt volt, de Bellis így is ki tudta venni az alakok vékony karját és szárnyát.

A kép őszinte nyugtalansággal töltötte el.

Tovább lapozgatott, és próbálta felidézni a nyelvet. Volt valami roppant furcsa ebben a könyvben. Nagyon különbözött az összes általa tanulmányozott nemes kettai munkától. Érzett valami nem helyénvalót a hangnemében, ami meglehetősen elütött a Gnurr Kett régi szövegeire jellemző költői stílustól.

„A férfi szívesen kért volna segítséget a kívülállóktól - olvasta Bellis némi erőlködéssel de mindenki elkerülte a szigetet, annyira féltek éhes asszonyainktól.”

Bellis felpillantott. Szátyár tudja csak, mi került a kezembe.

Villámgyorsan járt az agya, próbálta kitalálni, mihez kezdjen. A keze közben egy konstrukt gépiességével forgatta a lapokat, és amikor lenézett, valahol a könyv közepén, a férfi egy csónakban ült a tengeren, őt és a bárkát is nagyon picinek ábrázolták. Egy hatalmas, görbe horoggal ellátott láncot eresztett a vízbe.

Mélyen, a víz sodrását jelképező spirálok közepén nagy, koncentrikus körök voltak, amelyek mellett eltörpült a hajó.

Bellis figyelmét megragadta a kép.

Sokáig szótlanul nézte, és valami megmoccant gondolatai legalján. Visszafojtotta a lélegzetét. Majd minden átmenet nélkül egyszer csak helyre állt a kép, mintha gyerekeknek szánt optikai szemfényvesztés lenne, és rájött, mit ábrázol, és ettől olyan görcsbe rándult gyomra, mintha magasból zuhant volna lefelé.

Tudta, mi Tarvíz titkos terve. Tudta, hova tartanak. Tudta, mit csinál Johannes.

Sékel még mindig beszélt. Időközben áttért a csontoshal támadására.

- Tanner rögtön lement - mondta éppen büszkén. - Lement segíteni, csak hát nem ért oda időben. De mondok valami mókásat. Emlékszik, hogy egyszer meséltem arról, milyen dolgok vannak a város alatt? Formák, amiket nem lehetett világosan látni, mondta Tanner. És nem is engedték a közelükbe? Szóval tegnap, miután a csontoshal meglépett, a jó öreg Tanner pont ezen a részen jött föl lentről. És akkor tisztán látott mindent, most már tudja, mi van odalent. Kitalálja, micsoda?

Drámaian elhallgatott, hadd találgathasson Bellis. A nő még mindig a képet nézte,

- Egy kantár - mondta, szinte alig hallhatóan. Sékel büszkeségét zavartság váltotta fel. Bellis hangosabban folytatta. - Egy óriási kantár, egy hám, egy épület nagyságával vetekedő gyeplő.

- Láncok, Sékel, hajóméretű láncok - mondta Bellis. A fiú ámultan meredt rá, és lassan bólintott, amikor Bellis befejezte a mondatot: - Tanner láncokat látott.

Még mindig képtelen volt elszakítani a tekintetét a képtől. Egy apró ember egy apró csónakban, a halpikkelyekként egymásba olvadó stilizált hullámok tetején, alatta a satírozással és spirálmintával érzékeltetett mélység, és az alatt a körbe rajzolt körbe rajzolt kör, ami mellett eltörpül a fenti hajó, mert a bizonytalan perspektíva ellenére is érezni, milyen felfoghatatlanul nagy ez itt, és a közepén fekete folt. Felfelé néz, a halászra, aki a zsákmányára vár.

Fehérje, írisz, pupilla.

Egy szem.

Harmadik közjáték – Máshol

Betolakodók rejtőznek Salkrikaltorban. Némán gubbasztanak, tekintetük a városon és a homárembereken, kimérten és hajthatatlanul figyelnek mindent.

Szabályos csapást hagytak maguk mögött eltűnt gazdálkodókból, a tengermély kalandoraiból és jelentéktelenebb bürokratákból. Információkat szedtek ki belőlük sorban, nyájaskodással vagy thaumaturgiával vagy kínzásokkal.

A behatolók szeme akár az olaj.

Felderítették a várost. Látták a templomokat, a cápavermeket, a képtárakat és az árkádsoros üzleteket, a homáremberek gettóit és a sekélyesben emelt házakat. Amint odafent gyengül a világosság és idelent felerősödik a fény, megélénkül a forgalom is. Ifjú homárficsúrok rontanak egymásnak, vagy csak pózolnak a tekergőző járdákon (és a rejtőzködő megfigyelők egyetlen mozdulatukat sem mulasztják el).

Órák telnek el. Kiürülnek az utcák. A hajnal előtti derengésben tompulni kezd a fénygömbök ragyogása.

Aztán csak a csend. A sötétség. És a hideg.

Ekkor mozdulnak meg a betolakodók.

A sötétség leple alatt az üres utcákon haladnak.

Úgy mozognak, mint a sodródó szalagok, mintha nem is lenne súlyuk, csak véletlen áramlatok cibálnák őket. Tengeri rózsákkal benőtt sikátorokban járnak.

Az árokutcákban most nincsenek nagyobb élőlények, csak éjszakai halak, meg csigák és rákok, amik szoborrá dermednek a félelemtől a betolakodók láttán. Épületek burkai alá fészkelődő koldusok mellett haladnak el. Egy összeomlás szélén álló raktár hasadékán surrannak át. Kilebbennek a vízmosta tetők korallszerű csipkéi fölé, lejjebb ereszkednek és befurakodnak az árnyékok közé, amik nem elég nagyok nekik. Fürgék, mint az angolnák.

Nem sokkal ezelőtt valaki egy nevet suttogott nekik, vékony vérfelhőt lehelve, és elfogadták újabb nyomnak, lopva keresni kezdték, és meg is találták.

Feljebb lebbennek, és a tengervíz szűrőjén át néznek le a tetőbirodalomra.

A préda alattuk alszik, lába maga alá gyűrve, felsőteste enyhén ringatózik az áramlatban - erre a homáremberre vadásztak már mióta. A betolakodók összehúzódnak. Megérintik, megbökdösik, halk hangokat hallatnak a torkuk mélyéből, mire a homárember durván összerándul, de megfeszülnek rajta a béklyók (olyan halkan és finoman tették rá, mint pólyát a dajka, nehogy felébredjen), és akkorára tátja a száját, hogy szinte felhasad. Csak üvöltene és üvöltene messzire rezgő homárhangján, ha nem tettek volna rá egy csontgallért, ami fájdalommentesen néhány nyaki idegébe mélyed, és elakasztja a hangját.

Apró vércseppek lebegnek a szájából. A betolakodók érdeklődve figyelik. Amikor végre belefárad a riadt tombolásba, egyik fogvatartója idegen kecsességgel megmoccan, és beszélni kezd.

Tudsz valamit nekünk is tudnunk kell.

Ezzel munkához is látnak, kérdéseket suttognak, miközben képtelenül ügyes mozdulatokkal megérintik, majd újra megérintik a homárember tolmácsot, mire az hátrafeszíti a fejét, és megint üvölteni próbál.

Ismét hangtalanul.

A betolakodók folytatják a munkát.

Később.

Az óceán alja nagyot billenve eltűnik, és a helyén feltárul a végtelen víz, és a sötét alakok (otthonuktól messze) mozdulatlanul lebegnek a sötétségben, és töprengenek.

A nyom, amit követtek, szálakra hasadozott.

Apró pletykafonatok ágaznak szét, tekerednek vissza, és csalogatják őket különböző irányokba. A délre tartó hajó eltűnt. A kontinens szegélyétől, ahol a sziklák elválasztják az édesvizet a sóstól, egészen a Baziliszkusz-csatornáig követték a prédát Salkrikaltor-Rév tüskés tornyai közé, egy hajó felé, ami a tenger és a folyón gubbasztó Új-Crobuzon között pöfög. De ez a hajó eltűnt, és csak hazugságokat meg történeteket hagyott maga után.

Szájak csaptak elő a mélyből. Kísértetkalózok tették. A Torzió. Rejtett viharok. Az úszó város.

Az úszó város, újra meg újra.

A betolakodók a Salkrikaltor déli vizein komorló fúrótornyokat nézik: a túlméretezett fákra emlékeztető támasztékokat, a málladozó betontörzseket a tengerfenéken. Sár szivárog fel mellettük, mintha vadul taposnák a lágy iszapot.

Fúrók mélyednek a puha sziklákba, és kiszívják belőlük a nedveket. A tornyok a sekélyesben telepedtek meg, ott táplálkoznak, akár a mocsári élőlények.

Bőr-és levegőburokba zárt emberek ereszkednek lefelé láncokon, hogy gondját viseljék a motyogó óriásoknak. A betolakodók ragadozókra jellemző könnyedséggel csapnak le rájuk és vonszolják őket messzire. Aztán letépik róluk a búvármaszkot, mire az emberek hiábavalóan kapálóznak, és buborékfelhőkben üvöltik ki magukból a rettegést. Elrablóik hexekkel tartják őket életben, vagy szájon át csókolják beléjük az oxigént, a szívüket masszírozzák, hogy lassabban verjen, és lent, a víz alatti barlangokban az emberek kegyelemért könyörögnek, majd elrablóik unszolására újabb és újabb történeteket mesélnek.

Legfőképpen az úszó városról, ami elrabolta a Terpsichoriát.

Leszáll az éj, és megfojtja a nappal árnyékait.

A homályos körvonalú alakoknak a világ összes vizét át kell kutatniuk. A különböző óceánokat: a Jégvirág-, a Boxás-, a Vaszilij-, a Tarribor-és a Teukhor-óceánt, a Némát és a Duzzadót. És ott van még a Nemesek Tengere meg a Spirál-tenger, az Óra, a Rejtett és a többi. Meg az összes szoros, fjord és csatorna. Az öblök és a beszögellések.

Hogyan kutathatnák át az összesét? Hol kezdjék egyáltalán?

Megkérdezik a tengert.

Kiúsznak a mélyebb vizekre.

Hol az úszó város - kérdezik.

A goblincápák királya nem tudja, vagy nem érdekli. A korokanthok nem válaszolnak. A vadászok máshová fordulnak.

Hol az úszó város - kérdezik.

Magukat lepényhalnak álcázó, de értelemmel bíró, meditatív lényekre bukkannak, akik azt állítják semmiről sem tudnak, és elúsznak onnan, hogy máshol folytassák merengésüket. A vadászok a tengervíz elementáljaihoz fordulnak, de nem tudják értelmezni a folyékony sikolyok formájában érkező válaszokat.

A napkoronggal együtt buknak a felszínre, a hullámokon ringatóznak, és újra végiggondolnak mindent.

Kifaggatják a bálnákat.

Hol az úszó város - kérdezik a hatalmas és buta planktonevőket, a szürkéket, a púposakat és a kékeket. Hegymászókként kapaszkodnak fel a hátukra, és az agyuk gyönyörközpontjába túrnak. Lefizetik őket, több tonnányi rémült planktont terelnek vigyorgó szájukba.

A vadászok a kérdést paranccsá alakítják.

Keressétek meg az úszó várost - mondják elővigyázatosan, nehogy túlságosan bonyolult fogalmakat használjanak.

És azok így is tesznek. A hatalmas jószágok először töprengenek. Idegpályáik olyan mérhetetlen lassúsággal működnek, hogy a vadászokat elfogja a türelmetlenség (habár tudják jól, hogy várniuk kell). Végül, hosszú, csendes percek múlva, amit csak a bálnák lármás szürcsölése tör meg, a roppant jószágok összehangolt dübörgéssel törik meg a némaságot.

Hangos kiáltásuk több ezer mérföldre elhallatszik; a visszaverődő visszhangokkal próbálkoznak; barátságos, ostoba üzeneteket küldenek egymásnak; teszik, amit mondtak nekik, és keresik Armadát.

HARMADIK RÉSZ

Az iránytűgyár

Tizenötödik fejezet

- Avankot idéznek.

Silas először döbbenten meredt rá, aztán tagadóan elfintorodott. A hitetlenkedés egész spektruma végigfutott az arcán.

- Az lehetetlen - mondta, és a fejét ingatta.

Bellis szája megrándult.

- Mert avankok csak a legendákban léteznek? - kérdezte érdesen. - Kihaltak? Gyermeknek szóló mesék? - Lebiggyesztette ajkát, és nyomatékosan megrázta Krüach Aum könyvét. - Akárki tette is be ezt a polcra húsz évvel ezelőtt, azt hitte, hogy gyerekeknek szól. Olvasok nemes kettaiul - tette hozzá sürgető hangsúllyal. - Ez nem gyermekkönyv.

Lassan esteledett, és a város tovább mormogott odakint. Bellis kinézett az ablakon, a látványos színleplekben halódó fényre. Silas kezébe nyomta a könyvet, és folytatta.

- Két napja alig foglalkozom mással. Úgy mászkáltam a könyvtárban, mint egy nyomorult megszállott, egyre csak Aum könyvét olvastam.

Silas egyesével forgatta a lapokat, és figyelmesen futotta át a szöveget, mintha csak olvasná, bár Bellis tudta, hogy nem érti.

- Nemes kettai nyelven íródott - folytatta a nő -, de nem Gnurr Kettből, és nem régi. Krüach Aum anophelius.

Silas elképedve nézett fel rá. Súlyos csend telepedett a szobára.

- Higgy nekem - mondta Bellis. Kimerült volt, és ez hallatszott is a hangján. - Tudom, milyen őrülten hangzik. Az elmúlt két napban megpróbáltam mindent megtudni a dologról, amit csak lehet.

- Én is azt hittem, hogy kihaltak, de Silas, csak haldokolnak. Már több mint kétezer éve csak haldokolnak. Amikor a Malária Matriarchátus összeomlott, kiirtották őket Shotékában, Rohagiban és a Szilánkok túlnyomó részén. Mégis túlélték... Megvetették a lábukat valami kis légypiszoknyi sziklán Gnurr Kettől délre. És akár hiszed, akár nem, még a Matriarchátus után is akadnak, akik kereskednek velük - Bellis komoran biccentett. - Van valami egyezség köztük meg Dreer Samher vagy Gnurr Kett, vagy akár mindkettő között. Ezt nem tudom megfejteni.

- És úgy tűnik, könyveket írnak - mutatott a kötetre. - Az istenek tudják, miért éppen a nemes kettait használják. Talán most így beszélnek... Ez esetben ők lennének az egyetlen nép a világon. Nem tudom, az istenek verjék meg, nem tudom, Silas. Talán az egész csak baromság - csattant fel hirtelen ingerültséggel. - Talán ez az egész átkozott vacak hamisítvány, vagy hazugság, vagy igen, gyermekmese! De Tintinnabulum maga mondta nekem, hogy Krüach Aum minden írását keressem meg, szóval szerinted ennek a nyamvadt könyvnek a tartalma csak véletlen egybeesés volna?

- Mit írnak benne? - kérdezte a férfi.

Bellis elvette tőle a könyvet, és lassan lefordította az első pár sort.

- „Hazudnék, ha azt mondanám, hogy nincs bennem büszkeség, miközben ezen sorokat írom. Eltelít, mint a jó étel, mert... találtam egy elregélésre váró történetet, olyasmiről, amit a Lidércfő Birodalom óta nem tettek meg, de egyszer mégis újra elérték, ezer éve már. Őseink egyike, miután királynőink hatalma összeomlott, és mi idejöttünk, hogy elrejtőzzünk... Gépekkel... és thaumaturgiával... elment a vízen át... a sötét helyre... és hexeket mormolt a víz szájába, és huszonegy napnyi forróság, éhezés és szomjúhozás után... megidézett egy hatalmas és misztikus lényt. - Bellis felnézett Silasra, és befejezte a részletet. - Az úszó hegyet, az istenbálnát, a világunkba valaha ellátogató legnagyobb lényt, az avankot.”

Puhán becsukta a könyvet.

- Megidézett a mélyből egy avankot.

- Hogy történt? - kérdezte a férfi. - Te elolvastad. Hogy történt?

Bellis nagyot sóhajtott.

- Nem írja, hol vagy hogyan, de Aum talált egy köteg régi kéziratot, egy ősrégi történetet. És összeállította őket, értelmezte az egészet, és újra elmesélte. Egy anophelius történetét, akinek a nevét végig nem tudjuk meg. Évszázadokkal ezelőtt lehetett. Csak tíz oldalon át az előkészületeiről ír. A fickó böjtöl, kutat. Sokat bámul ki a tengerre. Összeszedi mindazt, amire szüksége lehet, hordókat, alkoholt, a parton rozsdásodó régi gépeket. Aztán kihajózik a tengerre. Egyedül. Megpróbál elnavigálni egy hajót, bár az túl nagy ahhoz, hogy irányíthassa, de senki sem hajlandó vele tartani. Egy bizonyos helyet keres, valamiféle... mély, nagyon mély aknát, egy lyukat az óceán fenekén. Ott vadászik. Ott varázsol. Ott akarja elérni, hogy az avank... átjöjjön onnan, ahol a fajtája normális esetben él.

- Aztán van húsz nagyon unalmas oldal arról, mennyit szenved a tengeren. Éhes, szomjas, fáradt, csuromvizes, a hőség kínozza... ilyesmik. Tudja, hogy jó helyen jár. Biztos benne, hogy a horog... valahova máshová nyúlik át. Átvérzik a világokon. De nem tudja magához csalni az avankot. Akkora giliszta a világon nincs.

- Aztán a harmadik napon, amikor már halálosan kimerült, és a hajóját érthetetlen áramlatok sodorják, elsötétedik az ég. Egy elyktrikus vihar közeleg. És hősünk úgy dönt, nem elég, hogy a jó helyen van; erőre lesz szüksége, hogy csapdába csalja azt az lényt. Jégeső püföli, és a tenger teljesen megvadul. A hajó hatalmas hullámokon bukdácsol át, és akkorákat kondul, mintha mindjárt szétesne.

Silas elkerekedett szemmel hallgatta a történetet, és Bellisben hirtelen felmerült egy nevetséges kép: olyan ez, mintha tanítónő lenne, és kisgyerekeknek mondana mesét.

- Aztán amikor a vihar magja egyre közelebb és közelebb ér, felrángat egy csomó kábelt a főárboc tetejére, rácsavarja az egész kötélzetre, és hozzákapcsolja valamiféle generátorhoz. Aztán...

Bellis nagyot sóhajtott.

- Innentől már nem igazán tudom követni, mi történt. Valami thaumaturgiát végez. Azt hiszem, megpróbált sisteregeket, villámelementálokat idézni, vagy fel akarta áldozni őket, tényleg nem tudom, nem igazán világos. - Vállat vont. - Akár sikerül neki a dolog, akár nem, akár válaszolnak neki az elementálok, akár csak arról van szó, hogy egy vihar közepén körbetekert rézdróttal egy harminc méter magas árbocot, a vezetőbe belecsap a villám.

Kinyitotta a könyvet a megfelelő illusztrációnál: a hajó sziluettje fehéren rajzolódott ki, és egy meglehetősen köpcös, geometrikusan megrajzolt villám csapott az árboc tetejébe, mint valami fűrész.

- Hatalmas energiarobbanás fut át a motorokon. A thaumaturgikus vezérlés, amivel megpróbálta odacsalni és irányítani az avankot, hirtelen megrándul a hatalom túltelítettsége alatt, és azonnal ki is ég. És a hajó is megremeg, és a horgot tartó daruk és csörlők hirtelen meghajlanak, és odalenn robajlani kezd a víz.

- Horogra kerített egy avankot, Aum azt állítja. És az avank felemelkedett.

Bellis elhallgatott. Lapozott egyet, és magában olvasta el Aum szavait.

Az óceán öt mérföld mélyen rezgett meg a sikolytól, és a víz megemelkedett és megremegett, és bizonytalan volt, kimozdult a helyéről, hatalmasan, és a hullámok lecsillapodtak, majd az áramlatok helyén csak a lentről érkező, hatalmas sugár maradt, és a víz úgy dobálta a hajót, mint egy porszemet, és a látóhatár is eltűnt, ahogy felszínre bukkant az avank.

Ennyi volt az egész. Semmi leírás a teremtményről. A túlsó oldal, ahol az illusztrációnak kellett volna lennie, üres volt.

- Látja a lényt - folytatta Bellis halkan. - És amikor látja, mekkora, ráébred, hogy csak egy pillanatra kapta el a horgaival és a hexeivel. Azt hitte, majd behúzza, mint horgász a halat... De ez lehetetlen. Az avank könnyedén széttöri a béklyót. Aztán újra alámerül, és a tenger üres. Ő pedig ott marad egy szál maga, és valahogy haza kell jutnia.

Bellis el tudta képzelni a jelenetet, és a gondolat megindította. Elképzelte a megtört alakot, aki a sós víztől átázva, a még mindig rettenetes vihar közepén talpra kecmereg, és áttámolyog rosszul felszerelt hajója fedélzetén. Beindítja a halódó motorokat, és elindul visszafelé a tengeren, éhesen, kimerülten, és legfőképp: magányosan.

- Szerinted ez igaz? - kérdezte Silas.

Bellis kinyitotta a könyvet az utolsó résznél, és a férfi felé fordította, hogy az jól lássa. Az oldalakat apró betűs, különös matematikai jegyzetek borították.

- Az utolsó húsz oldalt teljes egészében egyenleteknek szentelték, tahumaturgiai jegyzeteknek, a kollégái megjegyzéseinek. Aum adatfüggeléknek hívja. Szinte lehetetlen lenne lefordítani. Nem értek belőle egy szót sem, csupa haladó elmélet, kriptoalgebra és ilyenek. De elképesztően alapos munka. Ha hamisítvány, akkor szükségtelenül összetett. Aum annyit tett, hogy... Leellenőrizte a részleteket, a dátumokat, a technikákat, a thaumaturgiát, a tudományos hátteret... És kitalálta, hogy csinálta az elődje. Ez az utolsó pár oldal... Ez magyarázat, egy tudományos tétel, ami elmagyarázza, hogyan kell megcsinálni. Miként lehet avankot idézni.

- Silas, ezt a könyvet a legutóbbi kettai vullfinch évében írták és adták ki. Az huszonhárom éve volt. Ami mellesleg azt is jelenti, hogy Tintinnabulum és kis csapata téved. Ők azt hitték, Aum még az előző században írt. Kohnidban nyomtatták ki, Gnurr Ketten, a Reszkető Bölcsesség kiadó megbízásából. Nincs túl sok kettai könyv a könyvtárban, azt gondolhatod. És azoknak is a túlnyomó része közkettai. De akad pár nemes kettai is, és mindegyiket alaposan átnéztem. A Reszkető Bölcsesség nemes kettai könyveket ad ki: filozófiát, tudományos munkákat, régi szövegeket, gnosztikus mechonómiát és ilyesmiket.

- A Reszkető Bölcsesség nyilvánvalóan úgy vélte, ez megüti a kellő szintet, Silas. Ha hamisítvány, akkor becsapott vele egy tudományos könyvkiadót is... És, hogy az ég szakadjon rá, Armada kibaszottul éles elméit is.

- És mit is olvasnak ezen kívül még a Szeretők tudósai? Az én Johannes barátom könyvét, a Megafauna-elméleteket. Meg egy másik művét a transzplanáris létformákról. Radikális elméleteket a víz természetéről, tengeri biológiáról szóló munkákat. És szinte beleőrülnek, csak hogy megtalálják ezt a kis könyvet itt, talán mert Tintinnabulum és a vadászai láttak pár rá vonatkozó utalást, és egyszerűen nem képesek rálelni. Szátyárra kérdem, szerinted akkor mire megy ki ez az egész?

- Silas, én elolvastam ezt itt. - Bellis a tekintetével kényszerítette a férfit, hogy a szemébe nézzen. - Ez igaz. Ez a könyv valóban arról szól, hogyan lehet avankot idézni. És miképpen lehet irányítani. Az az anophelius, akiről Aum írt, roncs gőzgépeket szerelt össze... Armadának egész ipari kerületei vannak! Óriási láncbéklyók lógnak a város alatt... Erről te tudtál? Szerinted azokkal mit akarnak kezdeni? És Armadáé a Sorghum is. - Bellis hagyta, hadd ülepedjenek le a szavai a férfiban, és látta, hogy a tekintete egy árnyalatnyit megváltozik. - Ebben a városban több ezer liter kurva sziklanektár van, Silas, és még jó néhány százat ki akarnak termelni! Szátyár tudja, miféle thaumaturgiát lehet véghezvinni azzal a szarral!

- A Szeretők úgy gondolják, nekik sikerülni fog, ami Aum ősének nem - fejezte be egyszerűen. - Egy mélytengeri árok felé tartanak, hogy megidézzenek egy avankot. És a város alá fogják befogni. Irányítani akarják.

- Ki tud még erről a könyvről? - kérdezte Silas. Bellis megrázta a fejét.

- Senki - válaszolta. - Csak az a fiú, Sékel. Fogalma sincs róla, mi lehet ez, vagy mit jelenthet.

Jól tetted, hogy idehoztad nekem - mondta neki Bellis. - Megnézem, miről is szól pontosan, és már adom is Tintinnabulumnak, ha úgy látom, hogy hasznát veheti.

Emlékezett még Sékel nyugtalanságára, félelmére. A fiú gyakran ellátogatott Tintinnabulum Castorjára, hogy Angevine-nel lehessen. Bellis a szánalom hirtelen kis tűszúrásával tudta, hogy Sékel azért nem maga vitte el a könyvet, mert félt attól, hátha tévedett. Még mindig bizonytalanul olvasott, és most, hogy ilyen nyilvánvalóan fontos dologgal került szembe, cserbenhagyta a bátorsága. Felismerte a „Krüach” betűkombinációt a könyv gerincén, összevetette a papírlappal, ahová lemásolta a nevet Tintinnabulum listájáról, és látta, hogy a kettő egyezik, de mégis, mégis...

Mégis bizonytalan volt. Nem akart bolondot csinálni magából, és nem akarta mások idejét vesztegetni. Elvitte hát Bellisnek, akit a barátjának és a tanárának tartott, hogy leellenőrizze, hogy biztos lehessen, ő pedig kíméletlenül elvette tőle, mert tudta, hogy ez hatalmat ad neki.

A Szeretők délre vitték őket, oda, ahol felhasadozott az óceán talaja, ahonnan felemelkedhetett egy avank. Összeszedték, amire szükségük lehetett - a hiányzó tudósokat, a fúrótornyot a hexek üzemanyagához -, és most a zsákmányuk felé indultak, a szakembereik pedig fürgén, folyamatosan dolgoztak, hogy befejezzék a számításokat és még utazás közben megfejtsék az idézés rejtélyét.

És amint Silas és Bellis belátták ezt, arra is ráébredtek, hogy elérték a céljukat, és most már tudják a Szeretők tervét; ki tudják következtetni, merre tart a város. Elkezdtek megszállottan beszélni arról, miként használhatnák fel ezt a tudást arra, hogy megszökjenek.

Mit csinálunk? - kérdezte magától Bellis a csendben. - Megint egy újabb éjszaka az idétlen kis kéményszobámban, miközben sopánkodunk hangosan és magunkban egyaránt, hogy „ó istenek, ó istenek”, mert lehámoztunk egy réteg rejtélyt, és alatta újabb adag szart, újabb adag bajt találtunk, amivel egyszerűen nem tudunk mit kezdeni. - Legszívesebben felnyögött volna tehetetlenségében. - Nem is akarok már azon őrlődni, mihez fogok kezdeni ezek után, gondolta. - Egyszerűen csak kezdeni akarok valamit.

Ujjával a könyv nyomtatott betűin dobolt. A betűkön, amit csak ő és rajta kívül alig páran tudtak elolvasni.

Ránézett a ritka nyelvre, és halvány, kellemetlen gyanú ébredt benne. Úgy érezte magát, mint akkor éjjel az étteremben, amikor Johannes elmesélte neki, hogy a Szeretők az ő könyveit használták fel.

*

A várost húzó vontatóhajók és egyéb csónakok flottillájának folyamatos csikorgása megszokott háttérzajjá vált. De egyetlen pillanatra sem szűnt meg soha, észrevétlenül is folytatódott. Sem éjjel, sem nappal nem akadt egyetlen olyan pillanat sem, amikor Armada ne araszolt volna dél felé. Hatalmas erőfeszítésbe tellett, és elképesztően lassan haladtak, lassabban, mint ahogy egy ember kúszott volna.

De a napok ebben az elcsigázott ütemben is folytatódtak tovább, és a város igenis mozgott. Az emberek ledobták magukról a kabátokat és a gyapjúnadrágokat. A nappalok még mindig rövidek voltak, de Armada mindenféle felzúdulás vagy bejelentés nélkül a tenger enyhébb területére érkezett. És még melegebb vizek felé mozgott tovább.

Armada növényei - a búza-és a rozsföldecskék, a fedélzeti fűtengerek, az elöregedett fémbe és kőbe gyökeret vert gyomok - megérezték a változást. Hozzászoktak, hogy a meleg ritka érték, erőt nyertek a kiszámíthatatlan évszakváltásból, és hirtelen növekedni, bimbózni kezdtek. A parkok illata dúsabb lett; a zöldet lassan apró, szívós kis virágok törték meg.

Minden áldott nap több madár kerengett a fejük fölött. A kalózhajók új, színes halak fölött úsztak el a meleg tengeren. Armada számtalan kicsiny templomában szertartásokkal üdvözölték a város legújabb, ideiglenes tavaszát.

Tanner látta a láncokat, és mivel látta őket, nem kellett sokáig gondolkoznia, hogy rájöjjön, mit akarnak kezdeni a várossal.

Természetesen nem kellett tudnia minden részletet. De nem felejtette el, amit látott, bár még a felszínt sem érte el, amikor máris rátört a sokk és a hidegrázás. A tiltott hajók egyike alatt jött föl, egyenesen egy ködösítő varázslat szívében, és először össze is zavarta, amit látott, megkeverte a méret, de aztán kitisztult az agya, és Tanner ráébredt, hogy az ott egy öt méter hosszú láncszem. A Grand Easterly baljós felhőként nyújtózott a feje fölött. A fémet az aljába rögzítették, ősrégi, embernél is nagyobb csavarokkal. Tanner a hajó törzsét benövő, évszázados burjánzáson át is észrevette, hogy újabb láncszem kapcsolódik az elsőbe, és villan meg a hasa alatt. Tovább nem látott, mert a növényzet és az elbájolt víztömeg eltorzította a látását.

Hatalmas láncok voltak a város alatt. És miután ezt már tudta, az sem tartott sokáig, hogy rájöjjön, mit terveznek velük. Tanner Sack szinte bánatos meglepetéssel jött rá, hogy most már ismeri azt a titkot, ami mintha mindig ott lebegett volna a párbeszédek mögött a dokkokban. A nyugtalanság, a kacsintások, az összepillantások forrása, a kimondhatatlan nagy terv, ami minden erőfeszítésüket hajtotta.

Megidézünk valamit a tengerből - gondolta nyugodtan. - Valami szörnyet? Idekötünk valami tengeri kígyót vagy egy krákot vagy Szátyár tudja, mit, és... és akkor mi lesz? El tudja húzni Armadát? Mint a tengeri sárkányok a vontahajókat?

Ennek még lenne is értelme - gondolta, és egészen megrendítette a terv léptéke, de nem félt tőle, és nem is ellenezte.

De miért titkolják el előlünk? - gondolta aztán. - Nem arról volt szó, hogy hűséges vagyok?

Tannernek napokba telt, amíg magához tért a csontoshal támadása után. Rosszul aludt, és izzadt a rettegéstől. Nem tudta kiverni a fejéből, milyen érzés volt a kettéharapott férfi beleibe nyúlni, és bár látott is, fogott is már halottakat, ennek a hullának a tekintetében valami olyan mélységes rettegés ült, hogy az még napokkal később is kísértette. Nem tudta elfelejtem azt a képet sem, amikor a csontoshal rávetette magát, eltéríthetetlenül, mint valami földomlás.

A munkatársai tisztelettel kezelték.

- Megpróbáltad, Tanner, haver - mondogatták neki.

Két nap múlva Tanner visszament a medencéhez Tarvíz és Jhour között, hogy ússzon egyet és megnyugtassa felrepedezett bőrét. Elnézte a vízben úszkáló férfiakat és nőket; ezen a barátságos éghajlaton valamivel többen voltak. Más kalózpolgárok is nézték a fürdőzőket, és álmélkodtak az úszás ezoterikus tudományán.

Tanner elnézte az esetlen tempók, a felcsapott kezek nyomán lepergő vízcseppeket, látta a víz megtört felszínét, és azon kapta magát, hogy minduntalan idegesen összerándul, ha valamelyik úszó lemerül, ki a látóköréből, bele a mély vízbe. Nem láthatta őket, nem láthatta azt sem, mi van alattuk. Előrelépett, nekiveselkedett az ugrásnak, aztán érezte, ahogy összerándul a gyomra.

Félt.

Ehhez most már késő - közölte magával kissé hisztérikusan. - Ehhez most már késő, cimbora. Erre lettél újraformálva. Abban a rohadt vízben élsz, és többé már sosem mehetsz vissza.

Kétszeresen is rettegett: félt a tengertől, és egyúttal saját félelmétől is, ami azzal fenyegette, hogy a földhöz köti, cirkuszi látványossággá alacsonyítja, kopoltyús, úszóhártyás, mégis léghez kötött lénnyé, a bőre majd lehámlik, a kopoltyúi fájdalmasan kiszáradnak, a csápjai elrothadnak, de még úgy is túlságosan fél majd az úszástól. Úgyhogy belekényszerítette magát a vízbe, és a tenger sója megnyugtatta és egy kicsit meg is békítette.

Rettenetesen nehéz volt kinyitnia a szemét, és rávennie magát, hogy lenézzen az alatta ásító tompa, napfény áztatta kékségbe, tudván, hogy valószínűleg sosem lát már többé sziklát a víz alatt, csak azt a messze nyúló mélységet, ahol a ragadozók egy könnyed csapással, örvénylő mozgással cikáznak a látóhatáron kívülre.

Iszonyatosan nehéz volt, de úszott, és jobban érezte magát tőle.

Sékel unszolására Angevine hagyta, hogy Tanner belenyúljon fémbelsőségeibe. A nő még mindig kényelmetlenül érezte magát a gondolattól. Ahhoz, hogy a férfi bármit is tehessen, le kellett hűteniük a kazánját, amitől viszont megbénult. Angevine évek óta most először hagyta, hogy ez megtörténhessen. Egész életét az a félelem ülte meg, hogy egyszer kihuny a tüze.

Tanner úgy motozott benne, mintha csak egy egyszerű motorral lenne dolga, meg-megkocogtatta a csöveket, és lelkesen forgatta a csavarhúzóját, amíg egyszer csak fel nem nézett, és meglátta, hogy a nő elfehéredett ujjakkal szorongatja Sékel kezét.

Legutóbb akkor nyúltak így bele, jutott hirtelen eszébe, amikor újraformálták. Innentől kezdve gyengédebben bánt vele.

Ahogy arra számított is, Angevine-t ósdi, hatástalan motor hajtotta. Ki kellett cserélni, és miután kurtán figyelmeztette Angevine-t, a nő elkeseredett tiltakozása közepette neki is látott szétszerelni a gépet.

Végül aztán Angevine is megnyugodott (különben is, túl késő volt ahhoz, hogy kihátráljon a dologból, magyarázta neki Tanner némileg kíméletlenül: ha így hagyja, soha többé nem tud megmozdulni). Mikor aztán jó néhány órával később befejezte a munkát, és agyonizzadtan, olajosan kigördült alóla, majd nekilátott meggyújtani a tüzet a nő átépített bojlere alatt, egyértelmű volt, hogy Angevine is azonnal érzi a különbséget.

Mindketten zavarban voltak, és mindketten kimerültek. Amikor a gépben elég nagy lett a nyomás, és Angevine végre megmozdulhatott, és megérezte, hogy milyen új erőforrásokat adott neki Tanner, amikor megnézte a tüzét, és látta, hogy a koksz mennyivel tovább bírja, ő is ráébredt, milyen sokat tett érte a férfi. De Tanner ugyanolyan feszengve fogadta a hálálkodást, mint amilyen esetlenül Angevine kifejezte a köszönetét, így az egész nem volt más, mint egymás szavába vágó, kínos motyogás.

Valamivel később Tanner elfészkelődött a tengervizes kádban, és végiggondolta, mit is tett. Angevine-nek mostantól nem kell folyamatosan fűtőanyagot keresgélnie. Felszabadult az elméje: nem kell állandóan a kazán miatt aggódnia, nem kell hajnalonként felkelnie, hogy felélessze a tüzét.

Elvigyorodott.

Amikor először felállt, Tanner észrevette, hogy a nő géptestén újonnan keletkezett karcolás éktelenkedik; vagy a vésője, vagy a csavarhúzója nyoma. Sebet ejtett a rozsdás vason. Angevine mindig figyelt rá, hogy fémrészei makulátlanok legyenek, úgyhogy a nyom tisztán látszott. A férfi zavartan összehúzta magát.

Amikor Angevine is észrevette a dolgot, szája és egész arca megfeszült dühében. De ahogy teltek-múltak a percek, és szinte megrészegítette a gőz íze, megváltozott az arckifejezése is. És búcsúzás közben, amíg Sékel az ajtóban várta, odagördült Tannerhez, és halkan megszólította.

- Ne aggassza az a karcolás, rendben? - mormolta. - Kiváló munkát végzett, Tanner! És az a kis jel... Nos, az is az újraépítés része, nem? Az új része! - Sietve rámosolygott a férfira, aztán elment anélkül, hogy visszanézett volna.

- Ó, hát szívesen, Szátyárra mondom - motyogta Tanner hangosan az emléknek, és egyszerre volt zavarban és rendkívül elégedett. Hátradőlt a kádban. - Csak a kölyök miatt csináltam, igazán. Csak a kölyök miatt.

Csak tíz említésre méltó méretű hajó volt Armada lidérc-negyedében, ami város bal elülső sarkában bújt meg, Avarpart és Friedrich király Közösködje határolta.

Friedrich erőszakos kalmárszellemének alattvalói általában úgy tettek, mintha a sodrás határán emelkedő rémisztő hajók ott sem lennének, inkább csak a bazárjaikra, a vidám cirkuszokra és az uzsorásokra összpontosítottak. Avarparton viszont a lidércnegyed baljós árnya átkúszott a keskeny tengersáv határvonalán, és bemocskolta a Brukolak sodrását. Az elhagyatott hajók közvetlen szomszédságában Avarpart lehangoló és kellemetlen volt.

Talán a Brukolak és vámpyrhadnagyainak jelenléte miatt voltak Avarpart lakói érzékenyebbek a halottakkal és látszhalottakkal kapcsolatban. Talán közösködi társaikkal ellentétben ezért nem tudtak soha teljesen elfeledkezni a mellettük elterülő, félelmetes lidércnegyedről.

Különös zajok szűrődtek onnan: motyogást hordott a szél, vagy halk motorzúgást; titokzatos dolgok nyikordultak egymásnak. Egyesek szerint az összes hang csak illúzió volt, ahogy a szél az ősi hajók bizarr felépítményei között játszadozott. Persze ebben csak páran hittek. Néha egy-egy ostobákból álló csapat - kivétel nélkül friss kényszertoborzottak - behatolt a hajók gyomrába, ahonnan pár óra múlva sápadtan, hallgatagon kerültek elő, és senkinek sem voltak hajlandóak beszélni arról, hogy mit láttak. És persze néha egyáltalán nem kerültek elő.

Állítólag többször is megkísérelték leválasztani a tíz hajót a város szövetéről, hogy elsüllyesszék és örökre kitöröljék őket Armada térképéről, de minden egyes próbálkozás kudarcot vallott és bajt hozott. A legtöbb armadai babonás félelemmel gondolt a csendes, elhagyatott helyre: de bármennyire féltek is tőle, határozottan tiltakoztak volna ellene, ha megpróbáljak eltávolítani.

Madarak sem telepedtek meg a kísértethajókon. Az ősöreg árbocok és árboccsonkok, a lassan elporló bitumendögök, a lerongyolódott vitorlák körvonala komor és elhagyatott képet festett.

Aki azt akarta, hogy ne zavarják, Avarpart és a lidércnegyed határára ment.

Két férfi állt a hűvös, éjszakai esőben. Egyedül voltak egy klipper fedélzetén.

Vagy tíz méterre előttük hosszú, karcsú hajó sötétlett; az ősrégi gálya üresen, sötéten nyikorgott az Armadát szüntelenül ostromló szélben és hullámverésben. A klipperről a hajóra vezető hidak korhadtak voltak, vaskos láncok zárták le őket. Ez volt a lidércnegyed zászlóshajója.

Messze a két férfi mögött a városközpont zajai szüremlettek az éjszakába, a több hajótesten átívelő, szabálytalan bevásárlóutcák rikácsolása, a játéktermek, a táncos mulatók zsivaja. A klipperre csend borult. A fedélzetén sötétlő sátorházak sora javarészt lakatlan volt. Az a pár szerencsétlen, aki itt élt, felismerte, kik állnak a klipperen, és gondosan látótávolságon kívül maradt.

- Teljesen meg vagyok zavarodva - kezdte a Brukolak halkan, és nem nézett a másikra. Csendes, rekedtes hangja éppen csak hallható volt. A szél és az eső kisöpörte tépett haját az arcából, amikor kinézett a gályán túl a sötét tengerre. - Magyarázd meg nekem! - Megfordult, és felvonta a szemöldökét; enyhe elkeseredettséggel nézett Uther Doulra.

Most, hogy sem testőrök, sem csendőrök, de még csak bámészkodók sem voltak a közelben, a két férfi nyilvános találkozásait kísérő parázs feszültségnek nyoma sem maradt. A testbeszédük éppen csak árnyalatnyi óvatosságról árulkodott, mintha most találkoztak volna először.

- Nem mintha nem ismernélek, Uther - folytatta a Brukolak. - Nem arról van szó, hogy ne álltunk volna már egymás oldalán. Megbízom benned. Őszintén. Bízom az ösztöneidben. Tudom, hogyan gondolkozol. És mindketten tudjuk, milyen kevésen... elbaszottul kevésen... a puszta szerencsén múlott, hogy az ő emberük lettél, és nem az enyém. - Sajnálkozás csendült a hangjából, árnyalatnyi sajnálkozás.

A Brukolak Uther Doulra meredt cserszínű szemével. Hosszú, villás nyelve belekóstolt a levegőbe, majd a vámpyr újra megszólalt.

- Mondd csak el, barátom. Mondd csak el, mi folyik itt. A Hold csöcseire, nem támogathatod ezt az őrültséget! Bűntudatod van? Erről van szó? Hogy te ültetted a fejükbe a bogarat? Mert maguktól sosem jutott volna az eszükbe az egész, ha te nem mondtad volna el nekik, amit elmondtál? - Beszéd közben kicsit előrehajolt.

- Nem a hatalomról van itt szó, Uther. Te is tudod. Szemernyit sem érdekel, ki irányítja Armadát. Avarpart nekem bőven elég. Mindig is Tarvíz volt a legerősebb, és ezzel nincs is bajom. Még azzal a kurva avankkal sincs. A francba is, ha hinnék benne, hogy sikerülhet, támogatnálak is. Nem vagyok én olyan, mint az Eburaház seggfejei, akik mindig csak azon nyavalyognak, hogy ez meg az „a természet rendje ellen van”, vagy hogy „halálos erőkkel játszadozunk”, meg a többi ehhez hasonló baromság. A fenébe is, Uther, ha tudnám, hogy a démonokkal való szövetség megerősíti a várost, szerinted nem állnék ki akár amellett is?

Uther Doul ránézett, és most először megrezdült az arca. Jól uralt vidámság futott át rajta.

- Brukolak, te látszhalott vagy - jegyezte meg dallamos hangján. - Tudod, hogy rengetegen már így is azt hiszik, hogy lepaktáltál a pokolfattyakkal.

A Brukolak mintha meg sem hallotta volna, úgy folytatta a mondandóját.

- Azért ellenzem a dolgot, mert mind a ketten tudjuk, hogy nem fognak megállni az avanknál. - Hidegen csengett hangja. Doul félrenézett. Az éjszakában nem fénylettek csillagok, eltűnt a látóhatár; az ég és a tenger feketén olvadt egymásba. - És a többiek is elég hamar rá fognak ébredni. Lehet, hogy Shaddler azt teszi, amit mondanak neki, míg csak fel nem forr körülötte a tenger, de szerinted Jhour és Könyvboly tovább támogatják a Szeretőket, ha egyszer rájönnek, mi a valódi terv? Uther, ebből lázadás lesz!

- Holtpolgár... - kezdte Doul, aztán súlyos szüntetet tartott. Doul volt az egyetlen ember a városban, aki ezt a idegen megszólítást használta. Még az otthonából hozta. - Brukolak holtpolgár. A Szeretők embere vagyok. Te is jól tudod, és azt is, miért lett ez így. Talán lehetett volna másképp is, de nem így történt. Katona vagyok, Brukolak. És jó katona. Ha nem hinnék benne, hogy képesek véghez vinni... Ha nem hinnék benne, hogy lehetséges, akkor nem támogatnám őket.

- Marhaság. - A Brukolak hangja kemény volt és rekedtes. - Az istenek basszak meg és legyenek átkozottak, Uther, de ez... ez hazugság! Emlékszel még, emlékszel még egyáltalán, hogyan jöttem rá, hogy mit akarnak az avankkal?

- A kémeidtől hallottad - válaszolta Doul nyugodtan, és ismét a szemébe nézett.

A Brukolak elhessegette a választ.

- A kémek csak célzásokat és pletykákat hoznak. Ne hazudj magadnak! Onnan tudtam, hogy te magad mondtad el!

Doul tekintete hirtelen éles és hideg lett.

- Ez aljas rágalom, és nem tűröm el, hogy még egyszer... - kezdte, de a Brukolak hangos kacagással szakította félbe.

- Nézz már magadra - kacagott sürgetően, hitetlenkedve. - Mit képzelsz, kivel beszélsz? Ne legyél már ilyen kurvára fennkölt! Tudod te, mire gondoltam. Természetesen nem szaladtál hozzám a hírekkel, sőt még csak be sem ismerted a dolgot. De a picsába is, Uther, elmentem hozzád, a szemedbe vágtam, mire jöttem rá, és te... Ó, persze, te aztán túlságosan is profi vagy ahhoz, hogy bármi olyasmit elárulj, ami utána támadási felületet jelenthetne, de ha félre akartál volna vezetni vagy kétségek között akartál volna hagyni, hát könnyen megtehetted volna.

- Nem tetted. És hálás vagyok érte. És igazad van, ha úgy akarod végigjátszani ezt az ostoba színjátékot, hogy soha nem ismered be, amiről pedig mindketten tudjuk, hogy igaz... Ha végig nem erősíted meg a gyanúmat, bár persze nem is tagadod le, ugye, akkor... Akkor felőlem így is játszhatunk. Akkor csak hallgass.

- A tények attól még tények maradnak. - A Brukolak önkéntelen mozdulattal kikapart néhány szálkát a korlátból, aztán a sötét semmibe szórta. - Hagytad, hogy a tudomásomra jusson a dolog. És tudod, hogy a többi sodrás vezetői nem bíznának meg bennem, még ha el is mondanám nekik a dolgot. Olyasvalamit bíztál rám, amit egyedül kell cipelnem. És azt hiszem, azért tetted, mert te is tudod, hogy ez egy ostoba, veszélyes terv, nem bírsz mihez kezdj ezzel a tudással, és szövetségesre lenne szükséged.

Doul elmosolyodott.

- Tényleg ilyen önhitt volnál? - kérdezte könnyedén. - Ilyen magabiztos lennél, hogy minden párbeszédet, minden egyes félreértést magad felé fordítasz?

- Emlékszel még a pengególemekre? - kérdezte a Brukolak hirtelen, és Uther Doul elhallgatott. - A gőzszelek síkságára? - folytatta a Brukolak. - Emlékszel rá? Emlékszel rá, miket láttunk? Ez a város tartozik nekünk, Uther. Mi mentettük meg, akár beismerik, akár nem. Még ha nem is tudják, akkor is! Akkor hol voltak azok a szaros kis Szeretők? Akkor csak te voltál ott... és én.

Sirályok rikoltozása. A szél sírása a hajók között, a lidércnegyed nyikorgása.

- Akkor megtanultam ezt-azt, Uther - mondta a Brukolak halkan. - Megtanultam, hogyan olvashatok benned. Kiismertelek.

- Az istenek verjék meg! - Uther Doul megfordult, és farkasszemet nézett a másikkal. - Hogy merészeled eljátszani a régi bajtársat? Nem a te oldaladon állok, Brukolak. Nem értek egyet veled. Fel tudod ezt fogni? Van közös múltunk, így igaz, és Khyriad látja a lelkemet, nem szívesen fordulok ellened, holtpolgár, de... ennyi. Hadnagy vagyok, és te sosem voltál a felettesem. Eljöttem ma este, mert megkértél rá, mert udvarias akartam lenni veled. Ennyi, és nem több.

A Brukolak a szájához emelte a kezét, és végigmérte Doult. Hosszú nyelve kivillant az ujjai között. Amikor leengedte a kezét, szomorúnak tűnt.

- A Világseb nem létezik - mondta. Csend ereszkedett rájuk.

*

- A Világseb nem létezik - ismételte meg -, és még ha feltételezzük is a legvalószínűtlenebb esetet, hogy az asztrolonómusok tévedtek, és mégis létezik, akkor sem találjuk meg. És ha valami kibaszott csoda folytán mégis megtaláljuk, akkor te is tudod... Te, Uther Doul, mindenki másnál jobban tudod, hogy az a halálunkat jelenti.

Kurtán a Doul balján csüngő kardra mutatott. Aztán megmozdította az ujját, és társa jobb ruhaujja felé intett; az anyagot erekként borították a szétágazó drótok.

Uther Doul lenézett a kardjára.

- Nem a halálunkat - mondta, és váratlan, gyönyörű mosolyba szaladt a szája. - Semmi ilyen egyértelműt nem jelenthet.

A Brukolak a fejét ingatta.

- Doul, te vagy a legbátrabb ember, akit valaha ismertem, több szempontból, mint amit fel tudnék sorolni. - A hangja bánatossá és lemondóvá vált. - Ezért zavar annyira, hogy ezt az oldaladat kell látnom. Ezt az alantas, gyáva, megalkuvó, gerinctelen, kicsinyes oldaladat! - Doul nem mozdult, egyáltalán nem reagált a másik szidalmaira, de a Brukolak sem úgy hangzott, mint aki csak hergelni akarja. - Szóval meggyőzted magad, hogy az a legbátrabb dolog, ha teszed a kötelességedet, mi, Uther?

Megrázta a fejét, és hitetlenkedve nézett maga elé.

- Mazochista vagy, Uther Doul? Erről volna szó? Begerjedsz, ha ennyire meg kell aláznod magad? Ettől áll fel, hogy ezek az összeszabdalt kis köcsögök olyan parancsokat osztogatnak neked, amikről tudod, hogy mind hülyeség? Erre élvezel, ettől nyúlsz magadtól, hogy de te aztán akkor is teljesíted őket? Hát akkor, az istenek köpjenek le, mostanra biztosan lehorzsolódott a pöcsöd a sok rángatástól, mert ezek a legidiótább parancsok, amiknek valaha engedelmeskedned kellett, és ezzel te is tisztában vagy!

- És nem hagyom, hogy teljesítsd őket.

Doul mozdulatlanul nézte, ahogy a Brukolak hátat fordít neki, és elvonul.

A vámpyr maga köré húzta az árnyakat menet közben, hamar eltűnt a szemfényvesztő ködben, még a lába dobbanása is eltompult, miközben eltűnt. Surranás a levegőben, és magasan a fedélzet fölött az ősi kötélzet megpendült, ahogy valami nekiütközött, aztán eltűnt.

Doul a tekintetével követte a zajokat. Csak amikor már minden elcsendesedett körülötte, akkor fordult vissza a tenger és a lidércnegyed felé; a kezét még mindig a kardja markolatán nyugtatta.

Tizenhatodik fejezet

Bellis és Silas atlaszokkal és felfedezők életrajzaival felfegyverkezve rajzolták meg Gnurr Kett, Cymek és a Vasöböl térképeit. Megpróbálták felvázolni a hazavezető utat.

Az anophelius szigetet sehol sem jelölték, de a kaktuszemberek kereskedőinek beszámolói alapján kitalálták, hogy valahol pár tucat mérföldnyire lehet Gnurr Kett legdélebbi csücskétől, úgy ezer mérföldre a sziget civilizált északi partjától. És attól a civilizált északi parttól még vagy kétezer mérföldnyire feküdt Új-Crobuzon.

Bellis tudta, milyen ritkán lehet kettai hajókat látni a város pincsfai dokkjaiban. Politikai gazdaságtan elemzéseken rágta át magát, hogy kiderítse, miként jutnak el az áruk Dreer Samherből Gnurr Kettre, Shankellbe, a Mandragóra-szigetekre, Perrickre és Myrshockba, és aztán végül esetleg valami gyötrelmes, rettenetes útvonalon egészen Új-Crobuzonba.

- A szúnyogemberek szigetétől még kis híján olyan messze leszünk a várostól, mintha valóban eljutottunk volna arra a rohadt gyarmatra - mormolta Bellis keserűen. - Több ezer mérföldnyi tenger és feltérképezetlen vidék, pletykák, és az istenek tudják mi a szar még. Pont egy hosszú, hosszú kereskedelmi út rossz végén leszünk.

Minden szabad percüket így töltötték, a fejüket összedugva Bellis henger alakú szobácskájában, nem törődtek a hangzavarral, vagy hogy a Nap vagy a lámpák fénye derenge be az ablakon; Bellis vadul cigarettázott és szidta Armada hajón nevelt kaparós dohányát, egyik lapot firkálták teli a másik után, egyik régi könyvet futották át a másik után. Próbáltak kezdeni valamit a frissen lopott tudással. Próbálták kitalálni, hogyan menekülhetnének meg.

Olyan sokáig vadásztak a város titkára. És most, hogy végre kiderítették, lassan rá kellett ébredniük, hogy így sem, most sem, talán még ezzel a tudással felvértezve sem térhetnek haza; iszonyú érzés volt.

Ha valahogy ki tudnánk találni, merre is leszünk... - gondolta Bellis, és egyre növekedett benne az émelyítő bizonyosság, hogy szó sem lesz itt olyasmiről, hogy az egész rohadt város beúszik majd egy dokkba, vagy csak úgy elcsordogál Kohnid vagy valamelyik másik nagy kikötő látóterében. És még ha így is lenne, akkor is ki kellene harcolnia, hogy kijusson a városból a partra, a dokkokba, aztán egy hajóra, aztán megint a tengerre, és onnan haza. És nem tudta megoldani, hogy ez mind meg is történjen.

Csak hadd szálljak partra - gondolta. - Ha már a parton vagyok, talán meg tudok győzni valakit, hogy segítsen, talán el tudok lopni egy csónakot, vagy fellopózhatok potyautasnak valahová, vagy... valami...

De nem tudott kijutni a partra. És még ha sikerült is volna partra szállnia, akkor sem lehetett benne biztos, hogy bármelyik ötlete megvalósítható, és ezt ő is tudta.

- Ma meglátogatott Sékel - mondta. - Már kis híján egy hete, hogy nekem adta a könyvet, Silas. Megkérdezte, pontosan mit tartalmaz, és hogy Tintinnabulum tényleg ezt keresi-e? Azt mondtam neki, hogy most már nemsokára biztosat tudok.

- Nincs már sok időnk - folytatta baljósan. - Nem kell már hozzá sok, hogy legyőzze a félénkségét, és szóljon másnak is. Jó barátja az egyik dokkmunkás, aki a város hű híve, és a Szeretőknek dolgozik. És Szátyár szerelmére, Sékel Tintinnabulum mindenesét dugja!

- Lépnünk kell, Silas! El kell döntenünk, mit tegyünk. Ki kell találnunk, mihez fogunk kezdeni. Ha elmondja a barátainak, hogy talált egy könyvet Krüach Aumtól, a katonák pillanatokon belül a nyakunkon lesznek. És akkor nem csak a könyvet kapják meg, de azt is tudni fogják, hogy el akartuk titkolni előlük. És az istenek a tanúim, én aztán nem akarom megnézni, milyen Armada börtöne belülről.

*

Lehetetlenség volt megítélni, vajon a Szeretők mennyit tudtak arról, miképpen idézhetik meg az avankot. Valamit tudniuk kellett - például azt, hol vannak mélytengeri árkok, mekkora motorerő és thaumaturgia kellhet hozzá, talán még a tudományos részével is tisztában voltak. De kifejezetten a Krüach Aum könyvet keresték.

Az egyetlen leírás egy sikeres kísérletről, amivel megpróbáltak megidézni és megkötni egy avankot - gondolta Bellis. - Tudják, hol érdemes próbálkozniuk a világon, de fogadni mernék, elég sok minden van, amit még nem tudnak. Biztosak benne, hogy idővel ki tudják rakni a mozaikot, és idővel talán képesek is lennének rá. De arra is fogadni mernék, hogy ez itt nagyon megkönnyítené a dolgukat.

És ostoba ötletekkel birkózott - például követelhetné a szabadságát a könyvért cserébe, bár tudta jól, hogy ez a terv semmiképpen sem működne. Kezdett kisiklani a kezei közül a remény, és ez megdermesztette.

Elkeseredett gondatlanság vett rajta erőt, és Carrianne-t is kifaggatta a szökésről. Az összes kérdését és ötletét ostobán hiteltelen „mi lenne ha” stílusba csomagolta, majd váratlanul arról faggatta Carrianne-t, vajon ő sosem akarta elhagyni a várost?

Carrianne barátságos kegyetlenséggel vigyorgott vissza rá.

- Eszembe sem jutott! - mondta.

Avarparton ültek egy kocsmában, és Carrianne látványosan körülnézett, mielőtt visszafordult volna Bellishez. Lehalkította a hangját.

- Még szép, hogy igen! De hová térhettem volna vissza, Bellis? És miért kockáztattam volna meg? A kényszersorozottak közül évente páran mindig megpróbálják. Elkötnek egy aprócska csónakot, meg ilyenek. De mindig, mindig megállítják őket.

Vagy csak azokat, akikről hallani - gondolta Bellis.

- És mi történik velük? - kérdezte.

Carrianne egy ideig lenézett a poharára, aztán visszaemelte a tekintetét Bellisre, és megint kemény mosolyt villantott rá.

- Nagyjából ez az egyetlen dolog, amiben Armada minden egyes ura egyetért - mondta -, a Szeretők, a Brukolak, Friedrich király, Braginod és a Tanács, mindenki. Armada nem engedheti meg magának, hogy bárki is megtalálja. Persze van pár tengerész, aki tudja, hogy a tengereket rójuk valahol, és akad pár közösség, mint Dreed Samher, akikkel kereskedhetünk is. De hogy valami nagyobb hatalom megtaláljon minket... mint mondjuk Új-Crobuzon? Aki szökni próbál, azt megállítják, Bellis. Nem elfogják, csak hogy jobban megértsd. Megállítják.

Carrianne Bellis vállára csapott.

- Az istenek verjék meg, ne nézz már ilyen iszonyodva! - jegyezte meg kedélyesen. - Ne mondd, hogy meglep. Te is tudod, hogy mi történne, ha hazajutnának és rossz kézbe kerülne az információ, és a te néped foglalná el Armadát. Csak kérdezd meg az újraformáltakat, akiknek sikerült megszabadulniuk az új-crobuzoni rabszolgahajókról, csak kérdezd meg őket, vajon mennyire érzik magukat közel Új-Crobuzon tengerészeihez! Vagy faggasd ki azokat, akik eljutottak Nova Esperiumra, és látták, mi lett a bennszülöttek sorsa! Vagy némelyik tengerészt, akik összeakadtak Új-Crobuzon szabadkereskedőivel, és próbáltak a menlevelükkel érvelni! Szerinted mi vagyunk a kalózok, Bellis? Igyál és hallgass!

Bellis aznap éjszaka mondta ki először hangosan, hogy talán Silas és ő sohasem juthatnak már haza. Egyfajta ösztönzésként hozta szóba a gondolatot.

De amint ráébredt, hogy itt nem csak a saját menekülése forog kockán, valamiféle nyugodt rettegés telepedett rá. Mi lesz, ha nem tudunk elszökni? - gondolta hűvösen. - Akkor ennyi, kész, vége? Ez az utolsó szó?

Silas üres, fáradt arccal bámulta. Amikor Bellis visszanézett rá, hirtelen komor élességgel villantak fel előtte szülővárosa tornyai, piacai, téglafészkei. Eszébe jutottak a barátai. Ismét Új-Crobuzonra gondolt. Tavasszal, amikor bűzlik a növények levétől; az év végén meg milyen hideg és zavaros; Szátyár Reggelének ünnepén, kivilágítva, lámpásokkal és girlandokkal feldíszítve, amikor daloló tömegek táncolnak az utcáin, és még a vonatokat is vallásos zászlókkal borítják be. Az év bármelyik napján éjféltájban, lámpafényben.

És háborúban, véres háborúban a Gengrisszel.

- El kell juttatnunk hozzájuk egy üzenetet - mormolta halkan. - Ez a legfontosabb. Akár vissza tudunk menni, akár nem, őket figyelmeztetnünk kell!

Ezzel a lehetetlenségeket el is engedte. És bármilyen nyomorultul érezte is magát tőle, a lelke mélyén csillapodott a pánik. Azok az óvatos javaslatok, amiket innentől fogva tett, sokkal földhözragadtabbak és sokkal rendszeresebbek voltak - és sokkal valószínűbbnek tűnt, hogy sikerülhetnek.

Bellis rájött, hogy Hedrigall a kulcs.

Rengeteg történet kerengett a nagydarab kaktuszemberről, a samheri mesélőről és aeronautáról. Pletykák, igazság és hazugság felhője övezte. És a sok minden között, amit Sékel lelkendezve hadart el neki, egyvalami megragadt Bellis emlékezetében: Hedrigall járt a szúnyogemberek szigetén.

Ez igaz is lehetett. Dreer Samherből jött kalóz-kereskedő volt, és az ő népe volt az egyetlen, akiről tudni lehetett, hogy rendszeresen kereskedett az anopheliusokkal. A kaktuszemberekben növényi nedvek kerengtek, nem vér, őket nem lehetett kiinni. Rettegés nélkül kereskedhettek.

És talán emlékszik még pár dologra.

Aznap meleg, borult idő volt, és Bellis attól a pillanattól fogva izzadt, hogy elindult dolgozni. Bármilyen vézna volt is, a nap végére úgy érezte, lehúzza a fölösleges súly. Cigarettáinak füstje bűzölgő kalapként gomolygott a homloka körül, és még Armada soha nem szűnő szelei sem fújták tisztára.

Silas a szobája előtt várta.

- Igaz - mondta komor elégedettséggel. - Hedrigall járt ott. Emlékszik is rá. Tudom, milyenek Dreer Samher kereskedői.

A kaktuszemberek térképei pontosabbak lehettek, a szigetről való elképzeléseik egy fokkal kevésbé ködösek.

- De a mi Hedrigallunk aztán hűséges a javából - folytatta Silas -, úgyhogy óvatosnak kell lennünk. Akár egyetért azzal, amit mondanak neki, akár nem, minden porcikájában Tarvíz embere. De ki tudok belőle szedni ezt-azt. Ez a munkám.

Hiába tudtak meg pár dolgot Hedrigalltól, még mindig csak egy kupac szétszórt tény állt a rendelkezésükre. Számtalanszor összekeverték őket, átrendezték, leejtették, mintha ezekből próbálnának jósolni, és nézték, hátha megpillantanak egy összefüggést, egy kapcsolatot, bármit. És most, hogy Bellis megszabadult valószerűtlen és elkeseredett szabadságvágyától, lassan meglátta, milyen mintába rendeződnek ezek a tények.

Végül így állt össze a terv.

Olyan laza volt, olyan ködös, és nehezükre esett beismerniük, hogy csupán ennyijük van.

Csendes elégedetlenséggel dőltek hátra. Bellis a hullámok szakadatlan mormolását hallgatta, és nézte, ahogy a cigarettája füstje szétbomlik az ablak előtt, elfüggönyözi az éjszakai égboltot. Az elképzelés hirtelen undorral töltötte el: úgy tűnt, mintha csapdába esett volna. Az élete éjszakák, dohányfüst és ötletek utáni kapirgálás láncolatává korcsosult. De most valami megváltozott.

Talán ez lesz az utolsó este, amit ezzel kell töltenie.

- Utálom ezt az egészet - jelentette ki végül Silas -, kibaszottul utálom, de nem tudok... De képes leszel rá? Sok minden múlik rajtad.

- Meg kell tennem - válaszolta Bellis. - Te nem beszéled a nemes kettait. Szerinted másként meggyőzhetnéd őket, hogy vigyenek magukkal?

Silas a fogát csikorgatva nemet intett.

- És veled mi a helyzet? - kérdezte. - Johannes barátod tisztában van vele, hogy nem vagy éppen Armada mintapolgára, vagy tévednék?

- Meg tudom győzni - mondta Bellis. - Armadán nem lehetnek túl sokan, akik olvasnak kettaiul. De igazad van; ő az egyetlen valódi akadály. - Egy ideig hallgatott, de végül gondterhelten folytatta. - Nem hinném, hogy említett nekik engem. Ha meg akarta volna nehezíteni az életemet, ha gyanította volna, hogy esetleg... veszélyes lehetek, mostanra már tudnám. Azt hiszem, van valami... becsületkódexe, vagy valami, ami miatt nem beszél rólam.

Nem erről van szó - gondolta már beszéd közben. - Te is tudod, miért nem jelentette, hogy elégedetlenkedsz. Akár tetszik, akár nem, akármilyen helyzetben hagytad ott, akármit gondolsz is róla, a barátjának tart.

- Amikor elolvassák majd - kezdte Silas -, és rájönnek, hogy Krüach Aum nem Kohnidról származott, és talán még mindig él, esetleg kezüket-lábukat törik a nagy sietségben, hogy megkeressék. De mi van... mi van, ha nem?

- El kell őket juttatnunk arra a szigetre, Bellis. Ha ezt nem tudjuk megoldani, semmink sincsen. Nem valami apróságra akarjuk rávenni őket. Tudod, merre próbáljuk terelni a dolgokat. Tudod, mi van ott. A többit rám bízhatod, össze tudom szedni, amire szükségünk lehet. Nálam a pecsét, úgyhogy megírhatom az üzeneteket. Ezt mind megtehetem. De a fenébe is, csak ennyit tehetek! - Most keserű volt a hangja. - És ha nem tudjuk eljuttatni őket arra a kurva szigetre, akkor semmink sincsen.

Felkapta Krüach Aum könyvét, és lassan átpörgette a lapokat. Amikor az adatokat tartalmazó függelékhez ért, feltartotta Bellis felé.

- Lefordítottad ezt is, ugye? - kérdezte.

- Amit tudtam belőle.

- Nem számítanak rá, hogy valaha is látni fogják ezt a könyvet, de azt hiszik, talán így is meg tudják idézni az avankot. Ha ezt a kezükbe adjuk... - megrázta a könyvet, és a lapok úgy csapkodtak, mintha szárnyak lettek volna -, ...talán másra már szükségük sem lesz! Talán csak átnézik ezt a pár oldalt, megfejtik azt a keveset, ami ahhoz kell, hogy ez itt értelmezhető legyen, felhasználnak téged, felhasználnak minden egyes fordítót, a Líceum és a Grand Easterly összes tudósát... Talán minden, amit az avank megidézéséhez tudniuk kell, itt van. Lehet, hogy éppen ezzel adjuk a kezükbe a kirakós játék utolsó darabját.

Igaza volt. Ha Aum állításai igazak voltak, akkor az összes felhasznált adat, minden információ, minden konfiguráció ott volt azon a pár oldalon.

- De a könyv nélkül - folytatta Silas -, semmink sincsen. Semmink, amivel téged eladhatnánk nekik, semmink, amivel a szigetre csábíthatnánk őket. Egyszerűen csak nekiindulnak, ahogyan tervezték, azzal dolgoznak, amijük van, és talán így is megidézik az avankot. Ha semmijük sem volna, azzal gazdálkodnának. De ha odaadjuk nekik egy részét annak, amit akarnak, akkor az egészet meg kell szerezniük. Ezt itt ajándékból... csalétekké kell átalakítanunk.

Egy pillanattal később Bellis is megértette. Elgondolkozva csücsörített, és gyorsan biccentett.

- Igen - mondta. - Add csak ide!

Végiglapozta a függeléket, és megállt. Azon tűnődött, hol is kezdje.

Aztán csak rántott egyet a vállán, és egyszerűen kitépett egy maréknyi lapot.

Az első felszabadult, furcsán örömteli pillanat után óvatosabban folytatta. Meggyőzően kellett csinálnia. Végiggondolta, miképpen festettek azok a sérült könyvek, amiket eddig látott, és sorba vette az összes balesetet, ami csak egy könyvet érhetett. Víz vagy tűz? Penész? Azokat lehetetlenség jól utánozni.

Akkor hát legyen a brutalitás.

Kinyitotta a függeléket, és egy, a padlóból kiugró szög fejére fektette, aztán rálépett, és erősen bele is rúgott. A szög beleakadt az egyenletekbe, és lerántotta őket, hogy aztán gyűrött halomban heverjenek körülötte.

Tökéletes volt. A függelék elején maradt három oldal, ahol megvitatták és meghatározták a használt kifejezéseket, aztán eltűntek a lapok. Csak a tépett szegély maradt, a félig elpusztult szavak kicsinyke ékei. Mintha valami ostoba, véletlen baleset áldozatául estek volna.

Elégették a függeléket, és úgy suttogtak közben, mint a csínytevő gyerekek.

Hamarosan az oldalak füst és pernye formájában szállingóztak ki a kéményen át Armada fölé, ahol a szél felkapta és szétszórta őket.

Holnap végre lépünk - gondolta Bellis. - Holnap elkezdjük.

Délről fújt a szél. Az Armada kéményeiből előkunkorodó füstcsíkok visszafelé mutogattak, oda, ahonnan a hajóváros jött.

A Shadeskinner fedélzetén, a tenger felé fordulva és a városnak háttal Bellis úgy tehetett, mintha egy hétköznapi hajón állna.

A klipper Tarvíz egyik kertvárosához tartozott: gyomrában emberek éltek az egykori kabinokban. A fedélzetre egyetlen házat sem építettek. A Shadeskinner bronzzal borított fa volt, kötél és ódon vitorlavászon. Nem volt rajta sem taverna, sem kávéház, sem kupleráj, és nagyon kevesen tébláboltak csak a fedélzetén. Bellis az óceánt bámulta, mintha csak egy tengerjáró klipper fedélzetén utazott volna.

Sokáig állt ott egyedül.

A tengeren a gázlámpák fénye csillogott.

Végül aztán valamivel este kilenc után sietős léptek zaja hangzott fel.

Johannes Tearfly állt előtte, az arcán kiismerhetetlen kifejezéssel. Bellis lassan biccentett felé, aztán a nevén szólította.

- Bellis, nagyon sajnálom a késést - kezdte a férfi. - Az üzenete... Nem hagyott sok időt, és nem tudtam mindent átszervezni. Jöttem, amilyen gyorsan csak tudtam.

Vajon tényleg ez az igazság? - gondolta Bellis hidegen. - Vagy azért késtél kis híján egy órát, mert meg akartál leckéztetni?

De aztán ráébredt, hogy a férfi hangjában őszinte mentegetőzés csendül, és a mosolya bizonytalan ugyan, de nem hideg.

Céltalanul barangoltak a fedélzeten, elsétáltak az elkeskenyedő hajóorr felé, aztán visszafordultak. Feszengve beszélgettek, mindkettőjüket nyomasztotta veszekedésük emléke.

- Hogy halad a kutatás, Johannes? - kérdezte Bellis végül. - Ott vagyunk már, ahová menni akartunk?

- Bellis... - a férfi ingerülten rántotta meg a vállát. - Azt hittem, hogy mostanra talán... A fenébe is, ha csak azért hívott ide, hogy...

A nő egy intéssel elhallgattatta. A csend hosszúra nyúlt, és Bellis lehunyta a szemét. Amikor újra kinyitotta, az arca is, a hangja is lágyabb volt.

- Sajnálom - kezdte. - Bocsásson meg! Az az igazság, Johannes, hogy amit akkor mondott, az nagyon fájt nekem. Mert igaza volt, és ezt én is tudtam. - A férfi arca óvatos volt, Bellis pedig úgy kényszerítette ki magából a szavakat. - Ne értsen félre - tette hozzá sietve. - Ez a hely sosem lesz az otthonom. Kalózkodással hoztak ide, Johannes. Elraboltak.

- De... de abban igaza volt, hogy... hogy elzártam magamat. Semmit sem tudtam a városról, és ezt szégyellem is. - A férfi félbe akarta szakítani, de Bellis nem hagyta. - És ami még ennél is rosszabb, megláttam.... milyen esetleges ez az egész. - A hangja szenvedélyesebb lett. Úgy beszélt, mint aki kényelmetlen igazságokat mond ki. - Láttam itt dolgokat, tanultam itt dolgokat... Még mindig Új-Crobuzon az otthonom, de igaza volt, semmi más nem köt hozzá, csak véletlenek sorozata. Már feladtam, hogy hazajussak, Johannes - mondta, és a gyomra azonnal összerándult, mert olyan közeljárt az igazsághoz -, és ettől ráébredtem, hogy itt is akad, amit érdemes csinálni.

Valami mintha megindult volna a férfiban; halovány érzés kezdett felderengeni Johannes arcán. Bellis gyanította, hogy az öröm lesz az, és gyorsan félbeszakította.

- Azt ne várja, hogy beleszeressek ebbe az átkozott helybe, rendben? De... a Terpsichoria legtöbb utasának, az újraformáltaknak a kényszertoborzás volt a lehető legjobb, ami történhetett velük. Ami pedig minket, többieket illet... úgy igazságos, hogy megtanuljunk ezzel együtt élni. Segített nekem ezt belátni, Johannes. És meg akartam köszönni.

Bellis arca rezzenéstelen volt. A szavak savanyúan égették a torkát, bár tisztában volt vele, hogy amit mondott, nem volt teljes egészében hazugság.

Volt idő, amikor Bellis komolyan fontolgatta, hogy beszámol Johannesnek az Új-Crobuzont fenyegető veszélyről, de még mindig letaglózta, milyen hamar átállt Armada és Tarvíz oldalára. Egyértelműen nem fűzték túlzottan szoros szálak a szülővárosához. De ennek ellenére biztosan nem (csak nem!) lenne semleges a Gengris ügyében? Csak voltak barátai, rokonai Új-Crobuzonban! Nem lehetett közömbös ezzel a veszéllyel szemben. Biztosan nem?

És ha nem hinne Bellisnek? Ha Johannes azt gondolja, ez az egész valami furmányos szökési terv, ha a Szeretők tudomására hozza, hogy Bellis Coldwine létezik és miket beszél, és azok ketten együtt magasról leszarják Új-Crobuzon sorsát, akkor ő elpocsékolta az egyetlen lehetőséget, hogy eljuttathasson egy üzenetet a városába.

Miért is érdekelné Armada vezetőit, mit tesz egymással két távoli nemzet? Talán még örülnének is a hínárnyok terveinek. Új-Crobuzon haditengerészete erős volt. Bellisnek fogalma sem volt róla, vajon meddig terjed Johannes új hűsége. Nem kockáztathatta meg, hogy elárulja neki az igazat.

Óvatosan várt a Shadeskinner fedélzetén, és érezte Johannes rosszul titkolt örömét.

- Mit gondol, meg tudják csinálni? - kérdezte végül.

A férfi összeráncolta a homlokát.

- Mit?

- Képesek megidézni az avankot?

Johannes teljesen megdöbbent. Bellis látta, hogyan kergetik egymást a fejében a gondolatok. Hitetlenség, harag és félelem. Egy pillanatig nyilvánvalóan azon gondolkozott, hogy hazudni fog, azt mondja, fogalma sincs, Bellis miről beszél, de aztán elfakult a kísértés, és minden más érzést elmosott.

Johannes másodpercek alatt visszanyerte az önuralmát.

- Azt hiszem, nem is kellene meglepődnöm - mondta halkan. - Abszurd volna azt hinni, hogy az ilyesmit titokban lehet tartani. - A férfi az ujjaival dobolt a korláton. - Ha őszinte akarok lenni, folyamatosan megdöbbent, látszólag milyen kevesen tudják. Mintha azok, akik nem tudnák, összeesküdtek volna azokkal, akik igen. Maga honnan tudja? Persze, gondolom, nincs olyan titkolózás vagy thaumaturgia, ami egy ilyen léptékű tervet hosszú távon elfedhetne. Nemsokára elő kell állnunk a farbával, már így is túl sokan tudják...

- Miért csinálja? - kérdezte Bellis.

- Azért, mert annyi mindent adhat a városnak - válaszolta Johannes. - A Szeretők is ezért csinálják. - Megvetően belerúgott a korlátba, és hüvelykujjával a távolban erőlködő vontatóhajókra és gőzcsónakokra bökött, amik a hosszú láncoknak feszülve húzták a várost. - Nézze csak meg, hogyan mozog ez a rohadt város. Mérföldenként egy órát? Erős szélben talán kettőt is? Abszurdum! Ez az erőfeszítés olyan sok üzemanyagba kerül, hogy ritkán engedik meg maguknak. A legtöbbször ez az egész csak úgy úszkál körbe-körbe a tengeren. De gondoljon bele, hogy megváltozna ez, ha sikerülne csapdába csalniuk azt a lényt! Akkor aztán oda mehetnek, ahová csak akarnak! Gondoljon bele, micsoda hatalom! Ők lesznek a tenger urai!

- Egyszer már megpróbálták... - Johannes az állát dörgölve meredt a távolba. - Állítólag. Van rá bizonyíték a város alatt. Láncok. Évszázados hexek rejtik őket. A Szeretők... Nem olyanok, mint bármelyik másik uralkodó errefelé. Különösen a nő. És valami megváltozott, amikor Uther Doul a testőrük lett, valamivel több mint tíz éve. Azóta egyfolytában ezen dolgoznak. Üzenetet küldtek Tinnabolnak és a társainak, márpedig ők a legjobb vadászok. Nem csak a szigonnyal gyorsak, de tudósok is: tengerbiológusok, koordinátorok. Évek óta ők vezetik az avank utáni hajtóvadászatot. Nincs olyan, amit ne tudnának arról, milyen módokon lehet csapdába ejteni egy állatot. Ha van, aki megpróbálkozott már hasonlóval, biztos hallottak róla.

- Természetesen egyedül sosem lennének képesek elfogni egy avankot. De több információval bírnak róla, mint a világon bárki más. El tudja képzelni, mit jelenthet az, ha valaki vadász, és sikerül egy ilyen zsákmányra szert tenni? Úgyhogy a Szeretők ezért csinálják, és Tintinnabulumék is ezért csinálják... - Elkapta Bellis tekintetét, és váratlanul elmosolyodott.

- És én? - kérdezte. - Én azért csinálom, Bellis, mert egy avankról van szó!

A lelkesedése olyan váratlan volt, olyan idegesítő és olyan ragadós, mint egy gyereké. Valóban őszintén rajongott a munkájáért.

- Őszintének kell lennem - kezdte a nő óvatosan -, és nem hittem volna, hogy valaha is ezt mondom, vagy gondolom, de... de megértem. - Higgadtan nézett a férfira. - Igazság szerint részben ez győzött meg arról, hogy ne gyűlöljem ezt a helyet. Amikor először rájöttem, mi folyik itt, és mit terveznek az avankkal, az egész annyira letaglózott, hogy egyszerűen csak féltem. - Bellis megrázta a fejét, és elszántan kereste a szavakat. - De ez már elmúlt. Ez a leg... legkülönlegesebb terv a világon, Johannes. És rájöttem, hogy szeretném, ha sikerülne!

Bellis hirtelen érezte, hogy jól végzi a dolgát.

- Érdekel ez a terv, Johannes. Sosem hittem volna, hogy akár egy porszemnyit is érdekelne bármi, ami itt történik, de ennek a tervnek a léptéke, a hübrisz... És a gondolat, hogy talán segíthetek... - Johannes óvatos elégedettséggel nézett rá. - Mert hát hogyan is jöttem rá az igazságra... Ezért kértem, hogy jöjjön ide, Johannes. Hoztam valamit.

Belenyúlt a táskájába, és a férfi kezébe nyomta a könyvet.

Szegény Johannest sok meglepetés éri ma este, gondolta Bellis elmerengve, egyik a másik után; először kapcsolatba lépett vele, aztán előadta látszólag megváltozott hozzáállását, utána közölte, hogy tud az avankról, és most még ez is.

Hallgatott, miközben a férfi levegő után kapkodott hitetlenkedésében, és nagyokat sóhajtott örömében.

Végül aztán Johannes felnézett Bellisre.

- Ezt hol találta? - nyögte ki nagy nehezen.

Bellis beszámolt neki Sékelről és a gyermekirodalom iránti szenvedélyéről. Gyengéden kinyúlt a férfi kezében lévő könyvért, és hátralapozott benne.

- Nézze csak meg az illusztrációkat - mondta. - Érthető módon rossz polcra került. Nem hinném, hogy a városban sokan beszélik a nemes kettait. Ez gondolkodtatott el. Ez - mondta, és megállt a csónak alatt derengő hatalmas szemet ábrázoló képnél. Még most is, pedig éppen hazudott, még most is, pedig jó néhányszor látta ezt a képet, még most is enyhe hitetlenkedés fogta el, amikor megnézte.

- De nem csak a képek árulták el, miről van itt szó, Johannes. - A táskájából előhúzott egy vaskos papírköteget, telis-teli saját tüskés kézírásával. - Én olvasok nemes kettaiul - vetette oda. - Még egy rohadt könyvet is írtam róla. - Valamiért megint rossz érzése támadt, ahogyan kimondta. De nem törődött vele, csak intett egyet a kézirattal Johannes felé.

- Lefordítottam Aumot.

És ezzel újabb sokk érte Johannest, aki ugyanolyan lelkesen, ugyanolyan hitetlenkedő, boldog hangokkal fogadta ezt is, mint az előzőt.

De ez már az utolsó - gondolta Bellis számítóan. Nézte a férfit, aki örömében táncra perdült az üres fedélzeten. - Ez már a vége.

Amikor Johannes befejezte az ügyetlen kis győzelmi táncot, Bellis elkezdte a város felé, a kocsmák irányába terelgetni. Üljünk le, rágjuk át a dolgot - gondolta hűvösen - rúgjunk be együtt, jó? Nézz csak magadra, teljesen megbolondít az öröm, hogy megint melletted vagyok. Milyen boldog vagy, hiszen visszakaptad a barátodat! Dolgozzuk csak ki, mit is kellene tennünk, te meg én, mi ketten...

Hadd segítsek, hogy előállj a tervemmel!

Tizenhetedik fejezet

Ezeken a meleg vizeken lágyabbaknak tűntek az éjszakai fények és a város oldalának csapódó hullámok zaja, mintha a tenger levegősebb lett volna, a fény pedig egyenletesebb: a sós víz és a megvilágítás kevésbé volt komor és elementáris. Armada belefészkelődött abba a hosszú, balzsamos sötétbe, amit most már kétségtelenül nyári estének nevezhetett.

A parkokban megnyílt kerthelyiségekben, a virágágyásokban, a főfedélzeteken és hajóorrokban hagyott ugarokon éjszakánként tücskök ciripelték túl a hullámok és a mormoló vontatóhajók zaját. Méhek, dongók, legyek tűntek elő. Bellis ablaka körül dongtak, és halálra zúzták magukat az üvegen.

Az armadaiak nem szokták meg a hideget, a meleget, vagy akár Új-Crobuzon mérsékelt éghajlatát. Bellis bárhol máshol alkalmazhatta volna az éghajlatokhoz kapcsolódó sztereotípiákat - a higgadt hideglakó, az érzelmes melegövi -, csak Armadán nem. Ebben a nomád városban az efféle kategóriák értelműket vesztették, és a lakók sokszínűsége lehetetlenné tett bármiféle általánosítást. Csak azt lehetett mondani, hogy azon a nyáron, a hely és az idő azon együttállásában meglágyult a város.

Az utcák késő estig forgalmasak maradtak, és mindent betöltöttek a sósvízi nyelv szedett-vedett hangjai. Lármás évszaknak ígérkezett.

Tintinnabulum hajójának, a Castornak a gyomrában éppen megbeszélés tartottak.

A terem nem volt valami nagy, nehezen fértek el ennyien egyszerre. Kényelmetlen formalitással feszengtek a viharvert asztal köré tolt, merev székeken. Tintinnabulum és a társai, Johannes és a kollégái, biomatematikusok és thaumaturgok és mások, főleg emberek, de nem kizárólag azok.

És a Szeretők. A hátuk mögött Uther Doul állt az ajtóban, keresztbe font karral.

Johannes dadogva, izgatottan beszélt már egy ideje. Története csúcspontjánál hirtelen elhallgatott, drámai mozdulattal előszedte Krüach Aum könyvét, és az asztalra csapta. És a szünet, a döbbent sóhajok első hulláma után odatette mellé Bellis fordítását is.

- Most már érthetik - mondta remegő hangon -, miért hívtam össze ezt a rendkívüli ülést.

A Szeretők egyike, a nő felemelte a két iratot, és gondosan összehasonlította őket. Johannes csendben nézte. Az asszony szája megvonaglott, úgy összpontosított, és az arcán éktelenkedő hegek is átrendeződtek, hogy helyet adjanak az új arckifejezésnek. Az álla jobb oldalán Johannes hirtelen új, dudorodó sebet, friss vart vett észre. Kurtán a másikra pillantott, és látta, hogy a férfi arcán is ott a megfelelő heg, a szája alatt, bal oldalt.

Johannes ugyanazt a bizonytalanságot érezte, mint a jelenlétükben mindig. Akárhányszor találkozott is a Szeretőkkel, a közelségük mindig idegességgel töltötte el; ez nem fakult meg az idővel. Különleges kisugárzásuk volt.

Talán a hatalom teszi - gondolta Johannes. - Talán ez a hatalom lényege.

- Ki beszél a jelenlévők közül kettaiul? - kérdezte a Szerető.

Vele szemben egy Ilorgiss emelte fel a kezét.

- Turgan - biccentett felé a nő.

- Beszélek egy keveset - mondta a lény el-elfuló hangján -, főleg közkettait, a nemesből egy kicsit. De ez a nő sokkal jobban érti, mint én. Megnéztem a kéziratokat, és az eredeti egy jelentős része túl bonyolult nekem.

- Ne feledjük - kezdte Johannes, és felemelte a kezét -, hogy Coldwine Nemes kettai nyelvelmélete alapmű. Nincsen olyan sok nemes kettai nyelvkönyv... - rázta a fejét. - Furcsa, nehéz nyelv az. De a létező nemes kettai nyelvkönyvek közül Coldwine-é az egyik legjobb. Ha nem lenne a fedélzeten, Turgan vagy az, akinek le kellene fordítani, az idő túlnyomó részében amúgy is alighanem az ő könyvét használná.

Kezével agresszív, vagdalkozó mozdulatot tett.

- Nyilvánvalóan ragamollra fordította le - folytatta -, de azt elég könnyű lesz átültetni sósvízire. És különben is, ne feledjük, hogy itt nem a fordítás a legizgalmasabb. Talán nem voltam elég egyértelmű: Aum nem kettai! Egy kettai tudóst nyilvánvalóan nem látogathattunk volna meg. Kohnid távol esik az útvonalunktól, és Armada amúgy sem lenne biztonságban azokon a vizeken... De Krüach Aum nem Kohnidból származik. Anophelius. A szigetük vagy ezer mérföldnyire délre van. És minden esély megvan rá, hogy még él.

Erre mindenki felkapta a fejét.

Johannes lassan bólintott.

- Ami a kezünkben van - vitte tovább a gondolatot -, felbecsülhetetlen értékű. Leírja a folyamatot, a hatását, megerősítette, hogy valóban a szóban forgó területet kell keresnünk... Ez mind megvan. De sajnos Aum lábjegyzetei és számításai hiányoznak... Mint említettem, a szöveg súlyosan sérült. Úgyhogy amink van, az nem más, mint egy... laikus leírás. A tudományos részek hiányoznak.

- Egy mélytengeri árok felé tartunk, Gnurr Kett déli partjától nem messze. Beszéltem pár, eredetileg Dreer Samherből származó kaktuszemberrel, akiknek volt dolguk az anopheliusokkal: ahová tartunk, az csupán pár száz mérföldnyire van a szigetüktől. - Elhallgatott. Most döbbent rá, hogy izgatottságában túlságosan is gyorsan beszél.

- Nyilvánvalóan - folytatta némileg lassabban - folytathatnánk úgy is, ahogy eddig terveztük. Ez esetben nagyjából tudjuk, merre megyünk, hellyel-közzel tisztában vagyunk azzal, miféle erőkre számíthatunk az idézés során, és van némi fogalmunk a szükséges thaumaturgiáról... és megkockáztathatjuk.

- De el is mehetünk arra a szigetre. Egy kutatóexpedícióval. Tintinnabulum, néhány tudósunk, és önök közül valaki, vagy netán mindketten - nézett a Szeretőkre.

- Szükségünk lesz Bellisre, hogy tolmácsoljon - folytatta a rövid hallgatás után -, a kaktuszemberek, akik ott jártak, nem tudnak segíteni. Amikor kereskedtek, úgy tűnik, csak kézjelekkel és fejrázással kommunikáltak, de egyértelmű, hogy némelyik anophelius beszéli a nemes kettai nyelvet. Szükségünk lesz testőrökre... És természetesen mérnökökre is, mert el kell kezdenünk azon gondolkozni, miként tartjuk majd fogva az avankot. És... és megkeressük Aumot.

Hátradőlt. Tudta, hogy az egész egyáltalán nem olyan egyszerű, mint ahogy most itt felvázolta, de attól még izgatott volt.

- A legrosszabb esetben - mondta - Aum már meghalt. Akkor sem veszítettünk semmit. Talán akadnak mások, akik emlékeznek rá, és esetleg segíthetnek nekünk.

- Nem ez a lehető legrosszabb eset - szólalt meg Uther Doul. A hangulat hirtelen megváltozott; minden suttogás elhalt, és a szobában mindenki rámeredt. Kivéve a Szeretők, akik komoran hallgattak, anélkül, hogy hátrafordultak volna.

- Úgy beszél - folytatta Doul lágy, dallamos hangján -, mintha ez a hely semmiben sem különbözne a világ bármely másik pontjától. Ez nem igaz. Fogalma sincsen, miket hord össze. Hát nem érti, mit fedezett fel? Hogy mit jelent Aum faja? Ez a szúnyognép szigete! A legrosszabb esetben az anophelius nők már a parton megtámadnak, szárazra szívnak, a maradványainkat pedig hagyják elrohadni. A legrosszabb esetben mindannyiunkat azonnal lemészárolnak.

Mindenki hallgatott.

- Engem aztán nem - szólalt meg valaki. Johannes elmosolyodott. Breyatt volt az, egy kaktusz matematikus. Johannes igyekezett elkapni a tekintetét. Jól megmondtad neki - gondolta.

A Szeretők bólogattak.

- Tudomásul vettük az érveidet, Uther - mondta a Szeretők közül a férfi. Megsimogatta apró bajuszkáját. - De azért ne essünk… túlzásokba. Ezt a problémát is meg lehet oldani, ahogy arra ez az úriember is felhívta a figyelmünket...

- Ez az úriember kaktusz - válaszolta Doul. - Azok számára, akikben vér folyik, a probléma még fennáll.

- Ennek ellenére... - a Szerető hangjából hatalom csendült - úgy vélem, ostobaság lenne azt sugallni, hogy ezt semmiképp sem tudjuk megoldani. Ez nem ránk vallana. Először kitaláljuk, mi szolgál az előnyünkre, mi a legjobb terv... Aztán kitaláljuk, miként oldhatnánk meg a problémákat. Ha a számítások szerint akkor van a legnagyobb esélyünk a sikerre, ha elmegyünk erre a szigetre, akkor ezt fogjuk tenni.

Doul meg sem rezzent. Érzelmek nélkül nézett maga elé. A tartásában semmi sem utalt arra, hogy éppen letorkollták egy döntését.

- Az istenek verjék meg! - vakkant fel Johannes idegességében, és mindenki felé fordult, őt magát is megdöbbentette a kitörése, de azért folytatta anélkül, hogy veszített volna a lendületéből. - Természetesen akadnak gondok és nehézségek - mondta szenvedélyesen -, és természetesen meg kell szervezni, dolgozni kell rajta, erőfeszítésbe fog kerülni, és... és talán valóban védelemre lesz szükségünk, és akkor vihetünk magukkal kaktuszember katonákat vagy konstruktokat vagy a fene tudja, még mi mindent... De miről is vitatkozunk? Egy dologról beszélünk, nem?

Felkapta Aum könyvét, és vallásos tisztelettel nézte, mintha szent ereklye volna.

- Nálunk van a könyv. Van egy fordítónk. Ezt olyasvalaki írta, aki tudja, miképpen lehet megidézni egy avankot. Ez mindent megváltoztat... Komolyan számít, hol él? Rendben, a lakóhelye nem túl barátságos. - A Szeretőkre meredt. - De van olyan hely a világon, ahová nem mennénk el ezért? Bizonyára fel sem merülhet, hogy ne menjünk el érte!

Amikor feloszlott az ülés, a Szeretők nem mondtak semmi konkrétumot. De minden megváltozott, és Johannes tudta, hogy nem egyedül ő érzi így.

- Talán itt lenne az ideje, hogy nyilvánosan bejelentsük a szándékunkat - mondta a Szerető, miközben összeszedték a jegyzeteiket.

A terem titkolózáshoz szokott emberekkel volt tele. A javaslat megdöbbentette őket. De Johannes tudta, hogy igaza van.

- Tudtuk, hogy előbb vagy utóbb nyilvánosságra kell hoznunk á dolgot - folytatta a nő. A szeretője bólintott.

Az avank megidézésére tett kísérletben Jhour, Shaddler és Masinarejtek Sarkantyú sodrásainak tudósai is részt vettek, és puszta udvariasságból az ottani uralkodókkal már megvitatták a tervet. De a belső kör mind tarvízi volt: akik egykor nem oda tartoztak, azokat a Szeretők minden hagyománnyal ellentétesen rávették, hogy álljanak át. A tervvel kapcsolatos információt igyekeztek minél inkább titokban tartani.

De egy ekkora léptékű tervet nem lehetett örökké rejtegetni.

- A miénk a Sorghum - mondta a Szerető -, úgyhogy mi határozzuk meg, hova megyünk De mit gondol majd a város többi része, amikor a tenger valamelyik zugában ülünk mozdulatlanul, és várjuk hogy az expedíció visszatérjen? Mit gondolnak majd, amikor elérjük a mélytengeri árkot és megidézzük azt a nyamvadt avankot? Az uralkodók nem fognak beszélni: a szövetségeseink azért, mert mi erre kértük őket, az ellenségeink pedig nem akarják nyilvánosságra hozni a dolgot. Félnek tőle, kihez pártolnának az alattvalóik.

- Talán - vonta le a következtetést a nő - itt az ideje a mi oldalunkra állítani a város lakóit. Fel kell őket lelkesíteni...

A partnerére nézett. Szokás szerint úgy tűnt, mintha szavak nélkül társalogtak volna.

- Listákra lesz szükségünk - mondta a Szerető. - Össze kell írnunk, kiket kell a szigetre küldenünk. Végig kell néznünk az újonnan érkezetteket... Talán akad olyan szaktudásuk, ami fölött eddig elsiklottunk. Minden egyes jelölttel kapcsolatban tisztázni kell a biztonsági kérdéseket. És minden sodrásnak képviselnie kell magát. - A férfi elmosolyodott, és felkapta Bellis fordítását. Arca körvonalait kirajzolták a hegek.

Amikor Johannes az ajtóhoz ért, a Szeretők utána szóltak.

- Jöjjön velünk, Johannes - mondta a férfi, és a kutató gyomra zavartan megrándult.

Ó, Szátyár - gondolta. - Most mi lesz? Éppen eleget voltam már veletek...

- Jöjjön velünk, beszéljünk - folytatta a Szerető, aztán várt, amíg a párja befejezi helyette.

- Erről a nőről szeretnénk beszélni magával, erről a Coldwine-ról.

*

Éjfél is elmúlt már, amikor Bellis arra ébredt, hogy valaki az ajtaját püföli. Felnézett, azt hitte, Silas az, de a férfi mozdulatlanul, már éberen hevert mellette.

Johannes volt az. Bellis kisöpörte a haját az arcából, és pislogva nézett fel a küszöbén álló férfira.

- Azt hiszem, a jó megoldást választják - mondta Johannes. Bellisnek elakadt a lélegzete.

- Figyeljen, Bellis. Mind nagyon... Szóval, maga felkeltette az érdeklődésüket. Az alapján, amit eddig hallottak magáról, úgy vélték... Nos, úgy gondolták, maga nem az ő emberük. Nincs ebben semmi rossz, ugye tudja? - Johannes elszántan próbálta megbékíteni a nőt. - Nem tartják veszélyesnek, csak tudják, hogy nem szimpatizál velük. A kényszersorozottakkal kapcsolatban az az álláspontjuk, hogy mindenáron a városban kell tartani őket. Általában évekbe telik, amíg az újonnan érkezők menlevelet kapnak.

Vajon tényleg csak erről lenne szó? - gondolta Bellis lassan. A nyomorúság, a magány, az Új-Crobuzon iránti fájdalmas vágyakozás, amitől úgy érezte magát, mintha kiszakítottak volna belőle valamit: tényleg csak egy hétköznapi tünet volt, amit ezrével éltek át a hozzá hasonlók? Ilyen banális lenne?

- De... Szóval elmondtam nekik mindazt, amit magától hallottam - folytatta Johannes, és elmosolyodott. - Nem ígérhetek semmit, de... én hiszem, hogy maga lenne a legjobb ember, és ezt nekik is megmondtam.

Úgy tűnt, Silas alszik, amikor Bellis visszamászott az ágyba, de a lélegzetvétele valahogy túl felületes volt, és a nő tudta, hogy ébren van. Felé hajolt, mintha csak szenvedélyesen meg akarná csókolni, és amikor az ajka megtalálta a férfi fülét, csak ennyit suttogott:

- Működik.

Másnap reggel jöttek érte.

Silas addigra már elment, belevetette magát Armada alvilágába, hogy homályos, törvénytelen ügyleteit intézze. A munkáját, ami miatt a város bőre alá kellett fúrnia magát, ami miatt túl veszedelmes volt ahhoz, hogy egyáltalán szóba jöhessen, mint az anophelius szigetre induló expedíció tagja.

Két tarvízi zsandár jött Bellisért. A pisztolyuk könnyed magabiztossággal simult az övükbe, és egy légibricskához terelték a nőt. A Chromolith nem volt messze a Grand Easterlytől. A hatalmas gőzös a város fölé nyújtózott hat óriási árbocával, kéményeivel, kopár fedélzetével, ahol nem álltak sem tornyok, sem házak.

Az ég tele volt aeroszkáfokkal. Több tucat apró kis bricska cikázott ide-oda, mint méhek a kaptár körül; teherszállításra épített, idegen szerkezetek vitték a nehéz árukat egyik sodrásból a másikba; különös, egyszemélyes ballonok imbolyogtak kosárban lógó utasaikkal. Kicsit távolabb a hadiflotta kerengett, az elliptikus pályára állított repülő ágyúk. Fölöttük pedig a hatalmas, lebénult Arrogance.

Átlibegtek Armada fölött, alacsonyabban, mint amihez Bellis hozzá volt szokva, a tetők és kötélzetek topográfiájával együtt emelkedtek és süllyedtek. Új-Crobuzon nyomornegyedeit idéző téglalabirintusok tűntek el alattuk. A fedélzetek szűkös tereire zsúfolódtak, és igen ingatagnak tűntek; a külső falak túl közel álltak a vízhez, a kanyargós sikátorok lehetetlenül vékonyak voltak.

A Gigue-et övező gőzfelhő mögött, ahol a hajóorr az öntödék és khémyai erőművek ipari negyedének adott otthont, felderengett a Grand Easterly.

Bellis bizonytalan volt. Még sosem járt a belsejében.

Az építészete komor volt és egyszerű: setétfa borítás, litográfiák, heliotípiák, ólomüveg. A hajót egy kicsit megkoptatta az idő, de nem bánt keményen vele; a belsejében folyosók és termek sűrű hálózata tekergett. Bellist egy kis szobába kísérték, hogy ott várjon. Rázárták az ajtót.

A vaskeretes ablakhoz lépett, és lenézett Armada véletlenszerűen összerendezett hajóira. A távolban látta a Croom park zöldjét; kórságként burjánzott végig több hajó testén is. A szoba, ahol állt, minden környező hajónál jóval magasabban volt, a fal külső oldala függőlegesen szakadt a semmibe. Szemmagasságban léghajókat és vékony árbocok erdejét látta.

- Tudja, ez egy új-crobuzoni hajó.

Bellis még meg sem fordult, már felismerte a hangot. A sebhelyes férfi volt az, a Szerető; egyedül állt az ajtóban.

Bellis megdöbbent. Ki fogják kérdezni, ez tudta, át fogják világítani, de erre nem számított: hogy ő kérdezi ki. Én fordítottam le azt a könyvet - gondolta aztán -, úgy látszik, különleges bánásmódban van részem.

A Szerető becsukta maga mögött az ajtót.

- Két és fél évszázaddal ezelőtt építették, a Teljes Évek végén - folytatta. Ragamollul beszélt Bellishez, éppen csak árnyalatnyi akcentussal. Leült, és intett a nőnek, hogy foglaljon helyet. - Egyesek azt állítják, hogy tulajdonképpen a Grand Easterly megépítése vetett véget a Teljes Éveknek. Nyilvánvaló - folytatta komoly arccal -, hogy maga a feltételezés is nevetséges. De jelképes egybeesés. A hanyatlás az 1400-as évek végén már megkezdődött, és mi lehetne hatékonyabb jelképe a tudomány kudarcának, mint ez a hajó? Annyira próbálták bebizonyítani, hogy Új-Crobuzon aranykora még tart, hogy ezzel álltak elő.

- Rettenetesen rossz a tervezése. Egyetlen hajócsavarral próbálták egyesíteni az oldalára szerelt idétlen, hatalmas lapátkerekek erejét. - A férfi a fejét ingatta, de közben nem vette le a tekintetét Bellisről. - Egy ilyen monstrumot nem lehet hajólapátokkal hajtani. Ezért csak lógtak ott, mint valami daganat, megtörték a hajó áramvonalát, lelassították az egészet. Ez persze azzal járt, hogy a csavar sem működött túl jól, és képtelenség volt vitorlával meghajtani. Hát nem mulatságos?

- De valamit mégis jól csináltak. Megépítették a valaha létezett legnagyobb hajót. Oldalvást kellett vízre bocsátaniuk a Vasöböl egyik mellékfolyóján. És néhány évig el is sántikált. Hatalmas volt, de esetlen. Megpróbálták használni a második Kalózháborúban, de úgy ténfergett, mint egy túlpáncélozott orrszarvú, miközben Suroch és Jheshull hajói körbetáncolták.

- A szülővárosában bizonyára azt mesélik, hogy elsüllyedt. Természetesen ez nem igaz. Mi foglaltuk el.

- Csodálatos évek voltak azok Armada számára. A Kalózháborúk... Az a sok vérontás. Egymás után tűntek el a hajók, a rakományuk, a tengerészek és a katonák, akik torkig voltak a harccal és a pusztulással, és alig várták, hogy elmenekülhessenek. Hajókat loptunk, technológiát és embereket. Egyre csak nőttünk.

- Elfoglaltuk a Grand Easterlyt, mert megtehettük. Tarvíz ekkor vette át az irányítást, és azóta sem veszítette el. Ez a hajó a mi szívünk. A gyárunk, a palotánk. Rettenetesen rossz gőzhajó, de elsőrangú erődítmény. Az volt Armada utolsó nagy korszaka.

Sokáig csend ült közöttük.

- Egészen mostanáig - mondta a férfi, és rámosolygott Bellisre. Azután kezdetét vette a kérdezősködés.

A Szerető sokat kérdezett a fordításról. Nehéznek találta? Volt benne olyasmi, aminek nem volt értelme? Beszélni is beszéli a nemes kettait, vagy csak olvassa? És így tovább, és így tovább.

Aztán voltak kérdések, amikor a lelkiállapotát, a városhoz való viszonyát próbálta feltérképezni. Bellis óvatosan válaszolgatott: az igazság és a hazugság közötti keskeny mezsgyén egyensúlyozott. Nem próbálta teljesen elrejteni a bizalmatlanságát, a haragot, amiért ezt tették vele, sőt a dacot sem. Viszont letompította valamennyire: magába zárta, biztonságossá tette.

És próbált úgy tenni, mintha nem próbálkozna.

Amikor végeztek, odakint természetesen nem várt rá senki, és ez érthetetlen módon felderítette. Elindult a meredek hidak egyikén, ami a Grand Easterlyt a szomszédos, alacsonyabb hajókkal összekötötte.

Hazafelé menet szándékosan kerülő utakon és sikátorok bonyolult hálózatán vágott át. Az állandó, sós nedvességtől csöpögő téglaboltívek alatt haladt el, ahol a gyerekcsapatok a „fogj meg, ha tudsz” és az „adj, király, katonát” változatait játszották, nagyjából úgy, ahogyan Bellis otthonról emlékezett rájuk, mintha az utcai játékoknak világszerte lett volna egy mélyen beprogramozott nyelvtana; a magas hajótatok árnyékában megbúvó kis kávézókban a szülők a saját játékaikkal múlatták az időt, ostáblát játszottak és csatarangot.

Sirályok szárnyaltak és ürítettek. A sikátorok a tenger hullámaival együtt emelkedtek és buktak a mélybe.

Bellis élvezte az egyedüllétet. Tudta, ha Silas is mellette lenne, fojtogatná a bűnrészesség érzete.

Hosszú ideje nem volt már köztük szexuális kapcsolat. Mindössze kétszer került rá sor.

Azóta megosztoztak Bellis ágyán, és félénkség vagy habozás nélkül dobták le magukról a ruhát a másik jelenlétében. De mintha egyikük sem érzett volna késztetést az újabb dugásra. Mintha a szexet csak arra használták volna, hogy egyszer összekapcsolódjanak, megnyíljanak egymás előtt, és most, hogy a kapcsolat már megvolt, az aktus maga fölöslegessé vált.

Nem mintha Bellisnek nem lettek volna vágyai. Az utolsó két-három éjjel, amikor együtt voltak, megvárta, amíg a férfi elaludt, aztán csendben kielégítette önmagát. Gyakran eltitkolta Silas elől a gondolatait, és csak azt osztotta meg vele, ami a terveikhez szükséges volt.

Bellis enyhe meglepődéssel döbbent rá, hogy nem kötődik igazán Silashoz.

Hálás volt neki; érdekesnek, sőt lenyűgözőnek tartotta, ha nem is olyan elbűvölőnek, mint azt a férfi gondolta magáról. Volt köztük valami - elképesztő titkok és tervek, amikkel nem vallhatták kudarcot. Ebben bajtársak voltak. Bellist nem zavarta, ha megosztja a férfival az ágyát; talán még néhányszor újra megdönti, gondolta kurta kis vigyorral. De nem álltak közel egymáshoz.

Ahhoz képest, mi mindent osztottak meg egymással, ez kissé bizarrnak tűnt, de Bellis elfogadta.

Másnap reggel, hat óra előtt, amikor az ég még sötét volt, kisebb léghajóflottával nők és férfiak érkeztek a Grand Easterly fedélzetére. Durván nyomtatott szórólapok kötegeit osztották szét maguk között Felhurcolták a kupacokat az aeroszkáfok fedélzetére, összevesztek az útvonalakon, és térképeket nézegettek. Negyedekre osztották Armadát.

Mire megfontoltan felemelkedtek, a várost már kezdte megtölteni a napfény.

Halárusok, gyári munkások, zsandárok és ezer más városlakó pillantott felfelé a Grand Easterlyt övező tégla-és faépületek útvesztőjéből; a Télpiac bonyolult hajórácsozatából, Könyvboly tornyaiból, Jhour és Közösköd utcáiról - mind a város kötélzete fölé bámultak. Látták elszállni a léghajók első hullámát, nézték, miként terülnek szét a város terei fölött, hogy minden sodrás fölé jusson belőlük. És a légáramlatok stratégiai pontjain az aeroszkáfok nekifeszültek a szélnek, és elkezdtek papírt vedleni.

A szórólapok kitekeredtek, és szélesen libegve igyekeztek lefelé, mint a konfetti, mint az Armada szívós fáin lassan kipattanó rügyekben rejtőző virágszirmok. A levegő zengett tőlük - papíron csusszanó papír suhogása töltött be mindent -, a sirályok és a városi verebek hangosan rikácsoltak, majd zavartan menekültek. Az armadaiak felnéztek, a kezükkel védték a szemüket a kelő Nap sugaraitól, látták a kósza felhőket, a meleg, kék eget, és alatta a levegőn át leereszkedő, ide-oda rebbenő papírokat.

Néhány lap a kéményekbe hullott. Több száz másik a vízen landolt. A hajók közti árkokba suhantak, és elterültek a tengeren. Lágyan ringatóztak a hullámokkal, átáztak, a tinta elfolyt rajtuk, olvashatatlanná váltak, halak rágcsálták őket, aztán a sós víz kitöltötte a rostjaikat, és elsüllyedtek. A felszín alatt hóviharként kavargott a málladozó papír. De több ezer így is Armada hajóinak fedélzetére esett.

A léghajók újra meg újra körbejárták a város légterét, mindegyik sodrás felett áthaladtak, a legmagasabb tornyok és árbocok között is megtalálták az utat, és csak szórták, szórták a lapokat. Az emberek kíváncsian, lelkesen kapkodtak utánuk a levegőben. Abban a városban, ahol ilyen drága volt a papír, szokatlannak tűnt ez a fényűzés.

Gyorsan terjedt a hír. Amikor Bellis leereszkedett a Chromolith fedélzetére, a szórólapok halott bőrként surrogó szőnyegére, körülötte már mindenki vadul vitatkozott. Az emberek a boltok és a házak ajtajában álltak, és egymással kiabáltak vagy motyogtak, de volt olyan is, aki csak nevetett, és tintás kezében lobogtatta a szórólapot.

Bellis felnézett, és még látta az utolsó aeroszkáfok egyikét, ami balkéz felé húzott el, Jhour irányába, és újabb szétrebbenő felhő ereszkedett le mögötte. Felkapta a lába körül libegő papírok egyikét.

„Armada polgárai! - olvasta. - Hosszas és alapos kutatás után olyan fejlemények állnak előttünk, amelyek nagyszüleinket is lenyűgözték volna. Hamarosan új nap virrad ránk. Örökre meg fogjuk változtatni városunk mozgását.”

Gyorsan átfutotta a lapot, átszáguldott a propagandista magyarázkodás fölött, és a tekintete lassabban siklott át a félkövérrel szedett kulcsszón.

Avank...

Bellist zavart érzelemhullám borította el. Ezt én tettem - gondolta érthetetlen büszkeséggel. - Ezt én indítottam el.

- Ez igazán minőségi munka - mondta Tintinnabulum elgondolkodva.

Angevine előtt kuporgott kétrét görnyedve. Arcát és két kezét a nő fém alsó részének motorjába dugta. Angevine hátradöntötte testének húsból formált részeit, és türelmesen, nyugodtan várt.

Tintinnabulum pár napja észrevette, hogy a nő megváltozott, és másként csörömpöl a motorja is. Angevine gyorsabban és pontosabban mozgott, szűk ívekben fordult meg, és nem kellett csikorogva lassítania megállás előtt. Könnyebben megbirkózott Armada imbolygó hídjaival. És az idegesség is kikopott belőle - már nem harácsolt folyamatosan, nem kapott fel minden eldobott fa és széndarabkát.

- Mi történt a motoroddal, Angevine? - kérdezte tőle a férfi. És a nő végtelen, félénk örömmel elmosolyodott, és megmutatta a főnökének.

Tintinnabulum beletapogatott a nő csöveibe, sztoikusan arccal tűrte, amikor megégette a kazánon a kezét, miközben megvizsgálta Angevine fémzsigereit.

Tintinnabulum tudta, hogy az armadai tudomány igazi korcs. Ugyanolyan kalózmunka volt, mint a város gazdasága vagy politikája, összelopkodott töredékek és véletlenek eredménye - változatos és következetlen. A mérnökök és a thaumaturgok lerobbant, idejétmúlt felszerelésen tanulták meg, amit tudtak, és az efféle lopott holmik összetett terveit általában meg sem értették. A technológiájuk toldozott-foldozott volt.

- Ez a fickó... - mormolta Tintinnabulum könyékig merülve Angevine motorjában, és megbirizgálta a géptestbe épített, háromállású kapcsolót. - Lehet, hogy csak egy egyszerű mérnök, de... Ez igazán kiváló munka. Armadában kevesen tudnának ilyet összerakni. Miért csinálta? - kérdezte a nőt.

Angevine erre csak bizonytalan választ tudott adni.

- Megbízható? - kérdezte Tintinnabulum.

Tintinnabulum és társai nem Armada szülöttei voltak, de megkérdőjelezhetetlen hűség fűzte őket Tarvízhez. Meséket regéltek arról, hogyan csatlakoztak Armadához - a Szeretők ezoterikus módon nyomozták le őket, és meggyőzték a társaságot, hogy ismeretlen összegekért dolgozzanak a városnak. Az ő kedvükért még a Tarvíz fonatát alkotó láncok és kötelek is szétnyíltak. A sodrás kinyílt előttük, hagyta, hogy Tintinnabulum belehatoljon, és befészkelje magát a város szívébe, ami aztán újra bezárult mögötte.

Aznap reggel Angevine is felkapta az Armada sikátorait váratlanul eltömítő, több ezer papírlap egyikét, és megtudta, mire is szolgál a tarvízi projekt. Izgatott lett tőle, de maga is csak most jött rá, hogy nem igazán lepődött meg rajta. A téma egy ideje, kimondatlanul bár, de ott lebegett a hivatalos megbeszéléseken, látta a Tintinnabulum asztalán felejtett szakirodalmat, észrevette a lefirkált diagramokat és a félig kész számításokat. Amint megtudta, hogy mit is tervez valójában Tarvíz, úgy érezte, mintha mindig is tisztában lett volna vele. Végtére is nem Tintinnabulumnak dolgozott? És mi volt a főnöke, ha nem vadász?

A szobája is tele volt bizonyítékokkal. Könyvek - az egyedüli könyvek, amelyek Angevine tudomása szerint a könyvtáron kívül léteztek -, rajzok, faragott agyarak, törött szigonyok. Csontok és szarvak és bőrök. Már évek óta dolgozott Tintinnabulumnak és hét főnyi legénységének, azóta, hogy azok Tarvíz rendelkezésére bocsátották a szolgálataikat. Agancsos cápák, bálnák és cetek, csontoshalak, pacsirtakagylók - mindet csapdába ejtették, megszigonyozták és elfogták, élelemnek, védelemnek, sportból.

Néha, amikor nyolcan összeültek, Angevine a fára szorította a fülét és hallgatózott, de általában csak összefüggéstelen hangfoszlányokat sikerült elkapnia. Éppen csak pár felcsigázó, érdekes részletet.

Hallotta, hogyan kiabál és sikoltozik a többiekkel a hajó őrültje, Argentarius, akit soha senki sem látott; Argentarius azt hajtogatta, hogy fél. Valamelyik zsákmányuk tette ezt vele réges-rég, értette meg végül a nő. Argentarius őrülete felvillanyozta a bajtársait. Élő, állandó bizonyítéka volt annak, hogy rányomták hatalmuk bélyegét a tenger mélyére is, és szamárfület mutattak a víz rettenetes birodalmának.

Amikor vadászatról beszélgettek, mindig a legnagyobb zsákmány érdekelte őket: a leviatán, a lahamu és a szépiaistenség.

Akkor az avank miért ne?

Nincs ebben semmi meglepő - gondolta Angevine.

- Megbízható? - kérdezte Tintinnabulum.

- Az - válaszolta Angevine. - Jó ember! Hálás, amiért megmenekült attól, hogy a gyarmatokra vigyék; haragszik Új-Crobuzonra. Újraformáltatta magát, hogy jobban tudjon búvárkodni, hogy jobb munkát végezhessen a dokkokban... Most már igazi tengeri lény. És olyan hűséges, mint bármelyik született tarvízi!

Tintinnabulum kiegyenesedett, és becsukta Angevine kazánajtaját. Elgondolkozva csücsörített. Az asztalán megtalálta a hosszú, kézzel írott névsort.

- És mi is a neve? - kérdezte.

Bólintott, előrehajolt, és gondosan leírta: Tanner Sack.

Tizennyolcadik fejezet

A pletyka és a híresztelés Armadán ugyan még erősebb hatalomnak számított, mint Új-Crobuzonban, de az úszó város sem volt teljesen híján a szervezett hírközlésnek. A rikkancsok általában egyik vagy másik sodrás félhivatalos mondandóját ordibálták. Akadt néhány újság és egy pár magazin is, rettenetes minőségű, tintától elnehezedett lapokra nyomtatva, amiket folyamatosan újrahasznosítottak.

A többségük nem jelent meg rendszeresen, hanem általában csak akkor, amikor az írók vagy a nyomdászok jókedvükben voltak vagy össze tudták kaparni a kiadás költségeit. Sok kiadványt ingyenesen osztogattak; és mindegyik vékony volt, egy vagy két félbehajtott ív, telezsúfolva betűkkel.

Armada csarnokaiban számtalan színdarab és zenés esemény futott, durva, nagyon népszerű darabokkal, úgyhogy a kiadványok jelentős részét a kritikák tették ki. Némelyikben szerepelt egy kis hírhajhászás és botránykeltés is, de Bellis számára nyomasztóan provinciálisak voltak. A lefoglalt javak szétosztásáról folytatott viták, vagy hogy melyik rablásért melyik sodrást illeti a dicsőség - általában még ezek voltak a legprovokatívabb és legellentmondásosabb témák. És ezek csak azok az újságok voltak, amiket Bellis egyáltalán megértett.

Armada hibrid kultúrájában a Bas-Lag világán létező összes újságírási hagyomány képviseltette magát, és mindezek mellett ott voltak a kalózvárosban született sajátosságok is. Az Elkerülhetetlen olyan hetilap volt, ami kizárólag a város halálozási eseteivel foglalkozott, versbe szedve; a Közösköd sodrásában megjelenő Juhangirr Megoldja pedig szavak nélkül, durva képsorokban mesélte el a fontosnak ítélt történeteket (bár Bellis számára meglehetősen homályos volt, hogy miféle szűrő szerint válogatnak).

Olykor beleolvasott a Lobogóba vagy a Tanácsnokok órájába; mind a kettő Eburaház sodrásban jelent meg. A Lobogó talán a város legjobb hírgyűjteménye volt. A Tanácsnokok órája politikai nyomtatvány volt, és a különböző sodrások sokféle kormányzati módjának hívei ütköztették benne nézeteiket: Eburaház demokráciájának, Jhour napkirálynőségének Tarvíz „jóindulatú abszolutizmusának”, a Brukolak protektorátusának és a többinek a szószólói kaptak itt nyilvánosságot.

Bár mindkét kiadvány büszkén hirdette, hogy tolerálja az ellentétes nézeteket, alapvetően hűek voltak Eburaház Demokratikus Tanácsához. Bellis, aki mostanra kezdte megérteni az armadai politika erőviszonyait, nem volt igazán meglepve, amikor mindkét újság kétségeit kezdte kifejezni az avank megkötésével kapcsolatban.

Eleinte óvatosak voltak.

„A Megidézés a tudomány diadala lenne - írta a Lobogó vezércikke -, de vannak még kérdéseink. Az csak jobb lehet, ha a város nagyobb mozgóerővel bír, de mi lesz mindennek az ára?”

Nem kellett sokáig várni, hogy a kifogások érdesebbek legyenek.

De Armada még mindig Tarvíz bejelentésének örömmámorában úszott, és az óvatosságra intő hangok, netán a teljes elutasítás igencsak kisebbségben maradt. A kocsmákban - még Eburaház vagy Avarpart kocsmáiban is - mindenki izgatott volt. A vállalkozás mérete, az ígéret, hogy elfognak egy avankot, az istenek szerelmére, szédítő volt.

Ennek ellenére pár újságban, pamfletben és néhány falragaszon a kétkedők is kifejtették kéretlen ellenkezésüket.

Elkezdődött a toborzás.

A Bazilio-dokkban különleges gyűlést hívtak össze. Tanner Sack összedörzsölte a csápjait, és várt. Végül egy zsandárőrmester lépett előre.

- Van itt egy lista! - kezdte harsogva. - Rajta azok a mérnökök és mások, akiket a Szeretők különleges szolgálatra kérnek fel! - A suttogás és a mormolás hirtelen felerősödött, aztán elhalt. Senkinek sem volt egy szemernyi kétsége sem afelől, mi lehet ez a különleges szolgálat.

A felolvasott nevek tulajdonosain és a körülöttük állókon hallható izgalom hullámzott át. Tanner egyáltalán nem lepődött meg azon, kiket soroltak fel. Felismerte a legjobb kollégáit: a leggyorsabb munkásokat, a legügyesebb mérnököket, akik ismerték a legmodernebb technológiát. Jó néhányukat nemrégiben kényszerítették csak Armadára; aránytalanul sokan jöttek Új-Crobuzonból, és többen a Terpsichoria újraformáltjai közül kerültek ki.

Tanner csak akkor ébredt rá, hogy az ő nevét is kimondták, amikor egy lelkes cimbora erőteljesen hátba vágta. Hirtelen kiengedett benne a feszültség, aminek eddig nem is volt tudatában, és most ellazult. Ezt várta. És megérdemelte.

Gyűlt a tömeg a Grand Easterly előtt. Ott voltak az ipari negyedek munkásai, az öntödék és a laboratóriumok népe. Interjúk folytak. A fémműveseket szétválasztották a mérnököktől és a khémyai munkásoktól. Kikérdezték őket, felmérték a szakmai tudásukat. Megpróbáltak mindenkit rábeszélni, de senkit sem kényszerítettek. Az anopheliusok első, homályos említésre is számos férfi és nő utasította vissza, hogy a terv részesévé váljon. Tanner is aggódott. De szó sem lehet róla, hogy erre nemet mondj - mondta magának -, akármi lesz is belőle.

Sötétedés után, amikor a próbák és a kérdések véget értek, Tannert és a többieket felvitték a Grand Easterly egyik tárgyalótermébe. A terem hatalmas volt, díszes; fekete fa és sárgaréz borította. Talán ha harmincan maradhattak. Jó alaposan lefaragtak minket - gondolta Tanner.

Mindenki elhallgatott, amikor a Szeretők beléptek. Mint azon az első napon, most is Uther Doul és Tintinnabulum fogta őket közre.

Ezúttal mit fogtok mondani? - gondolta Tanner lassan. - Újabb csodák? Még több változás?

Aztán megszólaltak a Szeretők, elmesélték a sziget egész történetét, beszámoltak a tervekről, és mindenkit meggyőztek a teremben.

Tanner a falnak támaszkodva hallgatta őket. Megpróbált higgadt maradni - a terv olyan abszurd volt, és olyan sokféle módon vallhatott kudarcot -, mégis azon kapta magát, hogy képtelen nem lelkesedni. Hallgatta a szónoklatot, és a szíve hevesebben vert, ahogy a Szeretők és Tintinnabulum elmagyarázták neki és új bajtársainak, miként mennek majd el a szúnyogemberek szigetére, hogyan fogják felkutatni azt a tudóst, aki talán már nem is él, miről fognak tanácskozni vele, és hogyan építik majd meg a gépeket, amivel fogva tarthatják a Bas-Lag tengereiben valaha is élt legkülönlegesebb lényt.

Másutt a Megidézés elleni kampány egy titkos csoportja ülésezett.

Az Uroc Avarpart sodrás szívében állt. Hatalmas, ódon hajó volt, kövér és komor, százötven méter hosszú, a főfedélzete középen száz lépésnél is szélesebb. Mérete, körvonalai, különlegességei mind egyedivé tették voltak. Armadán senki sem tudta, mennyi idős lehet, mint ahogy azt sem, eredetileg honnan származott.

Keringtek olyan híresztelések is, hogy az Uroc valójában hamisítvány. Nem volt sem klipper, sem bárka, sem vontahajó, sem bármilyen más, ismert hajómodell; sokan megesküdtek volna rá, hogy ez a forma nem is maradna fenn a vízen. Az Urocot Armadán építették, mondták a kételkedők, és már akkor is más hajók vették körbe. Nem a talált és saját tulajdonba vont hajók egyike volt; nem volt más, csak egy lekötött hajót utánzó fa-és vastömeg.

Volt, aki jobban tudta. Armadán még mindig akadtak páran, nagyon kevesen, akik emlékeztek az Uroc érkezésére.

Köztük volt a Brukolak is, aki történetesen egyedül kormányozta be a hajót Armada árbocrengetegébe.

Napnyugta után kelt, amikor végre biztonságban érezhette magát a Nap sugaraitól, és felkapaszkodott az Uroc barokkos árboctornyaira. Kinyúlt a keskeny ablakréseken, és megsimogatta a szabálytalan keresztrudakat borító pikkelyeket és cserepeket. Emberfölöttien érzékeny ujjbegyeivel érezte, amint a vékony fém-, kerámia-és faburkolat alatt halványan fel-fellüktet a hatalom, mint hajszálerekben a vér. Tudta, hogy ha a szükség úgy hozná, az Uroc még mindig képes lenne hajózni.

A Brukolak látszhalála, sőt első születése előtt építették. Több ezer mérföldnyire innen állították össze meg, és Armadán nem élt olyan ember, aki látta volna azt a helyet. Több nemzedék elpusztult már azóta, hogy az úszó város ellátogatott arra a vidékre, és a Brukolak szenvedélyesen remélte, hogy soha nem is térnek oda vissza.

Az Uroc holdhajó volt. A holdfény hullámain élt és vitorlázott.

Szokatlan fedélzetek dudorodtak ki a hajótesten. A többrétegű híd összetett szelvényei, a hajó közepére szerkesztett szakadék, a kabinablakok és a termek kifacsart építészete miatt kilógott a környezetéből. Tornyok törték meg a széles testet, némelyik egyben árbocként is szolgált, némelyik véletlenszerűen szakadt a semmibe. Akárcsak a Grand Easterlyre, az Urocra sem építettek semmit, bármilyen zsúfoltak voltak is a környező hajók téglahajlékai. De míg a Grand Easterlyt politikai szándék szentelte érinthetetlennek, senkinek még csak eszébe sem jutott a holdhajóra építkezni. A felépítése lehetetlenné tette.

Nappal fakónak és betegesnek tűnt. De ahogy fakult a napfény, tompa gyöngyházként derengett fel a hajó felszíne, mintha csak a színek kísértetei jártak volna vissza. Akkor döbbenetes volt. Akkor rótta a fedélzetét a Brukolak.

Néha gyűléseket szervezett a hajó nyugtalanító termeibe. Odahívatta látszhatott hadnagyait, hogy megvitassák a sodrás ügyeit, például az avarparti tizedet, a zsigeradót. Ez tesz minket egyedivé - mondta nekik ilyenkor. - Ez adja az erőnket, és ez teszi hűségessé az alattvalóinkat!

Azon az éjszakán, miközben Tanner Sack és a tarvízi tervek többi beavatottja már mélyen aludt vagy azon gondolkozott, mi minden vár rá, a Brukolak látogatókat fogadott az Uroc fedélzetén: az Eburaház Tanács delegációját, akik kellően naivak voltak ahhoz, hogy azt higgyék, titokban jöttek a találkozóra. A Brukolaknak nem voltak ilyen illúziói; ismerős lépteket hallott ki a környező hajók halk zajából, és fél füllel egy tarvízi kémet ismert fel benne.

Eburaház tanácsnokai idegesen feszengtek a holdhajón. Szorosan egymás közelében maradva követték a Brukolakot, és igyekeztek titkolni nyilvánvaló feszengésüket. A Brukolak tisztában volt vele, hogy vendégeinek fényre van szüksége, ezért fáklyákat gyújtatott. Szándékosan nem gázlámpákat választott, gonosz kis öröme telt a gesztusban, és tudta, hogy ha a fáklyák fénye megremeg, denevérszerűen kiszámíthatatlan és ragadozó árnyékokat vet majd a hajó keskeny folyosóin.

A kerek tárgyalótermet a hajó legszélesebb árboctornyába építették, és százötven méter magasból tekintett le a főfedélzetre. Hivalkodó volt és barátságtalan, agátkő és ón berakásokkal, gondosan kidolgozott ólommal cifrázva. Itt nem égtek sem gyertyák, sem fáklyák, jeges fény rajzolta ki a körvonalakat: a hajó árbocai begyűjtötték, felerősítették, és erekként futó, tükrös csőrendszereken át a terembe szivárogtatták a Hold és a csillagok fényét. A különös megvilágítás minden színt kiszívott a teremből.

- Hölgyeim és uraim - kezdte a Brukolak torokhangon suttogva. Elmosolyodott, hátrasimította sötét, sűrű haját, majd hosszú, villás nyelvével belekóstolt a levegőbe; aztán intett a vendégeinek, hogy foglaljanak helyet a sötét faasztalnál. Nézte, ahogy keresik a helyüket; az emberek, zagyvak, Ilorgissok és a többi egyaránt őt figyelte idegesen.

- Kicseleztek minket - folytatta a Brukolak. - Azt javaslom, hogy gondolkozzunk el a válaszlépésen.

Avarpart sok szempontból úgy nézett ki, mint Tarvíz. A hajók, bárkák, csónakok fedélzetén százszámra égtek a sötétséget távol tartó fények, a kocsmákban és játéktermekben zsongott az élet.

De Avarpart fölött ott emelkedett az Uroc hallgatag, torz sziluettje. Megjegyzés, cenzúra vagy lelkesedés nélkül nézte Avarpart lakóit, és ők viszonozták; időről időre odapislantottak rá, valamiféle gyanakvó, nyugtalan büszkeséggel. Több szavuk és szabadságuk volt, mint a Tarvízben élőknek, emlékeztették magukat unos-untalan; több védelem jutott nekik, mint Közösköd lakóinak; több autonómia, mint a shaddleri polgároknak.

Az avarpartiak tudták, hogy más sodrások lakói túlságosan is magas árnak vélték a zsigeradót, de ez ostoba kényeskedés volt csupán. Leginkább a frissen Armadára kényszerítettek hőzöngtek, mutattak rá az avarpartiak - babonás külhoniak, akik még nem tanulták meg az armadai szokásokat.

Avarparton nem volt korbácsolás, emlékeztették ilyenkor a helyiek az újonnan érkezetteket. A sodrás az avarpartiak megélhetését és szórakozását is támogatta. A fontosabb közügyek kapcsán a Brukolak gyűléseket tartott, és mindenkinek volt szava. Megvédte őket. Avarpart vezetése nem hasonlított a város többi részére jellemző anarchista, erőszakos uralomra. Avarpart biztonságos volt, civilizált, az utcáin rend honolt. A zsigeradó ésszerű kompromisszumnak tűnt.

A lakók rosszul tűrték a sodrásukat érő kritikákat, és örökké bizonytalanok voltak. Az Urocot afféle talizmánnak tartották, és bármilyen vad és kaotikus irányt vett is az este, fel-felnéztek az ég előtt kirajzolódó körvonalra, mintha csak megnyugvást várnának tőle.

Aznap éjjel, mint minden más éjjel is, az Uroc hatalmas toronyárbocain földöntúli, csak a szentek tüzeként ismert derengés játszott. Néha minden hajón megjelent - elyktromos viharban, vagy ha nagyon száraz volt a levegő -, de a holdhajón olyan biztosan és szabályosan vonult át, mint az árapály.

Az éjjeli madarak, a denevérek, a molyok mind odasereglettek, és táncoltak a fényében. Egymásba kaptak, elsöpörték a másikat, és némelyik lejjebb ereszkedett, hogy aztán az ablakok árasztotta kisebb fénynyalábok csapdájába essen. A Brukolak tárgyalótermében ácsorgó eburaházi tanácsnokok felnéztek. Az apró szárnyak folyamatos dörömbölése az ablakon nyugtalanította őket.

A találkozó nem alakult jól.

A Brukolak szenvedett. Valóban nagy szüksége volt arra, hogy tárgyaljon a tanácsnokokkal, és megpróbált együtt dolgozni velük, megpróbált stratégiákat javasolni, megpróbálta áttekinteni a lehetőségeiket. De nehezére esett, hogy visszafogja magát, hogy ne félemlítse meg őket. Ez lett volna a természetes számára, ez volt hatalmának és stratégiájának alapja. A Brukolak nem Armadán született: több tucat népet és várost látott élete és látszhalála során, és egyvalamit megtanult - ha az elevenek nem féltek, akkor a vámpyroknak kellett rettegniük.

Álcázhatták magukat kíméletlen éji vadászoknak, rejtőzködhettek a városok árnyai között, álcázhatták a valódi arcukat, vadászhattak az éj sötétjében, de táplálkozás közben is, alvás közben is rettegtek. Az elevenek nem tűrték a jelenlétüket, és a felfedezés mindig valódi halállal járt. Ez elfogadhatatlan volt a Brukolak számára. Amikor két évszázada meghonosította Armadán a vérevést, olyan városba érkezett, ahol sosem vert gyökeret a fajtájától való reflexszerű, gyilkos félelem - olyan városba, ahol szabadon élhetett.

De a Brukolak mindig is tudta, mi ennek az ára. Ő nem félt az elevenektől, tehát azoknak kellett tőle félni. És ezt mindig könnyedén elérte.

És most, amikor végül belefáradt a cselszövésbe, amikor vágyott volna egy szövetségesre, amikor segítségre lett volna szüksége, és csak ez a csapat szedett-vedett bürokrata állt a rendelkezésére, még ő maga sem tudott felülemelkedni a terror dinamikáján. Eburaház Tanácsa túlságosan is félt tőle ahhoz, hogy együtt tudjanak dolgozni. Ahányszor csak rájuk nézett, ahányszor megnyalta a fogát, sóhajtott egyet, vagy lassan ökölbe szorította a kezét, emlékeztette őket, valójában kicsoda.

Talán úgysem számít az egész, gondolta magában vadul. Mégis, miben segíthetnének? A Világsebről nem beszélhetett nekik. Megkérdeznék, honnan tud róla, és erre nem lenne válasza - és akkor persze nem hinnének neki. Vagy megpróbálhatná elmagyarázni nekik, mi a helyzet Doullal, de akkor meg árulónak tartanák, hogy Tarvíz jobbkezével cserélget titkokat. És szinte biztos, hogy még így sem hinnének neki.

Uther - gondolta lassan -, te okos, manipulatív disznó!

A saját hajóján ült, saját állítólagos szövetségesei között, mégis egyre csak azon járt az esze, mennyivel közelebb érzi magát Doulhoz, hogy mennyi közös vonás van bennük. Nem tudott szabadulni az érzéstől - bármilyen értelmetlen volt is -, hogy ők ketten együtt dolgoznak.

A Brukolak csak ült, és hallgatta a tanácsnokok felszólalásait, rosszabbnál rosszabb érveit - rettegtek a változástól, csak az erőegyensúly érdekelte őket. Elviselte a probléma valódi természetétől messzire kanyarodó, értelmetlen és felháborító elvonatkoztatásokat is. Volt, aki a Szeretők törvényszegésének pontos kategóriáját akarta megállapítani. Mások azt vetették fel, hogy Tarvíz bürokratáit kellene meggyőzni az uralkodóik orra előtt - ostoba, kivitelezhetetlen tervek, a rendszeresség szikrája nélkül.

Valaki egyszer felvetette a Simon Fench nevet is az asztal mellett. Senki sem tudta, kit takar, de egyre többször került elő a neve a Megidézést ellenzők kisebbségbe szorult táborában. A Brukolak várt, azt hitte, most már talán valami konkrét javaslatra jutnak. De a vita ismét elfajult, és hamarosan újra csak üres frázisokat puffogtattak. Várt és várt, de semmi hasznosat nem hallott.

Érezte, hogyan halad a napkorong halad a világ alatt. Úgy egy órával hajnal előtt feladta, és nem uralkodott többé magán.

- Az istenek basszak meg - suttogta síri mordulással. A tanácsnokok azonnal elhallgattak, és rettegve néztek rá. A Brukolak felállt, és széttárta a karját. - Órák óta hallgatlak titeket - sziszegte -, csak úgy folyik belőletek a semmitmondó lószar! Kérelmek és kétségbeesés. Használhatatlanok vagytok! - Ezt úgy vetette oda, mint egy lélekrontó átkot. - Elcseszettek. Értelmetlenek. Takarodjatok a hajómról!

Egy pillanatig csend volt, aztán a tanácsnokok többsége talpra kecmergett. Sikertelenül próbálták megőrizni büszkeségük maradványait. Az egyikük, Vordakine, az egyik használhatóbb darab, egy nő, aki iránt a Brukolak még érzett némi halovány tiszteletet, kinyitotta a száját, hogy vitatkozni kezdjen vele. Az arca halottfehér volt, de nem adta meg magát.

A Brukolak begörbítette a karját a feje fölött, mintha csak szárnya nőtt volna, kinyitotta a száját, hagyta, hogy legördüljön hosszú, villás nyelve, aztán csattintott egyet mérgezett agyaraival. A keze vad, állatias görcsbe rándult.

Vordakine sietve becsukta a száját, és arcán félelem és harag keverékével a kollégái nyomába szegődött.

Amikor mind elmentek, és a Brukolak egyedül maradt, visszaroskadt a székébe. Fussatok csak haza, elbaszott kis vérzsákok - gondolta. Hirtelen jéghideg vigyorba rándult az arca, ahogy eszébe jutott a kis pantomim a végén.

A Hold csöcseire - gondolta fanyarul -, szerintem ezek azt hiszik, képes vagyok denevérré változni!

Felidézte a rettegésüket, és hirtelen eszébe jutott az egyetlen másik hely, ahol nyíltan látszhalottként élhetett, és kirázta a hideg. Az egyetlen kivétel a szabály alól, az egyetlen hely, ahol az elevenek és a vámpyrok közötti egyensúly nem félelmen alapult.

Hála a véruraknak, a só és tűz fonnyadt isteneinek, soha többé nem kell oda visszamennem! Oda, ahol szabadon élhetett - ahol rákényszerítették, hogy szabadon éljen -, minden álca vagy illúzió nélkül. Ahol az elevenek, a holtak és a látszhalottak igaz természete a felszínre került.

Uther Doul szülőhazája. A Brukolak a hideg hegyekre gondolt, az irgalmat nem ismerő kőrengetegre, ami még így is sokkal megbocsátóbb volt Doul kurva városánál.

Tizenkilencedik fejezet

Jhour hatalmas üzemeibe példátlan megbízatás érkezett.

A sodrás kereskedelmének egyik fő forrása a léghajóépítés volt. A merev, félmerev és rugalmas léghajók, az aeroszkáfok és a motorok piacán Jhour gyárai garantálták a legkiválóbb minőséget.

Armada egén az Arrogance volt a legnagyobb jármű. Több évtizeddel ezelőtt fogták el, már sérülten, és leginkább kedvtelésből, kilátónak, őrhelynek tartották meg. A város mozgó aeroszkáfjai legfeljebb feleakkorák voltak, a legnagyobb sem volt nagyobb hatvan méternél; békésen duruzsolgattak a város körül, és olyan, cseppet sem hozzájuk illő neveket viseltek, mint a Barrakuda. A tervezőmérnököket szorította a helyszűke: Armadán sehol sem akadt elegendő szabad tér azoknak a hatalmas hangároknak, ahol az új-crobuzoni flottáéhoz hasonló monstrumokat - a felderítőket és a Myrshockba küldött járatokat, a több mint kétszáz méter hosszú, fémből és bőrből konstruált szörnyeket -, el lehetett volna készíteni. És Armadának különben sem volt szüksége ilyen gépezetekre.

Eddig.

A szórólapesőt követő reggelen a Jhourban horgonyzó Custody léghajógyárának összes dolgozóját - a varrókat, a mérnököket, a tervezőket, a lakatosokat, mindenkit - összehívatta a döbbenten pislogó igazgató. A gyárban mindenütt magukra hagyva hevertek a léghajók csontvázszerű keretei, miközben a gyár vezetője dadogva beszámolt a dolgozóknak az új megbízatásról.

Két hetük volt rá.

*

Silasnak igaza volt, tűnődött Bellis. Esélyük sem volt rá, hogy észrevétlenül becsempésszék a férfit a szigetre tartó csapatba. Hiába tartotta magát távol a város botrányaitól és cselszövéseitől, még ő is egyre gyakrabban hallott egy bizonyos Simon Fench felől.

Persze ez még mind csak ködös szóbeszéd volt. Carrianne említette például, hogy valaki mondott valamit valakiről, akinek megvan a véleménye a Megidézésről, mert olvasott egy pamfletet, amit valami Fink vagy Fitch vagy Fench adott ki. Sékel Bellisnek lelkendezett arról, hogy szerinte milyen jó ötlet a Megidézés, de azt is hallotta, hogy valami Fench nevű alak szerint a Szeretők a biztos bukás felé tartanak.

Bellis nem szűnő ámulattal adózott annak könnyedségnek, ahogy Silas befúrta magát a város bőre alá. Vajon nincs veszélyben? Vajon a Szeretők nem kutatnak utána?

Amikor eszébe jutott Sékel, elmosolyodott. Egy ideje már nem volt rá lehetősége, hogy tanuljon vele, de a fiú nemrégiben meglátogatta, és pár rövid, de büszke perc alatt megmutatta, mennyire nem is szorul rá a nő segítségére.

Eljött megkérdezni, mit talált Krüach Aum könyvében. Sékel nem volt ostoba. Egyértelműnek vette, hogy bármit is adott Bellisnek, az feltétlenül kapcsolatban áll az elmúlt hét eseményáradatával - a szórólapesővel, a példátlan nagy tervvel, Tanner bizarr, új megbízásával.

- Igazad volt - válaszolta neki Bellis. - Beletelt némi időbe, amíg lefordítottam a könyvet, de amikor rájöttem, miről szól... Hogy egy kísérletet ír le...

- Megidéztek egy avankot! - szakította félbe Sékel, és Bellis bólintott.

- Amikor rájöttem, mi ez a könyv - folytatta -, gondoskodtam róla, hogy eljusson Tintinnabulumhoz és a Szeretőkhöz. Szükségük volt rá, ez is része volt a tervüknek...

- A könyv, amit én találtam - mondta Sékel, és hitetlenkedve elvigyorodott.

A Custody gyomrában drótok és ívelt tartóbordák hatalmas váza kezdett formát ölteni.

A hatalmas terem egyik sarkában barna bőrlapok súlyos felhője puffadozott. Száz férfi és nő ült a széleinél, és szorgosan öltögettek ujjnyi hosszú, vaskos tűikkel. Hordószám álltak a khémykáliák, a gyanta és az enyv a hatalmas gáztömlők lepecsételéséhez. A faszerkezetekből és a kohókból folyamatosan érkező fém alkatrészekből lassan kialakult az irányító és megfigyelő gondolák alakja.

Bármekkora is volt a Custody műhelye, végleges formájában nem tudta befogadni a készülő járművet. Ezért úgy döntöttek, hogy a befejezett részeket felcsörlőzik a Grand Easterly kopár fedélzetére, ahol a helyükre húzzák a tömlőket, összefogják a váz részeit, és a helyükre varrják a bőr fedőlapokat.

A Grand Easterly volt az egyetlen hajó egész Armadában, ami elég nagynak bizonyult a feladathoz.

Láncnap volt, huszadika, sólyomcsőr kvartó égdije vagy... Bellist már nem is érdekelte, melyik. Négy napja nem látta Silast.

A meleg levegőt még sűrűbbé tette a madarak lármája, és Bellis úgy érezte, megfojtja a szobája, de hiába ment ki sétálni az utcára, az érzés nem hagyott alább. A házak és a hajók oldala mintha izzadt volna a tengeri hőségben. Bellis még mindig nem szerette meg a tengert: továbbra is zavarta a nagysága és egyhangúsága. De aznap reggel úgy érezte, sürgősen ki kell jutnia a város egymás felé hajló ereszei alól.

Haragudott magára, amiért órákon át várt Silasra. Fogalma sem volt róla, mi történhetett a férfival, de hamar megkeményítette az érzés, hogy esetleg egyedül maradt, és Silas talán soha többé nem tér vissza. Ráébredt, hogy milyen sebezhető lett, és visszahúzta maga köré a falat. Csak ültem, és vártam rá, mint egy kibaszott kisgyerek - gondolta dühösen.

A zsandárok minden reggel eljöttek érte, és elvitték a Szeretőkhöz, Tintinnabulumhoz és a Castor vadászaihoz, meg mindenféle bizottságokhoz, amiknek a Megidézéshez volt köze, csak Bellis nem értette, pontosan micsoda. Alaposan megnézték, darabokra cincálták a fordítását: egyszer egy olyan alakkal szemben kellett kiállnia a munkájáért, aki olvasott nemes kettaiul, de nem olyan jól, mint Bellis. Miért ezt az igeidőt választotta, miért ezt a mondatrészt? Miért így fordította le ezt a szót? A férfi támadó stílusban szórta a kérdéseit, és Bellisnek jó pár kellemes pillanatot szerzett, amikor rámutathatott a másik tévedéseire.

- És ezen az oldalon, itt - csattant fel a fickó az egyik tipikus kérdésnél -, miért „önkéntes”-nek fordította a morghol kifejezést? Éppen az ellenkezőjét jelenti!

- Az eset és az igeidő miatt - válaszolta Bellis látszólag érzelemmentesen -, az egész bekezdés folyamatos gunyorosban van. - Kis híján hozzátette, hogy „gyakori hiba összekeverni a pluperfektummal”, de aztán ellenállt a kísértésnek.

Bellis nem is sejtette, mire megy ki ez a sok kérdezősködés. Úgy érezte magát, mintha szárazra szipolyozták volna. A maga óvatos módján büszke volt a munkájára. Néha lelkesedett a projektért és a szigetért, aztán hamar vissza is fogta magát, mintha odabenn küzdeni kezdett volna benne a kibomló vágy és a mogorva, semmit sem értékelő, az armadai életet kényszernek tartó fogoly ösztöne.

De senki sem mondta még neki, hogy egyáltalán velük mehet a szigetre, márpedig az egész terv ezen múlott. Egyre gyakrabban töprengett azon, vajon kisiklott-e valami. Silas is eltűnt. Talán ideje volna új terv után nézni. És ha az sem sikerül, ha itt akarják hagyni, és más fordítót visznek magukkal, akkor elmondja nekik az igazat, döntötte el. Akkor kegyelemért könyörög Új-Crobuzon számára, beszámol nekik a hínárnyok támadásáról, hogy tudhassanak róla, és üzenhessenek haza helyette is.

De kellemetlen félelemmel idézte föl, mit mondott Uther Doul, mielőtt főbe lőtte volna Myzovic kapitányt. „Az a hatalom, amit képviselek, a legkevésbé sem törődik Új-Crobuzonnal. A legkevésbé sem.”

A Tarvíz határán ringatózó bárkáról, a Badmarkról átment a Whiskey-hídon, és átért a Darioch's Concern klipperre.

Shaddler utcái kopárabbnak, visszafogottabbnak tűntek a tarvízieknél. A házak homlokzata egyszerűbb volt, már amelyiket egyáltalán ellátták homlokzatnak nevezhető résszel. A lecsiszolt deszkákat üres, ismétlődő mintákkal díszítették. A Pompaút piacutca volt, ami Tarvizet és Masinarejtek Sarkantyút is érintette. A járda teli volt kordékkal, állatokkal és idelátogató vásárlókkal - kheprikkel, emberekkel és másokkal -, akik a Shaddler lakosságának felét kitevő hegpáncélosokkal lökdösődtek.

Bellis most már a páncéljuk nélkül is felismerte őket jellegzetes, nehézkes testfelépítésük és hamuszürke színük alapján. Elment egy templom mellett - a berzerkürtök éppen hallgattak, az őrökön varlapok díszelegtek. A templom mögött egy gyógyfüves bódé állt, a szárított növények illata élesen hasított a melegbe.

Zsákszámra állt a jellegzetes, sárga véritkítófű: kiváló véralvadásgátló teát lehetett belőle főzni. A férfiak és a nők egyenesen az üstből itták. Ezzel előzték meg az összalvadásos rohamokat: a hegpáncélosokkal előfordulhatott, hogy hirtelen és egyszerre az összes erükben megalvadt a vér. Gyors, de roppant fájdalmas halál volt, ami kicsavarodott, torz szoborrá változtatta áldozatait.

Bellis egy raktár előtt állt, de arrébb kellett ugrania, mert egy kocsi elé fogott jószág, valami törpe lóféle, megindult felé. Egy ingadozó hídon találta magát, ami a sodrás békésebb részébe vezetett. Bellis két hajó közt állt, és átnézett a víz fölött. Egy vontahajó zömök alakját látta, egy fogaskerék ívét, egy kövérkés evezős csónakot. És mögötte többet, többet, még többet. A hajókat enyhén meghajlott pallókról lelógó hidak pókhálója kötötte össze.

Mindegyiken folyamatosan nyüzsögtek az emberek. Bellis egyedül érezte magát.

A Szoborkert egy hatvan méter hosszú korvett első felét foglalta el. Az ágyúit rég leszerelték már; az árbocokat ledöntötték.

A kávézókkal és kocsmákkal szegélyezett kis tér szépen olvadt bele a parkba, mint homokos part a tengerbe. Bellis rögtön érezte, ahogy megváltozik a lába alatt a talaj, amikor a fajárdákról és kavicsos utakról a park lágy földjére ért.

Méreteit tekintve csak töredéke volt a Croom parknak, de a fiatal fák és a jól ápolt gyep több évtizednyi, különböző stílusban és anyagból készült szobornak adott otthont. Az ágak és a műtárgyak árnyékában cirádás kovácsoltvas padocskák bújtak meg. És a park szélén, egy alacsony korláton túl ott volt a tenger.

Bellis lélegzete elakadt, amikor meglátta. Nem tehetett róla.

A likőrökkel és teákkal megrakott asztalok mellett férfiak és nők ültek; férfiak és nők járták a parkot is. Színesnek és vidámnak tűntek a napfényben. Bellis elnézte őket - nyugodtan kortyolgatták az italaikat, meg békésen sétálgattak -, és kis híján megrázta a fejét, hogy emlékeztesse magát: ezek kalózok, vad, sebhelyes, állig felfegyverzett, rablásból élő népek. Kalózok mind egy szálig.

Séta közben fel-felpillantott a kedvenc szobraira. A fenyegető fülemüle. Baba és fogak.

Aztán leült, és elnézett A lánykérés mellett - a fából faragott falon úgy festett a formátlan jádetömb, mint egy sírkő -, ki a várost elszántan vonszoló gőzhajókra és vontatókra. Látott mellettük két felfegyverzett hajót, meg egy katonai léghajót is; védelmezően kerengtek Armada körül.

Kalózhajó vitorlázott el északra, megkerülte a várost, és elindult a messzeségbe. Bellis nézte, amint nekivág az egy-, két-, három-vagy négyhónapos vadászútnak. Talán a kapitány akarta így? Vagy a sodrás urai küldték el, hogy titokzatos, nagy összeesküvéseket mozdítsanak elő vele?

A láthatár másik szélén, mérföldekkel arrébb Bellis egy közelgő gőzhajót látott. Nyilván armadai hajó volt az, vagy egy nagy becsben álló kereskedő. Ha nem így lett volna, nem jutott volna el idáig. Talán ezer mérföldnél is távolabbról jött, gondolta Bellis. Talán Armada még egy másik tengeren járt, amikor elindult. És mégis, amikor végzett a munkával - miután eleget lopott, eleget rabolt -, tévedés nélkül hazatalált. Ez volt Armada egyik nagy rejtélye.

A háta mögött hirtelen madárdal szárnyalt fel. Fogalma sem volt róla, miféle madár lehetett az, de nem is érdekelte; öntudatlan gyönyörrel hallgatta az éneket. És akkor, mintha a madár-fanfár csakis neki szólna, Silas lépdelt be lassan a képbe.

Bellis összerezzent, és felkelt volna, de a férfi le sem lassított, miközben elment mellette.

- Maradj ülve - vetette oda kurtán, és a korlát mellé állt, kihajolt a hajó széle fölött. Bellis dermedten várt.

A férfi valamivel távolabb állt meg, és nem nézett rá. Jó ideig így maradtak.

- Figyeltették a szobádat - kezdte végül Silas. - Azért nem mentem. Azért maradtam távol.

- Követnek? - kérdezte Bellis, és utálta, hogy ilyen tehetetlennek hangzik.

- Ez a munkám - válaszolta Silas -, és tudom, hogyan kell csinálni. Az interjúkból még nem tudnak meg mindent. Más módokon is ellenőrizniük kell. Nem kellene ennyire meglepődnöd.

- Most... Most is figyelnek?

Silas épp csak megvonta a vállát.

- Nem hinném - mondta, és lassan megfordult. - Nem hinném, de nem lehetek biztos benne. - A szája alig mozgott beszéd közben. - Már négy napja ott vannak a házad előtt. Legalább Shaddler széléig elkísértek. Azt hiszem, ott megunták a dolgot, de nem akarok kockáztatni.

- Ha összekapcsolnak minket, ha rájönnek, hogy a tolmácsuk Simon Fench kebelbarátja, akkor... Baszhatjuk.

- Silas - sóhajtotta Bellis hideg belenyugvással -, nem vagyok a tolmácsuk! Nem kértek meg rá, hogy menjek velük! Azt hiszem, van valaki más, aki...

- Holnap - mondta a férfi. - Holnap fognak felkérni.

- Valóban? - kérdezte Bellis nyugodtan. Belül viszont remegett az izgalomtól, a félelemtől, valami rossz előérzettől, maga sem tudta. Uralkodott magán, és nem kérdezte meg, hogy „mi a francról beszélsz?” vagy „te honnan tudod?”.

- Holnap - ismételte meg Silas. - Higgy nekem.

És Bellis elhitte. És hirtelen szinte rosszul lett, amikor rádöbbent, hogy a férfi látszólag minden erőfeszítés nélkül milyen mélyre hatol a cselszövések között. Befolyásának és informátorainak csápjai lekúsztak a felszín alá, úgy élt belőlük, mint valami parazita, kiszívott minden hírt a városból. Bellis óvatos tisztelettel nézett rá.

- Holnap fognak eljönni érted - folytatta a férfi. - Te is a kutatóexpedícióban leszel. A terv az, amit megbeszéltünk. Két hetet kaptok majd a szigeten, úgyhogy bőven lesz időd eljuttatni az információt egy Dreer Samheri hajóra. Meglesz minden, ami csak kell, hogy rávedd őket, menjenek el egészen Új-Crobuzonig. Mindent megszerzek és eljuttatom hozzád.

- Szerinted tényleg meg tudod győzni őket? - kérdezte Bellis. - Ritkán hajóznak csak Shankelltől északra... Új-Crobuzon vagy ezer mérföldes kitérő a megszokott útvonaluktól!

- Szátyárra, Bellis! - Silas hangja így is halk maradt. - Nem, én nem tudom meggyőzni őket. Én nem leszek ott. Neked kell meggyőznöd őket!

Bellis csettintett egyet a nyelvével; haragudott a férfira, de nem szólt egy szót sem.

- Elhozom mindent, amire szükséged lehet - folytatta Silas. - Egy levél sósvíziül és ragamollul, és bizonyítékok. Elég ahhoz, hogy meggyőzzük a kaktusz kereskedőket az északi útról. A levélből Új-Crobuzon kormánya is tudni fogja, mi történik. Eleget ahhoz, hogy megvédjék magukat.

A park megremegett a megemelkedő hullámok hátán. A szobrok nyikorogva igazodtak új helyzetükhöz. Sem Bellis, sem Silas nem szólt egy szót sem. Egy ideig nem hallatszott más, csak a víz és a madarak dala.

Tudni fogják, hogy életben vagyunk - gondolta Bellis. - Legalábbis azt tudni fogják, hogy Silas életben van.

Sietve elfojtotta ezt a gondolatot.

- El tudjuk hozzájuk juttatni az üzenetet - biccentett határozottan.

- Valahogy meg kell oldanod - mondta Silas. - Felfogtad, mi minden forog itt kockán?

Ne kezelj úgy, mint egy kibaszott gyengeelméjűt - gondolta Bellis hirtelen dühvel, de Silas egy pillanatra elkapta a tekintetét, és egyáltalán nem úgy tűnt, mint aki bánja, amit mondott.

- Felfogtad - ismételte -, mit kell tenned? Lesznek ott őrök is, armadai őrök. Ki kell játszanod őket! Szátyár szerelmére, még az anopheliusokon is át kell jutnod! Képes vagy rá?

- Meg fogom oldani - válaszolta Bellis hidegen, és Silas lassan biccentett. Újra megszólalt, de egy pillanatra mintha nem lett volna benne biztos, hogy mit mondjon. - Nem fogok... Nem lesz rá alkalmam, hogy beszéljek veled - folytatta lassan -, jobb lesz, ha elkerüllek.

- Persze - mondta Bellis. - Most nem kockáztathatunk.

A férfi arcán boldogtalanság ült, valami befejezetlenség. Bellis lebiggyesztette a száját.

- Sajnálom, hogy így alakult, és azt is... - sóhajtott Silas. Megvonta a vállát, és elfordította a tekintetét. - Ha visszatértél, és vége ennek az egésznek, talán újra... - Elhalkult a hangja.

Bellist meglepte a férfi szomorúsága. Ő maga nem érzett semmit. Még csak csalódott sem volt. Néha keresték, néha meg is találták egymást, és voltak közös ügyeik - bármilyen abszurd lekicsinylése volt is ez a tervüknek -, de semmi több. Egyáltalán nem haragudott Silasra. Némi hálát és jóindulatot érzett iránta, de ennyi volt. Meglepte a férfi remegő hangja, meglepte, hogy sajnálkozik, és mintha mélyebb érzelmekre utalna.

Bellisben enyhe érdeklődéssel tudatosult, hogy a férfi egyáltalán nem győzte meg. Nem hitte el Silas célozgatását. Abban nem volt biztos, vajon a férfi saját magát becsapta-e, de azt tisztán és világosan látta, hogy őt nem.

Ez megnyugtatta. Békésen ült a férfi távozása után is, a kezét az ölében összekulcsolva, és rezzenéstelen arcát a szél hullámai ostromolták.

Tényleg eljöttek érte, azt mondták, szükségük van a nyelvtudására, ezért a tudományos expedícióval fog tartani.

Bellis a Grand Easterly fedélzete alatt egy vagy két emelettel található, alacsony szobák egyikében állt. Az ablakból Tarvíz környező hajóira és a Grand Easterly föléjük tornyosuló elejére látott. A hajó kéményei tiszták voltak; árbocai ötven-száz méterre emelkedtek az égbe, kopáron, mint a halott fák. Tövük ebédlőkbe és félemeletekbe ágyazódott.

A fedélzeten hatalmas, törött kövületként szétterítve hevert egy óriási léghajó összes belsősége. Hordópántokra, bordákra emlékeztető fémgörbék; propellerek és a hozzájuk illő motorok; gigászi légzsákok. Több száz méter hosszan húzódtak végig a Grand Easterly oldalán, és az árbocok tövét kerülgették. Mérnökök csapatai szegecselték őket a helyükre, darabonként állították össze a hatalmas szerkezetet. A zaj és a forró fém hője még az ablakon keresztül is elért Bellishez.

Megérkeztek a Szeretők, és kezdetét vette az eligazítás.

Bellisre éjszaka rátört az álmatlanság. Feladta a próbálkozást, hogy elaludjon, és óvatosan nekiállt tovább írni a levelét.

Úgy érezte, mintha minden egy lépés távolságban történt volna tőle. Minden áldott nap elkísérték a Grand Easterlyre. Talán harmincöt, negyven ember gyűlt össze minden áldott nap abban a kis teremben. Férfiak és nők, különféle fajok vegyesen. Akadtak köztük újraformáltak is. Egyik-másik, ebben Bellis egészen biztos volt, a Terpsichoriáról menekült meg. Felismerte Sékel barátját, Tanner Sacket is, és látta, hogy a férfi is megismerte őt.

Hirtelen köszöntött be a forróság. A város a maga gyötrelmes sebességével a világtengerek új részére érkezett. A levegő száraz volt, és napközben olyan meleg nehezedett rájuk, mint az Új-Crobuzoni nyár legritkább pillanataiban. Bellis egy cseppet sem élvezte. Felnézett az új, kemény égbe, és érezte, ahogy elolvad a súlya alatt. Izzadt, kevesebbet dohányzott, és könnyebb ruhákat viselt.

Az emberek mezítelen felsőtesttel járkáltak, és az eget megtöltötték a szárnyaló nyári madarak. A város körül tiszta volt a víz, és hatalmas, színes halrajok örvénylettek a felszínhez közel. Tarvíz mellékutcái bűzleni kezdtek.

Az eligazításokat Hedrigall és társai tartották - kényszertoborzott kaktuszemberek, Dreed Samher egykori kereskedő-kalózai. Hedrigall kiváló szónok volt; meseszerű tanítása vadul izgalmas történetekké varázsolta az egyszerű leírásokat és a magyarázatokat. Veszedelmes tulajdonság volt.

Mesélt Bellisnek és a többieknek az anopheliusok szigetéről is. És a történetek hallatán a nő kezdett azon merengeni, vajon nem teljesíthetetlen feladatot vállalt-e magára.

Néha Tintinnabulum is eljött a gyűlésekre. A Szeretők egyik tagja mindig ott volt. És olykor, Bellis nagy nyugtalanságára, Uther Doul is ott támasztotta a falat a többiek mellett, könnyed tartásban, kezével a kardja markolatán.

Bellis nem tudta nem megbámulni.

Odakint az aeroszkáf kezdett alakot ölteni, mint valami hatalmas, határozatlan körvonalú bálna. Bellis látta, hogy létrákat emelnek a belsejében. Törékenynek tűnő kabinokat húztak fel. Kátránnyal és gyantával átitatott vásznat ráncigáltak a helyére.

Először csak hatalmas alkatrészhalom volt, aztán egy felboncolt test, egy előrehaladott állapotú munkadarab, és most lassan léghajónak kezdett tűnni. Ott pihegett a fedélzeten, mint valami rovar, ami éppen csak kibújt a lárvából; túl gyenge még, hogy szárnyra kapjon, de már valóban az, aminek lennie kell.

Bellis egyedül ült az ágyán a forró éjszakákon, verejtékezett és dohányzott, és rettentően félt attól, ami rá várt, de szinte remegett izgalmában. Néha felkelt, és fel-alá járkált, mert hallani akarta, amint meztelen talpa a fémlapra csapódik, és élvezte, hogy rajta kívül senki és semmi nem volt a szobában, ami zajt csaphatott volna.

Huszadik fejezet

Rövid, kényelmetlenül forró napok és végtelennek tűnő, átizzadt éjszakák. Ahogy teltek-múlt az idő, a nappalok meghosszabbodtak, de így is hamar megfakult a fény, és a megnyúlt, ragacsos nyári éjszakák kiszívták a város erejét.

A sodrások határain fáradt verekedések törtek ki. A tarvízi keménylegények néha ivás közben ugyanabban a kocsmában találták magukat, mint egy csapat avarparti. Eleinte semmi sem történt, csak a tarvíziek morogtak valamit azokról, akik a piócákkal csinálják, meg démonokkal hátulról. Az avarpartiak erre hangosabb megjegyzéseket tettek, mondván, nem is meglepő téma azoktól, akik fölött perverzek uralkodnak.

Pár itallal vagy szippantással később aztán jöttek a pofonok is, de az ellenfelek mintha nem csinálták volna igazán szívből az egészet. Tették, amit elvártak maguktól, de semmivel sem többet.

Éjfélre kezdtek kiürülni az utcák, és kettő-három körül már szinte teljesen néptelenek voltak.

A környező hajók duruzsolása sosem szűnt meg. A különféle ipari negyedekben mindenütt gyárak és műhelyek sorakoztak, bűzösen, füstöt okádva egyensúlyoztak a régi hajók hátsóján, és soha nem álltak le. A város árnyékai között az éjjeli őrség járőrözött, mindegyik sodrás saját emberei.

Armada sok tekintetben nem hasonlított Új-Crobuzonra. Itt nem létezett a szemét, a nyomor és a túlélők alternatív társadalma: az üres épületek pincéjében nem lapultak hordaszámra a koldusok és a hajléktalanok. Nem voltak kifosztható szemétlerakó helyek; a városi szemétből minden felhasználhatót kiválogattak, és a maradékot a holttestekkel együtt a tengerbe dobták, hadd rohadjon el a mélyben.

Persze néhol itt is terpeszkedtek nyomornegyedek a szlúpok és fregattok fedélzetén, itt is voltak a sós levegőn és a hőségben penészedő falak. Jhour kaktusz munkásai szorosan egymás mellé zsúfolva, állva aludtak az olcsó kunyhókban. De az új-crobuzoni kényszertoborzottak látták a különbséget. A szegénység itt ritkábban ölt. A verekedéseket inkább az ital, mint az elkeseredettség fűtötte. És nagy eséllyel mindenki talált fedelet, ami alatt meghúzhatta magát, még ha szitált is rá közben a vakolat. Az épületek kiszögellései alatt nem lestek meglapuló nincstelenek az éjszakai járókelőket.

Úgyhogy ezen a kísértetórán nem látta senki a férfit, aki a Grand Easterly felé tartott.

Sietség nélkül sétált végig Tarvíz kevésbé békés mellékutcáin. Tű utca, Vérsör utca és Wattlandaub-tekergő a Surge Instiganton; majd át a Cable Weftre, amelynek nemes fája lassan gombafoltos rejtőszínekbe fakult, és végül elért a Plengant tengeralattjáróra. Óvatosan lépdelt a tetején vágott csapóajtók között, és megállt a hólyagként duzzadó periszkóptorony árnyékában.

A háta mögött, a tornyok és árbocok sűrűjében látta a Sorghum daruját is, bár azt nem világította meg semmi.

A Grand Easterly sima oldala úgy ívelt a Plengant fölé, mint egy kanyon fala. Mélyen a belsejéből, a fémbőr alól a szüntelen munka rezgése áradt. A tengeralattjáró tetején fák egyensúlyoztak, gyökerük göcsörtös lábujjakként kapaszkodott a vasba. A férfi az árnyékukban osont tovább, és hallotta a feje fölött a denevérszárnyak halk csapdosását.

A tengeralattjáró tetejét és a gőzhajó falát úgy kilenc-tíz méter nyílt tenger választotta el egymástól. A férfi látta a késő éjszakai léghajók fényeit és sötét árnyalakjait az égen, és a lámpák imbolygó, halovány fénypászmáját a Grand Easterly korlátja fölött, ha arra járt az őrség.

Vele szemben ott volt a gőzös hatalmas oldalsó kitüremkedése, a lapátkereket fedő doboz. Harang alakú fedele alól úgy kandikáltak ki az óriási lapátok, mint bokák egy szoknya alól.

A férfi kibukkant a beteges fák árnyékából. Levette a cipőjét, és az övére kötötte. Mivel senki sem jött, és zajt sem hallott, lesétált a Plengant íves hátán, és hirtelen belecsusszant a hideg vízbe. Éppen csak sóhajtásnyi zajt csapott. Nehézségek nélkül átúszott a Grand Easterly oldalához, és a lapátkerék alatt bemászott a sötétbe.

Odabent sós víztől csöpögve, elkínzottan mászott fel a húsz méter magas lapátokon, fel a legmélyebb árnyékokba. Olyan csendes volt, amilyen csak ebben a visszhangos, zárt térben lehetett. Felmászott a kerék tengelyére, át a mindenki által rég elfelejtett karbantartóakna bejáratához. Ő tudta, hol keresse.

Percekig próbálkozott, mire letörte róla az elmúlt korok rárakódott varrétegét, de végül sikerült kinyitnia, és az aknán át az ásítóan nagy, csendes gépterembe kúszott, ahol réges-régen a por volt az úr.

Elsurrant a harminctonnás hengerek és az óriási, elfeledett motorok mellett. A terem keskeny folyosók, monolitikus dugattyúk, szerkentyűk bozótosa, kusza fogaskerekek sűrű erdeje volt.

Sem a por, sem a fény nem rezzent. Mintha csak elszivárgott volna az idő, mintha feladta volna, mintha megdermedt volna. A férfi tolvajkulccsal kinyitotta egy ajtó zárját, aztán mozdulatlanul megállt a kilinccsel a kezében. Emlékezett a hajó felépítésére. Tudta, hova kell mennie - el az őrök mellett.

Munkájához elengedhetetlen volt, hogy ismerjen pár hexet: rigmusokat, amitől elalszanak a kutyák; halk szavakat, amiktől ragadnak rá az árnyékok; csupa útszéli boszorkányságot és olcsó trükköt. De őszintén kételkedett abban, hogy mindez itt megvédené.

Nagyot sóhajtott, és az övére kötözött, kendőbe csavart tárgyért nyúlt. Baljós előérzet futott át rajta.

És megremegett izgalmában.

Miközben kitekerte a kendőből a nehéz tárgyat, idegesen merengett azon, hogy ha valóban értené, hogyan kell használni ezt a holmit, a szerelőakna merev zárja és a kellemetlen éjszakai fürdő mind csak fuvallatnyi akadály lett volna. Még mindig tudatlan kezdő volt csak.

Lerángatta a merev vászon végét, és egy faragványt emelt ki belőle.

Nagyobb volt az öklénél is, csúszós, sima kőből vágták ki, feketének tűnt, vagy zöldnek, vagy szürkének. Ocsmány volt. Összegömbölyödött, mint egy magzat, vésett vonalai és tekervényei mintha úszókat, csápokat vagy bőrredőket sejtettek volna. Igazi mestermű volt, de kellemetlen, láthatóan úgy készült, hogy undorítsa a tekintetet. A szobor egyik szemét kinyitva nézett a férfira; a tökéletes, fekete félgömb egy rájamód kerek, kicsiny fogakkal kirakott száj fölött ragyogott. A torkában sötétség tátongott.

A kis szobor hátán, sűrűn ide-oda tekeredve, rétegezve, egymásba gyűrt redőkkel, egy széles sávban vaskos bőr sötétlett. Egy uszony.

A kőbe volt beleágyazva. A férfi végigsimított az ujjával az élén. Az arcát eltorzította az undor, de tudta, mit kell tennie.

A szobor fejéhez dugta a száját, és sziszegő nyelven kezdett el beszélni hozzá. A réshangok enyhén visszhangzottak a hatalmas teremben, átcsusszantak a dermedt gépkarok között.

A férfi hatalommal átitatott zagyvaságokat szavalt a kőnek, és az előre megszabott rend szerint simogatta. Az ujjai zsibbadni kezdtek - valamit kiszívott belőle a furcsa holmi.

Végül aztán nagyot nyelt, és úgy fordította a szobrot, hogy az szembenézzen vele. Közelebb emelte, habozott, aztán a fejét a szenvedély ocsmány paródiájaként elfordította, és lassan elkezdte csókolni a szobor száját.

Szétnyitotta az ajkát, és a nyelvét a szobor szájüregébe dugta. Érezte a kőfogak hideg tüskéit, és mélyebbre hatolt. A szobor szája barlangszerűen öblösödött, és a férfi nyelve mintha a kis faragvány mélyéig nyúlt volna. Nagyon hideg volt. Erőt kellett vennie magán, hogy ne kezdjen el öklendezni, ahogy minden pórusát elöntötte az erős, sós halíz.

És amikor a nyelve a kőtorokban vonaglott, egyszer csak valami visszacsókolt.

Számított rá - remélte, épített rá. De így is elöntötte az undor és a döbbenet hulláma. Apró, csapkodó valami nyalt vissza a nyelvének. Hideg volt és nedves és kellemetlenül szervesnek érződött; mintha vaskos kukac kapálózott volna a szobor mélyében.

Az íz erősödött. A férfi érezte, hogy felkavarodik a gyomra, és összerándult, de sikerült leküzdenie a hányingert. A szobor idétlen szenvedéllyel nyalogatta, és a férfi acélosan tűrte lelkesedését. Segítséget kért tőle, és egy csókot kapott ajándékba.

Érezte, hogy csöpög a nyála, és bármilyen ocsmánynak is tűnik, mégis visszafolyik belé a szoborból. A nyelve elzsibbadt a nyálkás érintéstől, és a hideg lassan a fogába is beférkőzött. Másodpercek teltek el, és már alig érezte a száját. Aztán bizsergés futott át rajta, a torkából indulva végig az egész testén, mintha csak kábítószer hatása alá került volna.

A szobor nem csókolta tovább; a kis nyelvecske eltűnt.

A férfi túlságosan is gyorsan rántotta ki a nyelvét, csúnyán megvágta az egyik obszidián fogacskán. Nem is érezte, észre sem vette, amíg nem látta, hogy vér csöpög a kezére.

Gondosan visszabugyolálta a szobrot, aztán csak állt, és várt, amíg végigáradt benne a csók. Érezte, hogy a kutyás őrök egyre közelebb érnek hozzá.

Elvigyorodott. Felemelte a kezét, felfelé nyúlt, és lassan előrezuhant, mintha csak ellőtték volna a lábát. Érezte a tulajdon vére ízét, és a szobor rothadt, sós halra emlékeztető zamatát. A nyelve megdagadt a szájában. Nem esett el.

Máshogyan, újszerűen mozgott.

A szobor látásával látott, ezt kapta a csóktól; átcsúszott és átfolyt a tereken, úgy, ahogyan a szobor álmodott a mozgásról. Kétségbe vonta a folyosó szögeinek létezését, és átrendezte őket.

A férfi nem járt és nem úszott. Inkább evickélt, át a lehetséges terek résein, és átfért, néha könnyedén, néha kisebb erőfeszítéssel, olyan helyeken is, amiket eddig nem láthatott. Amikor látta, honnan jön a két őr a vérebekkel, tudta, merre kell mennie.

Nem volt láthatatlan, és nem ugrott át más síkokra sem. Egyszerűen csak a falhoz lépett, megnézte a mintázatát, és hirtelen megváltoztak a léptékek, még a porszemcséket is látta egészen közelről, betöltötték a látómezejét; aztán besurrant mögéjük, elbújt, és az őrjárat elment mellette, nem vették észre.

A folyosó egy ideig egyenesen futott, aztán jobbra kanyarodott. A férfi hunyorogva nézte egy ideig a sarkot, miután eltűnt az őrjárat, és aztán némi erőfeszítés árán mégis balra volt képes fordulni rajta.

Így siklott át az egész Grand Easterlyn. A hajóról látott térképek alapján idézte fel az útvonalat. Ha őrjáratok jöttek, különféle módokon ellenük fordította az építészet jellegzetességeit, és gyorsan elsurrant mellettük. Amikor csapdába esett mögöttük, egy hosszú folyosó rossz végén, egyszerűen félrenézett, kinyújtotta a karját, megragadta az átellenes falat, és gyorsan áthúzta magát a sarkán. Úgy fordult, hogy alatta legyenek az ajtók, és a gyorsaság kedvéért a gravitációval zuhant végig a folyosók hosszán.

Vidáman, az újfajta mozgás tengeribetegségétől szédelegve, mégis megállíthatatlan gyorsasággal haladt a hajó hátsó fele és legmélye felé.

Az iránytűgyárba.

Szigorúan őrizték. Fegyveres őrök álltak körülötte. A férfinak el kellett fordulnia, hogy óvatosan, lassan átpréselhesse magát a síkokon és vetületeken, és az ajtóhoz érjen. Elbújt az őrök orra előtt, túl közeli és túl nagy volt, hogy meglássák, nem tudtak rá fókuszálni, akkora lett, aztán föléjük hajolt, bekukucskált a kulcslyukon, a zár hirtelen óriássá változott, ő pedig eltörpült a hatalmas alkatrészek mellett.

Legyőzte ezt az akadályt is, és már odabent is volt.

A terem üresen tátongott. Munkaasztalok és padok sorakoztak katonás rendben. Gépek álltak mindenütt, mozdulatlan hajtószíjakkal és motorokkal.

Néhol sárga-és vörösréz burkolatok hevertek, mint megannyi zsebóra váza. Másutt üveglapok meg a megmunkálásukhoz szükséges eszközök. Voltak ott gondosan faragott kis mutatók, láncok és vésőtűk, elővigyázatosan felhúzott rugók. Több százezernyi kis alkatrész. Méretük az aprótól a parányiig változott, mintha csak az elhagyatott gépterem kerekeinek elemi méretűre kicsinyített másai lettek volna. Mindenütt ott hevertek, mint a szétszórt fémpénzek, mint a halpikkelyek, mint a por.

Ez egy igazi kézműves műhely volt. Minden asztalnál egy szakértő dolgozott, egy különösen tehetséges mesterember, aki a mellette ülőnek adta tovább félkész munkáját. A behatoló tudta, mekkora szakértelem kellett az egyes folyamatokhoz, milyen ritka ásványokat használtak fel, és mennyire aprólékos thaumaturgiai módozatok szükségeltettek az egészhez. A kész holmik mindegyike súlya sokszorosát érte aranyban.

És ott volt mind - vitrinekben, a hosszú terem túlsó végén, mintha egy ékszerüzletben lennének.

Az iránytűk.

Jó néhány percbe telt, mire a férfi nagy óvatosan ki tudta nyitni a szekrényt. A szobor ajándéka még mindig erősen lüktetett benne, és már alkalmazkodott az új látásmódjához is; de így is sokáig tartott.

Mindegyik iránytű egyedi volt. A férfi remegő kézzel kiemelte az egyik legkisebbet; egyszerű, komor darab volt, a szélét faragott fa keretezte. Felcsapta a fedelét. A csontlapon számos koncentrikus tárcsa helyezkedett el, némelyiken számok, másokon érthetetlen, vésett jelek sötétlettek. A középpont körül lazán pörgő, fekete mutató árválkodott.

Az iránytű hátán volt egy gyártási szám is. A férfi gondosan feljegyezte, majd nekilátott küldetése legfontosabb részének. Felkutatta az iránytű létezésének összes írott bizonyítékát: a bemutatóvitrin mögötti nyilvántartókönyvben, a vázat befejező órásmester listáján, a hibás és kicserélt alkatrészek jegyzékén.

A férfi alapos volt, és alig fél óra után minden bejegyzést megtalált. Kitette őket maga elé, és nekiállt leellenőrizni, működhete az időzítése.

Az iránytűt másfél évvel korábban készítették, és még egyetlen hajónak sem utalták ki soha. A férfi óvatosan elmosolyodott.

Tollat és tintát keresett, és alaposabban megnézte a főkönyvet. A hamisítás nem okozott neki gondot. Ha bárki utánanéz az iránytűnek, megtudhatja, hogy egy évvel ezelőtt a szerencsétlenül járt Magda's Threatre került, igen, arra a hajóra, ami pár hónapja túlélők nélkül, teljes rakományával egyetemben vagy ezer mérföldre innen süllyedt el.

Amikor a férfi mindent visszatett a helyére, már csak egy feladata maradt.

Kinyitotta az iránytűt, elmerengve nézte a bonyolult, fém fogaskerekek alkotta rendszert, amit évszázadokkal korábban még a khepriktől loptak, majd továbbfejlesztettek. Tudta, hogy a mélyében egy kis kődarab lapul, amit homeotropikus thaumaturgia tartott a helyén. A mutató billegett a tengelyén.

A férfi tíz kurta mozdulattal felhúzta a masinát.

A füléhez tartotta, és hallotta a halk, szinte észrevétlen percegést. Ránézett az iránytű lapjára. A tárcsák megrándultak, és új helyzetbe fordultak.

A mutató vadul megpördült, aztán hirtelen beállt, előre mutatott, vissza a Grand Easterly szíve felé.

Természetesen nem hagyományos iránytű volt. A mutató nem északot kereste.

A mutató egy kődarabot keresett. Ezt a követ thaumaturgia védte, üvegkalitka takarta, vaspántokkal rögzítették, attól függően, ki melyik híresztelésnek adott hitelt. Az égből zuhant le, a Nap szívéből származott, esetleg a pokol mélyéről bukott elő.

Éveken keresztül, amíg az óramű rugója le nem jár, az iránytű pontosan a város mágnesköve, a Grand Easterly szívében rejlő istenszikla felé mutat majd.

A férfi nagyon alaposan bebugyolálta az iránytűt egy viaszosvászon kendőbe, azt pedig bőrbe, majd az egészet begombolta a zsebébe.

Odakint nagy eséllyel hajnalodott már. A férfi kimerült volt. Egyre inkább nehezére esett a terem összes szögét és síkját, minden falát, anyagát és dimenzióját másképp látni, mint ahogy megszokta. Nagyot sóhajtott, és elszorult a torka. Kezdte elveszíteni a szobrocska erejét, de még ki kellett innen jutnia.

Úgyhogy megnedvesítette az ajkát, kinyújtotta a nyelvét, és az állig felfegyverzett őrök gyűrűjében, akik már azért is megölnék hogy egyáltalán tud a gyárról, elkezdte újra kibugyolálni a szobrot.

Negyedik közjáték – Máshol

Tovább menjünk tovább.

A víz mint az izzadtság és a bálnáink nem szeretik.

Akkor is.

Délre.

Egyértelmű ez a nyom.

A mérsékelt égöv, majd a trópusok tengerei.

A tenger alatt itt igazán drámai volt a tájkép. A világ héját kiszögellések és mély árkok szabdalták. Atollok és zátonyok emelkedtek ki a mélyből, egymással is hadakozó, élénk színekben. A vizet rothadó pálmalevelek, lótuszok és különleges lények maradványai tették termékennyé; sárban úszó kétéltűeké, levegőt lélegző halaké, vízi denevéreké.

Minden szigeten számtalan ökológiai zárvány létezett, és minden egyedi helyen élt egy egyedi vadállat. Néha kettő és három is; és halálig küzdöttek azért, melyik maradjon.

A vadászok besurrantak a sekélyesbe, a sós lagúnákba és a barlangokba, és megették, amit ott leltek.

A bálnák nyögtek és sírtak és könyörögtek, hadd térjenek vissza a hideg tengerekre, de gazdáik meg sem hallották őket, vagy megbüntették őket, és megint elmagyarázták nekik, mit keresnek.

A vadászokra hatott a víz hőmérséklete, az újfajta fény és a körülöttük úszó halak kristálytiszta színe, de nem panaszkodtak. Elképzelhetetlen is lett volna, hiszen még szabadon kószált a prédájuk.

Délre, parancsolták, és amikor a bálnák pusztulni kezdtek, amikor hatalmas testük áldozatul esett az idegen, melegvízi vírusoknak, amikor megtörtek és a bőrük szürkén hámlott le rothadó húsukról, a testüket pedig eltöltötte a bomlás megannyi gáza, és bűzösen, gennyedzve lebegtek a felszínen, hogy dögevő madarak tépjék őket, amíg a csontokat és húst el nem nyelte a sötét mélység, gazdáik akkor sem tétováztak.

Délre, mondták, és követték a trópusi vizekbe vezető nyomot.

NEGYEDIK RÉSZ

Vér

Huszonegyedik fejezet

1780. lunuár 29., kerülőnap vagy 6/317, a sólyomcsőr kvartó 8. könyvdije. A Trident fedélzetén.

Újabb kiegészítés levelemhez. Jó ideje nem írtam már, és ha bármi értelmét látnám, bocsánatot is kérnék érte. Úgy érzem, mintha illene - persze ez abszurd. Mintha úgy olvasnád, ahogy én írom, és aggódnál, ha nem hallasz felőlem. Pedig amikor megkapod, nem számít az egy napos vagy az egy éves kihagyás - egy üres sor vagy egy csillag. Magukba olvadnak majd a hónapjaim. De engem teljesen összezavart az idő.

Eltértem a tárgytól, és nem is írok valami összefüggően. Bocsáss meg.

Izgatott vagyok, és egy kicsit félek is.

A mellékhelyiségben ülök, miközben ezt írom. Egy ablak van mellettem, és csak úgy záporozik rám a reggeli napfény. Több száz méter magasan vagyok a tenger fölött.

Először fantasztikus élmény volt, ezt meg kell hagyni. Elkeserítően gyönyörű. Aztán idővel a gyűrött víz, az ég, és a ritkán felbukkanó felhők látványa is unalmas lesz.

A tenger itt meglehetősen üres. Talán hatvan, hetven, akár kilencven mérföldre is ellátok a horizonton, és sehol egy vitorlás, egy csónak vagy egy halászbárka. A víz váltogatja a színét, kék és zöld, vagy szürke, attól függően, hogy miféle dolgok vannak a felszíne alatt.

Szinte észrevehetetlenül haladunk a levegőben. Persze mind érezzük a tatrész gőzgépeinek rezgését, meg a nagy propellereket, de nem lehet tetten érni sem a gyorsulást, sem a haladást, még az irányt sem.

Ez a Trident döbbenetes egy jármű. Tarvíz ész nélkül ölte a pénzt és az erőforrásokat ebbe az utazásba. Ez látszik is rajta.

Hihetetlen látvány lehetett, amikor a Trident felszállt a Grand Easterly fedélzetéről. Éppen eleget lógott már a tenger fölötti állványzaton, ahol a fedélzet kisebb kiszögelléseitől védték. Nincsenek illúzióim - valószínűleg rengetegen fogadtak arra, hogy szinte azonnal a tengerbe vagy a város szövedékébe csapódunk.

De könnyedén felszálltunk. Késő délután volt, és az ég peremén már gyűlt a sötétség. Szinte látom magam előtt, hogyan lebegett a Trident a magasban, csak az istenek tudják, olyan nagy volt, mint a város legtöbb hajója, új, fényesre súrolt szörnyeteg.

Igazán bizarr dolgot hoztuk magunkkal. A motorok között egy birkákkal és disznókkal teli ól fityeg.

Az állatoknak a kétnapos odaútra van elegendő vizük és élelmük. Nyilván látják a mélységet a padlóba vágott nyílásokon át. Azt hittem, hogy pánikba fognak esni, de csak merednek lefelé a patájuk alatt tátongó semmibe, az érdeklődés szikrája nélkül. Túl buták ahhoz is, hogy féljenek. A tériszony túl összetett nekik.

Itt ülök ebben a kis fülkében, az egyik oldalon az állatok, a másikon a pilótafülke, ahol a kapitány és a legénysége kormányozza a hajót. Egy folyosónyira vagyok a központi teremtől.

Mióta elindultunk, többször is bejöttem ide írni.

A többiek csak ücsörögnek, pusmognak, és kártyázással ütik el az időt. Gondolom, néhányan a hálóhelyükön vannak, ami a fejem fölé, a gáztömlők alá van beszuszakolva. Talán újra a szájukba rágják, mit várnak el tőlük. Talán gyakorolnak.

Az én szerepem igen egyszerű, és ezt a tudtomra is adták. Hiába telt el annyi hét, hiába tettem meg több ezer mérföldet, ismét azt kell hallanom, hogy én pusztán közvetítő leszek, csatorna, az információ és a nyelv csak átáramlik rajtam, nem is kell felfognom, mit beszélnek.

Meg tudom csinálni. Addig viszont nincs jobb dolgom, mint írni.

Lehetőség szerint kaktuszembereket válogattak ki a küldetésre. A fedélzeten lévők közül legalább öten jártak is már az anopheliusok szigetén, évekkel ezelőtt. Hedrigall, természetesen, és mások, akiket nem ismerek

Előkerült a szökés kérdése is. Nagyon ritka, hogy bármelyik kényszersorozott armadai ismét kapcsolatba kerülhet egykori honfitársaival, de nyilván lesznek samheriek a szigeten. Az egész tervünket arra építettük, hogy találkozom velük. Mint megtudtam, az összes velünk tartó kaktuszembernek komoly oka van, hogy ne akarjon visszatérni egykori otthonába. Olyanok, mint Johannes, vagy Hedrigall, vagy Sékel barátja, ez a Tanner - hűségesek az új hazájukhoz.

Hedrigall viszont elgondolkoztat. Ismeri Silast - vagy legalábbis ismer egy bizonyos Simon Fenchet.

És ha valaki, hát én tudom, hogy a tarvízi hatóságok sem tévedhetetlenek, ha azt kell eldönteni, ki a megbízható, és ki nem.

Dreer Samher pragmatikus ország. Ha a tengeren perricki hajókba vagy a Mandragóra-szigetek lakóiba botlanak, annak valószínűleg csata lesz a vége, de Armadával a biztonság kedvéért udvarias viszonyban vannak. És amúgy is a kikötőben lesznek. A kikötő békéje ott épp úgy sérthetetlen, mint a kereskedők békéje a szárazföldön, és ez a szokás erősen tartja magát: megtartják és megtartatják, akik egyszer felesküdtek rá.

Tanner Sack is itt van a hajón, és látom rajta, hogy tudja, ki vagyok. Nem tudok kiigazodni a tekintetén, lehet benne undor, félénkség vagy nagyjából bármi más érzelem is. Tintinnabulum is a fedélzeten van, akárcsak legénysége számos más tagja. Johannes nincs itt - és ennek örülök.

Az itteni tudósok csoportja igazán különös társaság. Akiket úgy fogdoztak össze Armada céljainak megfelelően, azok nagyjából úgy festenek, mint ahogy azt az ember egy tudóstól elvárná. Az armadaiak úgy néznek ki, mint a kalózok. Úgy tudom, az egyik matematikus, a másik biológus, egy harmadik oceanológus, de ettől még mind úgy néz ki, mint egy kalóz: sebhelyesek és ijesztőek, rongyos gúnyákban.

Aztán ott vannak az őrök: kaktuszemberek és hegpáncélosok. Láttam már a fegyverraktárat is, teli van zúzóíjakkal, puskákkal és szálfegyverekkel. Fekete port is hoztak magukkal, meg pár ismeretlen eszközt, amiről csak gyanítom, hogy fegyver lehet. Ha az anopheliusok nem akarnak együttműködni, akkor elég meggyőző érveket sorakoztathatunk fel, hátha meggondolják magukat.

Az őröket Uther Doul felügyeli. Neki pedig csak Tarvíz uralkodói párjának fele, az egyik Szerető parancsol.

Doul egyik szobából a másikba vonul. Azt hiszem, többet beszél Hedrigallal, mint bárki mással. Nyugtalannak tűnik. Igyekszem kerülni a tekintetét.

Nem hagy nyugodni: a jelenléte, a különös hangja. Mindig ugyanazt a szürke bőrholmit viseli, ez az egyenruhája, csupa vágásnyom és lyuk, de mindig makulátlanul tiszta. A tunika jobb karján az övéig futó drótok tekeregnek. A kardját a bal csípőjén hordja, és csak úgy roskadozik a pisztolyok alatt.

Agresszíven bámul ki az ablakon, aztán peckesen továbbáll, általában oda, ahol a Szerető ácsorog.

A Szerető sebhelyes arca kissé taszít. Ismertem - közvetlen fizikai közelségből is - olyanokat, akik gyönyört és menekvést leltek a fájdalomban, akik a szex részévé tették, és ugyan a magam részéről egy kicsit abszurdnak találom ezt a kedvtelést, nem zavar és nem is aggaszt. Nem ez a bajom a Szeretőkkel. Azt érzem, hogy a vagdosás csak tünet. Ami igazán zavar, az a kettejük között lévő mély kapocs.

Igyekszem kerülni a Szerető tekintetét is, de akaratom ellenére vonzanak a hegei. Olyan, mintha valamiféle hipnotikus mintába metszették volna őket. De ha csak az ujjaim mögül figyelem a nő arcát, akkor semmi romantikusát, titkosat vagy árulkodót nem látok bennük, csak régi sebek nyomát. Semmi mást, csak hegeket.

Később, még aznap.

Silas elhozta, amire szükségem volt, az utolsó pillanatban. Mintha csak a dráma kedvéért rendezte volna így.

Bevallom, lenyűgöznek a módszerei.

Amióta utoljára beszéltem vele a Szoborkertben, azon töprengtem, miként fogja eljuttatni hozzám az üzenethez szükséges holmikat. A szobámat figyelik, engem is figyelnek, mihez kezdjek?

Aztán lunuár huszonhatodikán reggel felébredtem, és egy csomag várt tőle a padlómon.

Olyan arcátlanul nagyképű módszert választott, hogy nem tudtam megállni nevetés nélkül, amikor felnéztem a plafonra, és láttam, hogy friss vaslap fed egy újonnan vágott, tenyérnyi kis lyukat.

Silas felmászott a Chromolith tetejére, arra a vékony fémlapra, ami a leggyengébb eső súlya alatt is üstdobként zeng, és lyukat vágott bele. Aztán beejtette rajta a csomagot, majd lelkiismeretesen befoltozta a nyílást. Mindezt persze a legkisebb nesz nélkül: engem nem ébresztett fel, és azoknak sem tűnt fel, akik figyeltek.

Ha szükség esetén ilyesmikkel képes előállni, nem nehéz elképzelni, mit dolgozhat a kormánynak. Azt hiszem, szerencsés vagyok, hogy az én oldalamon áll - és Új-Crobuzon is szerencsés.

Örültem, hogy nem kellett találkoznom vele. Most olyan távolinak érzem. Nem akarok neki rosszat: kaptam tőle valamit, amire akkor szükségem volt, és remélem, én is adtam neki valami hasonlót; de az egész ügy nem több ennél. Véletlenül egymás mellé sodródott bajtársak vagyunk, semmi több.

A Silastól kapott kis bőrszütyőben több mindent találtam.

Írt nekem egy levelet, részletes magyarázattal. Alaposan átolvastam, mielőtt megnéztem volna a zsák tartalmát.

Voltak ott más levelek is. Írt annak a kalózkapitánynak, akiről reméljük, hogy a szigetnél horgonyozik: ugyanaz a levél két példányban, az egyik ragamoll, a másik sósvízi nyelven. „Annak, aki elvállalja, hogy ezt az üzenetet Új-Crobuzonba viszi” - így kezdődik.

Hivatalos és nagyon lényegre törő. Jutalmat ígér az olvasó számára, ha az az üzenetet biztonságban és lepecsételve leszállítja. Hogy Fennec prokurátor (ilyen és ilyen számú engedély) a Rudgutter polgármester úr és az őt követő polgármesterek által ráruházott hatalommal élve kijelenti, hogy ezen levelek hordozóját Új-Crobuzon barátaiként és vendégeiként kell fogadni, hajójukat az igényeiknek megfelelően felújítani, és őket háromezer guinea jutalomban részesítem. És ami még ennél is fontosabb, kapnak egy olyan speciális menlevelet az új-crobuzoni kormánytól, amely egy éves meg nem támadási ígéretet és vámmentességet biztosít számukra, kivéve, ha új-crobuzoni hajók közvetlen önvédelméről van szó.

A pénz önmagában is csábító, de mi ezzel a menlevéllel próbáljuk majd meggyőzni a derék kaktusz kapitányt. Silas tulajdonképp az államilag támogatott kalóz státuszát ajánlja nekik - vámfizetési kötelesség nélkül. Azt rabolnak ki, akit csak akarnak, nem kell fizetniük egy garast sem, és az új-crobuzoni haditengerészet sem zaklatja - sőt szükség esetén még védi is - őket a szerződés idejére.

Ez aztán komoly vonzerő.

A levelek alján Silas aláírása díszeleg, és néhány éppen csak látható jelszón viaszba nyomva Új-Crobuzon Parlamentjének pecsétje trónol.

Nem is tudtam, hogy Silasnak van ilyen pecsétje. Különös érzés itt látni, ilyen messze az otthonomtól. Elképesztően aprólékos munka: a stilizált fal, a szék és a hivatal kellékei, és alatta apró betűkkel egy szám, Silas azonosítója. Ez a pecsét roppant hatalommal bírhat.

És ami ennél is elképesztőbb, hogy ideadta nekem.

De eltérek a tárgytól. A gyűrűről majd később.

A másik levél sokkal hosszabb. Négy teljes oldalt kitölt, aprócska betűkkel, bonyolult kézírással is. Gondosan átolvastam, és meghűlt bennem a vér.

Rudgutter polgármester úrnak szól, és a hínárnyok inváziós tervét taglalja.

A nagy részét nem is értem teljesen. Silas olyan rövidítésekkel tűzdelte tele, hogy az szinte már kódnyelvnek tűnik - sok mindent nem ismertem fel, mások pedig olyan dolgokra utalnak, amikről sosem hallottam még -, de a jelentéséhez nem férhet kétség.

„Hetes státusz - olvashattam a lap tetején -, nyílhegy kód”, és bár egy szót sem értettem belőle, a lelkem is megdermedt tőle.

Most tudatosult csak bennem, hogy Silas eddig megkímélt a részletektől (bár ez a legkétesebb szívesség, amit ember csak tehet), ő pontosan ismerte az invázió terveit, és hideg, precíz tételekként vetette őket papírra. Egységekről és szakaszokról ír, pontos létszámmal, egy-egy betűvel vagy szótaggal leírható utasításokat vetett oda melléjük, és attól, hogy nem tudom pontosan a jelentésüket, nem hangzanak kevésbé baljósan.

„Fél regiment elefántcsontmágus / Groac'h előrenyomul a Kankó mentén délre E.Y.D. felszereltség, P-T kapacitás, Harmadik Hold Negyed” - olvastam, és megdöbbentett a ránk leselkedő fenyegetés mértéke. Eddigi mohó szökésvágyunk, minden belefektetett energiánk undorít, olyan kicsinyesnek és szánalmasnak tűnik emellett.

A levélben elég információ van ahhoz, hogy megvédhessék a várost. Silas teljesítette a kötelességét.

A levél alján megint ott a város pecsétje, igazolja mindezt, valóságossá - a lélektelen, banális nyelv dacára is szörnyen valóságossá - teszi az egészet.

És a levelek mellett van egy doboz is.

Kis ékszeres doboz, egyszerű, erős, fekete fából. És benne, a jól kipárnázott bélésen egy gyűrű és egy nyaklánc hever.

A gyűrűt nekem szánta. Jókora ezüst és jade lapján egy minta tükörképe - ez a pecsét. Lélegzetelállító mestermunka. A gyűrű karikarészébe Silas jó golyónyi vörös pecsétviaszt dugott.

Ez az enyém. Ha megmutattam a kapitányunknak a levelet és a nyakláncot, bezárom őket az ékszeres ládába, bőrzsákba teszem, annak száját pedig lepecsételem a viasszal és ezzel a gyűrűvel, amit utána megtartok, így a kapitány is láthatja, mi van benne, tudhatja, hogy nem áruljuk el, de nem férhet hozzá a küldemény tartalmához, vagy azt kockáztatja, hogy a címzettek nem hisznek neki, és nem kapja meg az ígért jutalmat.

(Ha végiggondolom az itt felvázolt események hosszú sorát, bevallom, egy kicsit elbizonytalanodom. Olyan bonyolultnak tűnik. Sóhajtva írom ezt. Nem is gondolok rá többet.)

A nyakláncnak át kell kelnie a tengeren. A gyűrűvel ellentétben ez durva, egyszerű darab, bármiféle esztétikai szempont nélkül tervezhették meg. Vékony, egyszerű fémlánc. Az egyik végén csúnya kis fémlap fityeg, amin csak egy sorszám látható, és egy bevésett jel: két bagoly a félhold alatt, és három szó: „Silas Fennec prokurátor”.

„Ez az azonosítóm” - írta nekem Silas a levélben. - „Ez a végső bizonyíték arra, hogy a levelek tartalma igaz. Elvesztem Új-Crobuzon számára, és így mondok búcsút.”

Még később. Sötétedik az ég.

Gondterhelt vagyok.

Uther Doul beszélt velem.

A hálótermek fedélzetén voltam, a gondola fölött, és éppen a mosdóból jöttem ki. Kicsit szórakoztatott a gondolat, hogy az összegyűlt ürülék és vizelet éppen alázáporozik az égből.

Alig haladtam néhány métert a folyosón, amikor motozást hallottam, és az egyik ajtóból fény szűrődött ki. Benéztem.

A Szerető épp átöltözött. Elakadt a lélegzetem.

A hátát éppúgy összevissza szabdalták a hegek, mint az arcát. A többségük régi volt, a sebhelyek szürkék és sápadtak. Egyik-másik azonban még lilásan lüktetett. A hegek végig befedték a nő hátát is, a fenekét is. Olyan volt, mint egy csíkos állat.

Nem tudtam megállni, hogy fel ne szisszenjek.

A Szerető meghallott, és ráérősen megfordult. Láttam a mellét és a hasát is; éppen olyan sebhelyesek voltak, mint a háta. Engem nézett, miközben felhúzta az ingét. Az arca, rajta azzal a sok-sok kis vágással, kifejezéstelen maradt.

Valami bocsánatkérés-féleséget motyogtam, majd hirtelen elfordultam, és a lépcsők felé indultam. De őszinte rémületemre Uther Doul lépett ki ugyanabból a szobából, és végigmért, a keze a kibaszott kardján.

Ez a levélköteg meg csak úgy égette a zsebemet. Elég bizonyítékot hordtam magamnál ahhoz, hogy Silast is, engem is kivégezzenek Tarvíz elleni árulás vádjával - és ezzel Új-Crobuzont is halálra ítéljék. Rettenetesen megijedtem.

Úgy tettem, mintha nem láttam volna Doult, lementem a fő gondolába, és leültem az egyik ablak mellé, ahonnan kétségbeesetten figyeltem a fátyolfelhőket. Reméltem, hogy Doul békén hagy.

Hasztalanul. Odajött hozzám.

Éreztem, hogy megáll az asztalom előtt, és sokáig vártam, hátha mégis elmegy, hátha otthagy egy szó nélkül, ha látja, mennyire működik nálam a megfélemlítés módszere, de nem. Végül aztán, úgy tűnt, akaratom ellenére, de felemeltem a fejemet, és ránéztem.

Egy ideig csak szótlanul bámult. Egyre idegesebb lettem, bár egy vonásom sem rezdült. Aztán megszólalt. El is felejtettem, milyen gyönyörű a hangja.

- Freggiók - mondta.

-A hegek. Freggióknak hívják őket. - A velem szemben lévő székre intett, és kérdőn nézett rám. - Leülhetek?

Mit mondhattam volna erre? Mondtam volna nemet, hogy egyedül akarok lenni - a Szeretők jobbkezének, testőrének és orgyilkosának, Armada legveszélyesebb emberének? Összeszorítottam a számat, és udvariasan megvontam a vállam, mintha azt mondanám, engem aztán igazán nem érdekel, hová ül.

Összekulcsolta a kezét az asztalon. Beszélni kezdett (kiművelten), és én nem szakítottam félbe, nem hagytam ott, és nem bizonytalanítottam el azzal sem, hogy úgy tettem, mint akit nem érdekel a mondandója. Természetesen részben az életemet féltettem - a szívem nagyon gyorsan vert.

De részben az tartott ott, ahogyan beszélt: úgy mesél, mintha könyvből olvasná, minden mondata gondosan csiszolt, mintha költő írta volna. Még sosem hallottam ehhez foghatót. Fogva tartotta a tekintetemet, és mintha nem is pislogott volna.

És érdekes dolgokat mesélt.

- Mindketten rabként kerültek ide - mondta.

- A Szeretők? - Nyilván elakadt a lélegzetem.

- Huszonöt, harminc éve. A férfi érkezett elsőnek. Halász volt. A tengerből élt, a Szilánkok északi csücskén. Egész életében egyik vagy másik kicsinyke sziklán gürcölt, kivetette a hálóját és a horgait, belezett és pucolt és filézett és szálkázott. Tudatlan volt és ostoba - mondta Doul, és engem nézett. A szeme még a páncéljánál is sötétebb szürke volt.

- Egy napon túl messzire evezett, és elsodorta a szél. Egy tarvízi felderítő találta meg: elvették a rakományát, vitatkoztak egy sort, vajon megöljék-e ezt a halálra rémült, vézna kis halászfiút. Végül aztán elhozták a városba.

Az ujjai megrebbentek, és a saját kezét kezdte gyengéden masszírozni.

- Az embereket a körülményeik formálják, törik össze, majd alkotják újjá - mondta. - Három évvel később már ez a kölyök volt Tarvíz ura.

Elmosolyodott.

- Alig három kvartóval később az egyik páncélos csatahajó elfogott egy csicsásan feldíszített szlúpot, ami Perrickről Myrshock felé tartott. Minden jel szerint Figh Vadiso egyik nemesi családja volt. Férj, feleség és leánygyermek, meg a szolgáik, a kíséretük: éppen a szárazföldre költöztek volna. A rakományt elvitték. Az utasok senkit sem érdekeltek, és nem is tudom, mi történt velük. Talán megölték őket... nem tudom. Csak annyi biztos, hogy amikor a szolgákat visszahozták Armadába, és a város polgáraivá fogadták őket, az egyik szolgálólányon megakadt az új uralkodó szeme.

Doul felnézett az égre.

- Akadnak még páran, akik ott voltak a Grand Easterlyn, amikor ez a találkozás megesett - folytatta halkan. - Azt mondják, a lány kihúzta magát, és kihívóan az uralkodóra mosolygott; nem behízelgően, nem is félve, hanem úgy, mint akinek tetszik, amit lát.

- A nőknek nincs jó sora a Szilánkok északi részén - folytatta. - Minden szigetnek megvannak a maga törvényei és szokásai, némelyikük egészen kellemetlen. - Doul összekulcsolta a kezét. - Akadnak olyan helyek, ahol összevarrják a nőket. - Most egyenesen a szemembe nézett. Álltam a tekintetét: ennyivel nem lehet megrémíteni. - Vagy felvágják őket, hogy tágabbak legyenek. A házhoz láncolják őket, hogy a férfiakat szolgálják. Az a sziget, ahonnan a főnökünk jött, nem volt ennyire kegyetlen, de azért így is jócskán eltúlzott néhány, más kultúrából is ismerős szokást. Vegyük például Új-Crobuzont. A nők istenítése. Az imádatnak álcázott megvetés. Bizonyára érti, mire gondolok. B. Coldwine néven publikálta a műveit. Megérti, ebben biztos vagyok.

Ez megrázott; be kell vallanom. Ilyen sok mindent tudott rólam, és megértette, miért döntöttem az ártatlan kis ködösítés mellett.

- A szigeten, ahonnan Tarvíz uralkodója származik, a férfiak nap mint nap tengerre szállnak, és a feleségüket, a szeretőiket ott hagyják a parton, és nincs az a hagyomány vagy szokás, ami biztosan összezárhatná egy nő két combját. Egy férfi, ha kellően vad szenvedéllyel szereti az asszonyát, vagy ha így mondja, így hiszi, szenved, ha távol kell tőle lennie. Első kézből tudja, milyen erős, milyen hatalmas a nő csábereje. Hiszen ő maga is az áldozatául esett, nem? Úgyhogy le kell gyengítenie.

- Azon a szigeten az a férfi, aki igazán szereti az asszonyát, megvágja annak arcát... - folytatta Doul. Rezzenéstelenül néztük egymást. - Megjelöli, a magáévá teszi, ráírja a tulajdonjogát, belevési, mint a fába. Éppen csak annyira csúfítja el, hogy senki más ne vessen rá szemet.

- Ezek a hegek a freggiók.

- Tarvíz urán eluralkodott szerelem, a vágy, esetleg ezek keveréke. Udvarolni kezdett a jövevénynek, és hamar a magáévá is tette azzal a férfias magabiztossággal, amit gyerekkorában beléneveltek. És a beszámolók szerint a nő örömmel fogadta az udvarlást, viszonozta az érzéseit, és az ágyasa lett. Amíg egy szép napon a férfi úgy nem döntött, hogy ez a nő egyedül csak az övé lehet, és a maga esetlen merészségével közösülés után előhúzta a kését, és megvágta a nő arcát.

Doul elhallgatott, aztán hirtelen őszinte örömmel elmosolyodott.

- A nő meg sem rezzent; hagyta, hogy megvágja... Aztán elvette a kést, és megvágta a férfit.

- Így lettek mindketten megjelölve - fejezte be lágyan.

- Láthatja a helyzet kettősségét. Figyelemreméltó fiatalember az, aki ilyen hamar ilyen magasra emelkedik, de attól még egy paraszt maradt, és paraszt módjára gondolkozott. Nem kételkedem benne, hogy elhitte, amikor azt mondta, szerelemből vágja meg a nő arcát, mert nem bízott benne, hogy mások ellenállnak a csáberejének, de akár így volt, akár nem, hazudott. Csak a területét jelölte meg, mint a hugyozó kutyák. Megmutatta mindenkinek, hol kezdődik a tulajdona. És a nő mégis viszonozta a vágást.

Doul ismét rám mosolygott.

- Ez váratlan fordulat volt. A tulajdon nem jelöli meg a gazdáját. A nő nem küzdött vele; elfogadta, amit mondott, miközben megjelölte. A vér, a felhasított bőr, a szövet és a kín, a var és a heg a szerelmet szolgálta, úgyhogy éppúgy joga volt adni, mint elfogadni.

- Amikor elfogadta a freggiókat annak, aminek a férfi mondta őket, megváltoztatta, sokkal többé tette őket. Amikor megváltoztatta a sebeket, megváltoztatta a férfit is. Megsebezte a kultúráját is, nem csak az arcát. Akkor vigaszt és erőt merítettek egymásból. Hatalmat találtak a sebekben, összekapcsolták őket, és hirtelen tiszta és szent lett mindegyik seb.

- Nem tudom, hogyan viselkedett a férfi az első alkalommal. De az után az éjjel után a nő többé már nem az ágyasa volt, hanem egyenlő társa. Akkor éjjel elveszítették a nevüket, és csak a Szeretők lettek. És most két vezérünk van Tarvízen; de ez a két vezér egységesebb céllal és lélekkel kormányoz, mint másutt egy. És minden nyitva áll előttük. A nő tanította meg a férfit, hogy hogyan alkothatják újjá a szabályokat, hogyan mehetnek még messzebbre. A maga képére teremtette újjá. Szomjazta az átalakulást.

- És még mindig szomjazza. Ezt sok más embernél jobban tudom: amilyen mohón fogadott engem és a tudásomat, amikor megérkeztem... - Doul nagyon halkan és elmélázva beszélt. - Összegyűjti az újonnan érkezettek tudásmorzsáit, és alakítja őket... Átformálja őket, olyan elszántan, olyan hevesen, hogy annak nem lehet ellenállni. Bármennyire próbálja is az ember.

- Ezek ketten mindennap újra megerősítik a kötést. Folyamatosan újabb és újabb freggiók jelennek meg rajtuk. A testük és az arcuk a szerelmük térképévé vált, amelynek földrajza állandóan változik, és egyre látványosabb lesz az idő múlásával. Egy az egyiken, egy a másikon, mindig így megy; az egyenlőség és a tisztelet jelei.

Nem szóltam egy szót sem - hosszú ideje nem szóltam már egy szót sem -, de Doul monológja véget ért, és valami választ várt tőlem.

- Ezek szerint ön akkoriban nem volt itt? - kérdeztem végül.

- Később jöttem.

- Kényszerítették? - kérdeztem döbbenten, de ismét csak megrázta a fejét.

- Szabad akaratomból jöttem - nézett rám -, én magam kerestem fel Armadát, kicsivel több, mint tíz éve.

- És miért - kezdtem lassan - mondta el mindezt nekem?

Éppen csak megvonta a vállát.

- Fontos - mondta aztán -, fontos, hogy megértse. Láttam, hogy maga fél a hegektől. Tudnia kell, mi az, amit lát. Tudnia kell, ki uralkodik rajtunk, ismernie kell a motivációikat, a szenvedélyüket. Hogy mi hajtja őket. Milyen erősek. A hegek - jegyezte meg - biztosítják Tarvíz erejét.

Még egyszer biccentett, majd hirtelen felállt és otthagyott. Jó néhány percig vártam még, de nem tért vissza.

Össze vagyok zavarodva. Nem értem, mi történt, hogy miért beszélt velem. Vajon a Szerető küldte volna? Utasításba adta, hogy mesélje el nekem a történetét? Vagy Doul saját indíttatásból jött oda hozzám?

Vajon mindent elhisz, amit mondott nekem?

„A hegek biztosítják Tarvíz erejét” - mondja nekem, de tényleg nem látja a másik lehetőséget? Tényleg nem vette volna észre? Csak véletlen egybeesés lenne, hogy Tarvíz, és következésképp Armada három leghatalmasabb embere mind külhoni? Hogy egyik sem Armadán született? Akik úgy tettek szert hatalomra és tudásra, hogy nem korlátozta őket az, ami még mindig nem más, és soha nem is lehet más, csak kiszolgált hajók rendetlen bolya, egy kisváros - még ha Bas-Lag történelmének legkülönlegesebb városa is -, és ennek megfelelően ezek az uralkodók a kicsinyes rabláson és a fojtó büszkeségen túl mást is láttak a világból?

Nem köti őket Armada dinamikája. De akkor mi a céljuk?

Tudni akarom a Szeretők nevét.

Amikor nem harcol (erre emlékszem, és meg is rémít a kép), Uther Doul arca szinte rezdületlen. Bizalomgerjesztő, némileg tragikus, és szinte lehetetlen megmondani, hogy mit gondol vagy miben hisz. Akármit mond is nekem, láttam a Szerető hegeit, és ocsmányak és kellemetlenek. És az, hogy valamiféle szánalmas szertartáshoz kapcsolódnak, valami szellemileg visszamaradott játékhoz, mit sem változtat ezen.

Ocsmányak és kellemetlenek.

Huszonkettedik fejezet

Harminchat órával azután, hogy az aeroszkáf felemelkedett Armada fölé és elindult délkeletre, elkezdett feltünedezni alattuk a szárazföld.

Bellis nem aludt sokat. Ennek ellenére nem volt fáradt, és már ötkor felkelt a második reggel is, hogy a közös teremtől nézze a hajnalt.

Amikor belépett, már voltak ott mások is, akik a napfelkeltét bámulták: a legénység jó néhány tagja, Tintinnabulum meg a cimborái, és Uther Doul. Bellis szíve kicsit elnehezült a férfi láttán. Úgy érezte, hogy a viselkedése - ami még az övénél is kimértebb és tartózkodóbb volt - zavarba ejtő, és nem értette, a férfi miért törődik vele.

Doul észrevette, és szó nélkül az ablakra mutatott.

A kora hajnal napfelkelte előtti derengésben sziklák törték meg alattuk a vizet. Nehéz volt megítélni a földdarab méretét vagy a léghajótól való távolságát. A szárazföld rendezetlen mintája úgy sötétlett, akár a bálnák háta; egy sem volt szélesebb egy mérföldnél, és alig akadt egy-kettő, ami Armadánál nagyobb lehetett. Bellis nem látott sem madarakat, sem négylábúakat - csak a kopár, barna sziklát és a zöldellő növényzetet.

- Egy órán belül odaérünk - jegyezte meg valaki.

A léghajó erőtlen ipari zajjal zümmögött, és olyan előkészületektől zsongott, amiket Bellis meg sem próbált megérteni. Visszatért a nyughelyére, sietve összecsomagolt, aztán fekete ruhában, vaskos szőnyegtáskájával a lábánál ült a közös teremben. A táska mélyén, a váltás szoknyáiba burkolva a kis bőriszák lapult, benne mindazzal, amit Silas Fennectől kapott, és mellette ott pihent a hónapok óta írt levél is.

A legénység tagjai sietve járkáltak fel s alá. Néha érthetetlen utasításokat vakkantottak egymásnak. Akiknek éppen nem volt dolguk, azok mind az ablakok mellé gyűltek.

A léghajó érezhetően lejjebb ereszkedett. Már csak vagy harminc méter magasan lehettek a víz fölött, és a tenger felszínének egyre több részlete rajzolódott ki. A ráncok hullámokká, tajtékká és áramlatokká változtak, a sötét foltokból és a színekből pedig zátonyok és hínárerdők - és az ott tényleg egy hajóroncs lett volna? - rajzolódtak ki a felszín alatt.

Ott sötétlett előttük a sziget. Bellis összeborzadt, amikor látta, milyen komoran hever a forró tengeren. Talán harminc mérföld hosszú és húsz mérföld széles lehetett. Porszínű csúcsok és kis hegyek pettyezték.

- Napszar, nem hittem volna, hogy még egyszer látnom kell ezt a helyet! - jegyezte meg Hedrigall. Sunglari akcentusú sósvízi nyelven beszélt. A sziget legtávolabbi pontjára mutatott. - Több mint százötven mérföld van aközött és Gnurr Kett között - folytatta -, és ezek az anopheliusok nem valami jók a levegőben. Nem bírnak többet hatvan mérföldnél. Ezért hagyták életben őket a kettaiok, ezért kereskednek még velük a hozzám meg a cimboráimhoz hasonlókon keresztül. Tudják, hogy sosem juthatnak ki a szárazföldre. Az - bökött előre vaskos, zöld ujjával - egy gettó.

A léghajó ereszkedni kezdett, és követte a partvonalat. Bellis eltökélten nézte a szigetet. Semmi látnivaló nem volt rajta, a növényeket leszámítva életnek semmi nyoma. Bellis hirtelen támadt riadalommal vette észre, hogy a levegő is üres. Nem voltak madarak. Minden más sziget, amit eddig látott, csapkodó, tollas testek eleven szőnyege volt, a parti sziklákat pedig vastagon borította a madárürülék. A sirályok kis, hullámzó gyűrűben öveztek minden talpalatnyi szárazföldet, lecsaptak, hogy kikapjanak pár halat a meleg tengerből, a légörvényeket vitorlázva veszekedtek.

Az anophelius sziget vulkáni csúcsai halottak voltak, akár a kifakult csont.

*

Az aeroszkáf csendes, okkerszín hegyek fölött repült. A sziget belsejében, a parttal párhuzamosan sziklagerinc húzódott. Hosszú ideig csönd volt, csak a motorok és a szél zaja hallatszott, aztán valaki megszólalt - pontosabban felkiáltott: „Oda nézzenek!” -, és a hangja egyszerre volt támadó és védekező.

Tanner Sack volt az. A sziklák között, a tenger hullámaitól védett helyre ékelődő, kis, füves mezőre mutatott. A zöldet mozgó, fehér pettyek apró csoportjai törték meg.

- Birkák - bólintott Hedrigall egy pillanattal később. - Közeledünk az öbölhöz. Nemrégiben érkezhetett egy szállítmány. Egy ideig még maradni fog belőlük pár nyáj.

A partvonal természete és alakja lassan megváltozott alattuk. A sziklaszirtek és szakadékok helyét alacsonyabb, barátságosabb képződmények vették át. Akadtak rövid, fekete kavicsos, sekély partrészek is; zöldellő páfrányok fedte, kemény lejtők; alacsony, kifakult fák. Egyszer-kétszer Bellis pár elvadultan kóborló tanyasi állatot pillantott meg: disznót, juhot, kecskét, marhát. Nagyon kevesen voltak, és nagyon elszórtan.

Egy vagy két mérföldnyire a parttól befelé ismét víz szürke csíkjai látszottak: a hegyekből lustán lekúszó, sűrű folyók szabdalták kacskaringósra a terepet. A víz a lapos fennsíkokon lelassult, kilépett a medréből, szétáradt, és tavacskákra, mocsarakra bomlott, fehér mangófákat, indákat táplált, a növényzet zöldje olyan fojtó és sűrű volt, mint a hányás. A távolban, a sziget másik végén Bellis komor, szürke alakokat látott; úgy vélte, csak romok lehetnek.

Mozgást látott maga alatt.

Megpróbálta megnézni, mi az, de túl gyors volt, túl véletlenszerű. Nem maradt belőle más, csak a szem sarkából észlelt, villanó, kósza benyomás. Valami átsurrant a levegőben, előcsapott az egyik sötét sziklaodúból, és visszavonult a másikba.

- És mivel kereskednek? - kérdezte Tanner Sack anélkül, hogy levette volna a tekintetét a tájról. - A birkákat, a disznókat és a többit itt hagyják nekik; a te fajtád hozza nekik ezt is, mást is, Dreer Samherből, de kettai megbízásból. És nekik ez miért éri meg? Mivel kereskednek az anopheliusok?

Hedrigall hátralépett az ablaktól, és kurtán felnevetett.

- Könyvekkel és tudással, Tanner, édes fiam - morogta. - És amit partra vet a víz: uszadékfával, a parton talált apróságokkal.

Valami ismét megmozdult a léghajó hasa alatt a levegőben, de Bellis egyszerűen nem tudott ráfókuszálni. Az ajkába harapott ideges tehetetlenségében. Tudta, hogy nem képzelődik. Csak egyetlen egy valami lehetett ez a megfoghatatlan mozgás. Idegesítette, hogy senki más nem említi. Talán nem látják? - gondolta. - Miért nem mond már valaki valamit? Miért nem mondok én sem semmit?

A léghajó lelassult, és enyhén szembefordult a széllel.

Ahogy átemelkedtek a hegygerinc fölött, kicsit meg is dobta őket a légáramlat. Hirtelen sóhajtozás és suttogás tört fel, hitetlenkedő izgalom. Alattuk, mélyen a kopár és dúsan zöldellő foltokkal véletlenszerűen tarkított hegyek árnyékában sziklás kis öböl húzódott meg. És az öbölben három hajó horgonyzott.

- Megérkeztünk - suttogta Hedrigall. - Ezek Dreer Samheri hajók. Ez itt a Géppart.

A hajók vaskos aranycirádákkal díszített gályák voltak. Körülöttük védelmezőén álltak a tengerben a sziklák, természetes kikötőt formálva. Bellisben most tudatosult, hogy visszafojtja a lélegzetét.

Az öblöcske homokja és kavicsa sötétvörös volt, akár az alvadt vér. Különös alakú kőtömbök hevertek odalent, némelyik ember nagyságú, mások akkorák, mint egy-egy ház. Bellis tekintete végigsiklott a sötét talajon, és ösvényeket vett észre. A partot szegélyező törmelék sávján túl a csapások még határozottabbá váltak. Kiugró sziklákra kanyarodtak ki, felfelé kúsztak, és lassan elemelkedtek a tengertől. Ahol a Nap felmelegítette a kopár sziklát, forró léghullámok szálltak felfelé. Olajfákra és dzsungelnövények törpe változataira emlékeztető cserjék pettyezték a lejtőket.

Bellis addig követte a napperzselte domboldalakra felkúszó utakat, amíg (és itt ismét elakadt a lélegzete) a tekintete meg nem pihent egy maroknyi napfénytől kifakult házon. Az épületek szinte mintha szervesen nőttek volna ki a földből. Egy anophelius város volt.

*

Az öbölben nem fújt a szél. A Nap körül felhők apró, mozdulatlan pettyei lebegtek, mintha festékcseppek fröccsentek volna az égre, de a hőség csak úgy robajlott körülöttük, szinte visszhangzott a zárt sziklafalakon.

Arról egyetlen hang sem árulkodott, hogy itt bárki is élne. A tengerzúgás fárasztó ütemessége inkább kihangsúlyozta, és nem megtörte a csendet. A léghajó leállított motorral lebegett. A samheri hajók nyikorogva imbolyogtak a vízen. Üresek voltak. Senki sem jött a léghajó üdvözlésére.

A hegpáncélos őrök alvadt vértjükben, kaktuszemberekkel az oldalukon strázsáltak, miközben az utasok partra szálltak. Bellis lelépett a földre, lekuporodott a kötéllétra mellé, és átpergette az ujjai közt a homokot. A lélegzetvétele hangosan, rebegve visszhangzott a fejében.

Elsőre semmi más nem jutott el a tudatáig, csak az, milyen újszerű érzés végre megint szilárd talajon állni. Örömmel fedezte fel újra a szárazföldi mozgást, és csak most döbbent rá, hogy már el is felejtette, milyen. Amikor ismét tudatára ébredt a környezetének, és alaposabban megvizsgálta a partot, hirtelen észrevette, hogy milyen furcsa minden.

Eszébe jutottak az Aum könyvében szereplő, naiv rajzok. A profilból látszó férfi stilizált, monokróm képe a parton, körülötte mindenhol törött gépezetek.

Géppart - gondolta, és végignézett a koszos vörös homok és törmelék fölött.

Kicsivel távolabb emelkedtek azok a formák, amiket a levegőből sziklának nézett - hatalmas, szobányi méretű alakzatok szabdalták fel a partot. Gépek voltak. Zömök, hatalmas, rozsdától és enyészettől mart gépek, ismeretlen célokat szolgáló, rég elfeledett masinák, dugattyúikat magának követelte a kor és a só.

Kisebb formák is hevertek közöttük, és Bellis látta, hogy ezek a nagyobb gépek részei, csavarok és csövek; vagy aprólékosabb, összetettebb, olykor teljes részek; vésetek és üvegalkatrészek és zömök kis gőzgépek. A kavicsok rugók voltak, fogaskerekek, tengelyek, csavarok, anyák.

Bellis a tenyerében dajkált törmelékre pillantott. Ezernyi kis miniatűr szerkentyű, kerekecske, megkövesedett rugó vöröslött benne, mint valami elképzelhetetlenül apró órasor alkatrészei. Minden homokszem roncsdarab volt, kemény és forró a napfényben, kisebb a morzsánál is. Bellis hagyta, hadd peregjenek ki a kezéből, az ujjait vörösre festette a part alvadt vér színe - megfogta a rozsda.

A part csak utánzat volt: egy talált műalkotás, ami egy roncstelep hozzávalóit felhasználva gúnyolta ki a természetet. Itt minden kis porszem szétzúzott gépekből született.

Melyik korból származhat mindez? Milyen idős ez itt? És mi történhetett? - merengett Bellis. Túlságosan is belezsibbadt a látványba ahhoz, hogy a fáradt döbbeneten kívül mást is érezzen. Miféle csapás, miféle erőszak? Elképzelte, milyen lehet az öböl körül a tenger feneke, a természet által visszahódított zátony, alatta a pusztuló ipar, a város gyárainak minden kis része, amit hagytak összeomlani, hogy a hullámverés és a Nap apró darabokra zúzza, oxidálja, vörös rozsdával vonja be, alkotóelemeire aprítsa, aztán még kisebb szilánkokra törje, visszadobja a vízbe a sziget peremén, és végül különös, már-már cirkuszi parttá alakítsa.

Újabb tenyérnyit merített a géphomokból, és átcsorgatta az ujja között. Érezte a fém illatát.

Erre célzott Hedrigall, amikor a parton talált apróságokról beszélt. A halott gépezetek temetőjéről. Több millió titok omlik itt rozsdává, porrá, semmivé. Nyilván átszitálják, lesúrolják, és az érdekesebb részeket cserekereskedelemre kínálják: két-három, véletlenszerűen kiemelt kirakós kocka egy ezerdarabos készletből. Homályos és megfejthetetlen, de ha össze tudnánk rakni, ha értelmezni tudnánk, vajon mi lenne belőle?

Bellis eltámolygott a kötélhágcsó mellől, és hallotta, hogyan csikordul a talpa alatt az ősi motorok maradéka.

Amíg a legutolsó utas is földet ért, az őrök egymással halkan beszélgetve figyelték a látóhatárt. Bellistől nem messze csörlőzték le a léghajóról a magukkal hozott állatokat. Karámjuk úgy bűzlött, mint egy elhanyagolt ól, és a lakói hangosan, bután zajongtak.

- Mindenki jöjjön közelebb, és jól figyeljen ide - mondta a Szerető érdesen, és ők köré gyűltek. A mérnökök és a tudósok szétszóródtak, tompán merengve szitálták az ujjaik között a part fémhomokját. Páran, mint Tanner Sack, a tengerbe siettek (a férfi örömteli sóhajjal merült el a hullámok között). Egy pillanatra nem hallatszott más hang, csak a rozsdaparton fodrozódó hullámok halk surrogása.

- Most pedig figyeljenek, ha életben akarnak maradni - folytatta a Szerető. Az emberek zavartan toporogtak. - A falu egy-két mérföldnyire van innen, fenn a sziklán, épp az öböl felett. - Erre mind felnéztek, de a domboldal üresnek tűnt. - Együtt kell maradnunk. Vegyék magukhoz a kiutalt fegyvereket, de ne használják, hacsak nincsenek közvetlen életveszélyben. Túl sokan vagyunk itt, túl sokan képzetlenek a lőfegyverrel, és nem szeretnénk lelövöldözni egymást. Kaktuszemberek és hegpáncélosok vesznek majd körül, akik tudják, hogyan bánjanak a náluk lévő fegyverrel, úgyhogy ha lehet, ne lőjenek.

- Az anopheliusok gyorsak - mondta tovább. - Éhesek és veszedelmesek. Remélem, mind emlékeznek még az eligazításra, úgyhogy tudják, mivel állunk szemben. A férfinép valahol odafenn van abban a faluban, őket kell megtalálnunk. Kicsivel arrébb vannak a mocsarak és a tavak. A nők ott laknak. És ha meghallanak vagy kiszimatolnak minket, azonnal a nyakunkon lesznek. Úgyhogy igyekezzenek. Mindenki készen áll?

Intett egyet a karjával, és a kaktusz őrök körbevették őket. Kinyitották az állatok karámját is, amit még mindig láncok fűztek a Tridenthez, mint valami horgonyt. Bellis felvonta a szemöldökét, amikor meglátta, hogy a disznók és a birkák nyakörvet kaptak, és teljes erejükből nekifeszülnek a pórázaiknak. Izmos kaktuszemberek tartották kordában őket.

- Akkor menjünk.

A Géppartról a domboldalon lapuló városba vezető út olyan volt, mint egy rémálom. Amikor később Bellis visszagondolt rá, akár napok, akár hetek múltán, képtelen volt összefüggő események sorozataként látni a történteket. Az emlékeiben nyoma sem volt az idő múlásának, nem maradt más, csak álomszerűén összekapcsolódó képek, felvillanások sora.

Hőség van, a levegő szinte megalvad körülötte, eltömíti a pórusait és a szemét és a fülét, mindent betölt a rothadás és a növényi nedvek erős szaga; a rovarok elképesztő sokasága csíp és nyalakszik rajta. Bellis kapott egy puskát, és (erre emlékszik) messzire eltartja magától, mert büdös.

Terelik, mint a juhokat, ott topog a többi utas mellett, a magányos zagyv tüskéi ideges ütemben berzenkednek, a khepri fejlábai csak úgy rángatóznak. Olyanok veszik körbe őket, akiknek testfelépítésükből fakadóan nincs félnivalójuk az anopheliusoktól: a kaktuszok és a hegpáncélosok maguk után vonszolják a vonakodó állatokat is. Az egyik csapat vértelen, a másikban pedig olyan különleges vér folyik, hogy az már önmagában megvédi őket. Puskák és zúzóíjak vannak náluk. Uther Doul az egyetlen emberi testőr. Mindkét kezében fegyvert szorongat, és Bellis meg merne rá esküdni, hogy ahányszor csak a férfira néz, mindig mást: kés és kés, kés és pisztoly, pisztoly és pisztoly.

Átnéz az indák fojtogatta sziklák fölött, be a kis tisztásokra, le a sziget mélyére, át a dús növényzet és a takonyszerűen sűrű pocsolyák fölött. Hangokat hall. Először csak a levelek zördülnek meg egy-egy hirtelen mozdulat nyomán, semmi komolyabb. De aztán hirtelen rettentő sivítás veszi kezdetét, lehetetlen meghatározni, honnan jön, mintha az egész levegő fetrengene kínjában.

Aztán körülöttük egyre erősödik a hang.

Bellis és szomszédjai összeütköznek, a rettegés és a kimerültség, a nedves hőség ügyetlenné teszi őket. Megpróbálnak egyszerre figyelni mindenfelé, és látják az első mozgástöredékeket, a fák közt kósza porszemekként ide-oda verődő alakokat, amiket a véletlenszerű mozgás és a gyilkos rosszindulat keveréke mégis egyre közelebb sodor.

Aztán az első anophelius nőstény futva előtör a fák rejtekéből.

Mint egy kétrét görnyedt némber, akit ízületei mentén újra egész testében megcsavartak, olyan göcsörtösen görbül finoman természetellenes pózba. A nyaka túl élesen, túl mereven tekeredik, hosszú, csontos vállát hátraveti, a bőre fehér, mint a kövér lárváké, hatalmas szemét nagyon nagyra nyitja, teljesen összeaszott, a mellei üres bőrcafatok, a karja görbe, mint a pucér dróttekercsek. A lába őrülten, vadul csapkodja a földet, ahogy rohan, aztán előrezuhan, de nem esik le a földre, hanem tovább halad feléjük, éppen csak a föld fölött, a végtagjai csúful, ragadozószerűen lógnak, ahogy (istenekre és Szátyárra!) kitárja a hátán a szárnyát, az elbírja, hatalmas szúnyogszárnyak, gyöngyházfényű lapátok csapnak a levegőbe hirtelen, vinnyogó rezgéssel, olyan gyorsan verdesnek, hogy nem is látszanak, és a rettenetes némbert mintha valami a vállánál fogva tolná feléjük egy tisztátalan légáramlat hátán.

Ami ezután történt, azóta is kísérti Bellis álmait.

A szúnyognőstény éhesen meredt rájuk, kitárta a száját, csak úgy ömlött belőle a nyálka, az ajka hátrahúzódott fogatlan ínye fölé. Öklendezni kezdett, és hirtelen egy cső tolult elő a szájából. Majdnem fél méter hosszú, nyálkás, nedves fullánk meredt elő az ajkai közül.

Olyan természetesen szakadt ki belőle, olyan könnyedén, mintha csak hányt volna, mégis volt benne valami félreérthetetlen és zavaró testiség. Mintha a semmiből tört volna elő: a torka és a feje nem tűnt elég hosszúnak ahhoz, hogy beleférjen. Feléjük imbolygott sikító szárnyain, és az aljnövényzetből újabbak rebbentek feléjük.

Az emlékek itt kezdtek elmosódni. Bellis biztos a szüntelen hőségben, és abban is, amit látott, de az egymás után sorjázó képek később mégis mindig megrázták, ahányszor csak felidézte őket. Az expedíció kis híján szétzilálódott pillanatnyi rémületében, és véletlenszerű lövések dördültek, veszedelmesen véletlenszerű irányokban (Doul ingerülten felvakkan: tüzet szüntess!).

Bellis látja, amint az első szúnyognémber rebben egyet, és megkerüli a kaktuszembereket, azok nem érdeklik. Inkább a hegpáncélos őrök felé repülnek, leszállnak rájuk (az izmos férfiak épp csak igazítanak egy kicsit a tartásukon, hogy elbírják az aszott, szárnyas nőket), és esztelenül bökdösni kezdik őket lándzsaszerű szájszervükkel, de képtelenek áthatolni a hegek alkotta, vastag páncélzaton. Bellis hallja az elvágott pórázszíjak hangos csattanását, és a halálra rémült disznók és birkák porfelhőt és ürülékkupacokat maguk után hagyva menekülnek.

Most már tíz, tizenkét szúnyognémber is lehet körülöttük (ilyen sokan ilyen gyorsan), és ahogy az állatok menekülőre fogják, a könnyebb zsákmány után erednek. Felemelkednek vékony szárnyukon, a fejük lelóg, a csípőjük és a végtagjaik lazán fityegnek alattuk, és úgy csüngnek a levegőben, mint megannyi, hosszú lapockájánál felakasztott bábu, sötét fullánkjuk még mindig nedvesen, kinyújtva húzza előre a fejük, és leszállnak a rettegő állatokra. Könnyedén utolérik őket, félig véletlenszerű mozgásukkal elvágják az útjukat, kitárt karral, szétnyitott ujjakkal kapják el őket, magukhoz rántják a bőrt és a szőrt. Bellis nézi (és emlékezett rá utána, ahogy esetlenül, folyamatosan hátrált közben, rálépett a körülötte lévők lábára, megbotlott, de a puszta rettegés nem hagyta elesni), undorodva, de megbabonázva, ahogy az első anophelius nőstény táplálkozni kezd.

A némberféleség ráül egy hatalmas koca hátára, lerántja magát a levegőből, és úgy szorítja magához négy végtaggal az állatot, mintha csak a kedvenc játékszere volna. Hátrahúzza a fejét, és a hosszú szájrész néhány centivel még jobban megnyúlik, sima, mint egy számszeríj lövedéke. Aztán a szúnyognémber előrevág az arcával, szélesre feszített szája megrándul, és a hosszú fullánk az állat testébe mélyed.

A disznó visít és visít és visít. Bellis még mindig nézi (a lába egyre távolabb vitte, de a tekintete kétségbeesetten tapadt a látványra). A disznó lába megroskad a hirtelen döbbenettől, a bőr átszakad, mert egy-, két-, háromtenyérnyi kitin csusszan át a bőr és az izmok ellenállásán, és mélyed bele a vérkeringése legmélyébe. A szúnyognémber tovább lovagol a földre zuhant állaton, belenyomja a száját, mélyre csavarja a fullánkot, és megfeszíti a testét (minden izom és ín és ér világosan kirajzolódik aszott bőrén át) és szívni kezd.

Egy pár pillanatig a disznó még tovább sikít. Aztán cserbenhagyja a hangja.

Vékonyodni kezd.

Bellis szeme láttára zsugorodik össze.

A bőre vonakodva megrezdül és elkezd ráncosodni. Éppen csak látható vércsepp gyöngyözik fel ott, ahol az anophelius szájrésze tökéletlenül illeszkedik. Bellis hitetlenkedve mered rá, de nem képzelődik - a disznó valóban zsugorodik. A lábai halálos rettegésben kapálnak, aztán az elhaló idegek még utoljára megremegnek, és a végtagok kiszipolyozva nyúlnak el. Hájas sonkái összepréselődnek, ahogy a szúnyognémber kiszippantja a belsejéből a zsírt: az egész állat mintha kiszáradt volna. A bőre most már igencsak ráncos, hullámokat vet az egyre kisebb testen. Kezd kifutni belőle a szín is.

És ahogy a vér és az élet távozik a kocából, kezdi megtölteni a szúnyognémbert.

A gyomra megduzzad. Üres héjként kapaszkodott bele a disznóba, aszott volt, alultáplált. Ahogy a disznó összemegy, ő döbbenetes mértékben kezd hízni, szín tölti el, egyre degeszebb pocakjából árad belé. Olajos lassúsággal mozog a haldokló állaton, lelassul, ahogy kezd jóllakni.

Bellis undorodó érdeklődéssel nézi, ahogy a literszám kiszívott disznóvér sebesen áramlik át a szívócsövön, egyik testből a másikba ér.

A disznó most már halott, meggyűrt bőre egyre mélyebb redőkbe ráncolódik a szárazra szívott izmok és csontok között. Az anophelius kövér és rózsaszín. A karja és a lába kis híján kétszer olyan széles lett, és most már rájuk feszül a bőr. A duzzanat főleg a mellén, a hasán és a hátsóján látványos, most már ocsmányul kövér, de nem puhány, mint az emberi zsír. Mintha daganatok lennének: feszesek, vérrel telik, fityegő kitüremkedések.

A tisztás minden oldalán ugyanez történik a többi állattal. Némelyiken egy némber kapaszkodik, de másokra kettő is jutott. Mindegyik összezsugorodott, mintha csak kiszáradtak, a napon aszalódtak volna, és az anopheliusok mind kövérek és feszesek a friss vértől.

Az első szúnyognémbernek másfél percébe telt, hogy kiszippantsa az utolsó csepp nedvet is a disznóból (Bellis soha többé nem tudta elfelejteni a látványt, vagy a nőstényszörny elégedettségnek apró kis hangjait).

Az anophelius legördül az összezsugorodott tetemről, álmos a tekintete, kis vérpatak folyik le az állán, ahogy visszahúzza a fullánkját. Távozik, hátrahagyja a nemrég még eleven disznóból maradt bőr-és csontkupacot.

Bellis körül most hányás bűzével telik meg a forró levegő, mert az útitársai nem mind bírják olyan jól az anophelius táplálkozásának látványát. Bellis maga nem kezd okádni, de a szája vadul megremeg, és érzi, ahogy felemeli a pisztolyát, és nem fél, és nem dühös, hanem egyszerűen undorodik.

De nem lő. (És mi is történt volna, ha valaki hozzá hasonlóan képzetlen meghúzza a ravaszt, gondolkozott el rajta Bellis sokkal, sokkal később, amikor visszagondolt az esetre.) Úgy tűnik, elmúlt a veszély. Az armadaiak megindulnak felfelé a hegyre, maguk mögött hagyják a vértől és ürüléktől bűzös kis tisztást, újabb sziklák és elmocsarasodott pocsolyák mellett haladnak el, tovább a levegőből látott városka felé.

Az események sorozata innentől kevésbé elmosódott, kevésbé zavarta össze a hőség és a félelem és a hitetlenkedés. De akkor, abban a pillanatban, amikor Bellis elkezdett elhátrálni a disznó-és birkavér forró orgiájától, el a szárazra szívott állati tetemektől, az anophelius lakmározás undorító szenvedélyétől, és (ami még rosszabb) a felfúvódott jóllakottságuktól, az egyik szúnyognémber felnézett egy juhtetemről, amihez későn ért, nem maradt már benne sok kiszívni való vér, és meglátta a távozókat. Előreejtette a vállát, és a szárnyáról csüngve feléjük repült, a szája kitárva, a fullánkjáról csöpögött a vér, a hasa épp csak egy kicsit duzzadt meg attól, amit a nővérei hagytak, és friss húsra éhezett, átemelkedett a kaktuszemberek és a hegpáncélos őrök fölött, és lecsapott a halálra rémült emberekre, a szárnya pedig egyre csak sírt közben.

Bellist a félelem visszarántotta a rosszul illeszkedő képsorok zavarodott kuszaságába, aztán Uther Doul nyugodtan előrelépett, egyenesen a szúnyognémber útjába, felemelte a kezét (most két pisztoly volt nála), és kivárta, amíg a lény szinte elsodorja, míg a szájrész már-már az arcába tolult, és csak akkor lőtt.

Forróság, zaj és fekete ólom robbant elő a fegyverek csövéből és zúzta szét a szúnyognémber arcát meg hasát.

Hiába volt félig üres az anophelius, így is hallható hanggal hasadt meg a gyomra, és zúdult elő belőle a vér. Leomlott a levegőből, szétroncsolt arca véres nyomot húzott a földön, a fullánkja még mindig előre lógott, a zsíros, vörös nyákot gyorsan felszívta a föld. A teste közvetlenül Doul előtt nyugodott.

Bellis visszatért a valós időbe. Még mindig letaglózta a döbbenet, de már el tudta távolítani magát attól, amit látott. Nem sokkal arrébb a telizabált anopheliusok felszedelődzködtek, és kezdték elcipelni újonnan súlyos testüket a most már vértelen mészárszéktől. A maradékot otthagyták elrohadni. Duzzadtan csüngtek gonoszul sivító szárnyaik alatt, mint megannyi szőlőszem, és lassan visszaszálltak a dzsungelükbe.

Huszonharmadik fejezet

Csendben vártak: a Szerető, Doul, Tintinnabulum, Hedrigall és Bellis. És a látogatók előtt, arcukon leginkább udvarias zavarodottságként értelmezhető kifejezéssel ott állt két anophelius.

Bellis döbbenten nézte a szúnyogférfiakat. Valami drámait várt, kitintől elszíneződött bőrt, merev kis szárnyakat, mint amilyen a nőstényeiknek is volt.

Ehelyett viszont úgy néztek ki, mint aprócska, a kortól kicsit hajlott hátú emberek, nem tűntek sem többnek, sem kevesebbnek. Okkersárga ruháikat por és növényi foltok szennyezték. Az idősebbik kopaszodott, és a ruhája ujjából kikandikáló karja elképesztően vézna volt. Nem volt se ajkuk, se állkapcsuk, se fogaik. A szájuk helyén záróizom nőtt, szoros kis izomgyűrű, ami teljesen úgy nézett ki, mint egy végbélnyílás.

- Bellis - mordult fel a Szerető, és kemény volt a hangja -, próbálja meg még egyszer.

A szúnyogemberek óriási megdöbbenéssel fogadták őket, amikor beértek a városba.

Az armadai kutatóexpedíció viharverten, izzadtan, a portól elvakultan támolygott le az utolsó domb oldaláról a sziklát kettészelő szakadékba vájt és épített házak hirtelen árnyékába. A város nem úgy nézett ki, mintha bármiféle tudatos terv alapján készült volna: négyzetes kis házikók kapaszkodtak az emelkedőre a napsütésben, és zúdultak alá a szakadék szélén is. Vésett lépcsősorok és ösvények kötötték össze őket. A föld alatti kamrák kéményei gombamód magaslottak körülöttük.

A várost a Géppartról zsákmányolt masinák díszítették. Minden egyes darabot gondosan kifényesítettek: több száz különös alakzat lett így belőlük. Némelyik mozgott, mások álltak. Amelyiket napfény érte, vakítóan villogott. Egyiket sem Új-Crobuzon vagy Armada zajos gőzdugattyúi hajtották; a levegőt nem töltötte be az olajos füst. Ezek napenergiával működő gépek, gondolta Bellis, a lapátjaik és éleik pörögtek a tűző napfényben, repedt üvegházuk felszívta a fényt, és titokzatos energiáit a házakat véletlenszerűen összekötő drótszövetbe küldte. A hosszabb drótszakaszokat úgy kötözték össze a nagy nehezen megmentett, rövidebb darabokból.

Lapos tetőikről, a domboldalakról, a keskeny meredély árnyékából, a város körül emelkedő göcsörtös fák ágai közül, az ablakok és ajtók keretéből szúnyogemberek fordultak feléjük és bámulták meg őket. Egy hangot sem adtak ki, nem ujjongtak, nem kiabáltak, nem akadt el a lélegzetük. Csak döbbenten néztek, semmi több.

Egy alkalommal Bellis mintha egy anophelius nőstény csapkodó, céltalan mozgását látta volna az egyik magasabb épület fölött (és összerándult iszonyatos félelmében). De a közelben lévő hímek azonnal odafordultak, és elkezdték kővel hajigálni az alakot, elzavarták, még mielőtt megláthatta volna az armadaiakat, vagy bemehetett volna bármelyik házba.

Elértek valami térféleségre. Ugyanolyan porszínű házak és elnagyolt napgépek szegélyezték ezt is, mint az idevezető utat, de itt kiszélesedett fölöttük a sziklahasadék, és beengedte a kékre sült ég fényét. A túlsó végén Bellis egy hasítékot látott: nyaktörő ösvény vezetett le a tengerhez. És végre a fogadásukra sietett valaki: ideges anophelius hímek kicsiny delegációja terelte be őket hajlongva a hegy oldalába vájt, jókora üregbe.

Egy belső terembe értek. A sziklatetőbe fúrt, hihetetlenül hosszú aknákon át szűrődött le a fény; tükrök törték meg és oszlatták szét a hegy gyomrában. Két anophelius lépett eléjük, udvariasan meghajoltak, és Bellis (akinek eszébe jutott az a nap Salkrikaltor-Révben, más nyelv persze, de ugyanaz a munka) előrelépett, és a legtisztább nemes kettai nyelven üdvözölte őket.

Az anopheliusok mozdulatlanul álltak, értetlenül néztek vissza rá, és nem értettek egy szót sem.

Bellis újra megpróbált értelmet verni a nemes kettai nyelv beteges eleganciájába. Az anopheliusok egymásra néztek, és sziszegő, szellentésre emlékeztető hangokat adtak ki.

Amikor Bellis meglátta, hogyan tágul ki és húzódik össze arcukon a záróizom, hirtelen megértette a helyzetet, és beszéd helyett leírta a nemes kettai szavakat.

Bellis a nevem - írta. - Nagyon, nagyon messziről jöttünk, hogy beszéljünk a népükkel. Értik, amit írok?

Amikor az anopheliusok kezébe nyomta a papírt, azoknak elkerekedett a szeme, összenéztek, és lelkesen elkezdtek egymásnak nyifogni. Az idősebbik elvette Bellis tollát.

Mauril Crahn vagyok - írta. - Hosszú ideje nem volt önökhöz fogható látogatónk! - Felnézett Bellisre, és felcsillant a szeme. - Üdvözöljük önöket az otthonunkban!

A huhogó anophelius nyelvnek nem volt írott formája. Számukra a nemes kettai szolgált írásra, de sosem hallották, hogy bárki beszélte volna. Tökéletesen ki tudták magukat fejezni elegáns, írott szóvirágokban, de fogalmuk sem volt róla, mindez miként hangzik. Már a puszta elképzelés is, hogy a nemes kettai „hangzik” valahogy, idegen volt a számukra.

Az évszázadok hosszú sora alatt különös szimbiózis alakult ki a samheri tengerészek és a Kohnidban székelő Gnur Kett-i kormány között. A samheri kaktuszemberek élő állatokat és néhány kereskedelmi cikket hoztak a szigetre, és közvetítőként leszedték a hasznukat. Kohnid megvette tőlük, amit csak az anopheliusok adtak.

Ez a két frakció ellenőrizte a szúnyogemberekhez érkező információ minden csatornáját. Gondoskodtak róla, hogy a nemes kettain kívül más nyelv ne juthasson el a sziget partjaira, és hogy egyetlen anophelius se hagyhassa el soha ezt a kis földdarabot.

A Malária Matriarchátus szörnyű emléke nem fakult. Kohnid veszélyes játékot űzött, amikor megtartotta a zseniális anophelius gondolkodókat házi filozófusnak; semmi olyat nem adott nekik cserébe, amitől hatalomra tehettek volna szert, vagy elmenekülhettek volna - Kohnid nem kockáztatta volna meg, hogy még egyszer a világra szabadítsa az anophelius nőstényeket -, de mindig kaptak annyit, hogy legyen min gondolkodniuk. Mivel minden információ és a nyelv is az ő kizárólagos ellenőrzésük alatt állt, az anophelius tudomány és filozófia a kohnidi elit kezében volt, és rajtuk kívül szinte senki más nem olvashatta gyümölcseit.

Az anopheliusok birtokában lévő ősi technológia vagy a filozófusaik munkássága igencsak lenyűgöző lehet, gondolta Bellis, ha ilyen bonyolult rendszert tartanak fenn érte. Minden samheri, aki Kohnidról a szigetre érkezett, hozott magával pár gondosan kiválasztott könyvet, néha egész megbízatásokat. „Az alábbi feltételek mellett - kérdezte esetleg pár kohnidi gondolkodó -, és észben tartva az előző esszéjében lefektetett paradoxonokat, mi a következő probléma megoldása?” És a kézzel írott, kettai néven jegyzett anophelius művek visszahajóztak a tengeren, megválaszolták az efféle kérdéseket, vagy az anopheliusok által felvetett egyéb gondolatokat, hogy aztán valamelyik kohnidi kiadó kinyomtassa őket, fizetség nélkül. Néha nyilván egyik vagy másik kettai tudós a saját munkájaként állította be őket, hogy további elismerést vívjon ki a nemes kettai szellemi értékeknek.

A szúnyogembereket fogoly tudósokká alacsonyították.

A szigeten található romok között mindenhol ősi szövegek hevertek, az anopheliusok által is olvasott nemes kettai nyelven, vagy olyan rég halott kódokban, amit hosszas munkával fejtettek csak meg. És a Kohnidból érkező könyvek lassú felhalmozásával, őseik írott feljegyzéseivel felfegyverkezve az anopheliusok a saját kutatásaikat sem hanyagolták el. Néha az így keletkezett műveket is átküldték a tengeren Kohnidba. Néha ezek meg is jelentek

Ez történt Krüach Aum könyvével is.

Kétezer évvel korábban a szúnyognép uralta a déli országokat, a vér, a pestis, a szörnyűséges szomj rövid életű rémálma volt ez. Bellis nem tudta, hogy az anophelius hímek milyen behatóan ismerték a saját történelmüket, de saját nőstényeik természetét illetően nem volt sok illúziójuk.

Hányat öltek meg? - írta Crahn. - Hány nőstényt?

Bellis sokáig habozott, de végül leírta.

Egyet.

Crahn bólintott, és válaszolt.

Az nem olyan sok.

A városban nem voltak rangok. Crahn nem volt a szúnyogemberek vezére. De szívesen segített, szívesen elmondta a vendégeknek, amit csak tudni akartak. Az anopheliusok udvariasan, kimérten viselkedtek az armadaiakkal, elgondolkozva, szinte már elvonatkoztatva. Flegmaságukban Bellis egy idegen faj pszichológiáját érezte.

Olyan gyorsan vetette papírra a Szerető és Tintinnabulum kérdéseit, amilyen gyorsan csak tudta. Még nem jutottak el a legfontosabb kérdéshez, amiért egyáltalán a szigetre jöttek, amikor a szomszéd teremből, ahol a társaik vártak, felcsapott a veszekedés zaja. Hangos, sunglari kiáltozás, és válaszképpen ordított sósvízi szitkok.

A szigetre rendelt Dreer Samheri kalózok visszaértek a hajóikhoz, és felfedezték a jövevényeket. Csicsásan felöltözött kaktuszember lépett be a kis szobába. Két egykori honfitársa, most hű armadai polgár kísérte két oldalról, és mérgesen veszekedtek vele sunglari nyelven.

- Napszar! - ordította a jövevény. Sósvíziül beszélt, de erős akcentussal. - Hát ti meg ki a fasz vagytok? - Az egyik kezében hatalmas szablyát egyensúlyozgatott. - Ez a sziget Kohnid fennhatósága alatt áll, és tilos bárkinek is idejönnie. Mi vagyunk az itteni ügynökeik, és felhatalmaztak minket, hogy megvédjük az elcseszett érdekeiket! Mondjátok csak, miért is nem nyírlak ki itt és most benneteket, ti elcseszett barmok?

- Asszonyom - mondta az egyik armadai kaktuszember, és lemondóan intett egyet bemutatásképpen -, ez itt Nurjhitt Sengka, a Tetneghi Dustheart kapitánya.

Sengka nem szabadúszó volt, hanem hivatásos Dreer Samheri kalóz. A szigetre szolgálatba rendelt samheriek élete egyhangú volt, unalmas és egyszerű: semmi sem történt, senki nem jött ide, és senki nem is távozott. Havonta, kéthavonta vagy hathavonta jött egy újabb samheri hajó Kohnidról vagy Dreer Samherből, egy hajórakomány élő állattal az anophelius nőstényeknek és talán némi szedett-vedett holmival a hímeknek. Az újonnan érkezők felváltották unatkozó társaikat, és hagyták, hadd eredjenek útnak a különféle zseniális esszékkel és az újrafelfedezett tudományos üledékkel, amit kereskedelmi célokból összegyűjtöttek.

Akárki maradt is aztán a szigeten, azzal töltötte a fennmaradó idejét, hogy a társaival civakodott, marakodott, fogadásokat kötött erre meg arra, nem törődött a szúnyognémberekkel, és csak azért látogattak fel a hímekhez, hogy megszerezzék tőlük, ami élelemre vagy gépezetre szükségük lehetett. És hivatalosan azért voltak itt, hogy a szigetről ki-és beáramló információt ellenőrizzék, hogy felügyeljék a Kohnid fojtó fogását jelentő nyelvi tisztaságot - és hogy megállítsák a menekülni próbáló anopheliusokat.

Az ötlet maga is nevetséges volt: soha senki nem jött erre a szigetre. Alig pár tengerész hallott róla egyáltalán. Néha, nagy ritkán egy-egy eltévedt hajó kikötött a parton, de a tudatlan legénységgel általában pillanatok alatt végeztek a sziget mindig szomjas asszonyai.

És egyetlen anophelius sem ment el innen.

Ennek megfelelően az armadai jövevények jelenléte formálisan semmiféle Dreer Samher és Kohnid közötti egyezséget nem sértett. Végtére is csak a nemes kettai nyelvet használták, és semmit sem hoztak, amivel kereskedni akartak volna. De nem volt még rá példa, hogy olyan idegenek érkeztek volna, akik beszélni tudtak a helyiekkel.

Sengka vadul pislogott körbe. Amikor megtudta, hogy ezek a bizarr betolakodók Armada titokzatos hajóvárosából érkeztek, elkerekedett a szeme. De udvariasan bántak vele, és láthatóan mindent megtettek, hogy kimagyarázzák ittlétüket. És bár dühösen meredt egykori honfitársaira, az armadai kaktuszemberekre, sértéseket sziszegett nekik, árulóknak nevezte őket, és úgy tett, mintha mélységes megvetéssel viszonyulna a Szeretőhöz is, hallgatott rájuk, és hagyta, hogy visszavezessék abba a nagyobb terembe, ahol az armadai expedíció többi tagja várt.

És miközben a Szerető, a kaktusz őrök és Uther Doul távolabb húzódtak, Tintinnabulum lépett Bellis mellé. Copfba fogta hosszú, hófehér haját, széles válla teljesen eltakarta a nőt a többiek elől.

- Ne hagyja most abba - mormolta. - Térjen a tárgyra!

Crahn, írta Bellis.

Egy pillanatra enyhe hisztéria fogta el a helyzet abszurditása miatt. Tudta, hogy ha kilépne a szabad levegőre, az azonnali kínhalált kockáztatná. Azok a félholtra éhezett szúnyognémberek hamar rátalálnának egy hozzá hasonló vértömlőre; kiszagolnák, és kiszívnának belőle minden csepp nedvet, olyan könnyedén szárazra innák, mint ahogy ő elfordít egy csapot.

De idebenn, a vastag sziklafalak védelmében, alig egy órával azután, hogy végignézte az ösvény melletti mészárlást, hogy látta egy anophelius nőstény szétfröccsent tetemét a szárazra szívott állatok hőségtől felhasadt bőrére és csontjaira záporozni; idebenn, alig egy órával később udvarias kérdéseket tesz föl készséges házigazdájának egy rég halott nyelven. Megrázta a fejét.

A népük egy fiát keressük - írta. - Beszélnünk kell vele. Nagyon fontos. Ismer netán valakit, akit úgy hívnak, hogy Krüach Aum?

Aum - válaszolta az anophelius, és nem volt sem gyorsabb, sem lassabb, nem mutatott sem több, sem kevesebb érdeklődést, mint addig. - Aum, aki régi könyveket kutat a romok között. Mind ismerjük.

El tudom hozni önökhöz.

Huszonnegyedik fejezet

Tanner Sacknak hiányzott a tenger.

A hőségben kirepedezett a bőre és sajogtak a csápjai.

A nap túlnyomó részében csak várt, amíg a Szerető, Tintinnabulum, Bellis Coldwine és a többiek a szótlan anophelius férfiakkal társalogtak. Társaival egymás közt morogtak, szárított hússzeleteket rágcsáltak, és hiába próbáltak valami frissebb ételt kérni különös, visszafogott házigazdáiktól.

- Hülye seggarcú pöcsök - hallotta Tanner valamelyik éhes útitársától.

Az armadaiakat mind megrázta a nőstény anopheliusok kiéhezett vadsága. Tisztában voltak vele, hogy házigazdáik párjai a falakon kívül köröznek a levegőben, és a város békés csendje félrevezető - tisztában voltak vele, hogy csapdába estek.

Tanner némelyik cimborája ideges vicceket eresztett meg az anophelius nőstényekről.

- Nők - horkantottak fel, és remegve nevetgéltek azon, hogy bizony, minden faj nőstényei vérszívó dögök, és így tovább.

Tanner a bajtársiasság kedvéért próbált csatlakozni hozzájuk, de nem tudott nevetni a hülyeségeiken.

Két tábor volt a jókora, kopár teremben. Az egyik oldalon sorakoztak az armadaiak, a másikon a Dreer Samheri kaktuszemberek. Gyanakodva méregették egymást. Sengka kapitány vad sunglari vitába merült Hedrigallal és két armadai kaktusszal, legénysége pedig elbizonytalanodva figyelte őket. Amikor végül aztán Sengka és az emberei kiviharzottak, az armadaiak megkönnyebbültek. Hedrigall lassan a falhoz sétált, és leült Tanner mellé.

- Nohát, nem kedvelt meg túlzottan - dörmögte, és gyengén elvigyorodott. - Egyfolytában azt hajtogatta, hogy áruló vagyok! - A szemét forgatta. - De nem csinál ostobaságot. Fél Armadától. Megmondtam neki, hogy hamar elmegyünk innen, semmit nem hoztunk és semmit nem viszünk el, de célozgattam rá, hogy ha sokat keménykedik, annak háború lesz a vége. Nem lesz itt semmi gond.

Egy idő után Hedrigall észrevette, hogy Tanner egyfolytában a bőrét simogatja, az ujjait nyalogatja, úgy próbálja magát kenegetni. Kiment a nagyteremből, és Tanner őszintén meghatódott, amikor tizenöt perccel később a kaktuszember három sós vízzel teli vizestömlővel tért vissza. Tanner végigöntötte őket magán, és a kopoltyúit is átmosta vízzel.

Anophelius férfiak jöttek be, megbámulták az armadaiakat. Összebólintottak, huhogtak és fütyörésztek egy sort. Tanner nézte, hogy táplálkoznak a növényevő hímek: marokszám tömték szűk szájnyilásukba a színes virágokat, aztán szívni kezdték, feltételezhetően ugyanolyan erősen, mint ahogy a nőstényeik az élő hús nedveit. A kiszipolyozott szirmokat kis légbuborékokban fújták ki; leheletvékonyra voltak zúzva, minden csepp nektár eltűnt belőlük, elfakult a színük is.

Az armadai legénység órákon át éhesen, szomjasan várt, miközben a Szerető és Tintinnabulum terveket kovácsolt. Végül aztán Hedrigall és még jó néhány kaktusz elhagyta a termet egy anophelius kíséretében.

A sziklába vájt aknákon leszivárgó fény tompulni kezdett. Hamar bealkonyodott. A kis sziklanyílásokon és a tükrök vetette képeken Tanner látta, hogy az ég már ibolyakék.

Ott szállásolták el őket, ahol ültek vagy feküdtek. Az anopheliusok vastagon felszórták sással a termet. Forró volt az éjszaka. Tanner levette az ingét, és összehajtogatta párnának. Leöntötte magát még egy kis tengervízzel, és látta, hogy az armadaiak a teremben mindenütt megpróbálnak úgy-ahogy megmosakodni, már amennyire az adott helyzetben lehetett.

Még sosem volt ilyen fáradt. Úgy érezte, mintha ereje minden szikráját kiszívták volna belőle, és éjjeli hőséget töltöttek volna a helyébe. Letette a fejét alkalmi párnájára, amit már így is átitatott a tulajdon verejtéke, és a kemény padló, a vékony és hatástalan növényszőnyeg (erős volt a pollen és a növényi por szaga) dacára azonnal elaludt.

Amikor felébredt, azt hitte, csak pár perc telt el, de látta, hogy napfény tölti be a termet, és elkeseredetten nyögött egyet. Fájt a feje, és mohón ivott a kikészített vizescsöbrökből.

Amint az armadaiak felébredtek, a Szerető, Doul és Coldwine léptek ki a kis oldalszobából, és velük voltak azok a kaktuszemberek is, akik az előző este mentek el. Fáradtnak tűntek, és por lepte őket vastagon, de mosolyogtak. Egy nagyon öreg anophelius volt velük; ugyanolyan ruhát viselt, mint az összes többi, és ugyanolyan nyugodt érdeklődéssel nézte őket.

A Szerető szembenézett az összegyűlt armadaiakkal.

- Ez itt - mondta a nő - Krüach Aum.

Krüach Aum mellette állt, meghajolt, és vén szemével végigmérte a tömeget.

- Tudom, hogy sokaknak nem volt világos az expedíció célja - folytatta a Szerető. - Annyit mondtunk, hogy van valami ezen a szigeten, ami létfontosságú az avank megidézéséhez. Nos, ez... - Aum felé intett -, ez az, amire szükségünk van! Krüach Aum tudja, hogyan kell avankot idézni. - Kivárta, amíg mindenki megérti a hallottakat.

- Azért jöttünk, mert tanulni akarunk tőle. Az idézés számos alfolyamatból áll össze. Az irányítás és a fogva tartás problémájából adódóan legalább olyan alapos mérnöki munkát kell végeznünk, mint amilyen alapos thaumaturgiai és oceanológiai előkészületeket igényel a terv. Coldwine kisasszony fordít majd nekünk. Időigényes munkának ígérkezik, úgyhogy nagy türelemre lesz szükségünk.

- Remélhetőleg egy-két héten belül elhagyhatjuk ezt a sziklaszirtet. De ez azt jelenti, hogy keményen és gyorsan kell dolgoznunk. - A Szerető egy pillanatra elhallgatott. Aztán hangja hirtelen felengedett, és a nő váratlanul elvigyorodott. - Mindannyiuknak gratulálok! Mindannyiunknak! Nagy nap, nagyon nagy nap ez Armadának!

És bár az egybegyűltek túlnyomó részének fogalma sem volt róla, hogy miről beszélhet, a szavai elérték a kívánt hatást, és Tanner is csatlakozott az ujjongókhoz.

A kaktusz legénység a város körül ütött tábort. Üres szobákat kerestek, ahol az anophelius nőstényektől biztonságban, kisebb csoportokban, nagyobb kényelemben szállásolhatták el a többi armadait.

Az anopheliusok ugyanolyan szenvtelen kíváncsisággal fordultak feléjük továbbra is, mint az első napon. Szívesen beszélgettek, szívesen részt vettek bármiben. Hamar egyértelművé vált, hogy Aum kétes hírnévnek örvend: egyedül élt és egyedül kutatott. De az újonnan érkezettek kedvéért a városka legélesebb elméi is segíteni akartak. A Tridenten felhalmozott fegyverekre kisebb szükség nem is lehetett volna. És puszta udvariasságból a Szerető beengedte őket az egyeztetésekre, bár csak Aumra figyelt, és megmondta Bellisnek is, hogy a többiekkel ne is törődjön.

Aum minden nap első öt órájában az armadai tudósokkal vitatta meg a terveket. Végigvették a könyvét, megmutatták neki a tépett függeléket, és ugyan legnagyobb megdöbbenésükre Aumnak magának nem volt saját példánya, emlékezett mindenre. Egy abakusz és a szanaszét szórt titokzatos gépek valamelyikének segítségével nekilátott kipótolni a hiányzó információt.

Ebéd után pedig - a kaktuszemberek elég ehető növényt és halat gyűjtöttek mindennap, hogy kiegészíthessék a száraz fejadagokat - a mérnökök és az építészek tanulhattak Krüach Aumtól. Reggelente Tanner és kollégái feszültségküszöbről és motorteljesítményekről vitatkoztak, durva tervrajzokat vázoltak fel, délután pedig nagy félénken feltették Aumnak a kiötlött kérdések sorát.

A Szerető és Tintinnabulum minden alkalmat végigült, akárcsak Bellis Coldwine. Halálosan kimerült lehet - gondolta Tanner szánakozva. A nő keze folyamatosan görcsölt az írástól, és egészen elborította a tinta, de sosem panaszkodott, nem kért pihenőt. Egyszerűen csak átáramoltatta magán a kérdéseket és a válaszokat, megszámlálhatatlanul sok papírt írt tele, és fáradhatatlanul fordította Aum válaszait sósvízire.

Mindennap rövid, félelemmel teli kis időszakkal végződött, ahogy az emberek, a hotchik és a kheprik kis csoportokban rohantak a szállásukra. Egyiküknek sem kellett harminc másodpercnél többet szabad ég alatt töltenie, mégis zúzóíjas kaktuszok és hím anopheliusok vigyáztak rájuk, utóbbiak botokkal és kövekkel próbálták távol tartani halálos nőstényeiket a vendégektől.

Tanner kunyhójában már volt egy mérnök, egy nő; a távolabbi szobát választotta. Tanner egy ideig ébren feküdt.

- Ide még jön egy - szólt be egy kaktusz hangja az ablakon, és mind a ketten összerezzentek. - Ne reteszeljék el az ajtót!

Tanner elfújta a gyertyáját, és aludt. De amikor sokkal, sokkal később Bellis Coldwine-t is bekísérték a kaktusz őrök, és a nő besurrant, bereteszelte az ajtót, és minden eddiginél kimerültebben támolygott az alvóhelye felé, a férfi felébredt és látta.

Még egy ilyen forró és különös helyen is, a vérontás és az erőszak állandó árnyékában, ilyen messzire az otthontól is erős úr volt a megszokás.

Az armadaiak alig egyetlen nap alatt kialakították a szokásaikat. A kaktusz őrök gyűjtögettek, halásztak, az expedíció többi tagját kísérték és az anopheliusokkal együtt cipelték az armadaiak mocskát a falu végén nyíló szakadékba, ki a sziklapárkányra, aztán le a tengerbe.

Aum és folyamatosan cserélődő anophelius tudóstársai minden reggel hosszas vitákba és előadásokba bonyolódtak Armada szakembereivel, majd minden délután ugyanezt tették a mérnökökkel. A folyamatos hőség, a szakadatlan munka mindenkit letaglózott. Bellis félig volt csak az öntudatánál. Öníró szintaxisgép lett belőle, csak azért létezett, hogy szétbontsa, lefordítsa, papírra vesse a kérdéseket és felolvassa a válaszokat.

Általában nem is értette, pontosan mit jelent az, amit fordít. Néha, nagyon ritkán használnia kellett saját nemes kettai monográfiájának szószedetét. Ezt jól eldugta az anopheliusok elől. Nem akarta, hogy őt terhelje a felelősség azért, ha netán megtanulnak egy másik nyelvet, ha esetleg kitörnek a börtönükből.

A sziget könyvtára tökéletesen rendszertelen és összefüggéstelen volt. Az elérhető munkák túlnyomó része elvont elméleti írásnak bizonyult. Kohnid és Dreer Samher hatóságai minden veszedelmesnek ítélt tudást visszatartottak alattvalóiktól. Szinte semmi sem jutott el idáig, amiből az anopheliusok bármit is megtudhattak volna a külvilágról. Ha erről akartak olvasni, át kellett kutatniuk őseik lakhelyének romjait a sziget másik végén.

És néha találtak meséket, mint az avankot megidéző ember története.

A történetek önmagukat gerjesztették. Apró kis utalások egy elvontabb filozófiai műben, egy lábjegyzet, halovány népmesei emlékek. A szúnyogemberek eltorzult legendákat ismertek.

Bellis nem látta bennük azt a vad kíváncsiságot, azt az elszánt világ felé fordulást, amit várt. Az anopheliusokat mintha csak a legelvontabb kérdések érdekelték volna. De éppen Krüach Aumban mintha felszikrázott volna valami anyagiasabb, élesebb tudásvágy.

Vannak a vízben olyan áramlatok - írta -, amiket meg tudunk mérni, de nem születhettek a mi tengereinkben.

Aum a legmagasabb fogalmi szinten kezdte a kutatást, és onnan bizonyította be az avank valóságosságát. Az armadai tudósok megbűvölve hallgatták Bellist, aki akadozva fordított nekik. Aum egy papírlapra vázolt logikai felvetésből indult ki, három-négy egyenletből, aztán a biológia, az oceanológia, a dimenzionális filozófia minden elérhető könyvét előbányászta. A hipotézis felállítása után próbára tette az eredményeit, leellenőrizte az első idézés történetének minden részletét.

A tudósok levegő után kapkodtak és izgatottan bólogattak, miután Bellis sósvízire is átírta nekik az egyenleteket meg a megjegyzéseket.

Evés után Bellis összeszedte minden erejét, és végigülte a mérnökök kérdéseit is.

Tanner Sack szólalt meg elsőnek.

- Miféle szörnyeteggel lesz dolgunk? - kérdezte. - Mire lesz szükségünk, hogy megköthessük?

A mérnökök nagy része nem Armadán született, és jó néhányan újraformáltak voltak. Bellis most döbbent rá, hogy bűnözők között ül, sőt a többségük Új-Crobuzonból érkezett. Kenneli és rosszparti akcentussal beszélték a sósvízit, vagy a nyomornegyedek szlengjével keverték bele, amit a nő már hónapok óta nem hallott, de most döbbenten pislogott. Mesterségüket éppen annyira érthetetlennek és titokzatosnak találta, mint a tudósokét. A vas, az acél és a különféle ötvözetek erősségéről kérdezősködtek, vagy az Armada alatti láncok szerkezetét és az avank erejét hasonlították össze. A téma hamar gőzgépekre és gázturbinákra és sziklanektárra és a hám felépítésére, a zabla és a kantár és a hajók méretére terelődött.

Bellis tudta, hogy csak hasznára válna, ha megpróbálná megérteni mindezt, de nem tudta követni a dolgot, és hamar feladta a próbálkozást.

Aznap este, amikor az egyik férfit a szállására kísérték, egy nőstény anopheliusnak sikerült egészen megközelítenie, vadul sikoltva siklott feléje, de amikor kinyújtotta a kezét, a kaktusz őr azonnal lelőtte a zúzóíjjal.

Bellis hallotta a csattanást, és a keskeny ablaknyíláson át még éppen látta a jelenetet. A hím anopheliusok halkan nyifogtak záróizmaikkal, és letérdeltek a holttest mellé, megtapogatták. A nőstény szája kinyílt, a fullánkja hatalmas, vaskos nyelvként lógott ki belőle. Nemrégiben táplálkozhatott. A teste még mindig kövér volt, de a zúzóíj masszív, pörgő lövedéke kis híján kettészelte. A rengeteg vér a földbe szivárgott, poros, zsíros kis pocsolyákba állt össze.

A hímek a fejüket rázták. A Bellis mellett álló férfi megrángatta a nő könyökét, és írt valamit a jegyzetfüzetébe.

„Szükségtelen. Nem enni akart.”

És aztán elmagyarázta, miről lett volna szó, és Bellis beleszédült a gondolat iszonyatosságába.

Bellis nagyon szeretett volna egyedül lenni egy keveset. A nap minden egyes percét másokkal töltötte, és ez kimerítette. Amikor véget értek a napi feladatok, és a tudósok egymás közt sustorogva próbálták kitalálni a másnapi kutatás fő irányvonalát, Bellis gyorsan besurrant az oldalsó kis szobába, hátha az üres. Tévedett.

Bocsánatkérőn nyikkant egyet, és sarkon fordult, de Uther Doul gyorsan megszólalt.

- Kérem, ne menjen el - mondta.

Bellis visszafordult. Megmarkolta a kezében lógó táskát, és fájdalmasan tudatában volt annak, hogy a mélyén ott lapul a Silastól kapott kis dobozka. De csak megállt az ajtóban, várt, és egy arcizma sem rezdült.

Doul gyakorolt. A szoba közepén állt, lazán, karddal a kezében. Egyenes penge volt, keskeny, mindkét oldalán éles, és valamivel hosszabb, mint fél méter. Nem lehetett sem nagynak, sem díszesnek sem lenyűgözőnek nevezni, hatalmat adó jeleket sem véstek rá.

A penge fehér volt. Hirtelen megmozdult, úgy villant, mint a víz színe, képtelenség volt követni is, gyorsan és gyilkosan suhant előre. Aztán ismét a hüvelyében nyugodott; Bellis ezt a mozdulatot sem látta.

- A magam részéről végeztem, Miss Coldwine - mondta a férfi. - Az öné a szoba. - De nem ment ki.

Bellis köszönetképpen biccentett, aztán leült, és várt.

- Remélhetőleg ez a szerencsétlen haláleset nem rontja meg a viszonyunkat a szúnyogemberekkel - szólalt meg Doul sokára.

- Nem fogja - válaszolta Bellis. - Nem haragszanak, ha meghal egy nőstény. Emlékeznek még annyira, hogy tudják, ez elkerülhetetlen.

Ezzel ő is tisztában van - gondolta hirtelen, hitetlenkedve. - Már megint csak beszélget velem.

De bármennyire gyanakodott is a férfira, az anopheliusoktól hallott részletek olyan borzalmasak és olyan izgalmasak voltak, hogy meg kellett valakivel osztania őket; valaki másnak is tudnia kellett róluk.

- Az anopheliusok nem tudnak sokat a történelemről, de azt tudják, hogy a kaktuszemberek, vagy ahogy ők nevezik őket, a nedvjárók, nem az egyetlen faj a tengeren túl. Tudnak rólunk is, a vérjárókról, és tudják, hogy általában miért nem látogatunk el ide. Elfelejtették a Malária Matriarchátus uralmának részleteit, de van valami homályos sejtésük, hogy a nőstényeik valami... rosszat tettek... pár évszázada. - Rövid szünetet tartott, hogy Doul felfoghassa, mennyire szépítette most a helyzetet. - Úgy is bánnak velük... Érzelmek és utálat nélkül.

Szomorkás gyakorlatiasság volt ez. Nem haragudtak az asszonyaikra. Kellő lelkesedéssel párzottak velük évente egyszer, de ha lehetséges volt, nem vettek róluk tudomást, és ha úgy hozta a szükség, megölték őket.

- Tudja, ez a nőstény nem enni akart - folytatta Bellis. Semleges maradt a hangja. - Teli volt. Ezek... Ezek a nőstények is értelmesek. Szó sincs róla, hogy esztelen vadak lennének. Csak az éhség, mondta nekem a férfi. Nagyon, nagyon sokáig tart, mire éhen halnak. Akár egy évet is kibírnak táplálkozás nélkül, és éhesen sikoltoznak heteken át; csak az élelmen jár az eszük. De ha tehették magukat, ha tényleg jóllaktak, akkor egy vagy két napig, akár egy hétig is alábbhagy az éhség. És akkor megpróbálnak beszélni.

- Ilyenkor feljönnek a mocsarakból, leszállnak a téren, és sikoltoznak a férfiakkal, megpróbálnak szavakat formálni. De sohasem tudtak megtanulni egy nyelvet sem. Mindig túl éhesek voltak hozzá. De tudják, hogy kicsodák.

Bellis elkapta Uther Doul tekintetét. Hirtelen tisztában volt vele, hogy a férfi tiszteli.

- Tudják. Néha, nagy ritkán, magukhoz térnek, amikor teli a hasuk, az elméjük pár órára vagy pár napra kitisztul, és olyankor tudják, kicsodák és miképpen élnek. Ugyanolyan értelmesek, mint ön vagy én, de úgy nőnek fel, hogy az éhezés elvonja a figyelmüket a beszédről is, és aztán néhány havonta pár napig, amikor képesek összpontosítani, megpróbálják mégis megtanulni.

- De nyilvánvalóan nem olyan a szájuk, mint a hímeknek, ezért nem tudnak ugyanolyan hangokat kiadni. Csak a legtapasztalatlanabbak, a legfiatalabbak próbálják meg utánozni az anophelius hímeket. Ha visszahúzták a fullánkjukat, a szájuk inkább emlékeztet a miénkre. - Doul értette.

- A hangjuk olyan, mint a miénk - folytatta halkan. - Csak eddig még nem hallottak olyan nyelvet, amit utánozhattak volna. A nőstény teliszívta magát, és nem csupán nem tudott beszélni, de ennek ráadásul tudatában is volt... Valószínűleg túlságosan izgatott lett, amikor meghallott minket, a hangunkat, amit akár ő is meg tudott volna formálni. Ezért repült oda ahhoz a férfihoz. Beszélni próbált vele.

- Igazán különös kardja van - mondta a nő kicsit később.

A férfi egy pillanatra habozott (és Bellis rádöbbent, hogy most látja először elbizonytalanodni, még ha éppen csak egy villanásra is), aztán a jobbjával kihúzta kardot, és előre tartotta, hogy Bellis megnézhesse.

Mintha a férfi tenyerének aljába három kis fémdudort építettek volna be, ezekhez kapcsolódtak a ruhaujj alatt erekként duzzadó drótkötegek, amelyek az övén lógó kis tarsolyokba futottak. A kard markolatát megmunkált vagy nyers bőr borította, de egy darabon kilátszott a fém, és a Doul kezébe épített kis göbök pont ott értek hozzá, ha kézbe fogta a kardot.

A penge Bellis feltételezésével ellentétben nem festett fém volt.

- Megérinthetem?

Doul biccentett. A nő egy ujjal megkocogtatta a penge lapját. Tompát kondult, nem rezgett.

- Kerámia - mondta Doul. - Inkább emlékeztet a porcelánra, mint a vasra.

A kard éle nem csillogott az igazán éles pengék tompa fényével. Ugyanolyan jellegtelenül fehér volt, mint a lapja, éppen csak árnyalatnyi sárgával, mint a fog vagy az elefántcsont.

- Csontnál is mélyebbre vág - jegyezte meg Doul halkan azon a dallamos hangján. - Nem hasonlít semmi olyan kerámiára, amit eddig látott vagy használt. Nem hajlik és nem enged, szikrányi rugalmasság sincs benne, de nem is törékeny. És erős.

- Mennyire erős?

Doul ránézett, és Bellis újra érezte a férfi tiszteletét. Valami mélyen, mintegy válaszképpen, megmoccant benne.

- Akár a gyémánt - biccentett Doul. Eltette a kardot (újabb pompás, felfoghatatlanul gyors mozdulat).

- Honnan származik? - kérdezte Bellis, de Doul nem válaszolt. - Ugyanonnan, ahonnan ön? - Önmagát is meglepte saját makacssága, és... micsoda? A bátorsága?

- Nem - válaszolta a férfi. - Nehéz lenne ennél... pontatlanabbul fogalmazni. - Bellis most először látott Doul arcán felvillanni egy mosolyt.

- Jó éjt - mondta a férfi.

Bellis kihasználta a vágyott, magányos perceket. Mélyeket lélegzett. És végül azt is megengedte magának, hogy Uther Doulon töprengjen. Azon gondolkozott, vajon miért beszélt vele, miért viselte el a társaságát, miért tiszteli; mert úgy tűnt, hogy tiszteli.

Nem tudott olvasni a férfiban, de ráébredt, hogy halovány kapcsolatot érez vele, valamit, amit mintha közös cinizmusukból, távolságtartásukból, erejükből, értelmükből, és - igen - vonzalmukból szőttek volna. Nem tudta, mióta és miért nem fél már a férfitól. Fogalma sem volt róla, Doul mire készül.

Huszonötödik fejezet

A két napból három lett, négy, és aztán eltelt egy hét is, és mindennap a kis szoba homályában görnyedtek. Bellis úgy érezte, kezd elsorvadni a szeme, ha csak a hegy belsejének földszíneit látja, és körülötte az unott, formátlan árnyakat.

Éjszakánként ugyanúgy végigrohanta azt a rövid távot a szabad ég alatt (közben felnézett, és mohón itta magába a csupasz fényt meg a színeket, még ha csak a kopárra égett ég árnyalatai voltak is azok). Néha, borzalmas rémületére felharsant a nőstények zümmögése, máskor viszont néma csend volt. De azért mindig közelebb húzódott a kaktusz harcoshoz vagy hegpáncéloshoz, aki éppen kísérte.

Néha a hosszú ablaknyílások előtt is hallotta a nőstény anopheliusok motyorgását és csoszogását. A szúnyognémberek förtelmesek voltak, erősek, és az éhségük hevessége már-már természeti erőkével vetekedett. Minden vérrel teli lényt megöltek, aki véletlenül a partjaikra tévedt, akár egy teljes hajó legénységét is szárazra itták volna, hogy aztán felpüffedve heverésszenek a parton. De ennek ellenére is volt valami kitörölhetetlenül szánalmas a gettósziget asszonyaiban.

Bellis nem tudta pontosan, milyen körülmények vezethettek a Malária Matriarchátus létrejöttéhez, de elképzelhetetlen volt számára a dolog. Még a gondolat is képtelenségnek tűnt, hogy ezek a sivító lények más partokon is feltűntek, és kicsinyes rémuralmuk egy fél kontinenst romba döntött.

Az étel ugyanolyan monoton volt, mint a környezet. Bellis nyelve lassan belezsibbadt a hal és fű ízébe, és unottan rágcsált mindent, bármilyen rozsdától hizlalt tengeri lényt fogtak is nekik a kaktuszok az öbölben, bármilyen ehető gyökeret túrtak is ki.

A samheri tengerészek nehezen tűrték a jelenlétüket, és nem bíztak meg bennük. Sengka kapitány továbbra is szapora sunglari átkokat szórt az armadai kaktuszokra, köpönyegforgatóknak és árulóknak hívta őket.

A tudósok minden reggel egyre lelkesebben végezték lázas számításaikat. A jegyzetek és számítások kötegei egyre híztak. Az az apró szikra, ami Krüach Aumot a honfitársaitól megkülönböztette - és amiről Bellis úgy vélte, őszinte kíváncsiság -, egyre élénkebben lobogott.

Bellis küszködve, de valahogy kibírta a munkát. Most már meg sem próbálta fordítás közben megérteni, mit mond, csak továbbadta, amit olvasott vagy hallott, mintha egyszerű elemzőgép lett volna, amibe egy szétbontó és egy újraformáló képletet tápláltak. Tudta, hogy az asztal körül görnyedő, Aummal tárgyaló férfiak és nők számára nagyjából láthatatlan is.

Úgy összpontosított a hangokra, mintha az egész csak zene lett volna: Tintinnabulum kimért zengése, Faber szaggatott izgatottsága, a biofilozófus - akinek a nevét Bellis egyszerűen képtelen volt megjegyezni - oboaszólóként kígyózó mondatai.

Aum fáradhatatlannak tűnt. Bellis enyhén szédelgett már a kimerültségtől, amikor délutánonként Tanner Sackkel és a többi mérnökkel üléseztek, de Aum látható nehézségek nélkül folytatta, és könnyedén váltott a mély, fogalmi problémákról és az avankok filozófiájáról arra a jóval gyakorlatiasabb kérdésre, hogy milyen csali, irányítás és csapda kellhet egy sziget méretű lény befogásához. És amikor a fény kihunyt, és az általános kimerültség pontot tett a napi munka végére, sosem Aum javasolta, hogy hagyják abba.

Bellis figyelmét nem kerülte el, hogy szépen lassan, egyesével legyőzték a kutatás akadályait. Aumnak nem tartott hosszú ideig újraírnia az adatokat tartalmazó függeléket, és aztán az armadaiak azonnal fel is hívták a figyelmét a tévedésekre, a számítás kisebb hibáira, a kutatása hiányosságaira. A tudósok izgalma tapintható volt; szinte megittasodtak tőle. Ez az egész elképzelhetetlen léptékű vállalkozás volt, és mégis, egyik problémát a másik után, egyik akadályt a másik után gördítették el az útjából.

Valami egészen rendkívülit készültek elkövetni. És a tény, hogy esetleg tényleg lehetséges, szédítő volt.

Bellis nem barátkozott az armadaiakkal, de nem tölthette a napjait úgy sem, hogy ne beszéljen velük. - Vegye csak el. Gyűrje le valahogy! - mondta egyik vagy másik és a kezébe nyomott egy tál íztelen, sűrű levest, és ilyenkor tényleg fölösleges sértés lett volna hagyni köszönet nélkül elmenni az illetőt.

Esténként megesett - miközben az armadaiak kockáztak és énekeltek, ami teljesen lenyűgözte a sustorgó hangú anopheliusokat -, hogy Bellis a társalgás peremén találta magát.

Tanner Sack volt az egyetlen, akit névről ismert. Mivel a Terpsichorián a nő szabad ember volt, míg a férfi be volt zárva, ez a kölcsönös bizalom minden lehetőségét elsorvasztotta, bár Bellisnek az a benyomása támadt, hogy Tanner nyílt ember. Azok közé tartozott, akik legalább néha megpróbálták bevonni a társalgásba. Bellis most minden eddiginél közelebb került az armadai társadalomhoz. Hagyták, hogy hallgassa a meséiket.

A legtöbb történetük különböző titkokkal foglalkozott. Bellis végre hallott az Armada alatt lógó láncokról is: megtudta, milyen régiek, hogy több tucat évtizede készültek, hosszú évek munkája van benne, és számtalan hajóra való fém.

- Jóval azelőtt, hogy a Szeretők kitalálták volna, hogy mit akarnak vele kezdeni - mondta az egyik történet mesélője -, ezt valakik már megpróbálták egyszer.

Uther Doul is a mesemondók áldozatául esett.

- A holtak földjéről jön - jegyezte meg egyszer valaki cinkosan -, a jó öreg Doul több mint háromezer éve született, ő robbantotta ki a nagy lázadást. A Lidércfő Birodalom rabszolgájaként született, ellopta azt a fegyvert, kiharcolta a szabadságát és elpusztította a birodalmat. Meghalt. De egy hozzá hasonló harcos, a legnagyobb fegyverforgató, aki valaha élt, nos, egy ilyen még az árnyékok közül is visszaverekszi magát az élők sorába.

A hallgatóság jó kedélyű, hitetlenkedő hangokat hallatott. Természetesen egy szavát sem hitték el, de nem tudták, mit gondoljanak Uther Doulról.

Doul maga csendesen töltötte a napjait. Akinek leginkább kereste a társaságát, aki talán a legközelebb állt ahhoz, amit más esetben barátnak nevezhettek volna, Hedrigall volt. A kaktusz aeronauta és a harcos sokszor beszélgetett kettesben a terem szélén. Gyorsan, halkan mormogtak, mintha csak szégyellnék a barátságukat.

Ezen kívül csak egyetlen egy ember maradt, akivel Uther Doul hajlandónak mutatkozott bármennyi időt is tölteni, akivel beszélgetett, és ez Bellis volt.

Nem tartott sokáig, amíg a nő ráébredt, hogy a látszólag esetleges találkozások, a kurta udvariaskodás mind nem véletlen. Kerülő úton és óvatosan, de a férfi mintha össze akart volna barátkozni vele.

Bellis egyáltalán nem értette a dolgot, és meg sem próbált találgatni. Bízott magában annyira, hogy bármi lesz is, el fog tudni bírni vele. Habár továbbra sem szűnt meg a veszély érzete, egy nagyon kicsit mégis élvezte ezeket a találkozásokat - az udvarias hangulatot, a már-már flörtre utaló, egészen halvány jeleket. Bellis nem alázta meg magát azzal, hogy ráutaló hízelgéssel próbálkozzon. De vonzónak találta a férfit, még ha ezért számtalanszor össze is szidta magát.

Bellis Silasra gondolt. Nem volt benne bűntudat, nem érezte árulásnak - már a puszta ötlettől is megvetően lebiggyesztette a száját. De nem tudta elfelejteni, amikor Silas elvitte arra a küzdelemre, csak azért, hogy láthassa Uther Doult. „Ő az akadálya annak, hogy elmenjünk innen!” - mondta akkor, és Bellis nem engedhette meg magának, hogy ezt elfelejtse. - Miért - kérdezgette magától -, miért kockáztatsz mindent azzal, hogy Doullal töltöd az idődet?

A táskáját húzta a Silastól kapott dobozka. Egy pillanatig sem feledkezett meg arról, hogy még valamit meg kell lennie itt, a szigeten (és hamarosan meg is kell terveznie, miképpen). És ez egyértelműen Doul ellenségéve tette.

Bellis rájött, miért hagyja mégis, hogy a találkozások folytatódjanak. Ritkán esett meg, hogy olyasvalaki társaságában lehetett, aki legalább annyira, ha nem jobban uralkodott a reakcióin, mint ő maga. Uther Doul ezen kevesek közé tartozott. Ezért tisztelték egymást. Végre egyszerűen, mosolygás nélkül beszélhettek valakivel, hasonló modorban. Bellis tudta, hogy mások már rég megijedtek volna tőle, de Doult mindez nem zavarta, sőt ugyanezt érezhette; ez ritka és élvezetes tudat volt.

Bellisben néha feltámadt az az abszurd gondolat, hogy valójában egy város éjszakai panorámáját kellene csodálniuk közösen. Erkélyeken kellene ácsorogniuk. Sötét sikátorokban csavarogni, zsebre dugott kézzel.

Ehelyett egy apró kis szobában voltak, a központi terem egy kiszögellésében, az egyik ablaknyílás közelében. Bellis kétségbeesetten gyűlölte már a sziklák színét is. Kiéhezve nézte a foltnyi, éjsötét eget.

- Érti ezt az egészet? - kérdezte Bellis.

Doul kétértelműen ingatta a fejét.

- Eleget értek belőle - kezdte lassan - ahhoz, hogy tudjam, közel járunk. Nekem nagyon más a szakterületem. Az én kutatásom majd csak ezután kezdődik. Hamarosan meg fog változni a munkaköre. Meg fogjuk kérni, hogy kezdje el sósvíziül tanítani Aumot.

Bellis pislogott egyet, és Doul biccentett.

- Ez a samheri és kohnidi törvények arcul köpése, de nem hozunk új tudást a szigetre. Aum fog eljönni velünk.

Ó, hát persze - gondolta Bellis.

- Úgyhogy - folytatta Doul - hamarosan visszatérünk. - Csodálatos hangja most halk volt. - Eredményekkel. Monumentális vállalkozást kísérlünk meg. Armada azóta is egy olajban és sziklanektárban gazdag mező szélén állomásozik. Fúrnak, raktároznak, hogy legyen mivel végrehajtani az idézést. Aztán elindulunk a mélytengeri árkok felé. És ott felhasználjuk az üzemanyagot meg a csalit és a béklyókat, amiket addigra megépítünk, és... kifogunk magunknak egy avankot. - Ez a szánalmasan hangzott. Jó hosszú csend következett.

- És akkor - tette hozzá végül Doul nagyon halkan - kezdődik az igazi munka.

Bellis meg sem szólalt.

Tudtam, hogy csak játszol velem - gondolta hidegen. - Miféle munka kezdődik el?

Nem lepte meg a dolog. Nem tűnt különösebben döbbenetesnek, hogy az avank a Szeretők tervének csak az első lépése, és valami több rejlik az árnyak között, az egész gigászi erőfeszítés mögött, egy nagyszabású összeesküvés, amiről szinte senki - ő maga például biztos nem - nem tudott.

Viszont most már a maga módján mégis tudott róla.

Nem értette, Doul miért mondja el neki mindezt. Nem tudott kiigazodni a férfi indítékain. Bellis csak azt tudta, hogy felhasználják. Viszont ez még csak dacot sem váltott ki belőle - ezt várta, semmivel sem kevesebbet.

Másnap reggel az első napsugarak fényében előbukkant az egyik ember mérnök teteme. A csontvázat összerántotta megfeszült bőre: karja szorosan a mellkasára tapadt, keze karmokká görbült; a gerince ívbe feszült, mintha csak az öregségtől görnyedt volna össze.

A bordái alatt szabályos üreg tátongott, bőre rátapadt csőszerűre töppedt beleire. A szeme félig kiszáradt, mint az aszalt gyümölcs. Kis híján olyan fehér volt az ínye, mint a foga.

Nyöszörgő szúnyogemberek vették körbe. A sietve érkező Hedrigall a hátára fordította (a test úgy imbolygott a meggörbült gerincoszlopon, mint egy hintaló), és megtalálta a bordái között a jókora lyukat, ahol az anophelius nőstény átszúrta.

Az armadaiak elbízták magukat. Most viszont mindenkit kétségbe ejtett a haláleset.

- Hülye fasz - morogta Tanner Sack, még Bellis is hallotta. - Mi a picsát csinált ez odakinn?

A nő nézte, ahogy Tanner elfordul az ablaktól. Nem akarta látni Hedrigallt, amint mogorva gyengédséggel felkapja a szánalmas maradványokat, ahogy az ölében viszi a csont és bőr tetemet, ki a faluból, eltemetni.

De a tragédia sem tudta elhomályosítani a levegőben sistergő izgatottságot. Bellis még a döbbeneten és a gyászon át is érezte a tudósok izgalmát. Még akik ismerték a mérnököt, azokban is küzdött a szomorúsággal a szakmai lelkesedés.

- Ezt nézzétek meg - mondta az egyik nap Théobal, aki egyszerre volt kalóz és elméleti oceanológus. Meglobogtatott egy összefűzött, vaskos papírköteget. - A fenébe is, megcsináltuk! Ezek itt a hiányzó részek, a matematika, a thaumaturgia, a biológia!

Bellis enyhe döbbenettel nézett a papírgyűjteményre. És ez mind rajtam folyt át - gondolta.

Amikor Aum megérkezett, ezt íratták Bellisszel:

Szükségünk van a segítségére. Hajlandó itt hagyni ezt a helyet, megtanulni a nyelvünket és megidézni az avankot a tenger mélyéről? Velünk tart?

És bár szinte lehetetlen volt bármit is kiolvasni a záróizommal ellátott arcból, Bellis biztos volt benne, hogy félelmet és örömöt lát Aum szemében.

Az anophelius természetesen igent mondott.

A hír hamar végigfutott a falun, és csoportokban érkeztek az anophelius hímek, hogy együtt nyifogjanak Aummal és elsziszegjék neki a véleményüket. Boldogok voltak? Bellis nem tudta. Féltékenyek? Szomorúak?

Némelyikük tekintetében inkább az éhség látszik - gondolta Bellis. Úgy tűnt, a külvilágtól való állandó elvonatkoztatás legalább részben kényszerűen felvett viselkedés volt, így ki is tudtak zökkenni belőle, ahogyan láthatóan Aumnak is sikerült.

- Két nap múlva indulunk - mondta a Szerető, és Bellis szívébe olyan hirtelen tolult fel a vér, hogy egészen bele is sajdult. Teljesen elhanyagolta a küldetését. Új-Crobuzon léte még mindig tőle függött. Érezte, hogy eluralkodik rajta a fojtogató levertség. Ez lehetetlen - gondolta gyorsan. - Még mindig nem késő!

A legénység lelkesen fogadta a távozás gondolatát. Alig várták, hogy végre kiszabaduljanak a fojtó levegő és a vérengző némberek börtönéből. Bellis viszont kétségbeesetten vágyott még egy kis időre, még pár napra. Ismét eszébe jutott az a kiszikkadt holttest, de elhessegette magától a képet. Rettegett tőle, hogy tehetetlenné teszi a kétségbeesés.

Aznap este, miközben a hegpáncélosok és a kaktuszemberek visszakísérték védtelen társaikat a szálláshelyükre, Bellis egyedül ült, a kezét masszírozta, mélyeket lélegzett, és rettegve próbált kidolgozni valami tervféleséget, valami módszert, amivel lejuthatna a Dreer Samheri hajóhoz. Egy rövidke pillanatig a szökésen is gondolkozott. Hogy Sengka kapitány irgalmáért könyörög, és a fedélzeten marad. Vagy elbújik. Bármit megtesz, csak újra láthassa Új-Crobuzont. De tudta, hogy ez lehetetlen. Amint fény derülne az eltűnésére, a Szerető parancsba adná, hogy kutassák át a Dreer Samheri hajókat, és a kaktuszok nem utasítanák vissza a kérést. Akkor pedig elfognák, a csomag nem jutna célba, és Új-Crobuzon szörnyű veszélyben lenne.

Ráadásul még mindig nem tudta, miképpen juthatna el a samheri hajóhoz, emlékeztette magát óvatosan.

Halk nesz hallatszott az egyik közeli szobából. Bellis közelebb lépett a zárt ajtóhoz.

A Szerető hangja volt. A szavakat ugyan nem értette, de ezt a határozott, kemény hangot nem lehetett összetéveszteni senki máséval. Mintha gyengéden dúdolgatott volna, mint anya a gyermekének. Halkan, de nagyon intenzíven, és volt valami ebben a hangban, amitől Bellist kirázta a hideg. Kis híján beleszédült a kiszűrődő érzelmek hevességébe.

Bellis a falnak támaszkodott, és csak hallgatta ezeket a hangokat, amelyekhez semmi köze nem volt. Nem tudta volna megmondani, vajon a szerelem vagy valami sokkal zsarnokibb őrület dallama ez. De attól még várt, a tekintetét le sem vette az ajtóról, élősködő módjára, mint a szúnyognémberek, lopott érzésekből próbálta megerősíteni magát.

Néhány perc telt el így, aztán a hang elhallgatott. Bellis távolabb húzódott, éppen akkor, amikor a Szerető megjelent. A nő vonásai most nyugodtak voltak. Látta, hogy Bellis figyeli, és szégyenkezés vagy zavar nélkül állta a tekintetét. Iszamós vércsík szivárgott az arcán egy új vágásból, ami hosszan felszakította az ajka jobb sarka alatt a bőrt, végighasított az állán, és a vállgödre felé futott.

A Szerető felitatta a vér nagyját, csak pár kövér csepp remegett duzzadtan a seb szélén, mint az izzadtság, aztán azok is lefolytak, sötét nyomot hagyva maguk után.

A két nő hosszú ideig csak nézte egymást. Bellis úgy érezte, mintha nem is egy nyelvet beszélnének. A kettejük közötti szakadék mérete megszédítette.

Huszonhatodik fejezet

Aznap éjjel, hosszú órákkal azután, hogy mindenki más elaludt, Bellis felkelt.

Ledobta magáról a takaró helyett használt, átizzadt lepedőt. A kései óra és a sötétség dacára még mindig meleg volt a levegő. Kiszedte Silas csomagocskáját a párnája alól, félrehúzta a függönyt, és lassan, halkan átsétált a csendes szobán, ahol Tanner hevert az ágyán. Amikor elérte a faajtót, nekitámasztotta a fejét, érezte az anyag erezetét a homlokán.

Bellis félt.

Óvatosan kilesett az ablakon, és látta, hogy a kaktusz őr éppen átcammog a téren, ajtótól ajtóig megy, ráérősen ellenőrzi őket, aztán továbbsétál. Kis idő múlva Bellis úgy vélte, ha most kinyitná az ajtót, elszaladhatna anélkül, hogy meghallanák vagy meglátnák.

És aztán?

Semmit sem látott az égen. Nem hallatszott fenyegető, vinnyogó zúgás, nem tűnt fel egyetlen mohó rovarnémber sem. A reteszre tette a kezét, és várt - hátha meglátja vagy meghallja valamelyik nőstény anopheliust, hogy el tudja kerülni őket (könnyebb elbújni, ha tudom, merre vannak), aztán eszébe jutott az a csont-és bőrkupac, amit aznap reggel látott, ami az előző este még élő ember volt. Megdermedt, a keze vaskapocsként feszült az ajtóra.

- Mit csinál itt?

Az érdes suttogás a háta mögül hallatszott. Bellis megpördült, és megmarkolta az alsószoknyáját. Tanner felült, és sötét kis alkóvjából őt bámulta.

Bellis megmozdult, mire a férfi felállt. A csápok szokatlan terhe letekeredett a mellkasáról. Testtartása feszültségről és gyanakvásról árulkodott. Úgy festett, mint aki mindjárt rátámad a nőre. Mégis suttogott, és ebben Bellis talált valami megnyugtatót.

- Elnézést - válaszolta halkan. Tanner is az ajtóhoz lépett, hogy jobban hallja őt, az arca feszültebb és bizalmatlanabb volt, mint amilyennek a nő valaha látta.

- Nem akartam felébreszteni - suttogta Bellis. - Csak... Én csak... Ki kellett... - Hirtelen cserbenhagyta a találékonysága: nem tudta, mit mondjon. Elakadt a hangja.

- Mit csinál itt? - ismételte meg Tanner. Lassan beszélt, mérgesen és kíváncsian, de ragamoll nyelven.

- Elnézést - mondta Bellis még egyszer, és megrázta a fejét. - Úgy éreztem, hogy... - Visszafojtotta a lélegzetét, és újra a férfira nézett, nyugodtan állta a tekintetét.

- Nem nyithatja ki azt a reteszt - válaszolta Tanner.

Lepillantott a nő kezében lévő csomagra, és Bellisnek komoly erőfeszítésébe került, hogy ne próbálja eldugni, és ne is fonja rá idegesen az ujjait, hanem úgy tartsa továbbra is, mintha valami jelentéktelen semmiség volna.

- Mi van, hívja a természet? Erről van szó? Be kell érnie az éjjeliedénnyel, hölgyem. Itt aztán kár szemérmeskedni. Látta, mi történt Williammel.

Bellis kihúzta magát, biccentett, és rezzenéstelen arccal visszasétált az ágyához.

- Aludjon jobban! - szólt még utána Tanner Sack, és lassan visszafeküdt ő is. A két szobát elválasztó függönynél Bellis megállt, és visszanézett rá. A férfi felült, látványosan várt és hallgatózott, úgyhogy a nő a fogát csikorgatva nekilátott.

Egy pár pillanatig csend volt. Aztán Tanner hallotta a kis vízsugarat, a pár vonakodó cseppet, és komoran belevigyorgott a lepedőjébe. Néhány méternyire tőle, a függöny túloldalán Bellis felegyenesedett az éjjeliedény fölül, és merev vonásokkal, dühösen nézett maga elé.

Megszégyenített haragján át is megérzett valamit. Lassan formálódni kezdett benne egy terv, egy ötlet csírája.

A következő nap volt az utolsó, amit az armadaiak a szigeten töltöttek.

A tudósok összeszedték vázlataik és jegyzeteik jókora papírhalmait, és közben úgy nevetgéltek és beszélgettek, mint a gyerekek. Még a hallgatag Tintinnabulum és társai is mintha fellelkesedtek volna. Bellis körül mindenki tervekről és időbeosztásokról beszélt, mintha már el is fogták volna az avankot, csak az még nem vette észre.

A Szerető be-benézett a megbeszélésekre, aztán ment is tovább. Az arcán kemény mosoly játszott, az új seb vörösen, élesen fénylett. Csak Uther Doul maradt nyugodt - Uther Doul és Bellis. Néha összenéztek a terem két végéből. Rezdületlenek voltak, a zsibongó tömeg két mozdulatlan pontja, és egy pillanatig a megvetéshez hasonlatos érzés töltötte el mindkettőjüket.

Az anopheliusok egész nap jöttek-mentek. Nyugodt, remeteszerű békéjük egészen felborult. Nagyon bánták, hogy a jövevények már mennek is, ráébredtek, hogy távozásukkal nemsokára elapad az új elméletek és benyomások forrása is.

Bellis elnézte Krüach Aumot, és most tűnt fel neki, milyen gyerekszerű az öreg anophelius. Nézte, miként csomagolják össze táskáikat, ruháikat, magukkal hozott könyveiket új társai, és megpróbálta utánozni őket, bár neki nem volt semmije sem. Egyszer eltűnt, és nemsokára egy pár ronggyal meg jegyzetpapírokkal tért vissza, amiket egy utazózsákra emlékeztető kötegbe fogott össze. Bellist a puszta látványtól kirázta a hideg.

Mélyen a saját táskájában ott érezte Silas kis csomagját: a leveleket, a nyakláncot, a dobozt, a viaszt, a gyűrűt. Ma éjjel - közölte magával, és érezte, ahogy elönti a pánik. - Ma éjjel, bármi történjen is.

A hátralevő néhány órában a Nap mozgását követte a tekintetével. Késő délután, amikor a fény sűrű lett és lassú, és minden tárgy vaskos árnyékot eresztett, elfogta a rettegés. Mert rájött, hogy semmiképpen sem tudja átverekedni magát a mocsáron és a gyilkos szúnyognémberek birodalmán.

Valaki kivágta az ajtót. Bellis riadtan felkapta a fejét. Sengka kapitány lépett a szobába, mögötte két emberével.

A három kaktuszember keresztbe font karral állt meg a bejáratban. Nagydarab szerzetek voltak, még saját fajuk mércéjével mérve is. Növényi izmaik csak úgy dagadoztak vállövük és ágyékkötőik alatt. A fény ékszereken és a fegyvereken csillant.

Sengka Krüach Aumra bökött vaskos ujjával.

- Ez az anophelius - jelentette ki - nem megy sehová!

Senki sem mozdult. Aztán a Szerető előrelépett.

Sengka viszont nem hagyta, hogy szóhoz jusson.

- Mégis mit gondolt, kapitány? - kérdezte undorodva. - Kapitány? Egyáltalán mi a fasznak szólítsalak, te némber? Mi járt a fejedben? Bassza meg a Nap, eddig úgy tettem, mintha nem is látnám, hogy itt vagytok, pedig dönthettem volna másként is. Még azt is eltűrtem, hogy a bennszülöttekkel beszéljetek, pedig egy ilyen függelemsértésből akár egy újabb kurva Malária Matriarchátus is születhet! - Ez persze túlzás volt, és a Szerető türelmetlenül ingatta fejét, de Sengka csak folytatta. - Türelmesen vártam, hátha eltakarodtak a szigetről a picsába, és erre mi van? Azt hiszitek, ki tudjátok csempészni az egyik szerencsétlent, és én nem tudom meg? Azt hiszitek, elengedem?

- A léghajót átkutatjuk - tette hozzá határozottan. - Bármi, ami a Géppartról származik, bármilyen anophelius könyv vagy irat, a szigetről készült bármilyen heliotípia elkobzásra kerül. - Ismét Aumra bökött, és hitetlenkedve megrázta a fejét. - Asszony, nem ismered a történelmet? El akarsz innen vinni egy anopheliust?

Krüach Aum tágra nyílt szemmel nézte a szóváltást.

- Sengka kapitány - szólalt meg a Szerető. Bellis még sosem látta ilyen elevennek, ilyen élénknek, ilyen fenségesnek. - Senki sem vonja kétségbe, milyen fontos önnek a biztonság, és látjuk, mennyire elkötelezetten teljesíti küldetését. De ön is éppen olyan jól tudja, mint én, hogy ez az anophelius egy ártalmatlan növényevő. És ezen az egyen kívül mást nem áll szándékunkban elvinni.

- Csakhogy én nem engedem meg! - ordított rá Sengka. - Napszarra, ez a rendszer nem ismer kivételeket, és azért nem ismer kivételeket, mert ezt a leckét tanította nekünk a történelem! Egyetlen anophelius sem hagyhatja el a szigetet! Ez a feltétele annak, hogy életben maradhattak! Nincsenek kivételek!

- Kezd fárasztani, kapitány. - Bellis nem tudta nem csodálni a Szerető nyugalmát; hideg volt és kemény, akár a vas. - Krüach Aum velünk tart. Nem áll szándékunkban szembeszegülni Dreer Samherrel, de ezt az anopheliust magunkkal visszük. - Hátat fordított a kapitánynak, és ráérősen elsétált.

- Az embereim a Gépparton vannak... - kezdte a kaktuszember, mire a Szerető megtorpant és visszafordult a férfihoz. Sengka jókora pisztolyt húzott elő, és lazán leeresztette. Az armadaiak csendben álltak. - Képzett kaktusz harcosok - folytatta a kapitány. - Ha dacolni mersz velem, nem hagyod el élve a szigetet. - Lassan, olyan lassan, hogy szinte nem is tűnt fenyegetőnek, felemelte a fegyvert, és a Szeretőre mutatott vele. - Ez az anophelius... Aum, vagy ki..., ő velem jön!

A teremben lévő őrök ugrásra készen álltak. A kezük a kardjuk, íjuk, pisztolyuk fölött lebegett. A repedezett vértű hegpáncélosok, a hatalmas kaktuszemberek tekintete ide-oda cikázott a Szerető és Sengka között, utasításra várva.

De a Szerető rájuk sem nézett. Bellis látta, hogy a tekintetével Uther Doul felé vág.

Doul előresétált, könnyedén a Szerető és a pisztoly közé lépett.

- Sengka kapitány - kezdte azon a csodaszép hangján. Nyugodtan állt, a pisztoly most az ő fejére mutatott, de ettől még békésen nézett fel a nála jó fél méterrel magasabb, sokkal szélesebb kaktuszemberre. Belenézett a fegyver csövébe, mintha csak Sengka szemébe nézne. - Rám vár a feladat, hogy elbúcsúzzam öntől.

A kapitány lenézett, és egy pillanatra bizonytalannak tűnt. Aztán hátrahúzta a szabad kezét, a bicepsze hatalmasra duzzadva feszült meg a bőre alatt, húsos ökle ökölbe rándult, ütésre készen, felborzolt tüskékkel. Lassan mozgott, láthatóan reménykedett benne, hogy nem kell megütnie Doult, csak elég lesz megfélemlítenie.

Doul két kézzel nyúlt előre, mintha csak könyörögne. Megdermedt egy pillanatra, aztán hirtelen felpattanó mozdulatot tett, olyan gyorsan, hogy Bellis, aki pedig várta, tudta, hogy valami ilyesmi lesz a vége, képtelen volt követni. Sengka hátratántorodott, döbbenten kapta a torkához a kezét, ahol Doul merev ujjakkal belebökött (nem erősen, csak figyelmeztetően, de a veszedelmes tüskék között is megtalálta a módját, hogy elakassza a lélegzetét). Most már Doulnál volt a pisztoly is, még mindig az arca felé mutatott, és úgy lebegett két széttárt tenyere között, mintha valami imára válaszul ereszkedett volna oda. A tekintetét nem vette le Sengkáról, valamit suttogott neki, de Bellis nem hallotta, mit mond.

(Bellis szíve a torkában dobog, Doul mozdulatai teljesen letaglózták. Akár brutális, akár csendes a támadás, természetellenes gyorsasága és tökéletessége miatt mintha csak a dolgok alapvető rendje ellen feszülne, mintha az idő vagy a gravitáció éppúgy nem lehetne Uther Doul ellenfele, mint a test.)

A Sengka mögött álló két kaktusz lassan, de dühösen előrelépett. Az övükhöz kaptak, hogy fegyvert rántsanak, mire a Doul tenyerei közé dermedt pisztoly megpördült, és rájuk mutatott, aztán ismét pördült egyet, ezúttal Doul kinyújtott jobb kezében, és először egyenesen az egyikre, aztán (ugyanabban a pillanatban) a másikra mutatott.

(Senki nem mozdul. A három kaktusz iszonyodva nézi ezt a gyorsaságot és önuralmat, ami már-már a thaumaturgia határát súrolja.)

Doul ismét mozdult. A fegyver kiperdült az ujjai közül, és messzire repült. Már fehér kardja volt a kezében. Két csattanás hallatszott, és Sengka emberei gyors egymásutánban fájdalmasan felkiáltottak, elkapták a kezüket a fegyverükről, és felhasított csuklójukra meredtek.

A kard hegye máris Sengka torkának feszült, és a kaktuszemberek rettegéssel és gyűlölettel néztek Doulra.

- Eddig a kardom lapját használtam, kapitány - jegyezte meg Doul. - Ne akarja, hogy megmutassam az élét is!

Sengka és az emberei elhátráltak, kimenekültek Doul elől az ajtón, ki a halódó napfénybe. A férfi az ajtóig követte őket.

A teremben váratlan hang kelt, ritmikus motyogás, diadalittas, álmélkodó vakkantások sora. Bellis emlékezett rá. Hallotta már.

- Doul! - kántálták Armada férfiai és asszonyai. - Doul! Doul! Doul!

Ahogy annak idején a cirkuszban tették, mintha valami istenség lett volna, mintha csak képes lenne teljesíteni minden kívánságukat, mintha egy templomban kántáltak volna. Imádatuk nem volt hangos, de lázas volt, komoran örömteli, és tökéletes harmóniába olvadt össze. Felbőszítették Sengkát, aki csúfolódásnak vette.

Hátrafordult, és mérgesen az ajtóban álló Doulra meredt.

- Nézz csak magadra! - kiabálta dühösen. - Te gyáva féreg, de malacember, te mocskos kis csaló! Miféle démonnal baszattad meg magad a gyorsaságodért cserébe, disznó? Nem hagyod el élve ezt a kurva szigetet!

Aztán hirtelen elhallgatott, és elakadt a szava, mert Uther Doul kilépett a szobából, hiába hitték azt a kaktuszemberek, hogy a szabad ég alatt biztonságban vannak. Az armadaiak levegő után kapkodtak, de a többségük tovább kántált.

Bellis azonnal az ajtóban termett, készen rá, hogy becsapja, ha egy nőstény anophelius be akarna hatolni. Látta, hogy Uther Doul habozás nélkül Nurjhitt Sengka elé lép, és könnyedén tartja a kardját. Hallotta, mit mond.

- Tudom, hogy dühös, kapitány - mondta lágyan. - De uralkodjon magán. Semmi veszedelmes nincs abban, ha Aum velünk jön, és ezt ön is tudja. Soha többé nem tér vissza a szigetre. Azért akarta csak megtiltani, mert érezte, hogy kicsúszik a kezéből az irányítás. Elszámította magát, de egyelőre még csak két harcosa látta.

A három kaktuszember közel állt hozzá. Tekintetük összevillant, majd szétrebbent - láthatóan azon gondolkodtak, le tudják-e rohanni a férfit. Bellist hirtelen félrelökték, és Hedrigall és számos másik armadai kaktuszember és hegpáncélos tódult ki a szabad ég alá. De nem mentek közelebb a négy alakhoz.

- Nem fogja akadályozni, hogy elmenjünk, kapitány - folytatta Doul. - Nem akarja megkockáztatni a háborút Armadával. Mellesleg éppen olyan jól tudja, mint én magam, hogy nem a legénységünket és nem is a vezéremet akarja megbüntetni, hanem engem. De erre nem lesz alkalma.

Bellis ekkor meghallotta a hangot; az anophelius nőstények közeledtének éles sivítását. Levegő után kapkodott, és látta, hogy másoknak is elakadt a lélegzete. Sengka és az emberei sunyin fel-felnéztek, mintha próbálták volna leplezni az érdeklődésüket.

Uther Doul tekintete egy pillanatra sem hagyta el Sengka kapitány arcát. Lecsapó árnyék suhant át az égen, és Bellis összeszorította a száját. A kántálás elhalkult, de halkan azért még folytatódott. Senki sem kiáltott oda a férfinak, hogy veszélyben forog. Ha ők meghallották a közeledő anopheliusokat, akkor Doul biztosan tud róluk.

A sivító szárnycsapások közeledtek. Doul hirtelen odalépett a kapitányhoz, és egészen közelről meredt Sengka szemébe.

- Megértettük egymást, kapitány? - kérdezte. Sengka felordított, és megpróbálta tüskés medveölelésében összezúzni a férfit, de annak keze Sengka arcához kapott, aztán lecsapott, blokkolta a karját, és a következő pillanatban máris pár lépéssel hátrébb állt, a kaktuszember pedig kétrét görnyedve, átkozódva tapogatta szétzúzott orrát, amiből bőven csorgott a nedv. Sengka emberei elborzadt bizonytalankodással nézték a jelenetet.

Doul hátat fordított nekik, és felemelte a kardját, hogy fogadja az első nőstény anopheliust. Bellis levegőt sem mert venni. A szúnyognémber hirtelen vált láthatóvá, kiéhezett alakja átzuhant a sikító légen. A fullánk szinte kirobbant a szájából. A földre huppant, szabálytalan, villámgyors mozdulatokkal, kitárt karral, nyálazva, sóváran szaladt a férfi felé.

Hosszú pillanatokig nem mozgott más, csak ő.

Uther Doul rezzenéstelenül állt, várt, a kardja vízszintesen feküdt a jobbján. Aztán hirtelen, amikor az anophelius olyan közel ért, hogy Bellis már-már szagát is érezhette, olyan közel, hogy a fullánkja szinte már Uther Doul bőrébe fúródott, a férfi hirtelen kinyújtotta a karját, elhúzta maga előtt, és a kard megint vízszintesen és mozdulatlanul hevert, csak a másik oldalán, a szúnyognémber feje és bal karja pedig véresen gurult végig a száraz talajon. A teste lassan rogyott össze. Sűrű, nyákos lé borította Doul pengéjét, a tetemet és a port.

Doul ismét megmozdult, elfordult, felugrott, két kézzel nyúlt fel, mintha csak gyümölcsöt szedett volna, és felnyársalta a második anopheliust (amit Bellis még csak nem is látott), amint az átrepült a feje fölött, aztán megpördülve lerántotta a levegőből, rá a kardja hegyére, és lerázta a földre, ahol a némber még sikítva, nyáladzva tekergett egy ideig, még mindig megpróbálta elérni a férfit.

Bellis undorodó megkönnyebbülésére Doul hamar megszabadította a szenvedéseitől.

Aztán az ég elcsendesedett, és Doul a kardját törölgetve visszafordult Sengkához.

- Többé nem hall sem felőlem, sem a csapatom bármely más tagjáról, Sengka kapitány - közölte a kaktuszemberrel. Az most már inkább félelemmel, mint gyűlölettel meredt rá, és a tekintete a két szúnyognémber véres tetemére villant; mindkettő erősebb volt egy felnőtt férfinál. - Menjen! Fejezzük be itt!

És ismét felharsant a nőstény anopheliusok gyűlöletes hangja. Bellis kis híján felsikoltott, ahogy a további vérontásra gondolt. A zümmögés közeledett, és Sengka szeme elkerekedett. Egy pillanatig még állt, gyorsan körbenézett, tekintetével a kiéhezett szúnyognémbereket keresve. Haloványan még mindig remélte, hátha végeznek Doullal, de már tudta, hogy hiába vár.

Doul nem mozdult, bár a hang egyre közeledett.

- Napszar! - kiáltotta Sengka, legyőzötten elfordult, és intett az embereinek, hogy kövessék. Sietve elügettek.

Bellis tudta, hogy el akarnak tűnni, még mielőtt újabb nőstény anopheliusok érkeznének és pusztulnának el. Nem azért, mert érdekelte őket a szörnyű nőstények sorsa, hanem mert Doul hatalmának a puszta látványa is gyűlöletes volt számukra.

Uther Doul kivárta, amíg a három kaktuszember eltűnik. Csak akkor fordult meg. Visszacsúsztatta a hüvelyébe a kardját, és ráérősen visszasétált a terembe.

A szárnyak hangja most már nagyon közelről hallatszott, de szerencséjükre a szúnyognémberek ezúttal lassúak voltak, és nem érték el a férfit. Bellis hallotta a szárnyak távoldó sivítását - a nőstény anopheliusok szétszéledtek.

Doul visszaért a szobába, és az armadaiak ismét kántálni kezdték a nevét, büszkén és makacsul, mintha valami csatakiáltás lenne. És ezúttal elfogadta a köszöntést, meghajtotta a fejét, és a válláig felemelte a kezét, két tenyerét kifelé feszítette. Mozdulatlanul állt, lesütötte a tekintetét, mintha csak lebegne a kiáltásokon.

*

És aztán ismét éjszaka volt, az utolsó éjszaka, és Bellis a szobájában volt, poros szalmaágyán, Silas csomagocskájával a kezében.

Tanner Sack nem aludt. Túlságosan is felzaklatta a sok izgalom, a harc. Nem hagyta nyugodni a döbbenet sem - lassan tudatosult benne, mi mindent tud már, mi mindent tanult Krüach Aumtól. Csak egy jóval nagyobb elmélet apró szeletkéi voltak, de új tudás, és ehhez társult a tulajdonképpeni megbízatás - mindez megrészegítette. Túlságosan is megrészegítette ahhoz, hogy elaludjon.

És mellesleg várt is valamire.

Éjjel egy és két óra között történt. Az elválasztó függöny félrehúzódott, óvatosan, lassan, és Bellis Coldwine surrant át a szobán.

Tanner szája kemény kis mosolyra húzódott. Fogalma sem volt róla, mit akart a nő előző éjszaka, de egyértelműen nem a dolgát végezni. Félig elvigyorodott, félig felszisszent, ha arra gondolt, milyen apró kegyetlenség volt tőle, hogy ilyen mutatványokra kényszerítette. Utána volt is egy kis bűntudata, bár a gondolat, hogy a hideg, hányaveti Coldwine csak az ő kedvéért volt kénytelen kipréselni magából pár csöppet, azért egész nap mulattatta.

De azt tudta, hogy bármit is tervez a nő, nem sikerült befejeznie, és újra meg fogja próbálni.

Tanner Bellist nézte. A nő nem tudta, hogy ébren van. Az ajtónál állt fehér hálóruhájában, és kibámult az ablakon. Valamit szorongatott. Nyilván az a kis bőrcsomagocska lesz az, amiről annyira próbálta előző este elterelni a férfi figyelmét.

Kíváncsi volt rá, miben sántikál, de a kegyetlenség szikrája is égett benne, mintha közvetve így állna bosszút azért, ahogyan a Terpsichorián bántak vele. Csak ezért nem szólt Doulnak és a Szeretőnek a nő különös viselkedéséről.

Bellis csak állt ott, figyelt, aztán lekuporodott, halkan beletúrt a csomagjába, aztán kiegyenesedett, újra fülelt, megint lehajolt, megint felkelt, és így tovább. A keze tehetetlenül lebegett a retesz fölött.

Tanner Sack felkelt, és hangtalanul odalépett mellé; a nőt túlságosan is lekötötte saját belső vívódása, és nem hallotta meg. Pár méterre tőle megállt, nézte, és egyszerre idegesítette és szórakoztatta a nő határozatlansága, aztán végül megunta, és megszólalt.

- Megint ki kell mennie, mi? - suttogta gúnyosan. Bellis megpördült, és a férfi döbbenten látta, hogy sír.

Gonosz kis jókedve azonnal elillant.

Bellis Coldwine szeméből csak úgy záporoztak a könnyek, de egy hangot sem adott ki. Nehezen szedte a levegőt, és minden remegő, mély sóhaj azzal fenyegetett, hogy zokogásba fordul, de így is csendes volt. Az arckifejezése vad volt és zárkózott, de a szeme lázas és véreres. Úgy nézett ki, mint egy sarokba szorított állat.

Dühösen megtörölte a szemét és az orrát.

Tanner megpróbált megszólalni, de a nő tekintete megrázta, és csak nagy nehezen tudta kipréselni a szavakat.

- Jól van no, jól van - suttogta. - Nem akartam megbántani ezzel...

- Mit... akar... tőlem? - suttogta a nő.

Tanner elszégyellte magát, de nem hátrált meg, hanem lenézett a nő kezében tartott csomagra.

- De hát akkor mi a fene baja van? - kérdezte. - Mit akar? Megpróbál elszökni, mi? Reméli, hogy a sahmeriek felveszik, ugye? - Érezte, hogy beszéd közben felhorgad benne a harag, és egyre nő, amíg a végén már nehezére esett megfékeznie. - Hazafut Rudgutter polgármesterhez, elsírni, milyen csúnyán bántak magával a kalózhajón, mi, kisasszony? Szól nekik Armadáról, hogy aztán megpróbálhassanak levadászni minket, hogy begyűjtsenek engem meg a fajtámat, és visszazárjanak a fedélközbe? Rabszolgának a gyarmatokra?

Bellis sértett, könnyes haraggal nézett vissza rá. Hosszú ideig csak hallgatott, aztán Tanner látta, hogy a rezzenéstelen, feszült arc felszíne alatt megszületik a döntés.

- Olvassa el! - sziszegte a nő hirtelen. Tanner kezébe nyomott egy terjedelmes levelet, és nekiroskadt az ajtónak.

*

- „Hetes státusz”? - motyogta a férfi. - És mi a fasz az a nyílhegy kód? - Bellis nem szólt egy szót sem. Abbahagyta a zokogást. Meredten nézte a férfit, dacosan, mint egy kisgyerek (de most már valami visszatért a tekintetébe, valami kis reménysugár).

Tanner olvasott tovább. Átverekedte magát a kódok sűrűjén, megpróbálta meglelni az értelem ösvényeit, a kis tisztásokat, majd hirtelen és megrázóan világos lett a levél jelentése.

- „A csókmágusok érkezése”? - suttogta hitetlenkedve. - „Kankót féregcsapatokkal eltömíteni”? „Algabombák”? Mi a szar ez az egész? Ez valami kurva invázió, ugye? Mi a szar ez?

Bellis csak nézte.

- Ez - ismételte meg a férfi szavait szánakozás nélkül - valami kurva invázió.

Hosszú, kegyetlenül hosszú másodpercekig hallgatott, aztán mindent elmondott a férfinak.

Tanner hátradőlt, a papírlapot szorította, vakon meredt a pecsétre, és végigfuttatta az ujját a Silas dögcéduláját tartó láncon.

- Tudja, egyvalamiben igaza van - mondta Bellis. Suttogtak, hogy ne ébresszék föl a másik szobában alvó nőt. Bellis hangja halottnak tűnt. - Igaza van! - ismételte meg. - Armada nem nekem való. Látom ám. Hogy azt gondolja: „semmi pénzért nem bíznék meg ebben a belvárosi szukában”.

Tanner megrázta a fejét, próbált volna tiltakozni, de a nő nem hagyta.

- És igaza van. Nem vagyok megbízható. Haza akarok menni, Tanner Sack. És ha kinyithatnék egy ajtót, és egykét lépéssel Borzoslápon lennék, vagy a Bujjaligetben, vagy Mafatonban vagy Busaréten, vagy bárhol Új-Crobuzonban, Szátyárra mondom, nem haboznék.

Tanner arca szinte megrándult a nő hangjában égő vadság hallatán.

- De ez lehetetlen - folytatta Bellis. - És igen, volt idő, amikor mentőexpedíciókról álmodoztam. Elképzeltem, hogy bevitorlázik a haditengerészet, és hazavisz. De ennek két dolog is az útjában áll.

- Haza akarok menni, Sack. De... - Bellis habozott, és meg is roskadt egy kicsit. - De mások is voltak a Terpsichorián, akiknek esze ágában nem lenne így tenni. És tudom, mit jelentene..., magának és a többieknek..., az összes új-crobuzoni újraformáltnak..., ha... megmentenének minket. - Bellis most rezzenéstelenül állta a férfi tekintetét. - És akár hiszi, akár nem, ezt még én sem szeretném. Nincsenek illúzióim Új-Crobuzonnal vagy a deportálásokkal kapcsolatban. Semmit sem tud az én helyzetemről, Tanner Sack. Semmit sem tud arról, vajon engem mi kényszerített annak a kurva ocsmány hajónak a fedélzetére.

- Nem számít, mennyire szeretnék hazamenni - mondta -, tudom, hogy ami nekem a legjobb lenne, az másoknak nem az, és nem is lennék ilyesminek a részese. És ez így is van - tette hozzá hirtelen, mintha saját magát is meglepte volna -, ezt a belső harcot már elveszítettem. Beismerem. Ez az igazság.

- Szóval ki ez a Silas Fennec? - kérdezte a férfi. - És mi ez az egész? - lobogtatta meg a levelet.

- Fennec egy új-crobuzoni ügynök, aki legalább annyira fogolynak érzi magát, mint én. Csak több információval bír - mondta a nő hidegen. - Információval egy kibaszott invázióról.

- Azt akarja, hogy elbukjon a város? - szegezte a kérdést Tannernek - Az istenek köpjék le, megértem, ha nem szereti azt a helyet. Szátyár nevére, miért is szeretné? De valóban azt akarja, hogy Új-Crobuzon elessen? - A hangja hirtelen nagyon kemény lett. - Hát nem maradtak ott barátai? Családja? Nincs az egész kurva városban semmi sem, amit megőrizne? Nem bánná, ha minden a Gengris prédája lenne?

A Wynion utcától egy kicsit délre, Bujjaliget negyedében létezett egy apró kis piac. Kerülőnapon és pornapon szokták tartani a raktárépületek mögötti istállók között. Túl kicsi volt ahhoz, hogy saját neve legyen.

Cipőpiac volt. Használt, új, lopott, tökéletlen és tökéletes árukat kínáltak. Klumpákat, papucsokat, csizmákat, egyebeket.

Pár évig ez volt Tanner kedvenc helye egész Új-Crobuzonban. Nem mintha több cipőt vásárolt volna, mint mások, de szeretett végigsétálni az istállókkal szegélyezett sikátoron, végig a bőrrel és vászonnal borította asztalkák előtt, szerette hallani az árusok kiabálását.

Több kisebb kávézó is akadt abban az utcában, ahol elég jól ismerte a tulajdonosokat meg a törzsvendégeket. Ha éppen nem volt munkája, de akadt egy kis pénze, akkor órákon át elücsörgött a borostyán fedte Boland kávézóban, vitatkozott vagy csak fecserészett Bolanddal és Yvan Curlough-val, vagy Sluchnedsherrel, a vogyanojjal, néha megszánták szegény félkegyelmű Spirál Jacobsot, és vettek neki egy italt.

Tanner számtalan napot töltött el ott, a füst, a tea és a kávé ködébe burkolózva, nézte a cipőket, nézte, ahogy az órák apálya és dagálya átsöpör Boland foltos üvegablakain. De azok az idők elmúltak, Szátyárra, és az élet ment tovább. Nem tért vissza az emlékhez állandóan, mint valami kábítószerhez. Nem hánykolódott éjszakánként éberen csak azért, mert kínozta a honvágy.

De azonnal ez jutott az eszébe, amikor Bellis megkérdezte, hogy nem érdekli-e, ha elesik a város.

Természetesen a gondolat, hogy Új-Crobuzon és az összes ember, akit csak ismert (és akikre jó ideje nem gondolt már), az összes hely, ahol csak járt, mind elpusztul, és elönti a hínárnyok rémuralma (igaz, Tanner számára csak rémálmokként, alaktalan árnyakként léteztek), iszonyattal töltötte el. Természetesen nem kívánt ilyen sorsot a városnak.

De az is megdöbbentette, milyen gyorsan feltolultak benne az emlékek. Semmi intellektuális, semmi ésszerűen végiggondolt nem volt benne. Csak kinézett az ablakon ezen a kemenceforró szigeten, éjjel, és eszébe jutott az a másik ablak, a vastag, foltos üveg és a cipőpiac.

- De miért nem szólt a Szeretőknek? Miért nem hiszi, hogy megpróbálnának segíteni? Miért ne próbálnának üzenni a városnak?

Bellis válla belerázkódott az erőltetett, hangtalan nevetésbe.

- Komolyan azt hiszi - kezdte lassan -, hogy érdekelné őket? Komolyan azt hiszi, tennének bármit is? Talán küldenének egy hajót? Fizetnének a hírvivőnek? Komolyan azt hiszi, hogy vállalnák a kockázatot? Csak úgy lelepleznék a város titkát? Miért tennének bármi erőfeszítést egy olyan város megmentésére, ami elpusztítaná őket, ha a legkisebb esélye nyílna rá?

- Téved - mondta Tanner bizonytalanul. - Éppen elég új-crobuzoni van az Armadára sorozottak között, akit érdekelne az ügy.

- Senki sem tud róla - sziszegte Bellis. - Csak Fennec meg én, és ha beszélnénk róla, akkor meghazudtolnának, bajkeverőnek állítanának be, kidobnának a tengerre, és elégetnék az üzenetet. Az istenek verjék meg, mi van, ha téved? - Addig meredt a férfira, amíg az kényelmetlenül fészkelődni nem kezdett. - Mi van, ha nem törődnek az egésszel? Maga szerint nem hagynák elpusztulni Új-Crobuzont? Nem érti, mekkora a tét? Tényleg megkockáztatná? Tényleg?

Tanner torka kiszáradt. Most ébredt rá, hogy sok igazság van abban, amit a nő mondott.

- Ezért ülök itt és bőgök, mint egy idióta - sziszegte Bellis. - Mert az, hogy eljuttassam ezt az üzenetet, ezt a bizonyítékot a samheriekhez, ez az egyetlen esély rá, hogy megmentsük Új-Crobuzont. Nem érti? Hogy megmentsük! És csak álltam itt dermedten, mert nem tudom kitalálni, hogyan jussak le a partra. Mert rettegek azoktól a kinti nőszörnyektől. Nem akarok meghalni, és közeleg a hajnal, és nem tudok kimenni, de muszáj. És több mint egy mérföld a parti út. - Óvatosan ránézett a férfira, aztán elkapta a tekintetét. - Nem tudom, mitévő legyek.

Hallották, ahogy a kaktusz őr végigsétál a holdfénybe borult városon, egyik háztól a másikig. Tanner és Bellis egymással szemben ültek, a falnak támaszkodtak, a tekintetük összekapcsolódott.

Tanner ismét lenézett a kezében tartott levélre. Rajta volt a pecsét. Kinyújtotta a kezét, és Bellis odaadta a kis csomag többi részét is. A nő ismét ura volt a vonásainak. Tanner elolvasta a samheri kalózoknak szóló levelet is. A jutalom igen bőkezű - gondolta, de nem túlzás Új-Crobuzon megmentéséért.

Új-Crobuzon megmentéséről és biztonságáról volt szó.

Újra átolvasta mindhárom levelet, sorról sorra, gondosan. Armadát egyik sem említette.

Megnézte a kis fityegőt a nyakláncon, a nevet és a jelet. Semmi sem kapcsolta Armadához. Az új-crobuzoni kormány semmiből sem tudhatta, hol találja meg az ügynökét. Bellis szótlanul nézte. Tudta, kicsoda-micsoda Tanner. A férfi érezte, hogy a nőben feltámad a remény. Felkapta a jókora gyűrűt is, és megnézte a bonyolult, inverz pecsétet. Mintha hipnotizálta volna. Több mindent is jelentett számára, akárcsak Új-Crobuzon maga.

Egy ideig csend volt, és Tanner újra meg újra végigtapogatta a tárgyakat, végigfuttatta az ujját a pecsétviasz kis göbén, a gyűrűn, a szörnyű figyelmeztetést hordozó, hosszú levélen.

Emlékezett az újraformálására is, de nem csak az számított. Ott voltak a helyek, az emberek. Új-Crobuzonnak is több arca volt.

Tanner Sack hűnek tartotta magát Tarvízhez, és érezte, milyen szenvedélyesen dolgozik benne ez hűség, de lapult mellette valami szomorú, lemondó szeretet is Új-Crobuzon iránt - valami sajnálkozó vonzalom. A cipőpiac, és még pár dolog. A két érzelem életre kelt, és úgy köröztek egymás körül, mint a halak.

A régi városára gondolt. Elképzelte lerombolva, vízzel elárasztva.

- Igaza van - suttogta lassan. - Több mint egy mérföld az út a Géppartra, le a hegyen és a mocsarakon és az erdőn át, ahol azok a némberek élnek.

Rántott egyet a vállán, és hirtelen a városka másik vége felé mutatott, a sziklahasadékra, és alatta az olajosan fénylő hullámok hátára.

- De a tenger csak pár méterre van.

Ötödik közjáték - Tanner Sack

Nem olyan nagy dolog.

Az ablakon tartom a szemem (Bellis Coldwine mögöttem kuporog, lapul és vár. Ideges, azt hiszem, attól, hogy én játszom a szerepét, de csak úgy ég benne a remény). Várok, amíg az őr elballag a sarkon túlra, el a térről, el a szemünk elől.

Meg ne mozduljon, mondom neki, és nagyon elszántan rázza meg a fejét. El ne mozduljon egy tapodtat sem (most már halogatom, amilyen rémült vagyok én is). Egy izmát se mozdítsa, amíg nem hallja, hogy én kopogtatok.

Neki kell kinyitnia a reteszt. Neki kell figyelnie, hogy egyetlen anophelius se hatoljon be, amíg az ajtó nincs bezárva. Várnia kell, amíg csak vissza nem érek.

Aztán biccentek, és ott van az a bőrzsákja becsatolva, szorosan összehajtva, a víz ellen leviaszozva, a hasamhoz szorítom, mintha egy gyomorlövést markolásznék, és már kihúzta az ajtót, és én kinn vagyok, a csillagfényben, a forró éjszakában, körülöttem mindenütt a szúnyognémberekkel.

Tanner Sack nem tétovázik tovább. Megugrik a városka hátuljában tátongó hasadék felé, ami olyan, akár a végbélnyílás, ahol a szemét a tengerbe távozik.

Lehajtott fejjel, vakon és halálra váltan rohan, majd a sziklába vágott nyílásba veti magát. Az idegei felvisítanak, a teste nagy ívben megfeszül, mert minden porcikája azért küzd, hogy minél közelebb kerüljön a vízhez.

Biztosan szúnyogszárnyak sivítása az, amit hall.

Csak öt másodpercet van a szabad ég alatt. Szél zúg, éjszakai rovarok neszeznek, aztán a lába a tenger fölé erkélyként kiugró, lapos kőre ér. A levegő csendes, és a sötétség még jobban fojtogatja most, hogy a hegyek árnyéktól mocskolt zugába ér. Egy pillanatra megcsúszik a talpa, és habozni kezd, talán a nehezebb, de óvatosabb úton kellene menni, kapaszkodni lefelé, le a tekergő, keskeny kis ösvényen, de túl késő már: a lába kilökte a semmibe, hallani véli a nőstény anopheliusok vinnyogását, és már nem áll a sziklán, már zuhan.

Alatta nincsen semmi, csak a levegő, a több mint tizenöt méternyi levegő, meg a túl gyorsan közeledő, vasként csillanó víz. Látta a tenger mozgását az alatta tátongó szakadékban. És most már maga is tengeri lény, tud olvasni az áramlatok között. Tudja, hogy mély alatta a víz, és mint azonnal kiderül, jól becsülte.

Szorosan összehúzza magát, és nagy csobbanással szétnyílnak előtte a hullámok, kipréselik a tüdejéből a levegőt. A döbbenettől eltátja a száját is, és belélegzi a vizet, átáramoltatja szegény, kiszáradt kopoltyúin, a feje fölött pedig újra összezárul a tenger, magába fogadja a testét. Szívesen látja, akármilyen aprócska kis lény is.

Tanner egy ideig csak élvezkedik, mozdulatlanul sodródik a sötét vízben. Szédítőnek tűnik körülötte a tér, a biztonság. Ide egyetlen szúnyognémber sem jöhet utána (aztán eszébe jut a többi ragadozó, és egy pillanatra kevésbé magabiztos).

Tanner érzi a viaszos zsákocskában lapuló csomag súlyát. A hasához szorítja, és kirúg úszóhártyás lábával. Olyan régen nem úszott már. A víz alatt mintha kivirágozna a bőre, a pórusai bimbóként tárulnának szét.

Nem teljes a sötétség. Miután kitágult a pupillája, különféle formák sejlenek fel előtte a sötétben: látja a sziklákat, az anophelius település szemetét, a nyílt tengerbe vezető hasadékot és a legyőzhetetlen mélységet. Átúszik a sziklanyíláson, és megváltozik körülötte a víz áramlása. A feje fölött úgy rágódnak a hullámok, mint valami fogatlan, agyalágyult vénség.

A célja, útiránya világos. Apró lények úsznak el mellette, kis éjjeli halak. Tanner a csápjaival tapogatózik, inkább a mélyben úszik, amíg csak meg nem találja a sziklák peremét, és aztán a part görbületét követve vág neki. A csápjai bátrabbak, mint ő maga. Kíváncsian dugdossa be őket a lyukakba, mint egy polip; olyan helyekre is benyúl velük, ahonnan riadtan húzná vissza a kezét. Nyilván ezek a függelékek a leginkább vízi részei, és ő elfogadja a vezetésüket.

Elszánt tempózással telnek a percek. A part körüli tengervíznek más az íze, mint Armada nyílt óceánjainak. Ez itt sűrűbb leves. Teljesen átmossa az aprócska életek és halálok íze.

És aztán nagyon hirtelen a rozsda íze tolul a szájába.

Géppart - gondolja Tanner. Megkerülte a sziget vetette hullámokat, és egyenesen beúszott az öbölbe. Tapogatói új holmikat éreznek: lebomló vasat, gépeket, melyeket felmart a tenger. A vasmederben hánykolódó tenger csordultig van fémsókkal, és az íze akár a vér.

Fölötte a holdfényben csillogó tenger tükrén három jókora hajó lebeg, a samheri hajók; eltakarják az a kevés fényt is, ami leszűrődik ide. Kövérkés láncaik kifeszülnek a vízben, a horgonyuk jóval régebbi vastárgyak között kapaszkodik a mélyben.

Tanner felfelé úszik, kiemelkedik érzi, hogy enyhül a víz szorítása. Felemeli a kezét, de szorosan markolja a csomagot. A legnagyobb hajó árnyéka egyenesen előtte remeg a vízen.

A Dreer Samheri kaktuszemberek döbbenten bámulnak rá, úgy tesznek, mintha haragudnának, az öklükkel és tüskés alkarjukkal fenyegetik, de ez csak a látszat. Inkább megzavarta őket ez az elkínzott, újraformált ember, aki felmászott a horgonyláncon, és most csuromvizesen áll a fedélzeten, idegesen kémleli az eget, alig várja, hogy a tengerészek levigyék végre a fedélközbe.

- Hadd beszéljek a kapitányotokkal, cimborák - mondja nekik újra és újra sósvízi nyelven, félve, de elszántan. És miután a fenyegetéseik nem riasztják el, leviszik a hajó gyertyafényes sötétjébe.

Elvezetik a kincstár mellett, ahol a kereskedelemmel és csatában szerzett árut tartják. A konyha mellett fojtogatón megül a rothadt zöldség és a sűrű leves bűze. Átvezetik a ketrecek útvesztőjén is, odabenn mérges csimpánzok sikítanak és rázzák a rácsokat. A kaktuszok túl nehezek, vaskos ujjuk túl ügyetlen a vitorlák kezeléséhez. A csimpánzokat születésüktől fogva erre idomítják, és a füttyentések, kiáltozások alapján könnyed szakértelemmel húzzák fel és rögzítik, oldják ki és vonják be a vitorlákat, anélkül, hogy akár csak sejtenék, mit csinálnak.

Az unatkozó majmokat a szúnyognémberek elől rejtették ide.

Sengka csendben üldögél a kabinjában, és hagyja, hogy Tanner Sack idegesen megszárítsa az arcát és a kezét egy ronggyal. Hatalmas, zöld karja az íróasztalon pihen, a kezét összefonja; most zavarba ejtően úgy néz ki, mint egy emberi bürokrata. Ugyanaz a gyanakvó türelem.

Politikus. Amint meglátja Tanner valószerűtlen alakját, tudja, hogy itt valami furcsa dolog folyik, valami, aminek az armadai hatóságok aligha örülnének. Hátha egyedül is hasznot húzhat belőle, ezért elbocsátja az őröket. Azok mogorván vonulnak ki, a kíváncsiságuk nem csillapult.

Pár pillanatig csend van.

- Akkor hát mondja - kezdi végül Sengka. Nem törődik a formaságokkal, és Tanner Sack (a bőréből csak úgy patakzik a szőnyegre a sós víz, a keze a csomagjára feszül, és az egész férfi csupa félelem és bűntudat, eltölti az árulás, amit nem akar elkövetni) is ehhez tartja magát.

A viasszal bevont bőr és a doboz védelmében minden más száraz maradt.

Odaadja a rövidebb levelet, a hírvivőnek szóló üzenetet, aztán szótlanul vár.

Sengka lassan, figyelmesen végigolvassa, aztán átnézi még egyszer. Tanner vár.

Amikor Sengka végre felnéz, az arca nem árul el semmit (de nagyon óvatosan az egyik oldalra teszi le a levelet).

- És mit kellene leszállítanom? - kérdezi.

Tanner még most sem szól egy szót sem, csak előhúzza a nehéz ládikót, és megmutatja. Kiszedi a gyűrűt és a viaszt, és a nyitott dobozt Sengka felé tartja, megmutatja neki a benne lapuló levelet és a nyakláncot.

A kapitány megnézi a durva láncot, és úgy biggyeszti le az ajkát, mint akit ez ugyan nem győzött meg. A keze a hosszabb levél fölött lebeg.

- Semmi olyat nem viszek el, amit nem olvashatok át előtte - jelenti ki -, hiszen az is állhat benne, hogy „ne törődjetek a másik levéllel”. Gondolom, ez megérti. Csak akkor hagyom, hogy lepecsételje, ha már láttam, mi van benne.

Tanner bólint.

Nagyon sokáig tart, amíg Sengka kapitány végigbogarássza a sűrű, kódolt levelet, amit Silas a városának küld. Nem olvassa el - nem tudja; nem tud eléggé ragamollul. Csak olyan szavakat keres, amik rá vonatkoznának: „kaktusz”, „Dreer Samher”, „kalóz”. Egyet sem talál. Úgy tűnik, ezúttal nem akarják becsapni. Amikor végzett, kérdően felnéz.

- Mit jelent ez az egész? - kérdezi. Tanner kurtán vállat von.

- Nem tudom, kapitány - mondja -, tényleg nem. Én sem értek belőle sokkal többet, mint ön. Csak azt tudom, hogy olyan információ, amire Új-Crobuzonnak nagy szüksége van.

Sengka megértően biccent felé, és végiggondolja a lehetőségeit. Elküldheti a fickót, és maradhat tétlen. Megölheti most (igazán könnyű lenne), és elveheti a pecsétet. Leszállíthatja a csomagot; de úgy is dönthet, hogy nem teszi. Átadhatja a fickót annak az armadai némbernek, a vezérnek, akit ez itt épp látványosan elárul, bár azt maga Sengka sem érti, hogy hogyan vagy miért. De Nirjhitt Sengkát kíváncsiságát felkeltette a helyzet és ez a bátor kis betolakodó. Nem akar neki rosszat. És nem tud rájönni arra sem, hogy kinek dolgozik, hogy ki védi esetleg.

Sengka kapitány nem szívesen kockáztatna meg egy háborút Armadával, de Új-Crobuzonnal még annyira sem. Semmi olyan nincs a levélben, ami minket bajba sodorhatna, gondolja, és bárhogy nézi is, nem lát rá okot, hogy ne vállalja el a megbízatást.

Legrosszabb esetben nem tartják majd meg a levélben ígérteket, ő pedig nagyon messzire eltér a szokásos kereskedelmi útvonalaitól. De ez vajon katasztrófa lenne? A világ leggazdagabb városában lesz, és legalább annyira kereskedő, mint kalóz. Nem lenne jó helyzet, gondolja, mert hát ez az út se nem rövid, se nem egyszerű, de talán mégis megéri? Hogy hátha igaz?

Hogy hátha igaz, hogy a levélben (a város pecsétjével, és egy prokurátor hatalmával) ígérteket megtartják.

Egymás mellett állva zárják le ezt a titkos üzletet. Tanner lepecsételi a hosszú levelet a gyűrűvel. Beleteszi Silas Fennec (vajon ki a fene ez?, merül fel újra a kérdés) nyakláncát a kipárnázott dobozba, és letakarja a két összehajtogatott levéllel. Lezárja a dobozt, aztán még több viaszt önt a nyílásra. Belenyomja régi városa pecsétjét a hűlőben lévő viaszba, és amikor elhúzza a gyűrűt, a város címere apró, zsíros kis domborműként vigyorog vissza rá.

Visszacsomagolja a lezárt dobozt az egyszerű bőrzsákba, Sengka elveszi tőle, és bezárja a saját ládájába.

Egy ideig csak nézik egymást.

- Nem kezdem el sorolni, hogy mit teszek, ha kiderül, hogy becsapott - jegyzi meg Sengka. Igazán abszurd fenyegetés: mindkét férfi tisztában van vele, hogy soha többé nem találkoznak.

Tanner meghajtja a fejét.

- Az én kapitányom - mondja lassan - semmiképpen sem tudhat róla.

Fáj, hogy ezt kell mondania, és folyamatosan emlékeztetnie kell magát a levél tartalmára, és arra, hogy miért titokban kell lépniük. A tekintete határozott marad, állja Sengka kapitány pillantását, nem árul el semmit sem. Az nem kínozza cinkos mosollyal vagy összekacsintással, csak biccent.

- Biztos benne? - kérdezi Sengka.

Tanner Sack bólint. Idegesen néz körbe. Odakint áll a hajóorrban, és retteg az árulkodó szúnyoghangtól. A kapitány elismeréssel nézi Tannert, aki nem fogad el sem ételt, sem bort, sem pénzt. Kíváncsi, mi lehet ez a rejtélyes küldetés.

- Köszönöm, kapitány - mondta Tanner, és megszorítja a kaktuszember tüskés kezét.

Sengka kapitány szótlanul nézi, amint leugrik a korlátról. Váratlan félmosollyal kihajol utána - meglepő módon barátságot érez az elszánt kis emberke iránt. Egy ideig még kint áll a fedélzeten, és nézi a Tanner után maradt hullámokat. És amikor már elsodorta a tenger árja, újra felnéz az éjszakába. Nem zavarja a nőstény anopheliusok zaja sem, úgyis csak körberepülik és megszagolgatják majd, de nem érzik rajta a vért.

Azon töpreng, mit mond majd a tisztjeinek, milyen új parancsokat ad majd másnap reggel, miután az armadaiak elmentek. Szárazon méregeti, hogyan reagálnak majd. Meg lesznek döbbenve. És kérdéseik lesznek.

Tanner Sack kimerülten úszik vissza a sziklahasadékhoz. Felkészül a rettenetes kapaszkodóra a nyaktörő ösvényen, és előre gyakorolja, miképpen kell kirúgnia maga alól a követ - ha a szúnyognémberek jönnének, visszaveti magát a tengerbe.

Boldogtalan. Nem segít az sem, ha arra gondol, hogy muszáj volt megtennie.

Hirtelen azt kívánja, bárcsak olyan lenne a tenger, amilyennek a költők meg a festők hazudják, bárcsak mindent elmosna, és ő újrakezdhetné az egészet, bárcsak minden megújulhatna. A víz úgy zúdul át rajta át, mintha üres lenne, és becsukja a szemét úszás közben, azt képzeli, hogy kimossa a belsejét is.

Tanner ökle a csúf pecsétgyűrűre feszül. Arra gondol, bárcsak kimosódnának belőle az emlékei is, de azok éppen olyan makacsul benne maradnak, mint a belső szervei.

Hirtelen megáll a tenger közepén, tizenöt méterre a felszín alatt lebeg mozdulatlanul, mintha csak egy akasztott ember lenne a fekete vízben. Ez az én otthonom - mondja magában, de nem lel ebben sem vigaszra. Érzi, ahogy eltölti a düh, bár uralkodik rajta; düh és szomorúság és magány. Sékelre és Angevine-re gondol (ahogy az gyakran előfordul).

Elszántan kinyújtja a kezét, széttárja az ujjait, és a nehéz új-crobuzoni gyűrű azonnal megindul a mélybe.

Olyan sötét van, hogy saját világos bőrére is inkább csak emlékszik, látni semmit nem lát belőle. Csak elképzelni tudja, hogyan hullik ki a tenyeréből a gyűrű. Zuhan. Sokáig zuhan. Végül egy kiálló sziklapadkán áll majd meg, vagy egy elveszett gépezeten. Talán a véletlen ráfűzi egy hínár fonalára, vagy egy korall törékeny ujjára húzza - értelmetlen, beteges játék ez is.

És aztán, és aztán... Szétmorzsolja a víz szüntelen mozgása. Nem nyeli el örökre a tenger, ahogy Tanner hinni szeretné, nem vész el örökre. Átalakul. És egy szép napon, évek vagy évszázadok múlva újra felszínre bukkant, talán a tengermély háborgása löki fel. Talán lecsiszolják a legyőzhetetlen áramlatok. De még ha a sós víz ereje teljesen elpusztítja is, ha a gyűrű szétolvad, az atomjai akkor is felemelkednek a fényre és beépülnek a Géppartba.

Akármit mondanak is, a tenger nem felejt el semmit, nem bocsát meg semmit - gondolja Tanner.

Tovább kellene úsznia, és nemsokára tovább is úszik majd: visszatér és csöpögve felmászik a szúnyogvárosba. Kalimpáló csápokkal surran vissza a házhoz, ahol Bellis beengedi (tudja, hogy várni fog rá a nő). És a terv beteljesül és a város (a régi város, az első városa) talán biztonságban lesz. De most még képtelen mozdulni.

Tanner arra gondol, mennyi mindent nem látott még. Hogy mi mindenről meséltek neki, mi minden él még itt a vízben. A kísértethajók, az elolvadt hajók, a bazaltszigetek. A megkövült hullámok fennsíkjai, ahol a víz szürke és szilárd, ahol a tenger is meghalt. Ahol forr a víz. A gessinek otthona. A gőzviharok. A Világseb. És a gyűrűre gondol, ami ott lapul alatta a hínárba rejtve.

Még mind ott van, gondolja.

A tengerben nincs megváltás.

Hatodik közjáték – Máshol

A bálnák elpusztultak. A hatalmas, ostoba vezetők nélkül nehezebb az út.

Fivérem elveszítettük a nyomot?

Sok lehetőség.

Most megint csak a tengerfenék fölött lebegő, sötét testek gyülekezete. Vérmeleg vízen surrannak át.

Körülöttük ideges az összes sósvízi lény. Mérföldekre innen, több száz méterre a tenger felszíne alatt, valami megrengeti a világ kérgét.

Érzitek ezt az ízt?

A tengerben lebegő milliónyi ásványi részecske közül némelyik szokatlanul erős: szilánkos kova (por és szemcse), apró kis olajcseppek, és a sziklanektár erős, földöntúli üledéke.

Mit csinálnak?

Mit csinálnak?

A tenger íze itt emlékekbe ringat. A vadászok képesek megízlelni ezt a nyálat, a világ alatti világ köpetét. Csak csordogál (most már emlékeznek is rá) az érdes torkokból, amiket a mohón szipolyozó fémtornyok vágtak a mélybe, ahol a betonoszlopok mellett a használhatatlan bőrbe és üvegbe burkolt emberek bámészkodnak, és könnyű ellopni és kivallatni és megölni őket.

Az úszó város fúr.

*

Az áramlatok itt útvesztőkre emlékeztetnek, egymással vetélkedve feszülnek kusza hálókba, kicsavart láncokban hordják a mocskot, az íznyomokat nehéz értelmezni, mert itt csak a lebegő kosz maradványai vannak.

Nehéz követni őket.

És mi van a többiekkel? Delfinek (makacsok) vagy lamantinok (lassúak és túl buták) vagy...?

Egyik sem használható magunkra maradtunk.

Persze vannak még mások is, akiket fel lehetne hívni a mélyek mélyéből, de azok nem nyomkövetők. Őket másra lehet használni.

Magukra maradtak, de a vadászok ettől még vadászok. A türelmük rendületlen (nem is ülik ebbe a forró, gyors közegbe), tovább kutatnak, átfúrják magukat az ízek és szennyeződések és pletykák szálain, megkeresik az ösvényt, és végigmennek rajta.

Közelebb vannak a zsákmányukhoz, mint valaha.

De ennek ellenére ez a meleg víz nehéz, ragacsos, viszket és zavarja őket. A vadászok köröznek, szellemnyomokat követnek, hazugságokat, ábrándokat. Nem találják, egyszerűen nem találják a nyomot.

ÖTÖDIK RÉSZ

Viharok

HUSZONHETEDIK FEJEZET

1780. szoluár 9., dokknap, vagy 6/317, a sólyomcsőr kvartó kilencedik markindije. A Tridenten.

Megint beszél velem.

Uther Doul úgy döntött, hogy mi ketten - mik is leszünk? Barátok? Társak? Vitapartnerek?

Amióta elhagytuk a szigetet, a legénység folyamatosan nyüzsgött, mi többiek pedig csendben ültünk, néztünk és vártunk. Zsibbadt vagyok. Amióta Tanner Sack visszaért múlt éjjel - vizesen, sófoltosan, halálra rémülve még ettől a rövid úttól is -, képtelen vagyok megnyugodni. Fészkelődöm a székemen, és arra a drága, fontos levélre gondolok, arra a csúf fémnyakláncra - a felbecsülhetetlen értékű bizonyítékra -, és arra, milyen hosszú út vár még rájuk. Tanner Sack szerint Sengka beleegyezett, hogy leszállítsa őket. Hosszú, kínkeserves út lesz. Remélem, nem gondolja meg magát. Imádkozom, hogy Silas ajánlata kellően csábító legyen.

Tanner Sack és jómagam nem nézünk egymás szemébe. Elkerüljük a másikat, ha találkozunk a Trident fényűző gondolájában, és mindkettőnket megdermeszt a bűntudat. Nem ismerem, és ő sem ismer engem: ebben egyeztünk meg.

Krüach Aumot nézem, azzal ütöm agyon az időt.

Megható látni. Megindító.

Remeg izgalmában és kíváncsiságában. A szeme egészen elkerekedik, ráncos kis záróizma minden egyes lélegzetvétellel kitágul és összehúzódik. Mászkál - nem mondanám, hogy szalad, de sétának nem elég kimért, ellenben igen kapkodó - egyik ablaktól a másikig, meredten bámulja a léghajó motorjait, előresiet a pilóták irányítófülkéjébe, ki a mellékhelyiségbe, fel a hálóterembe, és még feljebb, a ballon gáztömlőkkel teli, hatalmas katedrálisába.

Aum rajtam kívül senki mással nem tud kommunikálni, és azt hittem, egyfolytában engem fog majd nyaggatni. De nem, semmi dolgom nincsen. Beéri a bámészkodással. Nincs más dolgom, mint ülni és nézni, ahogy ide-oda rohangál mellettem, mint egy kisgyerek.

Egész életét azon a szikladarabon töltötte. Most nem tud betelni ezzel a sok mindennel, ami hirtelen körülveszi.

Doul odajött hozzám. Mint korábban (a legelső alkalommal), most is egyszerűen leült velem szemben, könnyedén keresztbe vetette a karját. A tekintete kifejezéstelen maradt. És beszélt hozzám azon az elbűvölő hangján.

Ezúttal megdermesztett a rettegés - mintha csak belém látna és tudná, mit tettem Tanner Sackkel -, mégis nyugodtan szembe tudtam nézni vele, ahogyan azt el is várta tőlem.

Továbbra is meggyőződésem, hogy megértjük egymást, Doul meg én. Ez húzódik a köztünk lévő nyilvánvaló kapcsolat hátterében is. Látja (ebben biztos vagyok), hogy küzdök, mert le akarom győzni a rettegést, ami eltölt, ahányszor csak látom, és tisztel, amiért nem hagyom, hogy eluralkodjon rajtam az idegesség csak azért, mert a legendás Uther Doul társaságában lehetek.

Természetesen valójában más miatt vagyok ideges. Hátha rájön, hogy áruló vagyok. De ez eszébe sem jut.

Hosszú ideig csak szótlanul néztük Aumot. Végül aztán Doul szólalt meg. (Sohasem én töröm meg a csendet.)

- Most, hogy már velünk van - kezdte -, nem hinném, hogy bármi is megállíthatná az idézést. Armada számára hamarosan új korszak kezdődik.

- És mi a helyzet azokkal a sodrásokkal, akiknek nem tetszik ez az egész? - kérdeztem.

- Természetesen akad pár aggályoskodó - válaszolta -, de képzelje csak el... A város pillanatnyilag vánszorog. Ha mi irányítjuk az avankot..., ha befogunk egy ilyen bestiát, semmi sem lehetetlen számunkra. A mostani időnek töredékébe telik megkerülni akár az egész világot! - Elhallgatott, és kurtán félrenézett. - Olyan helyekre is eljuthatunk, ahova most képtelenek lennénk - jegyezte meg jóval halkabban.

Megint utalt valami eddig ki nem mondott titokra.

Silas és jómagam csak a történet felét ismerjük. Nagyobb dologról van itt szó, mint az avank megidézése. Mivel azt hittem, hogy felfedtem Armada titkait, nagyon nem tetszik, hogy hirtelen tudatlannak kell éreznem magam. Nagyon, nagyon nem tetszik.

- A holtak földjére talán? - kérdeztem lassan. - Az árnyékok közé és vissza?

Úgy beszéltem, mintha csak tréfálnék, végigvettem a róla keringő híreszteléseket. Hogy önkéntelenül is kijavítson. Tudni akarom az igazat a tervről, és tudni akarom az igazat róla is.

Doul akkor megdöbbentett. Azt vártam, hogy tesz valami újabb rejtélyes megjegyzést, valami homályos utalást a születésére. De ennél sokkal többet adott.

Nyilván a saját tervének része lehet, hogy valamiféle kapcsolatot építsen ki kettőnk között (nem tudom kitalálni, miféle kapcsolatot), de bármi volt is az oka, sokkal többet adott.

- Ez egy elsuttogott pletykákból összeálló lánc - mondta Doul. Előrehajolt, és halkan beszélt, hogy ne hallhassa más.

- Amikor azt mesélik magának, hogy a holtak földjéről jöttem, akkor a lánc egyik végét látja. A lánc minden egyes szeme tökéletlenül illeszkedik a mellette lévőkhöz, és kicsorog közöttük a jelentés.

Ha nem szóról szóra ezt mondta, akkor valami nagyon hasonlót. Mindig így beszél, monológokban, amiket mintha előre megírt volna. A hallgatásom ezúttal nem dacos volt - mint jó közönség, figyeltem.

- A lánc nálam lévő végén ott az igazság - folytatta. Hirtelen megdöbbentő módon elkapta a kezemet, és két ujjamat csuklója lassú pulzusára helyezte. - Ugyanabban a korban születtem, mint ön. Több mint háromezer évvel a nagy lázadás után... Még mindig rám fogják azt is? A holtak földjéről nincsen visszatérés. - Pulzusa kimérten lüktetett, lassan, mint valami hidegvérű gyíké.

Ezek csak gyerekmesék - gondoltam -, és tudom, hogy nem vagy kísértet. És te is tudod, hogy tudom. Csak azt akarod, hogy hozzád érjek?

- Nem a holtak földjéről - folytatta -, de való igaz, olyan helyről jöttem, ahol a holtak is járnak. Nemes-Cromlechből.

Alig tudtam megállni, hogy ne kiáltsak fel. Abban biztos vagyok, hogy a szemem így is hirtelen elkerekedett.

Ha hat hónappal ezelőtt kérdezel meg, abban sem lettem volna biztos, hogy Nemes-Cromlech egyáltalán létezik. Ködös, félig mesebeli helynek tartottam volna, ahol zombigyárak és arisztokrata holtak léteznek. A hely, ahol a ghoulok mindig éhesek.

Aztán Silas elmesélte, hogy ő járt és élt is ott - és én hiszek neki. De a leírásai még így is inkább álomszerűek, mint pontosak. Ködös és komor látomások.

És most itt van még egy ember, aki ismeri azt a vidéket? És ezúttal nem is csak egy utazó, hanem helybéli?

- Alapvető tévedés azt hinni - folytatta -, hogy Nemes-Cromlech csak a thanatosok hazája. Elevenek is laknak ott. - (Nagyon figyelmesen hallgattam, és megpróbáltam elhelyezni az akcentusát.) - Való igaz, kisebbségben vagyunk. És az élve születettek közül sokan tanyákon vagy ketrecekben nevelkednek, amíg kellően erősek nem lesznek ahhoz, hogy kioltsák az életüket és zombiként térjenek vissza a társadalomba. Másokat az arisztokrácia nevel, amíg nagykorúak nem lesznek, akkor megölik őket, és a holtak társasági köreibe kerülnek. De...

A hangja elakadt, és egy pillanatra mintha magába révedt volna.

- De létezik ott egy Élőpart is. Az a gettó. Ahol az igazi elevenek élnek. Anyám tehetős volt. Mi a jobbik részen laktunk.

- Léteznek olyan munkák, amiket csak az elevenek tudnak elvégezni. Némelyikük kétkezi, és túl veszélyes ahhoz, hogy a zombik épségét kockáztassák miatta; költséges életre kelteni őket, míg az elevenekből mindig lehetséges többet tenyészteni - Doul hangja teljesen érzelemmentes volt. - És azok számára, akik igazán szerencsések, mert az eleven társadalom krémjébe tartoznak, az élőpolgárok és az élőpolgár-asszonyok, az elevenek köznemesi rétegébe, akadnak olyan munkák, amiket a thanatosok számára tabuk tiltanak, és amiből az elevenek tisztességesen meg tudnak élni.

- Anyám elég jól keresett, úgyhogy megengedhette magának, hogy megölesse magát, hogy aztán bebalzsamozzák és újra felélesszék a nekrorvosok. Nem lett valami előkelő, de mégis a thanatosok közé tartozott. Mindenki tudta, hogy Doul élőpolgár-asszony mikor lett Doul holtpolgár-asszony. De én nem voltam már mellette. Én elmentem.

Nem tudom, miért mesélte el mindezt nekem.

- Úgy nőttem fel - magyarázta -, hogy holtak vettek körül. Nem mind szótlan, mint állítják, de sokuk az, és egyik sem hangoskodik. Ahol felnőttem, sokat szaladgáltunk, mi, élőparti fiúk és lányok, rakoncátlanul rohangáltunk az agyatlan zombik, a néhány kétségbeesett vámpyr és az igazi thanatosok, a dzsentrik, a bevarrt szájú, csodaszép ruhájú, kikészített bőrre emlékeztető lichek között. A csendre emlékszem leginkább.

- Nem volt rossz sorom. Anyám köztiszteletnek örvendett, és én jó fiú voltam. Nem bántak velünk rosszul, legfeljebb némi együttérző megvetéssel. Különböző szektákhoz csapódtam, meg bűnözőkhöz és eretnekekhez. De nem keveredtem bele semmi komolyba, és egyik sem tartott sokáig. Két dolog van, amiben az elevenek jobbak a thanatosoknál is. Az egyik a zaj. A másik a gyorsaság. Az elsőnek hátat fordítottam, de a másodiknak nem.

Amikor világossá vált, hogy most nem csak szünetet tartott, hanem befejezte, megszólaltam.

- Hol tanult meg harcolni? - kérdeztem.

- Gyerek voltam még, amikor elhagytam Nemes-Cromlechet - válaszolta. - Akkor még nem így fogtam fel, de gyermek voltam. Fellopóztam a függővasútra, és elhagytam a várost...

Ennél többet nem mondott a dologról. A távozása és Armadára való érkezése között több mint egy évtizednek kellett eltelnie. Azt nem árulta el, eközben mi történt vele, de nyilvánvalóan akkor sajátította el felfoghatatlan képességeit.

Doul elhallgatott, és éreztem, hogy lassan elapad a közlésvágya. Ezt nem akartam. Több hetes elzártság után azt szerettem volna, ha tovább beszél. Esetlen kísérletet tettem az elmés viccelődésre. Nyilván lekezelőnek és frivolnak tűntem.

- És amikor elment, megküzdött a Lidércfő Birodalommal, és győzött, és elnyerte a... hogy is hívják? Valló pengét? - Egyszerű kerámiakardja felé intettem.

Az arca egy pillanatra tökéletesen kifejezéstelen volt, aztán egy töredékmásodpercre gyönyörű mosoly ragyogta be. Nagyon kisfiúsnak tűnik, ha mosolyog.

- Ez egy újabb szóbeszédláncolat - mondta -, aminek a fele elveszett. A Lidércfő rég nincs már, de a Birodalom maradványai Bas-Lagon mindenütt megtalálhatóak. És igaz, hogy a kardom a Lidércfő mesterremeke.

Átküzdöttem magam a lehetséges jelentések erdején. „A kardom lidércfői technikák alkalmazásával készült” vagy „a kardom alakja lidércfői fegyverek formáját veszi alapul” - de nem, elég volt ránéznem Doulra, hogy tudjam, szó szerint értette, amit mondott.

Nyilván kiült a döbbenet az arcomra. Kurtán bólintott.

- Több mint háromezer éves - mondta megerősítésképpen.

Ez lehetetlen. Láttam. Egyszerű, kicsit viharvert, kortól besötétedett kerámiadarab. Ha csak ötvenéves, már az is meglepne.

- És a név... - ismét rám mosolygott. - Egy újabb félreértés. Nagyon hosszú kutatás után találtam rá erre a kardra, és ehhez egy halott tudományág mesterévé kellett válnom. Az emberek Való pengének hívják. Nem vallónak. - Lassan beszélt. - Való lehet; vagy nem. A Való itt nem a valódiságra, hanem a valószínűségre utal. Ez az igazi név eltorzult formája. Egykor sok hasonló fegyver létezett - mondta. - Ma, azt hiszem, már csak ez az egy maradt.

- Ez a Lehetőségek Kardja.

A tudósok a hazaúton is folyamatosan a terveken dolgoztak. Nem becsülték alá a tennivalók nagyságát. A munka java még előttük volt.

A Trident nem azon az úton tért vissza, amelyen érkeztek: Armada továbbhajózott, és most a Bellis számára felfoghatatlan, titokzatos módszerek segítségével egyenesen az új pozíciója felé tartottak.

A léghajó gyorsulni kezdett, mintha a szürke felhők és az eső hajtották volna. Bellis az ablakon bámult kifelé, a fortyogó tengert nézte, és látta, hogy az ég pereme éjfekete.

Vihar közeledett.

Maguk mögött hagyták a leghevesebb, legrosszabb időjárási viszonyokat. A vihar veszedelmes volt ugyan, de nem mozgott igazán gyorsan. Belülről tépte szét magát. A Trident a szélén száguldott, éppen csak az eső pereme sorozta meg, az árnyékával futott versenyt.

Amikor Bellis meglátta a láthatáron Armada szakadozott tömegét, ami lassan folyt szét alattuk a vízen, ismét elképesztette, mekkora. Egy olajfoltra emlékeztetett, szétbontott és újraépített hajók iszamós összevisszasága volt, formátlan, a szélei hol esetlegesek, hol szorosan zártak. A vontatóhajók és gőzösök legyezője, ami több ezer mérföld óta húzta már, most kiszabadult béklyóiból, amíg a város egy helyben állt, és a kis járművek fel-alá pöfögtek, árut szállítottak. Bellisnek ismét eszébe jutott, mennyi üzemanyagot emészthetnek fel. Nem csoda, hogy Armada kalózhajói mindig ki voltak éhezve.

Amikor Bellis meglátta a várost, átható érzelemhullám öntötte el, de azt nem tudta megállapítani, pontosan milyen érzelmekből áll össze.

A város külső pereménél meglátta a Terpsichoriát. És lángoló toronycsúcsáról, a kiáradó hőségben remegő levegőről Bellis könnyedén beazonosította a Sorghum fúrótorony összetett körvonalait is. Hajók nyüzsögtek alatta a tengeren. Ismét fúrt, folyamatosan szipolyozta az olajat és a sziklanektárt a föld évszázados lassúsággal lüktető, magas nyomású ereiből. Armada oda vándorolt, ahol gazdag mezőket talált. A Sorghum a hamarosan bekövetkező, mindent felülmúló thaumaturgikus kísérlethez gyűjtötte az üzemanyagot.

Jobb felől érkeztek Tarvízbe, óvatosan navigáltak át az árbocok között. Alattuk alakok tömege követte kíváncsian a Tridentet; légibricskák és magányos ballonosok, furcsán esetlen külsejű léghajók eredtek hatalmas árnyéka nyomába.

A Trident a Grand Easterlyn kötött ki, ugyanolyan magasan, mint a lebénult Arrogance. Bellis látta, hogy a környező hajókról és a kisebb légi járművekről kíváncsian merednek rájuk az emberek, de a Grand Easterlyt lezárták. A fedélzete szinte teljesen üres volt. Egy kis csapat fegyveres várt rájuk odalenn, élükön a ragyogó arcú Szeretővel.

Bellis látta az arcán az új vágást, a gyógyulóban lévő sebet. A szája bal sarkánál kezdődött, és lekunkorodott az álláról. A tükörképe volt annak, amit a nő Bellis füle hallatára vésett magára.

Amikor a Szeretők meglátták egymást, egy hosszú pillanatig egyik sem szólt, aztán egymáshoz léptek és összeölelkeztek. Egymásba markoltak, szinte tépték egymást. Érintéseik szenvedélyesek voltak és erőteljesek, legalább egy percig ölelték egymást, ha nem tovább. Nem is simogatásnak tűnt a dolog: inkább úgy nézett ki, mintha a Szeretők lelassítva birkóztak, küzdöttek volna. Bellist már a puszta látvány is rettenetesen zavarta.

Végül aztán szétváltak. Bellis elég közel volt, hogy hallja, mit sziszegnek egymásnak. A nő lekent egy pofont a férfinak, belekarmolt az arcába és a nyakába, egyre erősebben.

De amikor az új vágáshoz ért, hirtelen olyan gyengéd lett, mintha egy csecsemőt érintett volna.

- Éppen, ahogy megbeszéltük - suttogta, és megérintette a saját sebét -, pillanatra pontosan, ahogy megbeszéltük! Éreztél? Éreztél? Én esküszöm, hogy éreztelek, kurvára éreztelek... Minden ujjnyit, minden csepp vért!

A faborításos szobát mérnökök és politikusok ősrégi arcképei töltötték be. Bellis nem ismert fel egyet sem, bár új-crobuzoniak voltak, és itt rothadhattak meg ellopott hajójuk falán, értelmetlenül. A hatalmas, patkó alakú asztal körül ott ült Armada szenátusa, és előttük ott sorakozott Tintinnabulum, a Trident tudományos és mérnöki részlegeinek vezetői, és Krüach Aum. A döbbent anophelius mellett pedig ott ült Bellis.

Az armadái szenátus már nyolc éve nem ült össze. De a sodrások vezetői csak a Trident visszatérésére vártak, hogy az armadai történelem ezen meghatározó pontján szavazásra bocsássák a legfontosabb kérdést. A formaságoknak meg kellett felelni.

Minden armadái sodrásnak egyetlen szavazata volt a szenátusban. Némelyik sodrást egyetlen személy képviselt, másokat kisebb csapat. Bellis lassan végigfuttatta a tekintetét a hosszú asztal köré gyűlteken, és megnézte magának az összes vezetőt. Nem volt nehéz beazonosítani őket.

Braginod, Jhour kaktuszkirálynője a tanácsadóival.

Könyvbolyt egy khepri triumvirátus képviselte; ők összedugták a fejüket, intésekkel és khémyai permettel kommunikáltak, amit egy ember szolga fordított sósvízire. Senki sem tudta a nevüket: a sodrást vezető, mindig változó társaság bábjai voltak.

Szinte az asztal túloldalán ült egy szerzetesi csuhás alak: Sütkér képviselője. Mellette egy hatvanas, ápolatlan férfi nyúlt el a székében. Bellis felismerte a plakátokról: Friedrich volt, Közösköd kereskedőkirálya. És mellette még egy férfi, szürke arca csupa seb: Shaddler tábornoka.

Messze Eburaház érkezett a legnagyobb delegációval. Mintha a Demokratikus Tanács jelentős része eljött volna - jókora csapat férfi és nő, különféle fajok képviselői préselődtek egy kiugró kis körbe az asztal mellett, mint a fogaskerék egy foga. Folyamatosan sustorogtak maguk között, és látványos ellenségességgel méregették Tarvíz képviselőit.

A Szeretők az asztal jobb szélén foglaltak helyet. Csak figyeltek, nem beszéltek. Egymás mellett ültek csendesen, az arcuk az erőszak két tükörmaszkja.

És velük szemben, szemében az eburaházi tanácsnokok nyílt ellenségességénél sokkal óvatosabban, sokkal intelligensebben égő tekintettel ott ült egy sápadt férfi, akit Bellis még sosem látott, fekete, egyszerű ruhákban. Az orra széles volt, az ajka nagyon telt. Gyűrűs, csigákba rendeződő haja volt az egyetlen, amit akár árnyalatnyit rendezetlennek lehetett nevezni rajta. Rendkívüli tekintete volt. Sötét és áthatóan tiszta. Hipnotikus.

Bellis enyhén megborzongott, amikor rájött, hogy ez Avarpart sodrásának feje, a Szeretők legnagyobb vetélytársa. Miatta kellett napnyugta utánra halasztani a gyűlést. Ő volt a vámpyr - a Brukolak.

A gyűlést egyértelműen csak formalitásnak szánták, és a fontosabb szereplők már réges-régen meghozták a döntésüket. A viták és az érvek erőtlenek voltak, a kimondatlan szövetségek és ellenségeskedések félig láthatóak. Bellis csak akkor szólalt meg, ha kérdezték, és általában valami nyelvi kérdésről osztotta meg röviden a véleményét.

Öt sodrás támogatta a Szeretők terveit. Könyvboly láthatóan őszintén lelkesedett a tarvízi tervek hallatán; Jhour és Shaddler pedig Tarvíz zsoldjában álltak, és mindent megtettek, amit csak kértek tőlük. Közösködi Friedrich szégyentelenül eladta a szavazatát a Szeretőknek, mert tisztában volt vele, hogy Tarvíz minden más sodrást kivásárolhat.

Csak Sütkér meg Eburaház - ők együtt dolgoztak -, és a Brukolak az Avarpartról - aki senkivel sem szövetkezett - állt a Szeretők ellenében. Öt a három ellen. A tervet akár azonnal végre is hajthatták volna.

- Nem tájékoztattak minket - mondta az Eburaház Tanácsból Vordakine, egy kemény vonású nőszemély, aki épp a Szeretőket ostorozta az őszintétlenségükért. Kétségbeesetten próbálta megingatni Friedrichet vagy a könyvbolyi khepriket. - Nem tájékoztattak minket Tarvíz szándékairól, amikor a fosztogatók visszatértek a crobuzoni fúrótoronnyal, a Sorghummal. Akkoriban mindenki csak arról beszélt, hogy a megnövekedett energia és erő így, az elyktromos generátorok és az olcsó olaj meg úgy. A sziklanektárt még csak meg sem említették. És most úgy tűnik, hogy az olcsó erő már akkor is az avank megidézéséhez volt betervezve! Ki a megmondhatója, mit terveznek akkorra, ha már a kezünkben lesz az avank?

A Brukolak most először húzta ki magát. A tekintetét a Szeretők társaságára függesztette - különösképpen Doulra, tűnt fel Bellisnek.

- No igen, ez itt a kérdés - jegyezte meg váratlanul. A hangja érdes volt, úgy hangzott, mintha kitépték volna a torkából. - Ez itt a kérdés! - Hosszú, villás nyelve elővillant, és Bellis szeme elkerekedett. - Mit terveznek akkorra? Mit tehet valaki egy avankkal? Van határ, ahová egy ilyen lény nem juthat el?

Friedrich, a kereskedőkirály fészkelődött egy kicsit, és köpött egyet. Vordakine könyörgőre fogta, és olyan régi elkötelezettségekre és szívességekre emlékeztette, amikről Bellis mit sem tudott. Nem tudta megváltoztatni a döntését. Friedrich a Szeretőkre nézett, azok rámosolyogtak, és egyszerre biccentettek felé.

Megveszünk - mondták ezzel a mozdulattal -, és ha Eburaház vagy Sütkér vagy bárki más szembe akar velünk szegülni, egyszerűen többet ajánlunk majd, mint bármelyikük. Mondj egy összeget!

A terem túloldalán ülők, akik ellenezték az avank megidézését, hirtelen öregnek és fáradtnak tűntek.

A fúrótorony, a könyv, Krüach Aum maga - a Szeretők tervei, döbbent rá Bellis, sikerre voltak ítélve.

Az éjszakában, az ablakon túl még mindig látni lehetett a vihar. Mérföldekre tőlük dühöngött, de még kurtán fel-fellángoltak a villámok. Most, hogy olyan hatalmak képviselői között ült, amelyeket éppen csak kezdett megérteni, és egy olyan lény szavait fordította, akinek már a faját is kihaltnak hitte, Bellis üresnek és magányosnak érezte magát.

Az utolsók között hagyta el a termet. Ahogy az ajtóhoz ért, felnézett, és Uther Doult pillantotta meg; a férfi elállta az útját, de Bellisnek rá kellett jönnie, hogy egyáltalán nem rá figyel. A terem túlsó végét leste, a szeme és a szája mozdulatlan volt, mint az üveg, tekintete a Brukolak tekintetébe mélyedt.

A Szeretők távoztak. Minden más képviselő elment. Csak Uther Doul és a vámpyr maradt, a kettejük között pedig Bellis.

Kétségbeesetten távozni szeretett volna, de Uther Doul úgy vetette meg a lábát, mint aki harcra készül. Bellis nem tudta kikerülni, és félt megszólalni. A Brukolak vadul tekergőző, kócos hajjal állt, nedves ajkai szétnyíltak, és az a szörnyűséges kígyónyelv a levegőben cikázott. Bellis csapdába esett kettejük között, mozdulatlanul várt. Mintha észre sem vették volna.

- Még mindig elégedett vagy, Uther? - kérdezte a Brukolak. A hangja sosem emelkedett a kellemetlen suttogás fölé.

Uther Doul nem válaszolt. A Brukolak csak hidegen, hümmögve nevetett.

- Ne hidd, hogy ezzel vége, Uther - folytatta. - Mindketten tudtuk, hogy ennek a színjátéknak ez lesz a vége. Nem itt dőlnek el a dolgok.

- Brukolak holtpolgár - nézett rá Doul -, a tervvel kapcsolatos kifogásait tudomásul vettük. Tudomásul vettük, de intézkedést egyik sem igényel. Most pedig, ha megbocsát, vissza kell kísérnem Krüach Aumot és a tolmácsát a szállásukra. - Doul nem vette le a tekintetét a vámpyr sápadt arcáról.

- Észrevetted, Uther? - kérdezte a Brukolak könnyedén. - A többi kis viszálykodó féreg is ráébredt végre, hogy valami van a háttérben, nem? - Lassan elindult Uther Doul felé. Bellis megdermedt. Most már nagyon szerette volna elhagyni a termet. Éveken át az összpontosítás és a hideg önuralom lepleibe burkolta magát. Kevés olyan érzelem tört fel benne, amit ne tudott volna uralni.

Azonban most elöntötte az iszonyat, mert rájött, menynyire megrémíti a Brukolak. Mintha csak pontosan a félelmével egy hullámhosszon zengett volna a hangja.

A terem sötét volt, a gázlámpák kialudtak, csak pár gyertya pislákolt. Bellis semmi mást nem látott, csak a vámpyr magas alakját, ahogy egy táncos könnyedségével mozog (olyan könnyedén, mint Uther Doul), és egyre közelebb ér.

Doul hallgatott. Meg sem mozdult.

- Hallottad Vordakine-t. Azt kérdezte, mi lesz a következő lépés. Mondtam neked, hogy ő a leghasználhatóbb! Lassan kezdenek rájönni, Uther - suttogta a Brukolak. - Mikor mondod el nekik, Uther? Mikor hallhatják ők is a tervet?

- Komolyan azt hiszed - folytatta hirtelen támadt vadsággal -, hogy szembeszállhatsz velem? Azt hiszed, le tudsz győzni engem? Azt hiszed, ez a terv az én beleegyezésem nélkül is működhet? Tudod te egyáltalán, mi vagyok én?

Hirtelen köhögő nyeldeklésre emlékeztető beszédre váltott; mintha a nyelv maga is tiltakozott volna minden egyes kiszökő hang ellen.

Nemes-Cromlech nyelve volt.

Akármit mondott is, Uther Doul jó néhány másodpercig csak elkerekedett szemmel nézte. Aztán ő is megindult előre.

- Ó, igen, Brukolak - mondta Doul. A hangja kemény volt és éles, mint a kő. Úgy nézett át Bellis fölött, mintha a nő ott sem lenne, a tekintete a vámpyrra tapadt. - Pontosan tudom, mi vagy. Mindenki másnál jobban tudom, mi vagy.

A két férfi pár lépésre állt egymástól, mozdulatlanul, és Bellis úgy toporgott köztük, mint egy vonakodó döntőbíró.

- Megadom neked a köznemesi rangot megillető tiszteletet, holtpolgár - sziszegte Doul. - De ugyanúgy nem vagy nemes, ahogyan én sem. Látszhalott vagy, nem thanatos. Elfeledkezel magadról, Brukolak. Elfeledkezel róla, hogy nem ez az egyetlen hely, ahol a fajtád nyíltan élhet. Elfeledkezel róla, hogy van egy hely, ahová a menekültjeitek szökhetnek. Elfeledkezel róla, hogy ahol a holtak uralkodnak, és védelmezik az élőket, senki nem fél a fajtádtól. Elfeledkezel róla, hogy Nemes-Cromlechben is vannak vámpyrok. - A Brukolakra bökött.

- Az elevenek gettója mögött élnek. Viskókban. A nyomornegyedben - tette hozzá, és elmosolyodott. - És minden este, miután leszállt a Nap, előkúsznak a kunyhóik biztonságából, és becsoszognak a városba. Rongyokba burkolt pálcikaemberekként támaszkodnak a falnak. Kimerülten és éhezve nyújtogatják a karjukat. Koldulnak. - A hangja most lágyan és rosszindulatúan csengett. - Könyörögnek az eleveneknek, hátha megesik rajtuk a szívük. És időről időre valamelyikünk megszán benneteket, és szánalomból, megvetésből, saját lágy szívükön szégyenkezve beállunk egy épület eresze alá, és felkínáljuk nektek a csuklónkat. És te meg a fajtád felnyitjátok, majd beleőrültök az éhségbe, csak úgy csöpög belőletek az alázatos hála, és isztok pár mohó kortyot, mielőtt úgy döntünk, hogy ennyi elég lesz, és elvesszük a kezünket, bár ti még sírtok és könyörögtök, csak még egy kicsit, és talán hánytok is, mert olyan régen nem kaptatok vért, hogy a gyomrotok már elszokott attól, amire vágyik, és mi ott hagyunk a porban fetrengve, hadd élvezzétek ki azt a pár kortyot.

- Nemes-Cromlechben pontosan tudjuk, mik vagytok, Brukolak. - Ismét elmosolyodott.

- Narkósok. És némelyikünk ad nektek, mások pedig gyűlölnek, de mind, mind, az elevenek és a holtak egyaránt, szánunk benneteket.

- Úgyhogy ne próbálj megfélemlíteni - mordult fel hirtelen. - Mert igen, Brukolak, pontosan tudom, mi vagy te.

Egyikük sem szólt többet. A két férfi egymástól pár lépésre állt mozdulatlanul. Csak a Brukolak nyelve mozgott, lassan kóstolgatta a levegőt.

Aztán a vámpyr eltűnt.

Bellis pislogott, és ahogy körülnézett, láthatta a felkavart levegő nyomát, az örvénylő, lassan a továbblibbent Brukolak után szegődő porszemeket. A fejéhez kapott. Mit csinált velem - gondolta. - Hogy csinálta? Hipnotizált? Az istenek verjék meg, még Doulnál is gyorsabb...

Ólmos lassúsággal tudatosult benne, hogy Uther Doul őt nézi. Lassan megnyugodott a szívverése, és a lélegzetét is visszanyerte.

- Jöjjön velem - szólalt meg a férfi, és a hangja olyan üres és érzelemmentes volt, mintha nem történt volna semmi, mintha Bellis nem látott volna semmit sem. - Segítenie kell Krüach Aumnak.

Bellis remegése ellenére megpróbált tántorgás nélkül kijutni a teremből, és közben egyre a Brukolak szavain járt az esze.

Hová megyünk? - töprengett, miközben Uther Doult követte.

És mi a terv?

HUSZONNYOLCADIK FEJEZET

Hosszú tétovázás után végül lecsapott a vihar.

A levegő szoros rugóként feltekercselődött tömege kioldódott. Az éjszaka forró volt. Eső ostorozta Armadát. A kötélzet ívben megfeszült, nekicsattant a hajók és házak oldalának. Villámlott és mennydörgött.

Hosszú ideje ez volt az első komolyabb fergeteg, amivel a városnak meg kellett küzdenie, de a lakók gyakorlottan, tapasztaltan néztek vele szembe. A léghajókat gyorsan a fedélzetekre vonták, hogy fedett dokkokban és ponyvák alatt vészeljék át a legrosszabbját. A Grand Easterly fedélzetére kötött Trident túl nagy volt ahhoz, hogy lefedjék, úgyhogy csak esetlenül vergődött, dobálta magát ide-oda a szélrohamokban, hatalmas árnyéka át-átgördült az alatta lévő hajókon és házakon.

A legerősebb hidak és tartókötelek kivételével városszerte az összes átjárót, pallót leengedték az egyik végén, nehogy baj legyen, ha a tenger túl gyorsan vagy túl messze rántja egymástól a hajókat, és elszakadnak egymástól. Vihar idején lehetetlen volt eljutni Armada egyik végéből a másikba.

A belső hajók között hullámzott és vadul rángott a csatornákba szorult tengervíz, de nem tudott tajtékot vetni, a külsőknek veselkedő hullámokat azonban nem kötötték hasonló korlátok. A Bazilio-dokk és Roppantórév szájában lebegő hajókat összehúzták - bezárták az öblöt, így védték a kereskedő-és kalózhajókat, armadaiakat és a vendégeket egyaránt. A városhatáron kívül a hadihajók, vontatóhajók, kalózok sokasága kellő messzeségbe vonult, hogy véletlenül se csapódjanak anyakikötőjük rendezetlen oldalának.

Csak azok, akik alulról védték a várost - a tengeralattjárók, a halemberek, a tengeri sárkányok és Fattyú John, a delfin -, végezhették nagyjából zavartalanul a munkájukat. A felszín alatt lebegtek, úgy vészelték át a vihart.

Uther Doul kinézett a Grand Easterly egyik folyosójának ablakán, majd visszafordult Bellishez.

- Lesz részünk ennél rosszabban is - jegyezte meg. Bellis először nem is tudta, miről beszél. Aztán eszébe jutott a mese Krüach Aum könyvében: az avank megidézése a villámelementálok segítségével.

Igazán pokoli vihart fogunk felidézni, mi? - gondolta.

Az utasításoknak megfelelően Bellis nekiállt megtanítani Aumot a sósvízi alapjaira. Tisztában volt vele, hogy ez alapjaiban mond ellent az anopheliusok féken tartását célzó intézkedéseknek, ellentétes mindazzal, amit Kohnid és Dreer Samher megálmodott. És bármilyen ellenszenves módon tették is, ezeket a szabályokat Bas-Lag történelmének egyik régi, de leghírhedtebb birodalma miatt kellett betartani. Bellisnek emlékeztetnie kellett magát, hogy Aum hím, öreg, és nagyon távol áll attól, hogy bárki számára is fenyegetést jelentsen.

Aum egy matematikus szigorával és logikájával látott neki a feladatnak. Bellisnek kellemetlen meglepetésben volt része, amikor felfedezte, hogy a férfi már meglepően sok szót elsajátított az armadaiak rövid látogatása alatt (el is gondolkodott rajta, vajon az egész szigetet megfertőzték-e nyelvvel).

Az új-crobuzoniak, a jhessulok, a Mandragóra-szigetek lakói, a shankelliek és a perrickiek számára a sósvízi könnyű volt. Krüach Aum azonban a nyelv összetevőiből semmit sem ismert. Nem voltak hasonlóságok a sósvízi és a nemes kettai között sem a nyelvtan, sem a szókincs terén. Ennek ellenére elemeire bontotta a sósvízit, gondosan leírta a főnévragozást, az igeragozást, a nyelvtant. Teljesen más módszert használt, mint Bellis, nem szerepelt benne a megérzés, mivel nem képezték úgy, hogy kifejlődjön benne a nyelvi transz fogékonyságának képessége; de így is gyorsan haladt.

Bellis mohón várta, hogy személye, tudása végre feleslegessé váljon: hogy ne kelljen azzal töltenie az idejét, hogy vég nélkül olyan tudományos szövegeket ír le és olvas föl, amiből csak a nyelvtani viszonyokat érti. Felmentették a könyvtárban végzett munka alól. Most Aum tanítgatásával töltötte a délelőttöket, délutánonként pedig Aum és a tarvízi tudományos bizottság közti tolmácsolással. Egyiket sem élvezte.

Napközben Aummal ment, és esténként néha elkísérte ide-oda a városban, természetesen mindig tarvízi fegyveres őrökkel az oldalán. Mi a fenét tehetnék ez ellen? - kérdezte magától. Elvitte az anopheliust a Croom parkba, és Tarvíz és Jhour és Eburaház forgalmas, színes utcácskáiba és bevásárlóközpontjaiba. Elvitte még a Tengelyfő Könyvtárba is.

Miközben Bellis halkan beszélgetett Carrianne-nel, aki láthatóan őszintén örült, hogy viszontlátja, Krüach Aum fel-alá bolyongott a polcok között. Amikor Bellis odament hozzá, hogy most már indulniuk kell, megfordult, és a nő egy pillanatra őszintén megrémült az arckifejezésétől - olyan ámulat és öröm és fájdalom látszott rajta, mintha vallásos révületbe esett volna. Bellis megmutatta neki a nemes kettai könyveket, és az anophelius megtántorodott, mintha már a puszta gondolat megrészegítette volna, hogy ennyi tudás van elérhető közelségben.

Bellis folyamatos, enyhe szorongással töltötte a napjait a tarvízi hatalmasságok társaságában: a Szeretőkkel, Tintinnabulummal és legénységével, és Uther Doullal.

Hogyan keveredtem ebbe? - kérdezgette magától.

Bellis az első pillanattól fogva elvágta magát a várostól, már azzal is, hogy nyersen, gyógyítatlanul őrizte a sebét. Ebben az elkülönülésben határozta meg önmagát.

Ez nem az otthonom, ismételgette magának újra meg újra, folyamatosan, rendületlenül. És amikor esélye nyílt rá, hogy valamiféleképp kapcsolatba lépjen valódi otthonával, megragadta azt, bármilyen kockázatos volt is. Nem mondott le arról, hogy Új-Crobuzonhoz tartozzon. Felfedezte, hogy szörnyű fenyegetés les a városára, és (nagy veszedelem árán, gondos tervezés segítségével) kitalálta, hogyan lehetne megmenteni.

És valahogy ez a cselekedet, az, hogy a tengeren át is kinyúlt Új-Crobuzon felé, ez volt az oka, hogy még szorosabban kötődött Armadához és a vezéreihez.

Hogyan keveredtem ebbe?

Örömtelenül, üresen felnevetett. Azt tette, ami a valódi otthona érdekeit a legjobban szolgálta, és ennek eredményeképp minden áldott nap a börtönőreinek segédkezhetett abban, hogy hatalmat gyakoroljanak fölötte, és oda vigyék, ahová csak akarják.

Hogyan keveredtem ebbe?

És hol van Silas?

Tannernek minden áldott nap eszébe jutott, mit tett az anopheliusok szigetén.

Nem olyasmi volt ez, amire szívesen emlékezett. Nem volt benne biztos, miként érez a dologgal kapcsolatban. Úgy piszkálgatta az emléket, mintha csak egy seb lenne, és jó adag büszkeséget fedezett fel magában. Megmentettem Új-Crobuzont - gondolta, bár nem igazán hitte el.

Tanner alaposan végiggondolta azt a pár embert, akit hátrahagyott. Az ivócimborákat, a barátokat és barátnőket: Zara és Pjotr és Fezhenechs és Dolly-Ann... Elvont örömmel sorolta a nevüket, mintha csak egy könyv szereplői lettek volna, akiket olvasás közben megszeretett.

Vajon gondolnak még rám - kérdezte magától -, vajon hiányzom nekik?

Maga mögött hagyta őket. Olyan sokáig volt a Vasöböl bűzhödt börtönében, és azon a lélekölő helyen, a Terpsichorián, és aztán olyan hirtelen és hihetetlen módon megváltozott az egész élete, hogy Új-Crobuzon teljesen a megkopott emlékek közé süllyedt.

De attól még az érzések kútja nem apadt el teljesen, nem felejtette el, hogy az a város formálta emberré. Nem kívánta a pusztulását. Nem tudott arra gondolni, hogy az összes férfit és nőt, akit csak ott ismert, lemészárolják. Úgyhogy - bár a puszta gondolat is rettenetesen felkavarta - adott nekik egy búcsúajándékot, bár sosem tudhatnak róla. Új-Crobuzon megmenekült. Ő mentette meg.

Folyamatosan emésztette ez a tudat. Aggasztotta és félénk büszkeséggel töltötte el. Olyan hatalmas dolgot tett; magát a történelmet változtatta meg. Elképzelte a háborúra készülődő várost, ahol sosem tudják meg, ki volt a megmentőjük. Olyan nagy dolog volt, és ő meg itt ült, és ha erre gondolt, kicsit felvonta a szemöldökét, nem tudta, mennyit merengjen ezen egyáltalán, mintha csak egy részlet lett volna egy nagyobb képen.

Nem árulta el Armadát, nem igazán. Senkinek nem lett semmi baja; számukra ez csak lényegtelen apróság - egy kurta éjszakai távollét. Csak pár órát rabolt el tőlük, amíg elosont, hogy figyelmeztesse Új-Crobuzont. És ennek örült. Boldog volt, ha eszébe jutott, mit tett. A magisztrátus és a büntetőgyárak ellenére is.

Megmentette. Ideje volt végleg elbúcsúznia tőle.

Az avank ritka látogatónak számított Bas-Lag tengereiben. A transzplanáris élet apróbb részletei pedig homályosak voltak és bizonytalanok. Sem Tanner Sack, sem a kollégái nem tudták, vajon a Bas-Lagra átmerészkedő lény részleges vagy teljes megtestesülés-e, esetleg a léptékek kavarodása (ahol az avank a maga elemében egyszerű kis egysejtű, egy hatalmas, tengervízzel telt dimenzió apró planktonja), vagy a világok közti kürtőben spontán létrejött pszeudoorganizmus. Senki sem tudta.

Minden tudásukat Bellis Coldwine-tól szerezték, aki felolvasta Krüach Aum kusza kézírását.

Az anopheliust láthatóan letaglózta új környezete, de ez nem befolyásolta az összpontosításban vagy a kérdések megválaszolásában. Aum minden áldott nap elegendő választ adott a munkatársainak ahhoz, hogy tovább tudjanak dolgozni.

Terveket rajzolt nekik, felvázolta a hám körvonalait (nagyobb volt, mint egy csatahajó), a zablát, a kantárokat. Bár a mérnökök nem értettek, hogy az avank pontosan hol és hogyan helyezkedik majd el benne, melyik csat pontosan milyen testrészét fogja, elfogadták Aum szavát, hogy a szerkezet működni fog.

A tanulás és a tervek egyaránt döbbenetes léptekkel haladtak előre. A mérnököknek és a tudósoknak folyamatosan emlékeztetniük kellett magukat, micsoda haladást értek el, és milyen gyorsan száguldottak előre, ráadásul megállás nélkül. Mindannyiuk számára világos volt, hogy Aum nélkül esélyük sem lett volna a sikerre - akármit is gondoltak egykor. Csak most, amikor dolgozhattak vele, most ébredtek rá, mekkora szükségük van a tudósra.

Az iga csuklós illesztékeihez zárt konténerekben dolgozó motorokat tettek, háromfázisú kazánt és mozgást szabályozó, összetett emelőrendszert; ezek mind a mély tenger fagyos sötétjében lebegnek majd, a város alatt felfüggesztett, több mérföld hosszú láncok végén.

És mi lesz, ha valami nem sikerül? Akkor Tarvíz ősi, mélytengeri rétegeit újra kellene építeni.

Hihetetlenül sok tennivaló várt még rájuk.

Tanner szinte dörzsölgette a kezét boldogságában.

Armadának alig egy délelőtt kellett, hogy magához térjen a vihar után: eltakarították a fedélzetekről a törött cserepeket és fadarabokat, újra a helyükre csatolták a hidakat, megszámolták és meggyászolták a pár eltűntet és vízbe fulladtat, akiket a szabad ég alatt kapott az özönvíz.

És amikor ezzel megvoltak, Tarvíz hihetetlen buzgalmát arra fordította, hogy előállítsa mindazt, amire a történelmi tervhez szüksége lehetett.

Öt hatalmas, ősi lánc rejtőzött Armada alatt. Tanner Sack és a társai felkutatták őket, megjelölték a végpontjaikat. Tarvíz teljes ipari kapacitása, és az a néhány üzem, ami Könyvbolyban, Shaddlerben és Közösködben volt, Tintinnabulum és a tervet felügyelő bizottság közvetlen irányítása alá került. Az építési munkálatok elkezdődtek.

A nemrégiben eltérített hajók közül jó néhányat alkatrészre bontandó roncsnak nyilvánítottak. Apránként szedték szét őket. Több ezer férfi és nő lepte el mindet: a szokásos dokkmunkát a szükséges minimum létszámmal látták el, és jókora napidíjat ajánlottak a város összes alkalmi munkásának. A hadihajók külső vasváza, a gőzösök szíjai és belsőségei, a hatalmas, edzettacél árbocok mind le lettek csupaszítva. A hajókat megnyúzták és kibelezték, és a több tonna fémet vagy bárkákon hajózták át, vagy léghajó-konvojokkal szállították a gyárakba.

Az avank hámjának pántjai és csavarjai még a bestia hátán is előző szolgálatuk sebhelyeit fogják viselni. A kohókban az átpofozgatásra alkalmatlan fémet mind beolvasztották.

Armada városa nem thaumaturgiai hagyományairól volt épp híres, de azért akadtak itt is hozzáértő fémthaumaturgok a kalózok között, és most csapatszámra szállták meg a gyárakat. Szorosan együttműködtek a mérnökökkel, titokzatos vegyületeket kevertek a hatalmas olvasztómedencékbe, hogy megerősítsék, könnyítsék, megkössék a fémet. És végre felhasználhatták Tarvíz sziklanektárkészletének egy részét. A hihetetlenül nehéz és sűrű folyadékot kis fiolákban hozták. És amikor kinyitották az üvegcséket, az illata kábító volt, mint a fűszereké és az olajoké. Hideg gyöngyházfénnyel hullámzott az üvegben.

A fémthaumaturgok cseppenként adták hozzá az olvadt ötvözetekhez, és közben varázsigéket mormoltak, hatalommal teli ábrákat rajzoltak kezükkel, feltöltötték, lepecsételték a fémeket.

És miután a fém megdermedt, megmunkálták, és az újabb mágikus folyamatok is befejeződtek, az avank hámjának darabjait tengeralattjárók kezdték el levontatni a helyükre, mélyen a város alá. Egész hadseregnyi búvár dolgozott rajtuk, a vízben színes íveket szikráztattak a khémyai forrasztópákák, víztől lelassult mozdulatokkal csapták oda a kalapácsot, rángatták meg a feszítővasakat.

Semmiből kinőtt, hihetetlen iparág volt ez.

A láncokat a város öt hajójának aljára hegesztették. A könyvbolyi Spire; Jhourban a Saskital; Sütkér főhajója, a hatalmas Tailor's Moan gőzös; a lidércnegyed jókora Wordhoardja; és Tarvíz Grand Easterlyje kapott egyet-egyet. A masszív, öreg hajók tőkesúlyára és meredeken lefelé tartó oldalára hatalmas, templomajtónyi vasív feszült, thaumaturgiával rögzítve és elkendőzve. És mindegyik ívről csónak méretű láncszemek lógtak a mélybe.

Szabadon engedték az őrcápákat. Ezeket a láncokat képtelenség lett volna elrejteni. A pletykák terjedtek - mindenről, ami eddig történt, és arról, mai állítólag eztán fog. Azt rebesgették, hogy Sütkér sodrása megpróbálta elvágni a hajójuk alatt a láncot, hogy keresztülhúzza Tarvíz terveit, de túl erős volt, túl vastag, és túl jól védték a hatalmas bűvigék.

A Grand Easterly gyomrában, egy ablaktalan, hatalmas teremben új gépeket építettek. A fölösleges kazánokat és fejmagasságig felkúszó csöveik használhatatlan kuszaságát eltüntették, mintha csak egy rozsdás erdőt gallyaztak volna le. Amikor aztán a motorok kísértete is eltűnt, két hatalmas, laposra préselt vaskorong bukkant elő a padlóba süllyesztve. Derékmagasak voltak, és jó néhány méter szélesek; vastagon fedte őket a zsír és a por. A hajóhoz kapcsolódó lánc vége volt ez, amit áttoltak az alján, aztán szétkalapáltak és lesimítottak, hogy szilárdan tartson - mindezt évszázadokkal korábban. Most először próbálták ki őket.

Valaki egyszer már előállt ezzel a tervvel - gondolta Tanner Sack. Letaglózta, hány munkaórát, mennyi thaumaturgiát, ipari erőfeszítést, tervezést öltek bele a több emberöltővel korábbi kísérletbe, hogy aztán szándékosan elfeledkezzenek róla.

A láncszem végének két csonkja között Tanner Sack és a kollégái rendkívüli gépezetet kezdtek építeni. Krüach Aum hosszú-hosszú idő alatt véglegesített számításai alapján dolgoztak.

Tanner gondosan átnézte a terveket. A megszerkesztendő motor nem az általa ismert szabályok szerint működött. Hatalmas lesz: az egész termet megtöltik majd a konduló kalapácsok és dugattyúk, amelyeket egy számára felfoghatatlan energia hajt.

A leendő kazánok legaljától kezdte a munkát, és felfelé haladt. A hatalmas lánc csonkjainál indult, beléjük fúrt, olvadt ötvözetekkel itatta át őket, aztán a lyukakba gumi-és kátrányborítású, csuklónyi vastag drótokat ágyazott. Akkora transzformátorokba csatlakoztak, mint Tanner lába, fehér agyagból égetett, bordás oszlopokba, aztán kábelek és szigetelők és differenciálgépezetek bozótjába futottak.

Ez volt a nyugtatógép, ennek a segítségével juttatják le az összetett energiákat a Grand Easterly láncának aljára, be a hatalmas zablába, és abba, amit fogva tart, több mérföldnyire a tenger felszíne alatt. Ez volt a csali. A jutalom és az ostor.

*

A tenger tiszta volt. A víz alatti hatalmas építkezéseket ellepték a búvárok. Az alkatrészeket daruk engedték le a gyárhajókról a mélybe. A nehéz, tömör láncok végén alakot öltött a hatalmas hám, még mindig csak pár méterre a felszíntől kifeszítve; puszta mérete is bántotta a szemet, a formája egzotikusnak és értelmezhetetlennek tűnt, körülötte pedig a környező melegvizű tenger színes halai úsztak, meg tengeralattjárók, homáremberek, búvárruhás munkások, és Tanner Sack maga, mind a víz alatti mozgás álomszerű lassúságával.

Néha mintha valami megremegett volna a víz alatt. A Sorghum fúrótorony lábai eltűntek a tengeralattjáróként lebegő, hengeres vastámasztékokban. A fúrófej egyenesen lefelé tartott, fokozatosan vált egyre homályosabbá a több millió tonnányi víz alatt, eltűnt, átszakította a tenger sziklamedrét, és mint valami szúnyog, úgy táplálkozott.

HUSZONKILENCEDIK FEJEZET

Silas három nappal Bellis megérkezése után bukkant fel.

A nő már várta a látogatását - minden este fél szemmel az ajtót figyelte -, de a férfinak ennek ellenére is sikerült meglepnie.

Bellis aznap este Carrianne-nel vacsorázott. Őszintén kedvelte a volt kolléganőjét; jó megfigyelőnek tartotta, és szerette a humorát. De ennek ellenére, miközben mosolyt kényszerített magára, Bellis magánya mit sem enyhült. Talán meglep? - szegezte magának a kérdést kíméletlenül. - Udvarolsz a magánynak; belőle táplálkozol; te magad gerjeszted.

Visszagondolt rá, vajon miképpen volt ez Új-Crobuzonban, és be kellett ismernie, hogy ottani viselkedése nem különbözött sokban a mostanitól. Itt legalább okot talált az elszigeteltségre; ez volt az üzemanyag, ami hajtotta előre.

Carrianne részletes beszámolót követelt az anophelius szigetről, az időjárásról és a szúnyognép viselkedésének minden apróságáról. Volt valami szomorkás a modorában - akármennyire beletörődött is, hogy Armada fedélzetén tölti az életét, hosszú évek óta nem tette már szárazföldre a lábát, és Bellis történeteitől elöntötte a nosztalgia.

Bellisnek nehezére esett mesélnie az útról. Bár csak most ért vissza, máris úgy emlékezett rá, mintha nagyon régen történt volna minden; a rettegéstől terhes unalom monotóniája, a néha feltoluló, erősebb érzelmek. És persze maradt néhány dolog, amit nem vitathatott meg senkivel. Szándékosan kitérő volt az anopheliusokkal, a samheri kalózokkal és legfőképp Krüach Aummal kapcsolatban.

Mióta tanúja volt az Uther Doul és a Brukolak közötti szóváltásnak, Bellist rettenetesen érdekelte Avarpart uralkodója. Carrianne mindent elmesélt neki, amit csak tudni akart; leírta a sodrás politikai felépítését, a Brukolak keze alá dolgozó vámpyrhadnagyok nyáját, és a sodrás zsigeradóját is.

- Általában olyankor találkozik vele az ember - jegyezte meg Carrianne. Megpróbált tárgyilagos maradni, de Bellis hallotta a hangjában az áhítatot. - Nem mindig, gyakran megesik, hogy az adót valamelyik hadnagya veszi le, de néha ő is ott van. Akkor megvágnak itt, vagy itt, vagy itt - a combjára, a mellére és a csuklójára bökött. - Lekenik valami alvadásgátlóval, és egy üvegedénybe szivattyúzzák.

- Mennyit vesznek le? - kérdezte Bellis iszonyodva.

- Egy litert. A Brukolak az egyetlen, aki teleissza magát. A hadnagyokat szigorúan korlátozzák, csak hígított vért kapnak. Minél többet isznak, annál erősebbek, legalábbis a híresztelések szerint. És még ha a Brukolak gondosan megválogatja is a hadnagyait, mindig ott a lehetőség, hogy egyiknek-másiknak megtetszik a hatalom íze.

- Ha hagyományosan vennék le, egyenesen az érből, akkor esetleg nem tudnának uralkodni magukon, de nem akarnak ölni. És még ha időben el is engednének, akkor is ott a fertőzésveszély. A nyálban. Tehát mindenki, akiből közvetlenül isznak, és életben marad, potenciális vetélytársuk lehetne később.

Bellis Avarpart határánál vált el Carrianne-től (sehol máshol nem lehetnék nagyobb biztonságban - jegyezte meg mosolyogva barátnője), majd hazasétált.

Foghatott volna egy légibricskát is; nem volt erős a szél, és hallotta, hogy odafenn fuvarért kiáltoznak a szolgálatban lévő aeronauták. Két nappal azelőtt, amikor befejezte a napi munkát Aum mellett, szó nélkül a kezébe nyomtak egy köteg zászlót és kőrózsát, és az összeg jóval többre rúgott a könyvtárban keresett heti bérénél.

Fizetésemelést kaptam - gondolta szárazon -, mert Tarvíznek dolgozom.

A tudat, hogy titokban bár, de központi szerepet játszott az egész tervben, a bizonyosság, hogy nélküle Armada nem lenne ott, ahol van, és egyáltalán, a munkája maga akkor is nyomasztotta, ha mindig, minden helyzetben a megfelelő okok alapján döntött.

Nem azért gyalogolt hát haza, hogy pénzt takarítson meg, hanem ismét meg akarta tapasztalni Armadát. Mostanában egész nap be volt zárva egy szobába, számára érthetetlen párbeszédekkel tömték a fejét, és úgy érezte, kezdi elveszíteni a kapcsolatot a várossal. És bármilyen város - mondogatta magánál - jobb a semminél.

Átsétált Shaddler hűvös, csendes utcáin, és a Tolpandy fedélzetén át ért Tarvízbe. Elballagott az építkezéseken és a tetőkön fészket vert, halkan veszekedő majmok alatt; elhagyatott kikötőhelyeken, a kötélzet erdeje alatt járt; a város macskái között (akik ragadozótekintettel figyelték), a nagy ritkán feltűnő kutyák, a rengeteg patkány meg éjjeli állat mellett; tyúkólak sorát hagyta maga mögött; mozdíthatatlanná rozsdásodott mentőcsónakokat és gőzkürtőket, amelyek most virágágyásként nyertek új életet; a lövegállások oldalába vágott otthonok, a vastag ágyúk csövében burukkoló galambok alatt; el a hajótetőkre épített fakunyhók, az árbocok találkozásában emelt, erdei lesre emlékeztető házikók árnyékában; át a gázlámpák, a szerves derengéssel ragyogó vízi lények és az olajlámpások fényén; és át a sötétség különböző árnyalatain, ami az Armadát penészként borító, nyirkos téglasikátorokban bújt meg. Vissza a Chromolith kéményébe épített szobába, ahol Silas Fennec már várt rá.

Bellis teljesen megdöbbent, amikor váratlanul észrevette a sötétben ücsörgő, félhomályos alakot. Önkéntelenül is felszisszent, és elfordult, amíg le nem csillapodott a szívdobogása.

A férfi alaposan megnézte magának. A szeme nagy volt és nyugodt.

- Hogy jutottál be? - meredt rá Bellis. Silas úgy hessegette el a kérdést, mintha csak valami kellemetlen rovar lett volna.

- Még mindig figyelik a lakásodat - válaszolta. - Nem kopogtathattam be csak úgy.

Bellis odasétált hozzá. A férfi mozdulatlan volt, csak az arca és a szeme követte a nő mozgását. Bellis közel lépett hozzá - be a személyes terébe -, és lassan felé hajolt, úgy méricskélte, mint valami különös állatfajtát. Nem aprózta el: hűvösen és nyomasztóan mérte végig. Talán azt akarta, hogy a férfi ijedjen meg, jöjjön zavarba.

De amikor fölé hajolt, mintha katalogizálni próbálta volna a vonásait, Silas elkapta a tekintetét, és hetek óta most először mohón és nyíltan rámosolygott. Bellisnek eszébe jutott, miért is csókolta meg a férfit, miért feküdt le vele. Nem csak azért, mert magányos volt, bár ez is sokat nyomott a latba. De voltak más okai is, amelyek jobban kötődtek Silas személyéhez. És most ugyan egyáltalán nem érzett rá késztetést, hogy megölelje, és már csak árnyéka maradt meg annak, egykor mennyire kedvelte a férfit, azért nem bánta meg, ami kettejük között történt.

Mindkettőnknek szüksége volt rá - gondolta Bellis. - És segített; sokat segített.

Mielőtt elfordult volna, megpaskolta a férfi tarkóját. Silas nyugodtan tűrte.

- Szóval... - kezdte a férfi.

- Megoldottam - válaszolta Bellis. Silas felvonta a szemöldökét.

- Csak így, ilyen egyszerűen?

- Nem, természetesen nem volt ilyen egyszerű. Mégis, mi a fenét képzelsz? De megoldottam.

A férfi lassan biccentett. Amikor megszólalt, érzelemmentes volt a hangja, mintha csak valami tudományos kérdést vitatnának meg.

- Hogyan oldottad meg?

Inkább hogyan oldottuk meg - gondolta Bellis magában. - És valóban megoldottuk? Nincsen rá bizonyítékunk, semmit sem bizonyíthatok.

- Nem tudtam egyedül megcsinálni - kezdte lassan, aztán önkéntelenül kihúzta magát. Letaglózta a Silas arcán fellángoló, döbbent harag.

- Hogy mi?! - kiáltott fel a férfi. - Mi a faszt...? - felpattant. - Mit csináltál, te istenek verte hülye picsa...?

- Ülj vissza! - Most már Bellis is talpon volt, és a dühtől remegő kézzel bökött Silasra. - Hogy merészelsz...?

- Bellis... Mit csináltál?

A nő felháborodva meredt rá.

- Nem tudom - kezdte hidegen -, te miképpen oldottad volna meg, hogy átkelj a kétméteres szúnyogoktól hemzsegő mocsáron, Silas. Nem tudom. Legalább egy mérföldnyire voltunk a samheri hajóktól, ha nem többre, mert ó, persze, samheri hajók azért voltak, ne félj. Nos, hát lehet, hogy te történetesen egy kibaszott kaktuszember vagy, vagy netán egy hegpáncélos vagy mi, de az én ereimben vér folyik, és megöltek volna.

Silas hallgatott.

- Úgyhogy... - Bellis hangja most már nagyon kimért volt -, találtam egy embert, aki el tudott menni a hajókhoz anélkül, hogy veszélyben lett volna, anélkül, hogy felfedezték volna. Egy új-crobuzonit, aki hajlandó volt csendben elintézni az egészet, mert meg akarta menteni egykori otthonát a pusztulástól.

- Megmutattad neki a holmit?

- Természetesen megmutattam. Miért, talán a két szép szememért úszkált volna egy keveset, mert azt mondom neki, hogy fontos?

- Úszott? Az a kibaszott Tanner Sack volt, ugye? Ha alaposan, de tényleg alaposan körülnézel - a férfi hangja most nagyon feszültnek tűnt -, mit gondolsz, találtál volna valakit, aki hűségesebb Tarvízhez, mint ő?

- De megtette - mondta Bellis. - Nem csinált volna semmit, ha nincsen bizonyítékom. Megmutattam neki a levelet, és igen, Silas, hűséges Tarvízhez. Esze ágában sincs visszamenni Új-Crobuzonba. De a fenébe is, szerinted nem hagyott ott barátokat? Szerinted élvezettel tölti el a gondolat, hogy a hínárnyok elfoglalják Új-Crobuzont? Az istenek köpjék le!

- Azok kedvéért, akiket hátrahagyott. Az emlékek kedvéért. Mindegy is. Elvette a dobozt, a pecsétet, a leveleket, és megtette, amit mondtam neki. Ez volt a búcsúja attól a kurva várostól. És ez nem csak az ő búcsúja volt, de az enyém és a tiéd is.

Silas lassan bólintott, mintha beismerné, hogy a nőnek talán tényleg nem volt más választása.

- Odaadtál neki mindent? - kérdezte.

- Igen. De minden rendben ment, nem kell aggódnod. Silas... Sokkal tartozunk Tanner Sacknek!

- De azt tudja... - kérdezte Silas habozva -, hogy én ki vagyok?

- Természetesen nem. - A férfi látványosan megkönnyebbült Bellis szavai hallatán. - Teljesen hülyének nézel? Emlékszem, mi történt a kapitánnyal. Nem akarlak megöletni, Silas. - A nő hangja lágy volt, de hideg. Egyszerű tényeket állapított meg, nem érzelmeket.

Pár percnyi gondolkozás után mintha Silas is döntésre jutott volna.

- Azt hiszem, tényleg nem volt más választásod - sóhajtotta, és Bellis kurtán biccentett.

Te hálátlan kis pöcs - gondolta fortyogva. - Te nem voltál ott...

- És azt mondod, hogy a samherieknél van a csomag? Lepecsételve, szállításra kész? - Most viszont már vadul vigyorgott.

- Megcsináltuk! - mondta. - Megcsináltuk!

- Az előbb is inkább ezt vártam volna tőled - jegyezte meg Bellis gonoszkodva. - Igen, megcsináltuk. - Hosszan egymásra néztek. - Szerinted mikorra érnek Új-Crobuzonba?

- Fogalmam sincs - válaszolta Silas. - Talán el sem jutnak odáig. Vagy eljutnak, de mi semmit sem hallunk a dologról. Megmentjük a várost, és soha nem is hallunk róla biztosat. Talán életem végéig ezen a kurva tengeren keringek, vadul intrikálva, hogy valahogy kijussak róla. De az istenek verjék meg, a tudat, hogy megcsináltuk, megéri, nem? - Lázasan csengett a hangja. - Még ha nem is kapunk visszajelzést, még ha nem is köszönik meg nekünk, azért az valami, hogy tudjuk, hogy megmentettük őket, nem?

De igen - gondolta Bellis Coldwine -, tényleg valami. Ez aztán tényleg valami. - Érezte, hogy lassan elborítja a magány újabb hulláma. - Vajon rosszabb lett most? - kérdezte magától. - Vajon lehet még ennél rosszabb?

Ha sosem tudják meg? Ha átküldenék egy üzenetet az egész világon, ennyi veszéllyel dacolva, csak azért, hogy nyomtalanul elvesszen? És ráadásul ezt soha nem is tudhatják meg?

Ó, istenek - gondolta leverten és döbbenten. - Ennyi volt? Tényleg ez a vége?

- És most mi lesz? - kérdezte Silas. - Velem meg veled?

Bellis megvonta a vállát.

- Mit akarsz? - A hangja inkább volt fáradt, mint megvető.

- Tudom, hogy nehéz - mondta Silas gyengéden -, és tudom, hogy bonyolultabb, mint gondoltuk. Nem várok tőled semmit. De Bellis... Az, amit megosztunk egymással, ami köztünk van... És ne hidd, hogy csak ezért töltöttem veled az időmet! Szeretném, ha barátok lennénk. Tényleg megengedheted magadnak, hogy ne így legyen? Hogy senki se legyen körülötted, aki tudja, hol akarsz lenni igazán?

Bellis nem bízott Silasban, de a férfinak igaza volt: olyasmiken osztoztak, amit senki más nem tudott. Megengedheti magának, hogy elveszítse? Talán évekig kell még ebben a városban élnie (a gondolatba is beleborzongott). Vajon megengedheti magának, hogy senki se legyen, akivel beszélhet az igazságról?

Amikor Silas felállt, kinyújtotta a kezét, tenyérrel felfelé, várakozva.

- Hol az új-crobuzoni pecsét? - kérdezte.

Bellis előre félt ettől a pillanattól.

- Nincsen nálam - válaszolta.

Silas ezúttal nem gurult dühbe, csak halk, de hallható hanggal összezárta a tenyerét, és felemelte a tekintetét, mintha némán azt kérdezné, akkor mi lett vele.

- Tanner volt az. - Bellis lélekben felkészült rá, hogy a férfi nekiugrik. - Beejtette a tengerbe.

- Ez egy gyűrű - jegyezte meg Silas halkan. - Biztonságban van az ember ujján. Nem veszíti csak úgy el. Ő sem veszítette el. Megtartotta, csak az istenek tudják, miért. Talán egy kis emlék otthonról? Vagy valami, amivel zsarolhat téged? Az istenek tudják - megrázta a fejét, sóhajtott egyet, és Bellis hihetetlenül haragudott rá, amiért minden mozdulatából csak áradt az, hogy „csalódtam benned”.

- Most jobb, ha elmegyek, Bellis - mondta. - Óvatos légy... Ne feledd, hogy megfigyelnek. Ne lepődj hát meg, ha nem a hagyományos módon jövök-megyek. Megbocsátanál egy pillanatra?

Leereszkedett a csigalépcsőn. Bellis hallotta, ahogy a lába a fémre ér, és üregesen cseng, mintha ólom csapódna ólomnak. A szokatlan hang felkeltette a kíváncsiságát, de Silas már nem volt ott. Még mindig hallotta léptei halk visszhangját - a lépcsőn siettek lefelé, leértek az aljába, de semmit sem látott. Silas vagy láthatatlan volt, vagy eltűnt.

Bellis szeme enyhén elkerekedett, de még a férfi távollétében sem volt hajlandó megilletődni a képességeitől.

Most már úgy jár-kel, mint egy patkány vagy egy denevér - gondolta. - Nehogy szem előtt legyen. Tanultunk egy kis thaumaturgiát, mi? Lett pár képességünk, egy kis erőnk?

De ettől még zavarodott volt, és egy kicsit meg is ijedt. A férfi távozása kivételesen ügyes és erős varázserőről árulkodott. Nem tudtam, hogy erre is képes vagy, Silas - gondolta. Ismét ráébredt, valójában milyen keveset tud a férfiról. A beszélgetéseik is mintha csak bonyolult játékok lettek volna. Mondhatott Silas bármit, és hiába tudta, milyen sok mindenben osztoznak, Bellis magányosnak érezte magát.

Nem hitte, hogy Tanner Sack megtartotta volna az új-crobuzoni pecsétgyűrűt, bár nem tudta megmondani, miért olyan biztos ebben.

Bellis úgy érezte, mintha várna valamire.

A férfi áll és vár a nő abszurd, magaslati kéményszobájába vezető csigalépcsőn, az üvöltő szélben, és tudja, hogy bárki lesi is a nő ajtaját, őt egyáltalán nem láthatja meg.

A keze a szobrocskán, az összehajtogatott uszony csipkéi mint a torta egymást követő rétegei, kerek, fogazott szája lebiggyesztve mered rá, a nyelve még mindig hideg a csókjától. Most már sokkal gyorsabb; sokkal könnyebben elfogadja a hideg kő villódzó kis nyalakodását, és a szenvedélytelen párzásukból felszabaduló energiákat is sokkal ügyesebben irányítja.

Különböző szögeket zár be az éjszakával. A szobor mutatta meg, hová lépjen, hol állhat meg, a csóknak köszönhetően, olyan helyen vagy olyasféle helyen, ahol fénysugarak keresztezik egymást, és észrevehetetlen lesz, a falak és az ajtók és az ablakok sem veszik észe, amíg ő a sótól bűzlő kis szobor szeretője.

A csók sosem örömteli. De az erő, ami ilyenkor eltölti, ami a kőszörny nyálával költözik belé, az csodálatos.

Kilép az éjszakába, láthatatlanul felbátorodva, titokzatos erők hullámán lovagolva, és elindul megkeresni a gyűrűjét.

HARMINCADIK FEJEZET

Armada lustán hevert a napfényben. Egyre melegebb lett az idő.

A lázas munka pedig csak folyt, és a víz alatt lassan egyre szilárdabb formát öltött az avank hámja. Először csak szellemként lebegett, a hámok és a fa tartóelemek körvonalai látszottak belőle, mint egy felfoghatatlan épület első vázlata. Aztán ahogy teltek-múltak a napok, kicsivel tárgyiasabb lett, az összetett ívek és gépek valahogy valószerűbbnek tűntek. A munkások hihetetlen erőfeszítése növelte. A város mintha hadigazdálkodásra állt volna át, az ipar és az erőforrások minden cseppje ide összpontosult. Az emberek megértették, hogy nyaktörő sebességgel vágtatnak egy új korszak felé.

A hám mérete mindig megdöbbentette Tanner Sacket. Ott sötétlett a város aljától soha el nem szakadó hulladékevő halak ökoszisztémája alatt, és sokkal, sokkal hosszabb volt, mint bármelyik hajó. Még a Grand Easterly is eltörpült mellette, úgy imbolygott a hám fölött, mint egy fürdőkádba való játék. És a zablát pár héten belül be kellett fejezniük.

A munka egy percre sem állt meg. A sötétben a khémyai világítás köpködő fényei és a hegesztőpisztolyok villogása vonzotta az éjszakai halakat. Körbevették a láncokat és a búvárcsapatokat, egész halrajok meredtek rájuk kidülledt, fénybűvölt szemekkel.

Akadtak mozgatható részek és illesztések, meg régi léghajókból kiboncolt, gumírozott gáztömlők. És légmentesen lezárt motorok. De összességében az egész csak egy nagy iga volt, és a láncok és az összetevők több mint negyed mérföld hosszan terültek el.

Egyik hajót a másik után belezték ki, kirángatták a belsejüket, kitakarították, beolvasztották őket. A város körül járőröző hadihajók és kereskedőbárkák sorát is megritkították. Füst gomolygott a feláldozott hajók körül, és hegesztőpisztolyok sziszegtek.

Amikor Sékel egy este Tarvíz tatja felé ballagott, Bellis házához, elnézett a látóhatár felé, és egy félig lebontott hajót látott a város szélén. A Terpsichoria volt az: a körvonalai megtörtek, szétmorzsálódtak, a hajóhíd, a felépítmények túlnyomó része, a fedélzet eltűnt, fém belsőségeit már el is vitték a gyárakba. A fiú megtorpant. Nem kötődött a hajóhoz, nem esett kétségbe - csak megdöbbent, bár nem tudta volna megfogalmazni, miért.

Lenézett a lába alatt locsogó vízre. Nehéz volt elhinni, mi történik, milyen hatalmas erőfeszítések folynak, hogy ott lent az egyik láncszemet a másik után illesztik össze hosszú sorban a város szövete alatt.

Bellis életében számos nyelvnek jutott ideiglenesen fontos szerep. Lelkesen tanulta újra a mesterségét: a névtelen technikát, amivel külön kis zugokra osztotta az elméjét, elválasztva egymástól belső szótárait; a nyelvi transz, amit Kátrányszáj óta nem is használt.

Aum gyorsan haladt a sósvízivel. Tehetséges tanítványnak bizonyult.

A Tintinnabulummal és más kutatókkal folytatott délutáni megbeszélések során Aum - Bellis őszinte örömére - nem egyszer elkapott egy-egy kérdést, még mielőtt Bellis lefordíthatta és leírhatta volna. Néha még a válaszait is maga az anophelius írta le, egyszerű sósvízi megfogalmazással.

Ez bizonyára teljesen elképesztő lehet neki - gondolta Bellis. A sósvízi az első nyelv, ahol tisztában van az írott és beszélt változat különbségével. Az elgondolhatatlan volt számára, hogy a nemes kettait hallhatná is - értelmetlen fogalom. Biztosan döbbenetes fogalmi ugrás lehetett, amikor sósvízi kérdéseket hallott, és ugyanazon a nyelven írta le a válaszokat, de könnyedén kezelte.

Bellis nem kedvelte meg Krüach Aumot. Fárasztónak találta az anophelius folyamatos, elkerekedett szemű kíváncsiságát, és nem érzett alatta erős egyéniséget. Zseniális, unalmas fickó volt, akit a kultúrája koraérett gyermekhez hasonlóvá nevelt. Bellis örömmel nézte, milyen gyorsan sajátítja el védence Armada nyelvét; gyanította, hogy ő nemsokára már fölösleges lesz.

Minden nap a nemes kettai és a sósvízi bűvkörében élt.

A saját fejében őrizgette a ragamollt. Sosem tartozott azok közé a tudósok közé, akik azon a nyelven gondolkoztak, amit éppen használtak. Silas volt az egyetlen, akivel az anyanyelvén beszélhetett, ha nagy ritkán sikerült vele találkoznia.

Aztán egy szép napon egy negyedik nyelv is belépett az életébe rövid időre. A csender - népszerűbb nevén a holti. Nemes-Cromlech nyelve.

Még mindig nem értette, Uther Doul miért beszélgetett vele az anyanyelvéről. Az Aummal töltött nyelvórák egyike után a férfi megkérdezte, szerete új nyelveket tanulni, és Bellis őszintén megmondta neki, hogy igen.

- Szeretne hallani egy kis csendert? - kérdezte Doul. - Elég ritkán van rá lehetőségem, hogy a saját nyelvemet beszéljem.

Bellis döbbenten egyezett bele. Aznap este elkísérte a férfit a Grand Easterly fedélzetére, a lakrészébe.

A csender hangjait a torokban képezték; halkan vakkantgatós nyelv volt, elnyelt hangzókkal és precízen időzített szünetekkel, amik legalább olyan fontos szerepet játszottak, mint a hangok maguk. Doul figyelmeztette Bellist, hogy ez a furcsa árnyalatok nyelve. A thanatos nemesség jelentős részének bevarrták a száját, másoknak már túlságosan is elrothadt a hangképző szerve; a csendernek nemcsak írott, hanem kézzel és tekintettel beszélt változata is létezett.

Bellist lenyűgözte ez a nyelv, és szinte megdermesztette Uther Doul előadásmódja. A férfi a maga csendes, nagy önuralomról árulkodó módján lelkesen szavalt el neki hosszú részeket valamiből, ami leginkább költészetnek hangzott. Bellis ráébredt, hogy nem a nyelvet kell megtanulnia, hanem Uther Doul hallgatóságává kell válnia.

Ha Doul közelében tartózkodott, még mindig volt benne valami nyugtalanság a többi érzelem mellett. Az izgalom mellett.

A férfi szótlanul a kezébe nyomott egy pohár bort. Bellis ebből rájött, hogy szeretné, ha maradna még. Ült, lassan kortyolt, és várt; körülnézett a férfi szobájában. Valami rejtett erődítményre számított, de Doul lakrésze ugyanolyan volt, mint több ezer másik Armadán. Kopár: egy asztal és két szék, egy bezsaluzott ablak, egy láda, egy kis fekete-fehér kép a falon. Az ablak alatt egy fegyverállvány állt, rajta ismerős és titokzatos fegyverekkel; a szoba sarkában pedig egy összetett hangszer, húrokkal és billentyűkkel, mint egy hárfa és egy harmonika furcsa keresztezése.

Amikor talán egy perc is eltelt már, és Uther Doul még mindig nem szólalt meg, Bellis törte meg a csendet.

- Nagyon... érdekes volt, amit a fiatalságáról mesélt - mondta. - Beismerem, korábban abban sem voltam biztos, hogy Nemes-Cromlech valóban létezik... Amíg nem találkoztam önnel. De azt hiszem, attól eltekintve, hogy a holtak birodalmából jött, és legyőzte a Lidércfő Birodalmat, nem ismerek több legendát önről. - Nem volt nagy gyakorlata a viccelődésben, de a férfi enyhén felvonta a szemöldökét, mutatva, hogy jól szórakozik rajta. - Nagyon nagyra értékelném, ha többet is mesélne arról, mi történt önnel, miután elhagyta Nemes-Cromlechet. Kétlem, hogy valaha is találkoztam bárkivel, aki ilyen sokat utazott. Járt esetleg valaha...? - elhallgatott, hirtelen ideges lett, de a férfi válaszolt.

- Nem. Sosem jártam Új-Crobuzonban - mondta. Mintha tépelődött volna, bár ezt nála nehéz volt eldönteni.

- Nem biztos benne, hogy elhiszi, amit a kardomról mondtam, ugye? - kérdezte hirtelen. - Nem hibáztatom érte. Arra gondolt, hogy egyszerűen nem lehet ilyen régi. Mit tud a Lidércfő Birodalomról, Miss Coldwine?

- Nem sokat - válaszolta Bellis.

- Természetesen azt azért tudja, hogy semmilyen szempontból nem voltak emberek... Vagy kheprik vagy vogyanojok, kószák, vagy bármi más. Nem voltak xenók úgy, ahogy a kifejezést általában használni szoktuk. Minden nyomat és leírás, amit netán látott, természetszerűleg hamis. A kérdésre, hogy hogy néztek ki, nincs egyértelmű válasza. Ez a fegyver... - az öve felé intett - ...olyan egyértelműen emberi kézre termett, hogy talán azt hitte, hazudtam az eredetéről.

Persze Bellis egy pillanatig sem gondolkozott el azon, miként kellene kinéznie a Lehetőségek Kardjának, és ezt Uther Doul is nyilvánvalóan tudta.

- Nem a kardot látja - folytatta a férfi lágyan -, csak egy aspektusát. Szövegösszefüggésben kellene rá gondolnia... Mint a Lidércfővel kapcsolatban olyan sok mindenre. Jól sejtem, hogy olvasott valamennyit a Birodalmi Kánonból, ugye? Még ha csak fordítások fordításainak a fordításait is, az összes sokat sugalló hozzácsapódott és kimaradt résszel és kommentárral is, be kell ismernie, hogy van benne néhány döbbenetes rész. Különösen a Fátyolszöveg - tette hozzá, és belekortyolt a borába.

- Némelyik részt úgy állítják be, mintha a Lidércfő Bas-Lagra érkezésének legkorábbi napjairól, a Birodalom előtti időkről szólna. - Bellisre nézett. - Úgy van - mondta, mintha a nő vitába szállt volna vele. - Az érkezésének. A Lidércfő nem ennek a világnak a szülötte volt!

Bellis ismerte a legendát.

- Van egy különös rész - merengett el Doul (Bellis most jött rá, milyen megnyugtatóan kezdi elringatni a férfi hangja, és válogatott szidalmakat vágott saját fejéhez). - A nap versei. Talán ismeri. „Félelmetesen, farokcsapásokkal, világok síkja fölött átúszva, gömbökön túl, fények az éj sötétjében.”

- Ez írja le a Lidércfő útját... Bárhonnan is jöttek Bas-Lagra. Egy fémhal gyomrában úsztak át a csillagok sötét tengerén. De ami ennél is sokkal izgalmasabb, az a saját világuk leírása, amikor arról esik szó, honnan is jöttek. Gyakran megfeleltetik a pokolnak.

Uther Doul csak ült az ágy szélén, és egy ideig nem szólalt meg.

Ezért vagyok itt? - gondolta Bellis hirtelen. - Tényleg erről akar beszélgetni? - Akár egy kisfiú, mintha akarta volna, hogy ott legyen, de nem tudta volna, most mégis mihez kezdjen vele.

- Leírja, hogy a reggel „olvadt vaszuhatagokkal és tűzfalakkal” köszönt be - mondta végül Doul. - Az egész keleti ég olyan fénnyel és hővel ég, hogy aki ránéz, akkor is megvakul, ha a tenger fenekén rejlik, és meggyullad maga a levegő is, elégnek a hegyek, cseppfolyós lesz a fém. Sokkal, sokkal nagyobb a forróság, mint akár egy kohó szívében. Felvirrad a reggel, és megperzselődik a világ.

- Pillanatok alatt felnyúlik és meggörbül a hőség fala, föléjük hajol, mindent beterít, eltakarja az eget, és kiéget a levegőből minden részecskét. És aztán ahogy telnek, múlnak a percek, a tűz lankadni kezd, míg lassan látható nem lesz a széle is, és egy tüzes korong az. A hőség is kezd alábbhagyni, bár az óceánok helyén még mindig olvadt vas zubog.

- Az ég tüze egyre távolodik, nyugatra tart, ahogy telik a nap. Délelőttre a korong még jobban összemegy, és már csak a Nap az, és kis híján a horizont túloldalán van. Délre már sokkal kisebb, és a vidék nagyon hideg.

- És hideg lesz... Hidegebb, mint bármi, amit el tudnánk képzelni. A világot jég és zúzmara vastag rétege borítja, maguk a gázok, maga az éter halmozódik fel, és hegyekbe, falakba tornyosul, kőnél is keményebbre dermed.

Halványan rámosolygott Bellisre.

- Ez volt a Lidércfő otthona. Képzelje csak el, miféle lényeknek kellett itt élniük, miféle lények élhettek egyáltalán egy ilyen helyen; és mennyire vágyhattak a megnyugvásra! Ezért jöttek el.

A nő nem szólt egy szót sem.

- Tudja, hogy miről beszélek - kérdezte Doul -, ha a Meghasadt Országgal kapcsolatos elképzeléseket emlegetem?

Bellis összevonta a szemöldökét, aztán hirtelen bólintott.

- Új-Crobuzonban mi azt... - a fordításon gondolkozott. - Töredezett Föld Elméletnek hívjuk. Volt egyszer egy barátom, aki tudós volt. Mindig ilyenekről beszélt nekem.

- A Meghasadt Ország, túl a lehetetlen tengeren - bólintott Doul. - Fiatalkoromban hosszú ideig tanulmányoztam mítoszokat és kozmogóniát. Töredezett Föld, Lidércfő Birodalom, A nap versei.

- A Lidércfő a mindenség keleti pereméről érkezett. Elhaladtak az égen keringő sziklagömbök mellett - a végtelen síkján az egy másik, titokzatosabb világ, mint a miénk -, és ide jöttek, mert itt az éghajlat olyan gyengéd volt, hogy az nekik gyógyírnak tűnhetett: végtelen, balzsamos kora délelőtt. És nem az ő szabályaik szerint működött. Megkérdőjelezhető volt a természete.

- Vannak, akik azt mondják, hogy a földet érésük puszta ereje elég volt ahhoz, hogy elszabadítsa a Torzió káoszát. Ez csak egy mese. De az érkezésük elég durva volt ahhoz, hogy szétzúzza a világot, megtörje magát a valóságot is. A Töredezett Föld létezik, és nekik köszönhető. Ha valamit eltörik, akkor kiömlik, ami benne volt.

- Amikor először otthagytam az otthonom, évekig ezt a törést tanulmányoztam. Technikákat és műszereket kerestem, amivel értelmezni, amivel irányítani lehet. És amikor idejöttem, a Szeretők olyasmit is megláttak abban, amit megtanultam, amit magam sem képzeltem.

- Gondoljon csak bele Lidércfő hatalmába, a tudományukba, a thaumaturgiájukba! Képzelje csak el, mit tehettek, mit tettek a világunkkal! Látja, hogy pusztán az érkezésük milyen léptékben zajlott! Nem csak fizikailag, ontológiailag is! Amikor földet értek, szétzúzták a világ szabályait, éppen úgy, mint a felszínét. Meglepő talán, ha még mindig rettegve suttogják a Lidércfő Birodalom nevét?

És mégis - gondolta Bellis, aki szédelgett ennyi eretnek filozófiától -, mégis mi győztük le a Lidércfő Birodalmat. Először a lázadással, aztán a leválással. Akármilyen gyengék voltunk is.

- Azt mondják, maga vezette a lázadást - jegyezte meg.

- Nem vezetek én semmit - csattant fel Doul élesen, Bellis nagy meglepetésére -, már nem. Katona vagyok, nem vezér. Nemes-Cromlech... kasztrendszer. Maga kereskedővárosban nőtt föl, úgyhogy ezt az életformát veszi egyértelműnek. Fogalma sincs róla, milyen felszabadító érzés eladni a szolgálatait, és csak tenni, amit a megbízója mond. Nem vagyok vezér.

Uther Doul végigkísérte a Grand Easterly folyosóin.

Amikor megállt a számtalan kereszteződés egyikében, Bellis egy pillanatra hirtelen azt hitte, hogy meg fogja csókolni, és elkerekedett a szeme. De a férfi mást tervezett.

Az ajkára tette az ujját.

- Azt akarom, hogy megtudjon valamit - suttogta. - A Szeretőkről.

- Esetleg a nevüket? - kérdezte Bellis fáradt haraggal. - Elegem van már a titkolózásból, és nem hiszem, hogy nem emlékszik rá.

- Természetesen emlékszem - válaszolta Uther Doul. - De az egyáltalán nem lényeges, hogy hívták őket. Most már ők a Szeretők. Ezt jobb, ha megérti.

Doul levezette az alsó fedélzetre. Egyre távolabb a zajtól, az őrjáratoktól. Mi ez az egész? - kérdezte magától Bellis izgatottan, idegesen. Most már a hajó nagyon sötét, nagyon csendes részein jártak. Nem voltak ablakok sem; mélyen a vízvonal alatt vándoroltak, rég elhagyatott helyeken.

Végül Doul bebújt egy köteg összefutó cső alá, és bevezette Bellist egy apró kis kamrába. Nem is szoba volt az, inkább csak egy kis megmaradt zug. Minden tenyérnyi hely poros volt, és a festék hámlott.

Doul gyengéden a nő ajka elé emelte az ujját.

Bellis tisztában volt vele, hogy jámboran követni Doult, bajtársiaskodni vele egyáltalán nem okos viselkedés olyasvalaki számára, aki ilyen mélyen belebonyolódott a Tarvíz elleni szervezkedésekbe. Mi a fenét keresek én itt? - kérdezte magától.

Uther Doul a feje fölött alig pár centire húzódó plafonra mutatott. Kifejező mozdulattal arrafelé fordította a fülét. Beletelt pár másodpercbe, mire Bellis is hallott valamit, és először nem is volt benne biztos, mi az.

Hangok. Több réteg fémen és levegőn át. Félig ismerős hangok. Bellis felfelé fordította a fejét. Most már szinte a szavakat is kivette. Micsoda véletlen kis rejtekhely volt ez. Az építészet és az építőanyagok kegyelméből a fenti szobából (a csöveken, az üreges falakon át?) egyenesen ide csorgott le a hang.

A fenti szoba hangjai.

A Szeretők szobája.

Bellis döbbenten nézett maga elé. A Szeretőket hallotta.

Több regiszteren át lebegő, zihálva kinyögött szavak. Nyávogás, könyörgés, gyönyör. Szexuális közelség, fájdalom és egyéb intenzív érzések elakadó hangja. És szavak, szavak szűrődtek át a fémen.

...szerelmem ...mindjárt ...basszunk ...igen és ...vágjunk ...most ...szerelmem ...vágj... igen, igen...

Igen.

A szavak rekedtesek voltak. Bellis undorodva húzódott el tőlük - fizikailag, szó szerint is ellépett a fém gyenge pontja alól. A szavak, a hangok, a kapkodva elnyöszörgött mondatok, amiket úgy átitatott a szenvedély és a szükség, hogy el kellett harapni őket, hogy ne tagolatlan sikolyként törjenek elő.

vágj igen szerelmem vágj

Két külön szóáradat, egy férfi, egy nő, egymással összefonódva, szétbogozhatatlanul - a ritmusuk is elválaszthatatlan.

Szent Szátyár - gondolta Bellis, és Uther Doul kiismerhetetlen arccal nézte.

Vágj és vágj és szerelmem és vágj - gondolta, és undorodva az ajtóhoz lépett. Arra gondolt, hogy mit csinálnak ezek ketten a szobájukban, alig pár méterre tőle.

Doul kivezette a rettenetes kis zugból. Fémrétegeken át emelkedtek fel az éjszakai levegőre. A férfi még mindig nem szólt egy szót sem.

Mi a fenét csinálsz? - kérdezte Bellis szótlanul a hátára meredve. - Miért mutattad meg ezt nekem?

Semmi kéjvágyó nem volt a férfiban. Bellis nem értette. Merev volt, kiművelt, még a saját szobájában is végtelenül udvarias, és elképesztő történetekkel és elméletekkel állt elő, csak hogy beszélhessen, de itt lenn, a folyosón mintha egy romlott kisgyerek lett volna a titkos búvóhelyén. És ugyanazzal a szótlan, kifejezhetetlen büszkeséggel, amit Bellis egy rossz gyerektől várt volna, elvezette a búvóhelyére, és megmutatta a titkát. És neki fogalma sem volt róla, hogy miért.

Kirázta a hideg, ha csak a zihálásra gondolt, a Szeretők torz kiáltására. Amivel feltételezhetően a szerelmüket bizonygatták egymásnak. A sebeikre gondolt, a vágásokra. A vérre és a felhasadt bőrre, a lázas szenvedélyre. Úgy érezte, mindjárt elhányja magát. De nem az erőszak, nem a Szeretők kései zavarták, még az sem, amit a pengékkel műveltek. Egyáltalán nem. Az efféle kis eltévelyedések egyáltalán nem aggasztották - azt még meg is értette.

De ez valami mássá nőtte ki magát. Az érzelem maga, az átható, szédítő, sűrű, émelyítő rajongás, ami a hangjukba tapadt, az undorította Bellist ennyire. A kettejüket elválasztó hártyát próbáltak átvágni a pengéikkel, hogy egymásba folyhassanak. A saját egységüket próbálták kilyukasztani valamiért, ami messze túlmutatott a szexen.

Ez az erőszakos, nyöszörgős dolog, amit szerelemnek véltek, Bellis szerint sokkal közelebb állt az önkielégítéshez, és ez undorította.

Zaklatott volt. Rosszul volt, félt, és rendkívül zaklatott volt.

HARMINCEGYEDIK FEJEZET

Napközben Sékel szabad volt.

A Bazilio-dokkban csellengő kölykökhöz hasonlóan nagyjából ugyanazt az életet élte, mint Új-Crobuzonban - fullajtárkodott, üzeneteket, árut szállított, nyitva tartotta a szemét és a fülét, hátha az épp aktuális munkaadója megjutalmazza egy marék aprópénzzel. A sósvízije könnyed volt és érthető, ha nem is tökéletesen folyékony.

Estéinek több mint a felét Angevine-nel töltötte. A nő Tintinnabulum hajóján, a Castoron lakott, a harangtorony alatt. Gyakran csak nagyon késő este ért haza, mert Tintinnabulum hosszú órákra összeült a kollégáival meg Krüach Aummal, Bellisszel meg a Szeretőkkel, Angevine pedig hozta-vitte neki a könyveket meg az egyéb anyagokat a könyvtárból vagy a hajó hátuljában meglapuló, rejtett laboratóriumból. Ilyenkor fáradtan tért haza, és Sékel vacsorával és ügyetlen masszázzsal próbálta megnyugtatni.

Angevine nem beszélt sokat az avankról, de Sékel könnyen észrevette rajta a feszültséget és az izgalmat.

A többi estét ott töltötte, amit továbbra is az otthonának tartott. A szobában, amelyen Tanner Sackkel osztozott.

Tanner nem mindig volt ott - a nagy terv, akárcsak Angevine-t, őt is nehéz és kemény munka elé állította. De legalább többet mesélt arról, mit is csinálnak. Leírta Sékelnek, milyen hihetetlenül néz ki a zabla, amikor elterül a tiszta vízben, és színpompás, trópusi halrajok úsznak át minden zugán, és hogy már pikkelyesen megtelepedett rajta a növényzet és a sok, szívós kagyló; és milyen éjszaka, a hideg fények kereszttüzében. Az egész napos munka, a hegesztés, a terheléspróbák, a javaslatok, az, hogy egyszerre volt tervező, munkavezető és építő, nagyon kimerítette és boldoggá tette Tannert.

Sékel tisztán és melegen tartotta a szobákat. Ha nem épp Angevine-nek főzött, akkor Tannernek csinált vacsorát.

Gondterhelt volt.

Két nappal korábban, luddi napján Sékel valamivel éjfél után hirtelen felébredt, a régi szobájában, a gyárhajón. Felült, és csendesen, mozdulatlanul nézett a sötétbe.

Körülnézett a szobában a kinti lámpák és a csillagok vetette félhomályban: az asztalon, a székeken, a vödrön, a tányérokon és lábosokon, Tanner üres ágyán (megint sokáig dolgozik). Még így, árnyékba borultan sem volt olyan hely, ahol bárki is megbújhatott volna, és Sékel láthatta, hogy egyedül van.

Ennek ellenére úgy érezte, mintha lenne ott valaki más is.

Meggyújtott egy gyertyát. Nem voltak szokatlan zajok, fények vagy árnyak, de folyamatosan úgy érezte, hogy éppen csak egy pillanattal korábban látott vagy hallott volna valamit - újra és újra, mintha csak az emlékei gyorsabbak lettek volna nála, mintha olyasmire emlékeztették volna, ami még meg sem történt.

Végül újra elaludt, és másnap reggel csak enyhe rossz érzés maradt vissza az éjjeli rémületből. De a következő este ugyanez a zavaró érzés fogta el már alkonyatkor, jóval mielőtt lefeküdt volna aludni. Megállt - idétlen dermedtséggel összpontosított -, és úgy próbált körbenézni. Talán azok a ruhák nem úgy voltak? Vagy az a könyv? Netán azok a tányérok?

Sékel figyelme hirtelen váltott egyik tárgyról a másikra, egyik fiókról vagy kupacról a másikra, átsöpört rajtuk a tekintete, éppen úgy, mintha valakit figyelne, aki lassan végigjárja a szobát, és mindenbe beletúr, mindenhol keres valamit. Egyszerre lett dühös és ijedt.

El akart menekülni, de a Tanner iránti hűsége a szobában marasztalta. Meggyújtotta a lámpát, hangosan énekelt, elszántan, gyorsan és sokat főzött, amíg Tanner haza nem ért - az isteneknek hála, nem túl későn, még jóval a kinti zajok elfakulása előtt.

*

Sékel megkönnyebbülésére és meglepetésére Tanner komolyan és érdeklődve hallgatta végig, amikor előhozakodott a furcsa megérzésekkel..

Körbenézett a kicsinyke zugban, és óvatosan felmordult.

- Különös időket élünk, kölyök - mondta, majd bármilyen fáradt volt is, felkelt, és végigjárta a Sékel által leírt utat. Felvette a megnevezett tárgyakat, és gondosan megnézte őket. Hümmögött és az állát dörzsölte.

- Nem látok semmit, kölyök - mondta végül. A tekintete továbbra is feszült volt. - De különös időket élünk. Sokan próbálkoznak sokfélével mostanában; hazugságok, híresztelések terjengenék, meg Szátyár tudja, még mi! Egyelőre azok, akiknek gondjuk van Tarvízzel és a tervvel, még nem merték felemelni a szavukat, de annak is eljön az ideje, ebben nem kételkedem. De talán vannak olyanok is, akik más módon próbálják majd meg aláásni a dolgokat. Nem mintha én nagy valaki lennék ebben az egészben, Sékel, de tudják rólam, hogy jártam a szigeten, és segítek a zabla megépítésében. Talán olyasvalaki hatolt be ide is, aki azt szeretné, hogy... Nem is tudom, aki aláaknázná a dolgokat. Keres valamit, amit felhasználhatnak. Mintha olyan hülye lennék, aki itt tartja a terveket.

- Mindenki feszült. Minden túl gyorsan történik. És ha igazad van, akkor addig, amíg nem visznek el semmit, és nem bántanak minket, hát csak baszódjanak meg nyugodtan. Nem ijedek meg. - Vakmerően elvigyorodott, és Sékel visszamosolygott rá.

- Én sem - mondta a fiú halkan. - Én sem.

Amikor másnap Angevine-nek is beszámolt az élményeiről, a nő szinte szóról szóra ugyanazt mondta, mint Tanner Sack.

- Lehet, hogy van benne valami - kezdte lassan. - Különös időket élünk, te is tudod. Az emberek izgatottak, és akadnak, akik félnek. Kétlem, hogy ez a láthatatlan betolakodó lenne a legfurcsább, amivel az elkövetkező hetekben meg kell birkóznunk, szívem. A gyárak egyfolytában a zablán dolgoznak, az emberek meg kezdenek elégedetlenkedni. Sem idő, sem mérnök nincs, hogy máshol megjavítsák a gépeket, és alkatrészeket sem gyártanak sehol. „Itt ez a sok energia a fúrótoronyból”, mondják az emberek, „és mikor lesz már ebből bármi is a miénk? És különben is, mennyi kell egy nyamvadt avanknak?”

- Hát sok kell neki, Sékel. Nagyon sok, most is, ezután is. - A nő a fiú szemébe nézett, és megfogta a kezét. - A zúgolódás, amit most hallhatsz, leginkább Sütkérben, Eburában és Avarparton, egyre hangosabb lesz. Amikor az emberek megértik, hogy a sziklanektárnak és az olajnak fontosabb helye is van, mint az ő kicsinyes cselszövéseik.

Elgondolkozva beszélt. Próbálta felidézni Tintinnabulumék elcsípett beszélgetéseit, és Sékel nem nagyon tehetett mást, mint bólogatott.

- Elkezdtek feltűnni a bajkeverők - mondta a nő merengve. - Vordakine Eburaházban, Sallow Sütkéren. Meg ez a titokzatos Simon Fench. Röpiratok, falfirkák, pletykák. És a jó polgároknak is vannak kétségeik. Hallottam, hogy Hedrigall, aki pedig a facsontjai mélyéig hűséges, ismeri ezt a Fenchet, sőt néha iszik is vele! Az emberek fel lesznek tüzelve, ha megidézik az avankot; van benne valami csodálatos, valami izgalmas! De ez még nem a vége, Sékel, hidd el nekem!

Armada véletlenszerűen érkező nyarán, az egyenlítői hőségben csak úgy virágzott a Croom park.

Amikor Bellis legutóbb itt járt, minden zöld volt: nedves, dús és növényi nedvektől bűzös. Most a zöldet tavaszi és nyári színek pettyezték: egy tenyérnyi sietve kibomlott virágocska a talpa alatt, itt-ott még mindig a fák ujjhegyein virágzó rügyek. Az első nyári virágok az élénk gyomokkal, a sommal, nárcisszal vetélkedtek. A fák közt surrogott az élet.

Bellis nem Silasszal jött el a parkba, hanem Johannes Tearfly-jal, és kesernyésen szórakozott azon az enyhe érzésen, hogy olyan, mintha hűtlen lenne.

A kedvenc ösvényét járta végig: egykor a hajó kabinjait elválasztó folyosó lehetett, most pedig folyondárzuhatag alatt roskadozó kanyon volt. A falakat golgotavirágok tűzdelték, a törött ablakok épp csak átvillantak a gyökerek fonadékán. Ahol az egykori kabindombok a füves felszínbe simultak és az ösvény kiért a napfényre, erős illatú lonc rojtos kis sávja nyúlt le, csak úgy dongtak körülötte a méhek.

Ez igazán szép pillanat - gondolta Bellis óvatosan. Johannes félénken, kicsit lemaradva álmélkodott mögötte. - De sajnos, Johannes, pár perc, és úgyis elrontod, mert neked beszélned kell.

Miután pár percig ténferegtek a füvön, a virágok között, amikor már csak a melegben zümmögő rovarok hangja hallatszott, Johannes valóban meg is szólalt.

Jó ideig a város alatt folyó munkáról beszéltek.

- Párszor voltam már lenn tengeralattjáróval - mesélte Johannes. - Elképesztő, Bellis! A gyorsaság, ahogy dolgoznak... Egyszerűen döbbenetes.

- Láttam, milyen gyorsan lebontották a Terpsichoriát, a többi hajóról nem is beszélve - válaszolta a nő. - El tudom képzelni.

Johannes még mindig tartott tőle egy kicsit, de láthatóan vágyott rá, hogy ugyanazt a közelséget alakíthassa ki vele, ami egyszer már létezett közöttük. Bellis érezte, hogyan tapogatózik utána, hogyan próbál megmagyarázni minden kis udvariatlanságot, amit Bellis mutatott.

- Nem mesélt sokat a szigetről - vetette fel a férfi.

Bellis nagyot sóhajtott.

- Kemény megpróbáltatás volt - mondta -, és nem akkora élvezet magyarázni róla... - De azért ennél kicsit többet beszélt; mesélt Johannesnek az embertelen hőségről, a folyamatos rettegésről, a hím anopheliusok hűvös kíváncsiságáról, a párjaik gyilkos éhségéről.

A férfi megpróbálta kipuhatolni a véleményét. Bellis azon merengett, hogy vajon azt gondolja-e most magáról, hogy ügyes és manipulatív.

- Elvitték Aumot. Tegnap - folytatta Bellis, és a férfi döbbenten fordult oda hozzá. - Már egy pár hete tanítom sósvíziül, ennyi. Engem is megrémít, hogy milyen gyorsan tanul! Mindent lejegyzetel, amit csak mondok neki; máris összeszedett egy nyelvkönyvre valót! De ennek ellenére én még úgy véltem, hogy nem képes a segítségem nélkül tárgyalni... Még nem. De tegnap délután, miután végeztünk Tintinnabulummal és a mérnökbizottsággal, elvitték tőlem, és azt mondták, hogy egy ideig most nem lesz rám szükségük.

- Talán jobb véleménnyel vannak a sósvízi tudásáról, mint én. Vagy talán a másik nemes kettai szakértőjük eleget gyakorolt ahhoz, hogy már használható legyen. - Ezt lenéző kis fintorral mondta, és Johannes kurtán felnevetett. - Már egy ideje azt mondogatják nekem, hogy a lehető legrövidebb idő alatt folyékonyan kell beszélnie sósvíziül. Mert olyan munkához lesz rá szükségük, amihez nekem semmi közöm. Megpróbálnak megszabadulni tőlem.

Johannes felé fordult, és elkapta a férfi tekintetét. Egyedül voltak a tisztáson, fák és tövisbokrok, törpe tavaszi rózsák vonták őket szoros gyűrűbe.

- Lassan nem leszek hasznukra többé, és örülök, mert olyan istenverte fáradt vagyok. De úgy tűnik, Aum munkája még csak most kezdődik majd. És nem a szokásos csoport valamelyik tagja vitte el. Maga Uther Doul volt az, meg olyan férfiak és nők, akiket még sosem láttam. Nem tudom, mi folyik itt. Úgy látom, hogy az avank megidézése korántsem jelenti a tervek végét.

Johannes elfordult tőle, és a virágokat kezdte babrálni.

- Erre csak most jött rá, Bellis? - kérdezte halkan. - Természetesen igaza van. Nem ez a vége. Az alapján, milyen óriási léptékű az avankkal kapcsolatos kísérlet, nehéz elképzelni a következő állomásokat, de úgy tűnik, hogy ez talán csak... Talán csak az előhangja annak, ami valóban várható. És hogy mi az, azt én sem tudom. Úgy döntöttek, nekem nem lesz benne részem.

- Tudja - sóhajtott nagyot -, az is csak szerencse volt, puszta szerencse, hogy ezt a megbízatást megkaptam.

Szerencse? - gondolta Bellis hitetlenkedve.

- A bennfentesek között - folytatta -, akik látták a régi láncokat, már évtizedek óta folyik a vita, hogy Armadának meg kellene próbálnia megidézni egy avankot. De a Szeretők nem is törődtek a dologgal, nem érdekelte őket, én legalábbis úgy hallottam.

- Akkor változott meg minden, amikor Uther Doul a városba jött, amikor idejött, hogy dolgozzon nekik. Nem tudom, mit tett vagy mit mondott nekik, de hirtelen felélesztették az avank ötletet. Mondott nekik valamit, amitől hirtelen leporolták a régi terveket, először azóta, hogy megépítették azokat a láncokat. Senki sem tudja, az mikor lehetett, vagy utána mi történt.

- És mindezek után egyszerűen csak végeztek velem. Továbblépnek más tervekre.

Irigy - döbbent rá Bellis. - Eldobták, elhagyták, és most mérges. - Johannes munkája és Johannes maga is felbecsülhetetlenül fontos volt az avank megidézéséhez; de bármit terveztek is utána, ahhoz már nem kellett.

Bellis óvatosan, gyengéden kezdte el piszkálni a sebet. Néha megszakította a puhatolózást mindenféle értelmetlen aprósággal.

Haragjában Johannes is hajlandó volt komolyan beszélni a Szeretők terveivel kapcsolatos ellenvetésekről.

Végigjárták az erdő borította hajót, elmentek a parkba simuló épületek és kémények mellett, és miközben Bellis szelíd, álnok kis kérdésekkel tüzelte Johannesben a dacot, egyik kis részletet a másik után tudta meg.

Miután elkezdett hallgatózni, Bellis mindenhol ugyanazokat a neveket, ugyanazokat a híreket hallotta. Az Armadára festett hűség fátyla igencsak vékony volt. Olyan szépen lehetett látni a feszültségeket és az ellentéteket, mint lakkozott fán az erezetet.

Döbbenten fedezte föl, hogy nem csak Sütkér és Eburaház vezetői voltak kapcsolatban az elégedetlen elemekkel. Tarvíz néhány leghűségesebb szolgája, igazi renegátok is a kétkedők közé tartoztak.

A Szeretők uralma nem lehetett olyan stabil. És, mint azt Bellis félig-meddig várta is, a legtöbbször előbukkanó név, ami újra meg újra feltűnt az elégedetlenség mélyén, Simon Fench neve volt.

Bellis elkezdett kutatni utána.

Minden ismerősétől azt kérdezgette, ismerik-e Simon Fenchet. Carrianne csak a vállát vonogatta, de megígérte, hogy nyitva tartja a fülét. Johannes félrenézett, és nem szólt egy szót sem. Ritka találkozóik egyikén Sékel bólogatni kezdett.

- Ange említette a nevét - mondta. Bellis halvány érdeklődést tettetett, és megkérte a fiút, hogy derítsen ki mást is.

Kérdését széthordták az utcákon, a hajók kötélzetén lógó városi majmokat csúzlizgató, fiatal kölykök között, a kocsmákban ücsörgő, kockázó, szkanderező semmirekellők körében. Aki csak hallotta, mindnek voltak barátai, kapcsolatai, férfiak és nők, akik pár pénzdarabot, ételt vagy szívességet csúsztattak oda a fiatal fiúk és lányok végezte apró-cseprő szolgálatokért. Bellis kérdése átfolyt rajtuk, átcsurgott Tarvíz és Shaddler és Könyvboly és Közösköd ivócsarnokain.

Új-Crobuzonban minden törvényellenesnek számított, ami nem volt szabályozva. Armadán nem. Végtére is egy kalózvárosról volt szó. Ami nem fenyegette nyíltan a várost, az nem érdekelte a hatóságokat. Bellis üzenetét, akárcsak a többi helyi titkot, nem kellett nagyon takargatni, ahogy otthon kellett volna a milícia miatt. Könnyedén és gyorsan szárnyalt át a városon, kicsiny, de látható nyomot hagyott azoknak, akik tudták, mit keressenek.

- Látni akartál.

Silas Bellis ágya mellett állt. A nő még nem vetkőzött le. Felhúzott térddel ült, és a gázlámpa fényében egy könyvet bújt éppen. Egy pillanattal korábban még egyedül volt.

Újabb thaumaturgia, Silas? - gondolta.

A kvartó utolsó napjának, a tizedik hegdinek az estéje volt, ünnepség. Odalent visszhangzott a lárma, a részegen kiáltozás és a nevetés. A hajókat és az utcákat színes szalagok borították. A levegőt tűzijátékok szikrái és konfettipihék töltötték meg (miközben a város alatt, a mélyben továbbra is folyt a munka).

- Így van - mondta Bellis.

- Óvatosabbnak kellene lenned. Azt a benyomást akarod kelteni, hogy szakadárokkal közösködsz?

Bellis felnevetett.

- Szátyár bassza meg, Silas! Látnod kellene a te... Mr. Fench feltételezett barátainak a listáját! Nagyobb halak is vannak rajta, mint én, jóval nagyobbak. Igaz, hogy együtt szoktál inni Hedrigall-lal? - A férfi nem válaszolt. - Szóval nem kell úgy tenned, mintha bárkit is érdekelnék.

Csendben méregették egymást. Hányszor csináltuk már ezt - merengett Bellis elkeseredetten. - Hányszor beszéltünk nagy titokban, egy csésze tea mellett, a szobámban, éjszaka, hányszor vitattuk meg, mit tudunk és mit nem...?

- Terveznek valamit - vágott a közepébe, és kis híján keserű kacagásra fakadt saját összeesküvő hangnemétől. - Az avank a tervnek csak egy része volt. Aum rohamtempóban tanulja sósvízit, és átvitték valami titkos csoportba. Még az eddig megbízhatónak vélt tudósokat is kihagyják belőle. Van egy mag... Tintinnabulum, a Szeretők, Aum... és ezúttal Uther Doul is benne van. Terveznek valamit.

Silas bólintott. Egyértelmű volt, hogy ezt már ő is tudja.

- Akkor hát? - követelte Bellis. - Mi az?

- Nem tudom - válaszolta a férfi, és Bellis nem tudta, hogy hisz-e neki vagy sem.

- Ha ki tudnánk találni, hogy mit terveznek - kezdte a nő -, akkor talán valahogy még mindig kijuthatnánk innen.

- Komolyan beszélek - mondta Silas lassan. - Egyelőre képtelen vagyok rájönni, mit terveznek. Ha megtudom, neked is elmondom. Ez egyértelmű.

Egymást méregették.

- Hallom, Uther Doul udvarolgat neked - folytatta a férfi. Nem akart kifejezetten kellemetlenkedni, de idegesítő, önelégült kis mosoly fénylett fel az arcán.

- Nem tudom, mit akar - vetette oda Bellis kurtán. - Néha én is azt hiszem, hogy igen, valóban udvarolgat, de ha így van, hát az istenekre mondom, nagyon kijött a formából. Néha viszont úgy érzem, más céljai vannak, de nem értem, mi lehet az.

Megint csak csend következett. Odakinn nyávogni kezdett egy macska.

- Mondd csak, Silas - szólalt meg végül Bellis. - Ez a te világod. Van bármiféle komoly ellenállás a tervekkel szemben? Úgy értem, komoly? És ha van, fel tudjuk arra használni, hogy kijuttasson minket innen? Segíthet rajtunk?

Pontosan mire is gondolok? - kérdezte közben magától. - Hiszen már hazaküldtük az üzenetünket a saját kikötőnkbe... - Megmentettük, Szátyár szerelmére! Nem tehetünk mást. Nem győzhetjük meg egyik felet sem. Senkit sem tudunk rábeszélni, hogy vigyen minket haza.

Bármit mondott is Silas a szökésről, hiába bizonygatta, hogy nem itt a helye, teljesen belesüppedt Armada hátországába, elbújt az emberek szeme elől, és Simon Fench lett, majd az alkuk és pletykák és szívességek és fenyegetések hálójába tekeredett, de ezek csak túlélési stratégiák voltak. Silas valójában akklimatizálódott.

Bellisnek nem volt mit tennie. Nem értett a cselszövésekhez, nem dolgozott titkos terveken.

Még mindig az Új-Crobuzon és a Vasöböl közötti partszakaszról álmodott.

Nem - gondolta vadul, megalkuvásra képtelenül. - Akármi az igazság, akármi a helyzet, akármilyen reménytelen az ügy, nem adom fel a menekülés reményét!

Nagy erőfeszítésébe került elérnie ezt a hidegen lobogó, éles haragot, a szökésért kiáltó vágyat, és elviselhetetlen lett volna most lemondania róla.

Úgyhogy hangosan ismételgette magában ezt a „nem”-et, és nem hagyta, hogy felőröljék a kétségek.

Másnap reggel felébredt, és az ablakából a meleg szélbe kihajolva nézte, ahogy a kimerült, másnapos utcaseprők összeszedegetik az előző esti bál szemetét az utcákról és a fedélzetekről. Hatalmas halmokba söpörték a port és a színes papírdarabokat, a jelmezeket és az álarcosbál kellékeit, a kábítószer-fogyasztás nyomait.

A Sorghum tetején már nem égett a fényes, éles láng. A fúrótorony kihűlt - kiszipolyozta és elraktározta olajból és sziklanektárból álló, dús szüretét. A hajók teteje fölött látni lehetett, amint a gőzösök, vontatók, a zömök kis ipari hajók megindultak vissza, a város felé, mint vasreszelék a mágneshez. Bellis látta, hogy a legénységük újra rákapcsolja őket Armada szegélyére.

Amikor minden vontató rácsatlakozott a városra, elindultak délkelet felé. Fekete füstöt okádtak, lapátjaik és fogaskerekeik csikorogtak, hatalmas mennyiségben égették a lopott szenet vagy bármi más égethetőt. Armada iszonytató lassúsággal mozogni kezdett.

Odalent, a tiszta vízben tovább dolgoztak a búvárok. Tovább bontották egymás után a hajókat, tovább szállították maradványaikat az ipari kerületekbe feldolgozásra. A levegőben léghajók végtelen sora áramlott oda-vissza a fémtetemek és a kohók között.

A tenger halovány áramlatokban fodrozódott a hullámok alatt megbújó hatalmas zabla körül. Armada haladása szinte észrevehetetlen volt: óránként mindössze egy vagy két mérföld.

De nem lassult. És szakadatlan, kitartóan haladt. Bellis tudta, hogy ha elérnek oda, ahová készülnek, ahol majd leengedik a láncokat, ahol majd megkísérlik a thaumaturgiát, akkor minden megváltozik. És ismét hallotta magát, amint azt mondja, Nem!, és nem hajlandó elfogadni, nem hajlandó otthonaként tekinteni erre a helyre.

Ahogy teltek-múltak a napok, egyre kevésbé volt rá szükség. A mérnökökkel töltött fordítógyűlések megritkultak, hiszen a zabla építői szakadatlan munkájuk során lassan minden tervezési problémával szembekerültek, és egyesével meg is oldották mindet. Bellis érezte, hogy kisodródik a dolgok középpontjából.

Kivéve Doult. Ő még mindig beszélgetett vele, még mindig borozgatott vele a kabinjában. Még mindig volt köztük valami megfoghatatlan, de Bellis nem tudott rájönni, mi az. És Doul továbbra is ugyanolyan titokzatos maradt, mint addig, és Bellis továbbra sem nem lelt a szavaiban vigaszt. A férfi még egyszer, majd újra elvitte abba a kis fülkébe a Szeretők szobája alatt. Bellis maga sem tudta volna megmondani, miért tartott vele. Mindig éjszaka mentek, mindig titokban. Hallotta, ahogy azok ketten odafent zihálva esküdöznek, a fájdalomtól és vágytól nyávognak. Az érzelem még mindig taszította, hányingere lett tőle, mintha romlott ételt evett volna.

Amikor másodszorra hallgatta végig, hogyan sziszegnek egymásnak az általuk nyilvánvalóan gyönyörnek vélt érzésekről, másnap reggel, amikor Aummal belépett a tárgyalóterembe, a Szeretők új sebekkel néztek rá. Vér száradt a homlokukra, mély vágások sötétlettek az arcukon tökéletes tükörképként.

És Bellis megtántorodott. Nem bírta elviselni a gondolatot, hogy olyan emberek irgalmára van bízva, akik ennyire függenek azoktól a kihallgatott érzelmektől.

Nem.

És ahogy egyre melegebb lett, és egyik nap telt a másik után, és a zabla kis híján kész volt már, és Silas még mindig nem látogatta meg, és Doul viselkedésének még mindig nem volt semmi értelme; és amikor kisodródott a dolgok középpontjából, de a megkönnyebbülést, amiért nem kell minden áldott nap látnia a Szeretőket, ellensúlyozta a félelem, amit növekvő feleslegessége keltett benne; és amikor a hatalma utolsó látszatát is elveszítette; és amikor már egyértelműen csapdába esett a városban, az a belső hang egyre keményebb lett, és tökéletesen tiszta maradt.

Nem.

HARMINCKETTEDIK FEJEZET

Armada megtalálta a helyet, amit keresett.

A város valahol a Duzzadó-tenger és a Feketehomok-tenger déli határán lehetett. Bellist teljesen letaglózta a hír, amikor meghallotta. Tényleg ilyen kibaszott messze jöttünk volna? - gondolta elképedve.

Tökéletesen mozdulatlanul lebegtek a vízen. A visszhangnyerés és az érzékkiterjesztés titokzatos technikáinak segítségével Armada egyenesen egy holtpont fölé ért. Ilyen pontok véletlenszerűen, elszórtan akadtak a tengereken - pár mérföld a vízen, ahol sem áramlatok, sem szelek nincsenek. Húzóerő nélkül a holtpontok felszínén hánykolódó tárgyak fel-alá bukdácsoltak a vízen, de tapodtat sem mozdultak egyik irányba sem.

Ez jelezte a mélytengeri árkok közelségét.

Ezen a vidéken az óceán általában három-négy mérföld mély lehetett. De a holtpont alatt a tengerfenék mély tölcsérben zuhant le, egy kerek lyukba, amelynek a mélyére még a geoempaták érzékei sem hatolhattak le.

A mélytengeri árok másfél mérföld széles volt, és feneketlen.

Bas-Lag olyan mélységű dimenzióiba nyúlt le, ahol a víznek sem a súlyát, sem a sűrűségét nem lehetett elviselni, ezért az akna mélyén maga a valóság lett instabil. A mélytengeri árok a birodalmak közti átjáró volt. Ahol az avankok felbukkantak.

Nem volt egyetlen határozott pillanat, amikor Krüach Aum és újdonsült beosztottjai befejezettnek nyilvánították a kutatásaikat - nem került sor hirtelen bejelentésre, nem tették közzé, hogy az utolsó problémákat is megoldották. Bellis képtelen lett volna megmondani, mikor tudta biztosra, hogy Armada készen áll.

Doul sem mondta meg neki. Egyszerűen csak tudta, mint az összes többi polgár. Híresztelések és találgatások útján, diadalittas spekulációkban, majd aztán csak diadalittasan terjedt a hír. Sikerült! Most már tudják, mit kell tenni! Várnak!

Bellis azt kívánta, bárcsak ne kellene elhinnie. A tudósok végre tökéletesítették a szükséges technológiákat, de ez a tudat olyan óvatosan kerítette a hatalmába, hogy nem érte hirtelen sokk, csak a lassan növekedett benne a rossz érzés. Hogyan? - gondolta át újra meg újra meg újra. Ha csak belegondolt a kísérlet léptékébe, a kérdés szinte letaglózta. - Hogyan tudják megcsinálni?

Végiggondolta, mi mindent kellett megtenniük, mennyi tudást kellett felhalmozniuk, miféle gépeket építettek, és mekkora hatalmat kell majd kordában tartaniuk. Lehetetlennek tűnt. Vajon én tehetek az egészről? - kérdezte magától hitetlenkedve. - Vajon Aum nélkül, a könyve nélkül is meg lehetne csinálni mindezt?

Bellis minden múló órával érezte, hogy körülötte egyre nő a feszültség, az idegesség és az izgalom.

Jó néhány nappal azután, hogy elértek a holtpontra, végül megtörtént a várva-várt bejelentés is. Falragaszok és rikkancsok figyelmeztették a város lakóit: készüljenek fel, a kutatásnak vége, és nemsokára kísérletet tesznek az avank megidézésére.

Akármilyen hatalmas és rendkívüli volt is a dolog, senkit sem lepett meg. A hosszúra nyúlt hivatalos csend után szinte még Bellis is megkönnyebbülve hallotta a végső megerősítést.

Tanner Sack rájött, hogy a zabla és a most már látható láncok gyönyörködtetik a szemét. Új-Crobuzonban született és nevelkedett, ahol a nyugati látóhatárt hegyek csipkéje szegélyezte, ahol az építészet grandiózus volt és összetett. Néha megesett, vallotta be magának vonakodva, hogy Armada végtelen, nyílt égboltja és a korlátlan víztömeg nyomasztotta egy kicsit.

A hám megnyugtatta. Végre nézhetett valami nagyot és valóságosat, ami megtörte a mélység monoton ürességét.

Tanner a holtpont csendes vizében lebegett.

Nagyon kevesen voltak lent - Tanner, Fattyú John és a halemberek -, akik alulról nézték volna az eseményt.

Mindent előkészítettek.

Kis híján délre járt. A város olyan csendes volt, mintha még a Nap sem kelt volna fel.

Bellis látta, hogy az egyik szomszédos hajón az emberek a tetőn bámészkodnak vagy a város parkjaiból leselkednek. De nem voltak sokan. Szinte tökéletes csend uralkodott. Nem lebegtek léghajók az égen.

- A fél város fedél alatt van - sziszegte Uther Doulnak. A férfi a Grand Easterly fedélzetén lelt rá, ahol néhány armadai Bellishez hasonlóan úgy érezte, magáról a zászlóshajóról kell végignézniük a kísérletet.

Félnek - gondolta a nő, miközben a lenti üres utcákat bámulta. - Rájöttek, mi minden forog kockán. Mint a hajótörött tengerészek a kis mentőcsónakban, amikor egy bálna után kötik magukat. - Kis híján felnevetett. - És félnek a vihartól is.

Armada lakosai rettegtek a nagyobb viharoktól. A város nem tudta sem elkerülni, sem meglovagolni az igazi tengeri égiháborúkat. A legerősebb szél el tudta szakítani egymástól a hajókat, egymásnak csaphatta, összezúzhatta őket, akármilyen erősen is voltak kipárnázva. Armada történelme bővelkedett a szörnyű és halálos viharokban.

Még soha senki nem idézett meg egyet szándékosan.

Ha át akarták lyukasztani a valóságok közötti hártyát, hogy átcsalogassák az avankot erre a síkra, hatalmas energiarobbanásra volt szükségük, még ezen a gyenge ponton is. É ehhez nem csak egy egyszerű elyktromos vihar kellett, hanem egy eleven. Egy igazi orgia, a sisteregek, a villámelementálok tombolása.

És mivel az eleven viharok - az égnek hála - kis híján olyan ritkák voltak, mint a Torzió foltjai, Tarvíznek magának kellett teremtenie egyet.

A Grand Easterly hat árboca, különösen a magasan tornyosuló főárboc, gumiborítású rézhuzalba volt tekerve; a borítás eltűnt a hajó belsejében, átkacskaringózott a folyosókon, le a lépcsőkön, fegyveres őrök vigyázták, ahogy végigkígyózott az egész hajón, míg csak be nem csatlakozott a hajó legmélyén zümmögő, sziklanektárral működő, új gépezetbe, készen rá, hogy elképesztő erőlöketet küldjön a hatalmas lánc csonkjaiba, és a fémszemeken át le a zablába, le a tenger mélyére.

Valahol összegyűltek Könyvboly és Shaddler és Tarvíz tudósai és kalóz-thaumaturgjai: a különös gépezetekkel, kohókkal és nyákokkal dolgozó meteoromanták és elementalisták. Talán áldozatot is bemutattak. Bellis szinte látta, ahogy elszánt munkájuk nyomán megszakadnak az éter áramlatai, tüzelik a vihart, idéznek.

Hosszú, hosszú ideig csak suttogás hallatszott, meg a sirályok és a hullámok halk nesze. Mindenki, aki kinn állt a kopár hőségben, feszülten hallgatózott, hátha olyasmit hall, amit még soha: de fogalmuk sem volt róla, mire várnak. Amikor pedig végre megjött, olyan hatalmas volt, hogy mélyen alattuk belerezegtek a hajók is.

Bellis hallotta, hogy Uther Doul felsóhajt, és azt suttogja: „Most”, a hangjából pedig olyan érzelem csendült ki, amit ő nem ismert fel.

A Grand Easterly fedélzete hirtelen megmozdult a lábuk alatt, recsegve ugrott egyet.

Armada vadul megremegett.

- A zabla, a láncok - jegyezte meg Doul halkan. - Leeresztik őket. Bele a lyukba.

Bellis megragadta a korlátot.

A víz alatt pedig Tanner kitágult kopoltyúkkal, döbbenten tátogott. A hatalmas emelők megmozdultak, és a hámot tartó rudakat robbanótöltettel oldották ki. Gondosan megtervezett sorrendben, sós tengervízlöketeket keltve a negyed mérföldnél is szélesebb, kegyetlen horgokkal és örvekkel ellátott fémgyűrű lassan aláereszkedett.

Részletekben süllyedt le a vízbe, úgy érte el szabadsága határát, ahogy a hajónyi hosszú láncszemek egyes kötegei engedtek. Ekkor újabb töltet robbant be, a hatalmas gépezet fordult még egyet, és újabb pár száz méter fém süllyedt el.

Amikor egy láncszakasz a végére ért, a város is megmozdult fölötte, kicsit átrendeződött, kifeszítette a súly. A lánc olyan hatalmas volt, olyan földrajzi méretű, hogy minden egyes rántás szeizmikus csapásként gyötörte meg a várost. De Armadát gondos tervezés, gázzal töltött ballonok sora és thaumaturgia tartotta fenn - bár a hirtelen rántások úgy rázták, mintha csak viharba került volna, és néhány szét nem kapcsolt fonott híd megfeszült és el is pattant, a város nem borulhatott fel.

- Szátyárra - kiáltotta Bellis -, fedél alá kell vonulnunk!

Doul elkapta, szorosan megfogta, és a fedélzeten tartotta.

- Én ezt ki nem hagyom - mondta -, és szerintem maga se tegye.

A város iszonytatóan rángatózott, aztán, hirtelen

a zabla egyre gyorsabban süllyedt tovább. Tanner Sack rádöbbent, hogy hangtalanul ordít, bár nincsen lenn levegő, állkapcsa mégis csendes káromkodásokat mormol. Hipnotizálta a látvány. Ahogyan a hatalmas hám eltűnik a tökéletesen sötét tengerben. Másodpercek és percek teltek el. A város egy kicsit kiegyensúlyozta magát, aztán már csak a hatalmas, rögzített láncok kibomlása maradt, az öt sor láncszem, ahogy a mélybe tekeredik.

A láncokat az emberöltők során különféle kagylók és hínárok nőtték be, és ahogy most leszakadt a hajók aljáról, felhőkben pergett le róla a haldokló kagylók sokasága a mélységbe.

Jó néhány perc eltelt, és Armada ismét nyugodtan lebegett, éppen csak egy kicsit remegett még a lánc utolsó rezgéseitől. A madarak eszeveszetten repkedtek ide-oda. A fém hatalmas súlya eloszlott. Feszült várakozás vette kezdetét.

És mindenki visszafojtotta a lélegzetét, és nem történt semmi.

A zabla most már több mérföld mélyen lógott a lánc végén. A város békésen lebegett fölötte a hullámokon.

Az armadaiak felkészültek a legrosszabbra is, és vártak. De a holtpont vize békés maradt, az ég tiszta. Lassan egyre többen bukkantak ki a fedélzeteken. Eleinte idegesek voltak és haboztak, még mindig valami olyan hatalmas szörnyűségre vártak, amit elképzelni sem lehetett. De nem történt semmi.

Bellis nem tudta, hogy pontosan miféle váratlan körülmény húzhatta át a tudósok és a thaumaturgok számításait. A beígért vihar nem jelent meg. A sziklanektárt pumpáló gépek nem keltek életre.

Végtére is nem meglepő - gondolta. A technológia egyedi volt, bizonyítatlan és kísérleti. Nem meglepő, ha nem működött elsőre.

Ennek ellenére letaglózó volt a katarzis teljes hiánya. A város két óra múlva már olyan volt, mint bármikor máskor. A természetellenes csend eloszlott.

Csalódott kalózok vitatkoztak és tréfálkoztak a kudarcon. Tarvízből senki, egyetlen tudós vagy bürokrata sem tett bejelentést azzal kapcsolatban, hogy mi történt. Armada a békés vízen ringatózott a hőségben, és a hivatalos csend órái fél nappá nyúltak, és folytatódtak.

Bellis semerre nem találta Doult, bár a férfi elindult, hogy megnézze, mi történt. A nő egyedül töltötte az estét. Örülnie kellett volna Armada kudarcának, de a lehangoltság még őt is megfertőzte. Érdekes jelenség.

Két nap telt el.

A holtpont csendes vízében a város szennyvizének egy része lassan megülepedett a hajók között, és a napfényben heverő Armada bűzleni kezdett. Bellis egyszer a Croom parkban sétált, de rájött, hogy a szag és a melegtől szenvedő állatok heves rikoltozása még az erdős hajót is kellemetlenné tette. Nem volt már üdítő a szabad ég alatt sem. Bellis a saját fedele alá száműzte magát a cigarettájával együtt.

A Carrianne-nel töltött rövid találkozón kívül teljesen egyedül töltötte az idejét. Doul nem került elő. Bellis nyugtalanul mászkált a hőségben, és dohányzott és várt, nézte, ahogy a város elszánt gyorsasággal tér vissza zajos hétköznapjaiba. Ez felbőszítette. Hogyan tehetnek úgy, mintha semmi nem történne? - gondolta, ahányszor csak a Télpiac árusaira nézett. - Mintha ez éppen olyan hely lenne, mint bármelyik másik, mintha átlagos időket élnénk.

Még mindig nem érkezett semmi hír, bár Krüach Aum, az asszisztensei, a mérnökök és a vadászok legénysége láthatatlanul, szorgosan átnézték még egyszer a számításaikat, új méréseket tettek, bajlódtak a gépezeteikkel - Bellis legalábbis biztos volt benne, hogy ezt teszik.

Két nap telt el.

Tanner a város alatt hevert, mozdulatlanul, arccal lefelé lebegett. Mintha csak egy láncokkal szegélyezett, sötét, ötszögletű alagút szájában állt volna. A fejével, a két karjával és két lábával egy vonalban öt hatalmas bilincs zuhant alá a mélybe, a perspektíva összerántotta őket, és lassan beleolvadtak a sötétbe.

Kimerült volt. Az első kísérletet követő kétségbeesett javítási kísérletek miatt aludni sem volt ideje. A munkavezetők addig kiabáltak velük a kudarc miatt, amíg be nem rekedtek.

Az alatta elnyúló hatalmas láncalagút több mint négy mérföld hosszú volt. A végén tökéletes nyugalomban lebegett a zabla, ami hatalmasabb volt bármelyik felszíni hajónál. Belelógott a lenti lyukba, talán a kardos szíjhalak vagy a mélység másik gyakori látogatói, a hatalmasra nyúlt angolnák vizsgálgatták éppen.

Bellis az ablak mellett ült és olvasott, amikor lassan különös csendre figyelt fel: a némaságra, és arra, hogy megváltozott a fény színe és élessége. Mintha idegesen megtorpant volna a világ, mintha a levegő és a fakulóban lévő Nap is vártak volna valamire. Bellisbe döbbent félelem hasított, ahogy ráébredt, hogy mi történhet.

Végre - gondolta aztán. - Istenek irgalmazzatok, ezek megcsinálták!

A bejárati lépcsőjéről, magasan a Chromolith kéményéből elnézett Armada lágyan ringatózó hajói fölött, a Grand Easterly árbocait keresve. Lebámult a zsúfolt városra. Ezúttal nem volt figyelmeztetés, hogy megint megkísérlik az idézést: mindenütt emberek tolongtak. Dermedten ácsorogtak a piacokon és az utcán, felfelé pislogtak, próbáltak rájönni, mit is éreznek.

Az ég lassan megváltozott.

- Ó, édes Szátyár - suttogta Bellis. - Ó, istenek!

Az Armada fölé feszülő napszítta, kék égbolt közepén sötétség bomlott ki. Több ezer méterre fölöttük egy pillanatra megvonaglott a tiszta ég, és kipréselt magából egy felhőmaszatot, egy kis semmiséget, a tisztátlanság egy atomját, ami most virágként nyílt szét, bűvészdobozként - a nagy varázsló kis kelléke, ami újra és újra és újra széthajtható, a saját anyagából többszöröződik meg.

Robbanásszerűen terjedt, mint a polip tintafelhője, kicsavarodott, foltot hagyott az égen, korong alakú, hatalmas, sötét foltot. Baljós hangok szivárogtak belőle.

Aztán hirtelen szél kerekedett, püfölni kezdte Armada oldalát és tornyait, vad ujjakkal tépte a kötélzet hárfáját. Valami repkedni kezdett Bellis körül, ködre emlékeztető, apró kis részecskék, és rejtélyes szag terjedt lefelé a Grand Easterly kéményeiből, terült végig a városon, a semmiből felhőt tépő, hatalmas erők üledéke. Bellis felismerte a szagot: sziklanektár. Beindították valamelyik aeromorf gépet.

A Nap teljesen eltűnt. Bellis reszketett az újonnan támadt sötétben és hidegben. A város határán túli tengeren fűrészfogakat növesztett a piszkosfehér tajték. Az égből áradó zaj egyre hangosabb lett: a halk remegés dorombolássá erősödött, aztán elnyújtott ordítássá, végül ugató mennydörgéssé, és a mennydörgés dobpergésére a vihar is leszakadt az összegyűlt felhőzetből.

A szél teljesen megvadult. A tenger szökellt. Armadaiak küzdöttek, hogy fedél alá jussanak. A fedélzetek hamar kiürültek. Férfiak és nők viaskodtak, hogy szétakasszák a hidakat, ahogy az egymáshoz kötött hajók vadul rázkódni kezdtek. Itt is, ott is emberek álltak, és akárcsak Bellis, döbbenten, lenyűgözve bámulták a vihart.

- Az istenek köpjék le! - ordította Bellis. - Édes Szátyár, ments meg minket! - De a saját hangját sem hallotta.

A vihar tompábban érte Tannert, aki a holtpont fölötti csendes mélység vizében lebegett. A fölötte hánykolódó felszín feloldódott az esőben. A város úgy bukdácsolt, mintha a tenger próbálná lerázni magáról. A hatalmas láncok táncoltak alatta.

Tanner még több tonna víz alatt is hallotta, hogy a vihar hangja egyre erősödik. Nyugtalanul úszott fel-alá, várta, hogy az égiháború végre tetőzzön, és egyre idegesebb és idegesebb lett, ahogy a vadság nem csitult, sőt egyre csak erősödött.

A fenébe is - gondolta döbbenten és rettegve. - Ezúttal tényleg megcsinálták, mi? Milyen kibaszott, kurva vihar ez? Mi a faszt csináltak ezek?

Bellis kétségbeesetten kapaszkodott a korlátba, és attól rettegett, hogy a szél lerántja a lépcsőről, és ő összemorzsolódik két hajó között.

A levegőt árnyékok mocskolták be, a sötétbe úgy vágtak a villámok, mint megannyi villanófény.

Hiába mosta a levegőt az eső, a sziklanektár átható szaga csak egyre erősebb lett. Bellis látta, hogy hullámok torzítják el a levegőt. A villám újra és újra a város árbocaiba csapott, és ráérősen körbetáncolta a Grand Easterly rézborításos oszlopát.

Armada táncolt, fölötte pedig táncolt az ég. Az aeromorf motor még több energiát termelt, és a villámok mintázata változni kezdett. Bellis megbűvölve nézte az eget.

Eleinte véletlenszerűek voltak a csíkok, fényes kígyóként csattantak elő és remegtek ki a sötétből. De lassan igazodni kezdtek egymáshoz. Időben is egyre gyorsabban követték egymást, úgyhogy az egyik még mindig ott égett Bellis retináján, amikor a másik becsapódott, és a mozgásuk is céltudatosabbá vált. A villámcsapások a felhő közepe felé kezdtek kirobbanni, és elvesztek a magvában.

A vihar egyre erősebb lett. A sziklanektár szaga émelyítő volt. Bellis hipnotizáltan meredt a vízáradaton át is arra, amit látott, és képtelen volt bármi másra, mint hogy magában ismételgesse, hogy gyerünk, gyerünk, gyerünk, anélkül, hogy tudta volna, mire is vár.

És végül aztán egyetlen mindent letaroló, fülsiketítő robajjal összehangolódtak a villámok.

Ugyanabban a pillanatban villantak elő a semmiből a vihar pereméről, úgy íveltek át a sötétségen, a felhő szívében, mint egy kerék küllői, és az égiháború tengelyében egyetlen, fájdalmasan izzó ponttá olvadtak össze, ami villódzott és recsegett és nem foszlott a semmibe.

Láthatatlan energia robbant ki, az okkult masinák szelepei és átalakítói felerősítették, és kilövelltek a Grand Easterly kéményein át, száguldva küldték fel a viharba.

Az idézés szétrobbant a felhő szívében.

A villámok formálta, szikrázó csillag hidegen, élesen és kékesfehéren égett, remegve, ragyogó fénnyel, feszesen, mintha terhes volna, teli, mintha robbanni akarna és aztán

felrobbant

és hatalmas rajnyi sikító lény zuhant alá a szilánkjaiból, a hajó körül táncoltak, recsegő-ropogó, energia, elyktromosság körberajzolta jelenések, égett levegőcsíkocskákat húztak maguk mögött, ahogy elszántan leszáguldottak az égből, tudással megrakottan, vadul és célzottan.

Sisteregek. Villámelementálok.

Sikoltozva, nevetve cikcakkoztak, a kiáltásuk valahol a hang és az áram zúgása között lebegett. A sisteregek döbbenetes gyorsasággal száguldoztak át az égen, áramívekben jelentek meg, kisüléseikből egész seregnyi kísértetalak villant elő, a város épületeinek körvonalát, a halakat és a madarakat és az arcokat utánozták.

Egy maréknyi végigzúdult a Chromolith fölött is, sikoltva eltéptek Bellis feje fölött; a nő szíve kis híján megállt ijedtében. A sisteregek a kémény körül táncoltak.

Valahonnan a Grand Easterly mélyéről hatalmas energialöket kelt, és az elementálok városszerte felkapták a fejüket, abbahagyták a játékot, és nyugtalanul örvényleni kezdtek. A rejtett gépek újabb erődobbanást küldtek ki, ami végigfutott a drótokon, egészen az árboc csúcsáig. A sisteregek felordítottak, és a láncok és a fém kötélzet hosszán táncoltak. Rajzani kezdtek. Bellis utánuk fordította a fejét, nézte, ahogy eltűnnek, át a lakóhajója fölött, keresztül a hajók közt őrjöngő vízcsatornácskákon, fel és egyre feljebb az átépített fedélzeteken, egyenesen a hatalmas gőzös árboca felé.

Bellis már észre sem vette a vihart vagy az esőt. Csak az eleven villámokat látta, ahogy hideg civódásukkal, ugrálásukkal kirajzolják Armada körvonalait, és a város legmagasabb tetői mellett létbe villannak, újra eltűnnek. Áthunyorgott a viharon, át a köztük elterülő fedélzeteken. A Grand Easterly toronyként felmeredő árbocán csalétekként ragyogott a hatalmas energiafolyam.

Előhorgászunk egy vihart, hogy előhorgászhassuk az elementálokat, hogy előhorgászhassuk az avankot - gondolta Bellis. Megrészegítette a gondolat.

A sisteregek körbevették az árbocot, szikrázó jelenések lepleként pörögtek az örvény szemében. Fröcsköltek a vihar sötétjében, negatív megvilágításba vonták a várost, mintha fekete napfény lett volna, míg végül egyetlen nagy, utolsó megkötő energianyaláb csapott ki a drótokból.

A sisteregek sikoltottak és nyihogtak és elkezdtek beleözönleni a fémbe.

Az elementalisták hexekkel és gépekkel szivattyúzták őket befelé.

Az elementálok sikoltoztak, ahogy befogták őket, lerántották őket a vastag kábeleken, a fényüket gyors egymásutánban szippantották ki. Fél másodperc alatt az ég ismét koromfekete lett.

Az elyktromos elementálok szupertöltött részecskékként kerengtek a rézhálózatban, egymásba folytak, és eleven energiaárammá váltak, lezúdultak a lépcsőkön, be a Grand Easterly belsejébe, a sziklanektárt pumpáló gépezetig, egyenesen a mélytengeri törésbe lógó lánc csonkjaiba.

Több millió tonna sós víz alatt a villámelementálok összesűrűsített csapata átrobbant a lánc szemein, át az árbochosszú villákon, bele a vízbe, és a robbanás íve hatalmas, elképesztően erős energialöketként villant fehér fénnyel, hogy aztán azonnal a mélytengeri árok sötétjébe cuppanjon, kifakítsa és elpusztítsa az útjába kerülő durva életet, aztán átszúrja a dimenziók közti hártyát, mérföldekre, mérföldekre minden alatt.

A Grand Easterly gyomrában feldongott a sziklanektár táplálta gépezet, és erőteljes impulzusokat küldött le a láncon.

Csak most már volt egy lyuk a tenger alatt, és a gépezet csábító jeleit, amit egyetlen bas-lagi tengerben született fül sem fogott volna fel, valami talán meghallotta.

Tanner Sack lefelé úszik az alkonyi fényben derengő vízbe. A vihar szinte azonnal eloszlott, és fölötte ragyogó tiszta a tenger. Tanner próbára teszi magát, egyre mélyebbre és mélyebbre hatol, amilyen mélyre csak tud az egyre sötétedő vízben.

Mások is vannak körülötte, homár-és halemberek, és Fattyú John, valószínűleg mind olyan mélyre merülnek kíváncsiságukban, amilyen mélyre csak mernek, de nem látja őket. A víz hideg és csendes, és egyre sűrűbb.

Érzi, ahogy egy energialöket áthullámzik a lánc hatalmas szemein. Tudja, hogy odalenn, egyenesen alatta döbbenetes események folynak, és mint egy kisgyerek, meg sem próbál ellenállni, egyre mélyebbre süllyed a sötétség felé. Még soha nem úszott le ilyen mélyre, de addig követi a hatalmas láncot, amíg csak tudja, megacélozza magát, hozzászokik az egyre szorosabban ráfeszülő nyomáshoz is. A csápjai kinyúlnak, és mintha megmarkolnának valamit, mintha a vízbe kapaszkodva még mélyebbre húzhatná magát.

A feje fáj; a vére összepréselődik. Amikor nem tud már tovább menni, mozdulatlanul lebeg a vízben. Nem tudja, milyen messzire jöhetett le. Nem látja már maga mellett a hatalmas láncot sem. Semmit sem lát. Ott függeszkedik a hidegben és a szürkeségben, és teljesen egyedül van.

Hosszú, hosszú idő telik el, és közben a sziklanektárral hajtott motor továbbra is küldi a tenger mélyébe csábító rezgéseit. Nem mozdul semmi sem.

Aztán Tanner szeme egyszer csak felpattan (ő maga sem vette észre, hogy behunyta).

Zajt hallott, valami reszelős csusszanást, mintha reteszeket csattintottak volna a helyükre, mintha valami a menetébe siklott volna. Hosszú, elnyújtott remegés, ami bálnadalként árad felfelé a vízben, és Tanner inkább csak a gyomrában érzi, mint hallja.

Meg sem rezdül. Csak hallgat.

Tudja, hogy mit hallott.

A gigászi zabla tartói voltak - az ékek és peckek és tűk és szegecsek, és a hajónyi hosszú csatok -, azok csúsztak a helyükre. Valami átszimatolt a víz és a valóság rétegein, úgy gondolta, megvizsgálja az ízletes sziklanektár löketeit, és beledugta a nyakát vagy valami más testrészét a nyakörvbe, míg csak rá nem siklott az egész hám, míg csak a fatörzsnyi szegek és hegyek előre nem fordultak, bele nem mélyedtek a húsába, míg csak a pántok rá nem feszültek, és a lény csapdába nem esett.

Ismét csend van, dermedt csend. Tanner tudja, hogy fölötte a thaumaturgok és a mérnökök gondosan kiszámított jeleket küldenek oda, ahol nagyjából egy evilági lény agykérge lenne; lenyugtatják, szuggerálják, csábítgatják.

Érzi a víz és az áramlatok legapróbb változását is - érzi a felé sodródó thaumaturgiai áramlatokat.

Tanner érzi a rezgéseket a bőrén, aztán az erősebb remegést a belsejében.

A lény megmozdult, messze lenn, a halódó napfény utolsó sugara alatt, a mérföldnyi mély éjfél közepén, a halak és rákok birodalmán túl, elsápasztva gyenge foszforeszkálásukat. Érzi, ahogy közelebb araszol, ahogy hatalmas víztömegeket lök félre, és különös áramlatokban sodorja felfelé a hideg tengerárt.

Le van nyűgözve.

Lusta robajlást érez, és a víz is megremeg. Tanner elképzeli, ahogy valami szörnyű testrész véletlenül rácsap a tengerfenékre, és az agyatlan apokalipszis egyszerű fenéklakók ezreit söpöri el.

Felörvénylik körülötte a víz. Hamis thaumaturgiai áramlatok csapnak fel az árokból. Hirtelen megrándul a víz nyomása is, és Tanner fülét nagyon halvány, lüktető nesz csapja meg. Megfeszített figyelemmel próbál hallani.

Távoli, szabályos lüktetést érez a belsejében. Elmerengő, letaglózó ütéseket. Összeszorul a gyomra.

Csak egy pillanatra hallja, csak a tér és a thaumaturgia kurta rándulása, de tudja, mi az, és a tudat letaglózza.

Egy katedrális méretű szív ver ütemesen alatta a mélyben.

Az esőtől nedves lépcsőn, a szikrázó Nap és a felhőtlen ég alatt, Bellis várt.

Armada mintha kísértetvárossá változott volna. A legmerészebbek, legelvarázsoltabbak kivételével még mindenki rettegve lapult.

Valami történt. Bellis érezte, hogy megbillent a Chromolith és megkondultak a láncok. És most már hosszú, hosszú percek óta csend volt.

Megugrott, mert újra fém pendült fémen; a város alatt húzódó láncok lassú, fenyegető dobpergéssel kifeszültek, felfelé és előre nyúltak, kiemelkedtek a világ alatt tátongó lyukból, visszatértek a saját dimenziójukba, és teljesen belemerültek a Duzzadó-óceán vizébe.

Lassan kisiklottak függőleges helyzetükből, addig feszültek, amíg teljesen kihúzódva nyúltak el a város elé. Mérföldekkel lejjebb a zabla épp csak a tengerfenék fölött lebegett.

Aztán hirtelen remegő hang kelt, és Armada vadul saját magába rándult, a hajók óvatosan új helyzetbe csusszantak, ahogy alulról új irányba húzták őket, megváltoztatva a város körvonalait.

Armada megmozdult.

A rántás kis híján a feldöntötte Bellist.

Tátott szájjal bámult.

A város mozgott.

Lassan, ráérősen úszott dél felé, de a sebessége így is könnyedén felülmúlt bármit, amit a vontatóhajók rengetegével valaha elért.

Bellis látta, hogy a külső hajók oldalánál felcsapnak a hullámok. Látta a város mögött húzódó hullámnyomot. Elég gyorsan mozogtak ahhoz, hogy tajtékot hagyjanak.

Armada szélén a város le nem kötözött hajóhada - a kalóz-kereskedők, a gyárak, a futárhajók, a hadihajók és a vontatók - kapkodva mozogni kezdett. Megfordultak, a város felé néztek, beindították a motorokat, leengedték a vitorlákat, hogy beérjék az anyakikötőt.

Ó, édes istenek - gondolta Bellis döbbenten. - Bizonyára el sem hiszik, amit látnak!

A legközelebbi mozgó hajóról ujjongást hallott. A tengerészek a fedélzeten állva kurjongattak örömükben.

A hang lassan szétáradt egész Armadán, és feltünedeztek az emberek: ablakokat és ajtókat tártak ki, bunkerekből bukkantak elő, felálltak a korlátra, ami mögött addig lapultak. Akárhová nézett is Bellis, mindenhol a városlakók kiáltoztak. A Szeretőket éltették. Sikoltoztak örömükben.

Bellis kinézett a tengerre, és bámulta, hogyan maradnak el mögöttük a hullámok. A város mozgott. Valami húzta.

És négy mérföldes kantárja végén, a sziklanektárt pumpáló gép ölelésében, a visszagörbülő ácskapcsokra emlékeztető horgok fogságában az avank folyamatosan és kíváncsian úszott előre a számára idegen tengeren.

HETEDIK KÖZJÁTÉK - BAZILISZKUSZ-CSATORNA

A Tetneghi Dustheart már több mint négy hete szelte a tengereket.

A gálya rettenetes nyári viharokat vészelt át. Gnurr Kert és Perrick között szélcsendben vesztegelt. A Mandragóra-szigetek veszedelmes szorosaiban túl közel manőverezett egy névtelen kis szikladarabhoz, és repülő rablólények támadták meg, letépték a vitorlákat, és számos majmot ragadtak a kötélzetről a halálba. A Rohagi keleti partjainál locsogó hideg vizeken a hajó - micsoda nyomorult szerencse - az új-crobuzoni haditengerészet egy hajójába botlott, ami megtámadta. A Tetneghi Dustheart csak a jó széljárásnak köszönhetően menekült meg a páncélos elől, és a sérülés lelassította, de nem pusztította el.

A kaktusz legénység újabb parancsokat füttyent az árbocokon lógó kimerült majmoknak, és a csicsás hajó lassan a kikötői béke oltalmába ér, már a Vasöböl csatornái között navigálgat.

Amikor a Tanner Sackkel történt találkozás másnapján Nurjhitt Sengka kapitány bejelentette az új utasításokat, a legénység pontosan azzal a döbbenettel és rossz előérzettél fogadta a hírt, mint amit a kapitány elvárt tőlük. A Dreer Samheri hajók laza fegyelmének hála nagyjából szabadon ki is mondhatták, amit akartak, és nem is haboztak Sengka kapitány tudtára adni, hogy nem értenek vele egyet, hogy dühösek, hogy nem értik, hogy dezertálnak, és hogy az anopheliusokat amúgy is több őrnek kell felügyelni, mint az a szűkös létszám, amit hátrahagynak.

A kapitány nem adta be a derekát.

Az út minden balszerencséje, minden késlekedése, a hosszú hónap minden lassú perce során egyre hangosabban lázongott a legénység. De Sengka, ha már egyszer a Tannertől kapott írott ígéretekért cserébe az egész karrierjét kockáztatta, nem tért el a tervtől. És elég jó volt a viszonya az embereivel ahhoz, hogy mostanáig még megfékezze a dühüket, és célozgatásokkal, kikacsintásokkal kordában tartsa őket.

És most a Tetneghi Dustheart felfelé araszol a Szurokfolyam irányába. A gálya hivalkodó aranyfestése és nagyvonalú ívei eltompultak a kaktuszok számára megrázóan brutális tavaszi időjárásban, díszes, déli ízlésük abszurdnak hat az útjuk során elhagyott szigetek sötétbarnái, feketéi, sáros zöldjei és halványan bimbózó színei között.

Mind viharvertek, megkínzottak. A legénység türelmetlen. Sengka a lepecsételt zsákot babrálja.

Már nem tarthat sokáig. Már közel vannak az öbölhöz és a folyóhoz, a téglákhoz és a hidakhoz. A vízben egyre több szikla tűnik föl körülöttük. A csatorna sekélyebb lesz. Közeledik a part.

Sengka kapitány alaposan megnézi a leszállítandó kis csomag új-crobuzoni pecsétjét. Hatalmas tenyerében méregeti a zsákot; a bőrt; a viasszal körbefolyatott ládikát; a jutalomlevelet, amit Új-Crobuzonnak tiszteletben kell tartania; a figyelmeztetést, a háborúról szóló ködös, abszurd, értelmetlen kódban írt, drámai levelet; az ékszeres dobozban lapuló csúnya, értéktelen kis nyakláncot. De a doboz bársonyborítása alatt, egy fűrészporral kipárnázott hamis aljzatba rejtve egy jókora óra méretével egyező nehéz korong és egy miniatűr kézírással telerótt hosszú üzenet hever.

Fennec prokurátor titkos ajándéka Új-Crobuzon városának, és a valódi levele.

NYOLCADIK KÖZJÁTÉK – MÁSHOL

Mindent megrázó robbanás tört be a világba. A tenger idegen új ízt sodor.

Mi ez?

A vadászok egyike sem tudja.

Mi volt ez a repedés ez a hirtelen változás ez a felnyílás ez a betolakodás ez a betörés ez az érkezés? Mi jött át közénk?

A vadászok egyike sem tudja. Csak azt érzik, hogy a tenger megváltozott.

A jelek mindenütt ott vannak. Az áramlatok tétovák, éppen csak változtatják folyásukat, mintha új akadály lenne az útjukban, amit nem tudják, hogyan kerülhetnének ki. A tengervíz elementáljai sikoltanak és fecsegnek, kétségbeesetten próbálják elárulni, amit tudnak.

A világ léptékével nézve persze még egy ilyen hatalmas érkezés is csak semmiség. Szinte végtelenül kicsi. De a vadászok az elemi részecskéknél is kisebb szinten érzékelik a vizet, és tudják, hogy valami történt.

Az új lénynek megvan a saját, egyedi nyoma, de ez a nyom, a részecskék, ürülék és íz árama nem a bas-lagi fizika törvényei szerint működik. A gravitáció, a véletlenszerű mozgás, a fizikai létezés nem úgy működik a betolakodó körül, ahogyan kellene. A vadászok érzik az ízét, de nem tudják követni.

De nem adják fel a próbálkozást. Mert egyértelmű, hogy ez az úszó város műve, és ha megtalálják ezt a hatalmas, lassú lényt, akkor rálelnek a zsákmányukra is.

*

Gyorsan telik az idő.

Vízbuborékok tűnnek fel, sósak, édesek. Testvérek fújják ki őket, sok-sok mérföldnyire tőlük, és felemelkednek, akkor is megőrzik az egységüket, amikor már a saját elemükbe érnek, átsiklanak a thaumaturgia kürtjein, és helyet váltanak, zavartalanul emelkednek tovább felfelé, hatalmas távolságokra onnan, ahol feleregették őket. A vadászok fülébe pukkannak, otthonról hoznak nekik üzenetet. Vízként hallják a pletykákat és a meséket. A Gengris groac'hjai és mágusai, a Vas-öbölben lévő kémek beszélnek.

Hallottunk dolgokat - mondja az egyik hang.

A vadászok tanácskoznak, összeöntik az erejüket, remegve és minden rostjukat megfeszítve, a fókuszaikat, halottaik relikviáit is felhasználva. A vezetőik suttogva válaszolnak, és a vadászok tulajdon üzenetbuborékai újra átszelik a messzeséget, hazaérnek.

Valami új jelent meg a tengerben - mondják.

És amikor a társalgásnak vége, a mágusok némán hallgatnak mélyen lent a Duzzadó-óceán felszíne alatt, háromezer mérföldre az otthonuktól, aztán pislognak egyet, megrázzák a fejüket, és a világ túlsó végéről érkezett hang szétkavarodik a vízzel együtt, ami idáig hozta.

Hajók jönnek - mondják vadászaiknak. - Sokan. Gyorsan. Vasöbölből, ők is vadásznak, ők is kutatnak mint mi. Átkelnek a tengeren. A nővéreink és a fivéreink velük vannak tapadnak rájuk dalolnak nekünk. Könnyen megtaláljuk őket.

A hajók. A hajók ugyanazt keresik mint mi. Tudják hová mennek. Vannak gépeik amik megtalálják nekik.

Követjük őket és majd ők követik nekünk a nyomot.

A vadászok elvigyorodnak rettentő hosszú fogaikkal, és vizet vakkantanak a tengerbe, így nevetnek, aztán áramvonalas formába hajtják a végtagjaikat, és elindulnak északra, arra, amerre irányították őket, egyenesen oda, ahová az új-crobuzoni flotta tart. Hogy út közben egyesülhessenek a többi csapatukkal, és végre megtalálják a zsákmányukat.

HATODIK RÉSZ

Ütközet

Harmincharmadik fejezet

Az avank, és mögötte Armada változatlan, egyenletes sebességgel haladt előre - töretlenül észak felé. Egy átlagos hajó gyorsaságát ugyan meg sem közelítette, de sokszorosát biztosította annak, amivel a város eddig valaha utazott.

Nap mint nap újabb jármű tért vissza Armadába. Titkos szerkezeteik jelezték a hazai kikötő példátlan mozgékonyságát, ezért pánikban vagy éppen örömittasan szelték a habokat mozgékonnyá vált városuk felé, ékszerekkel és élelemmel, könyvekkel és földdel megrakodva.

A hazatérő tengerészeket bámulatos látvány fogadta. Armada körül továbbra is nyüzsögtek a vontatóhajók meg a gőzbárkák, de immáron nem húzták, sőt hatalmas, formátlan falkában vonszolódtak mögötte, mint egy második, egyre morzsolódó város, egy hűséges, de haszontalan kolonc. Armada pedig lassan, de biztosan gyűjtötte a lendületet, mintha saját akaratára ébredt volna.

A feleslegessé vált hajók egy részét beépítették a városba, kampókkal meg hegesztőpisztolyokkal béklyózták őket új helyükre, lebontották, újraszerelvényezték, és megint felépítették mindet. Más bárkákból kalózhajókat csináltak, páncélt és fegyverzetet kaptak a százféle különböző jármű valamelyikéből. A frissen teremtett félvér hajók szinte remegtek újonnan megtalált céltudatosságuktól.

A város alapvetően észak-északkeleti irányba tartott, de akadtak kitérők, mert néha ki kellett kerülni a viharokat, a sziklaszigeteket vagy olyan az akadályokat a tenger fenekén, amiket Armada lakói nem is láthattak.

A Grand Easterly navigátorai egész készlet színpompás jelzőrakétával rendelkeztek. Ha módosítani kellett az avank menetirányán, adott színkombinációkat lőttek az égbe az megbeszélt jelzések szerint. A különböző sodrásokban várakozó mérnökök válaszképpen beindították a masszív csörlőket, amelyek visszahúzták valamelyik víz alatti roppant láncot.

Az avank pedig tiltakozás nélkül, tehénszerű jámborsággal reagált ezekre a jelzésekre. Az erőtlen rántásra válaszul változtatott haladási irányán (az uszonyával vagy az idegvégződéseivel vagy a mancsával vagy az istenek tudják, mivel), hagyta, hogy vezessék.

A Grand Easterly aljában hamar rutinszerűvé vált a gépház munkája. Egész nap a remegő kazánokat táplálták a sziklanektár soványka patakjával, amit a Sorghum szívott fel a mélyből, és állandó, lüktető áramlatként pumpálták tovább a láncokon, az avank gerincén át abba a részébe, ami megközelítőleg megfelelhetett az agykérgének.

A gigászi teremtmény örökös kábulatban úszott, álmos elégedettséggel, agyatlanul, mint egy ebihal.

Amikor először kiderült, hogy megidéztek egy avankot, és valóban működött a thaumaturgia meg a vadászok módszere, és a legendás szörnyeteg megjelent Bas-Lag világán, Armada polgárai hisztérikus örömmel és izgalommal fogadták a fejleményeket.

Az első éjszaka spontán ünnepek szerveződtek. Újra előszedték a kvartóvég díszeit, és a város tereit, sétányait elözönlötte a táncoló tömeg, férfiak és nők, kheprik és kaktuszemberek, hegpáncélosok és még ezernyi más ember, akik az avank papírmaséból készített, bár természetesen tökéletlen másait cipelték.

Bellis az estét egy kocsmában töltötte Carrianne társaságában, és minden elhatározása ellenére magával sodorta az örömmámor. Másnap fáradtan és leverten ébredt. A hús kvartó harmadik markindije volt, amiről a füzetébe lejegyzett új-crobuzoni naptárral összevetve kiderült, hogy a városban szviven 15-e van - a Kísértetéj. A felismerés teljesen letörte. Nem attól tartott, hogy a fesztivál vészjósló kisugárzása eddig hatna, de zavarónak találta, hogy az avank majdhogynem véletlenül ezen az éjszakán érkezett.

Teltek-múltak a napok, és a meglepetés izgalma ugyan nem múlt, akárcsak a minden ébredéskor újszerűnek tűnő érzés, a mozgásba lendült várost ringató hullámok lökdösése, de Bellis érezte az Armada lakóiban gyűlő feszültséget. Ami leginkább az avankot irányító Szeretőknek volt köszönhető, akik egyszerűen elindultak észak felé, de nem jelentették be, miért is teszik.

Eddig mindenki csak általánosságokat pufogtatott, és bizonytalanul találgatta, merre tarthat az avank. Tarvíz képviselői állandóan a teremtmény sebességét és roppant erejét hangsúlyozták, amivel könnyedén átjuttathatja a várost a viharos és a kihalt tengereken a kedvezőbb éghajlatokra, ahol bőségesen termeszthetnek majd növényeket. A városlakók nagy része úgy gondolta, hogy melegebb vizekre hajóznak, ahol nincsen komoly haditengerészet, és a partvidékről gyerekjáték begyűjteni a javakat, a könyveket és a zsíros termőföldet. Kudrik déli része, talán a Kódex-tenger. Valahol arrafelé jó lesz.

Azonban sorban peregtek a napok, és a város tántoríthatatlanul, lassítás vagy kitérők nélkül haladt észak felé. Armada egyértelműen egy korábban kijelölt cél felé tartott, nyilvánvalóan a Szeretők parancsára, akik viszont továbbra sem szóltak semmit.

- Hamarosan úgyis kiderül - mondogatták a lojalisták a kikötői kocsmákban. - Miért titkolóznának előttünk?

Amikor azonban végül az újságok, az utcai hordószónokok és a hitvitázók összekapták magukat annyira, hogy nyilvánosan is feltegyék a mindenkit foglalkoztató kérdéseket, semmilyen választ nem kaptak. Egy hét múlva a Lobogó címlapján mindössze két hatalmas szó virított: MERRE MEGYÜNK?

És még mindig nem tudta senki.

Akadtak, akiknek egyáltalán nem érdekelt a vezetők hallgatása. Csak az számított, hogy Armada olyan hatalommá vált, aminek egy számukra teljesen felfoghatatlan erőt sikerült igába hajtani. Eddig sem tudták, pontosan mi az úti cél, és ezúttal sem foglalkoztatta őket.

- Ezt mindig a döntéshozókra hagytuk, nem? - mondogatták.

Csakhogy eddig még egyszer sem kellett igazán komoly döntéseket hozni, elegendő volt, ha nagy vonalakban megegyeztek, körülbelül merre vontassák a gőzösök a várost, hátha egy vagy két éven belül - ha az áramlatok, a hullámok és a Torzió engedi - megfelelő vizekre érnek. Most azonban az avank teljesen újszerű hatalmat adott a kezükbe, és néhányan már arra is rájöttek, hogy ez megváltoztatott bizonyos dolgokat. Ezentúl valódi döntésekre lesz szükség, amit a Szeretők viszont kéretlenül meg is hoznak.

Információk híján dúsan tenyésztek a pletykák. Armada Gironella Holt-tengere felé tartott, ahol a megkövült víz mozdulatlan hullámai valaha minden élőt magukba zártak. Nem, valójában a Maelström a cél, a világ pereme. Nem is, egy kakotopikus folt. Vagy a kísértetek országába mennek, esetleg a beszélő farkasokhoz, a messzi törzsekhez, ahol az emberek szeme ékkő, a foguk fényesre csiszolt széndarab. Esetleg a gondolkodó korallok földje a cél, a gombák birodalma, de az is lehet, hogy valami egészen más.

A kvartó harmadik könyvdíjén Tintinnabulum a legénységével együtt elhagyta Armadát.

A Castor majdnem egy évtizedet töltött Tarvíz orr-részébe ágyazva, ott, ahol a sodrás Shaddlerrel találkozott. Egyik oldalról a Tolpandyhez szíjazták, a másik irányból pedig egy bevásárlónegyeddé vált páncélozott hadihajó határolta, aminek fegyverszürke borítását a hirdetések színes foltjai pettyezték, elhanyagolt ágyúcsövei körül pedig bádogbódék sikátorai sarjadtak.

Az emberek régen elfelejtették, hogy a Castor nem Armada állandó tartozéka. Hidak kapcsolták össze a környező részekkel, láncok, kötelek, ütközők szorították a helyére. És most egyesével levagdosták ezeket a kötelékeket.

A perzselő napfényben a vadászok felsorakoztak a palánk mellett, és machetéik szabatos mozdulataival kivágták magukat Armada húsából. A többi bárka lassan utat nyitott a Castornak a nyílt tengerig. Hidakat emeltek be, pányvákat vágtak ketté, és a Castor elindult kifelé, a Badmark mellett át Shaddlerbe, el a Darioch's Concern kétes iparának szegényes viskói mellett, ki a régóta felszíni létre kárhoztatott tengeralattjárón, a Dearlyn túl, amiben színházat működtettek, bepréselődött egy ősrégi halászbárka és egy hatalmas vontahajó közé, amelynek kantárcsonkjaira színes lámpákat aggattak, utána pedig már csak egy üres rész következett, a shaddleriek Szoborkertje a Thaladin fedélzetén, Armada peremén.

Azon túl már az óceán hullámzott.

A Castor útját szegélyező bárkákat zsúfolásig megtöltötte a tömeg, az emberek a korlátokon kihajolva kurjantottak búcsút a távozó hajónak. Az új csatornától önkéntesek és a shaddlerí őrök tartották távol a forgalmat. A tenger nyugodt volt, az avank tempója egyenletes.

Amint a város első órái elütötték a delet, feldübörögtek a Castor motorjai, amit a tömeg hatalmas üdvrivalgással fogadott. Lármásan bíztatták az alig tizenöt méter hosszú hajót, amit szokatlanul magas harangtorony díszített, és ami most pöfögve elindult előre.

A nyomában ismét helyükre emelték és összekapcsolták a hidakat, a láncokat és a kötőgerendákat. A vadászok hajója szilánkként csusszant kifelé a város testéből, ami azonnal össze is forrt mögötte.

A hajók közül kifelé vezető ösvény helyenként alig volt szélesebb a Casrornál, és ilyenkor bele-belütközött szomszédaiba, de a sok kötél és gumibak felfogta a csapódás erejét. Csigalassan haladt előre, tompán pufogó hangok kíséretében tört utat a nyilt tenger felé. Mögötte győzedelmesen ujjongott és integetett a tömeg, mintha a vadászok egyenesen a börtönükből szabadultak volna.

A hajó végül a Thaladin mellett csusszant ki a nyílt vízre. Ugyanabba az irányba haladt, mint az avank, csak gyorsabban, hogy elszakadhasson a várostól. Az óceánon aztán még jobban felgyorsult. Megkerülte Armada orrát, majd délnek fordult, és hagyta, hadd vonuljon el mellette a város. A Castor most elérte Masinarejtek Sarkantyút; utána jött a Bazilio-dokk tátongó bejárata, ahol egymáshoz zsúfolódtak a szabadon hajózó bárkák. És mire elhagyta Jhourt, a Castor ismét felhördült, hogy nagy lendülettel elszakadjon a várost követő járműrajtól. Miközben Tintinnabulum hajója utat tört közöttük, folyamatosan vedlette le magáról a védőborítását, és gumitömlőket meg kátrányos rongyokat potyogtatva távolodott a déli látóhatár felé.

Sokan nézték a Szoborkertből, hogyan tűnik el végleg Armada ívelt szegélye mögött. Köztük volt az egymás kezét szorongató Angevine és Sékel is.

- Elvégezték a feladatukat - mondta Angevine. Még mindig nem tette túl magát azon, hogy váratlanul munka nélkül maradt, de a hangjából alig lehetett kihallani a sajnálkozást. - Befejezték, amiért idehívták őket. Miért is maradtak volna?

Sékelhez fordult.

- Tudod, mit mondott nekem? - Kissé feszültnek tűnt most, és a fiú érezte, hogy valószínűleg ez az, ami valójában foglalkoztatta. - Szívesen maradt volna, ezt mondta, de egyikük sem hajlandó odáig elmenni, ahová a Szeretők tartanak.

Tanner lentről figyelte a Castor útját.

Egyáltalán nem izgatta, hogy a város északnak tartott, és az sem zavarta, ha nem ismeri az úti céljukat. Rendkívül megkönnyebbült, amikor kiderült, hogy az avank megidézésével nem fejeződött be Tarvíz nagy terve. Nehezen értette azokat, akik ezt árulásnak vélték, akiket megrémített saját tudatlanságuk.

Egyre több és több órát töltött a víz alatt. Ha a felszínre jött, akkor is egyedül volt, nagy ritkán Sékellel, aki minden eltelt nappal szűkszavúbbá vált.

Tanner egyre szorosabb kapcsolatot alakított ki Hedrigall-lal. Ironikus módon éppen ő ellenezte leginkább a város új haladási irányát, és mélységesen helytelenítette a Szeretők hallgatását. De Tanner tudta, hogy Hedrigall ugyanolyan hűséges Tarvízhez, mint ő, és háborgásában semmi rosszindulat nincs. Intelligens és okos kritikus volt, aki Tanner lojalitását nem tartotta sem vaknak, sem eszetlennek, mert megértette, milyen erős bizalom és elkötelezettség fűzi a Szeretőkhöz, és komolyan vette Tannert, amikor az a védelmükre kelt.

- Tudod, hogy ők a főnökeim - mondta egyszer -, és azt is tudod, hogy bennem ugyan semmi jóérzés nincs az úgynevezett otthonom iránt. Az a kibaszott Dreer Samher szart se jelent nekem. De... sok ez már, Tanner, öreg cimbora... sok ez a csend. Már éppen működni kezdtek a dolgok. Minek kellett ez az egész? Igazán elmondhatnák, mi van. Ha nem teszik, elveszítik a bizalmunkat, a jogot, hogy vezessenek minket, és az istenek verjék meg, öreg, pontosan ettől függ mindenük. Mindössze ketten vannak, és Croom tudja, hány ezer akad belőlünk. Nem lesz ez jó Tarvíznek.

Tanner feszengve hallgatta az őszinte szavakat.

A tenger alatt volt a legboldogabb. A sodrás víz alatti élete a megszokott módon folytatódott: nem hiányoztak a halrajok és Fattyú John, a pányvák végén lengedező búvárok vas-és bőrruháikban, Sütkér cikázó halemberei, a homárok, a városon túl pedig a tengeralattjárók lomha árnyai, mint megannyi bálna. A Sorghum tömbje és a semmiben lebegő tartóoszlopok. És maga Tanner Sack, amint fürge mozdulatokkal úszott egyik feladattól a másikhoz, némán tátogva utasításokat adott vagy fogadott.

De közben semmi sem volt már ugyanaz, minden gyökeresen megváltozott. Hiszen az összes hétköznapi feladatot ötszögű csillagként fogta keretbe az az öt gigászi lánc - éles szögben fúródtak lefelé és előre a mélybe, hogy több mérföldnyire alattuk ne engedjék elszabadulni az avankot.

Tannerre is sokkal keményebb munkanapok vártak. Állandóan úsznia kellett, nehogy elszakadjon Armadától. Gyakran kénytelen volt rámarkolni valamelyik kiugró oszlopra vagy kagylókkal borított gerendára, és ilyenkor csak vontatta magát egy darabon. A nap végére, mire kimászott a vízből, és visszatért a szobájába, teljesen kimerült.

Egyre gyakrabban árnyékolta be gondolatait Új-Crobuzon emléke. Vajon célba ért az üzenet? Nagyon bízott benne. Nem bírta volna elviselni, ha egykori otthonát elpusztítja a háború.

A hőmérséklet változatlan maradt. Minden izzasztóan fülledt napot kilúgozott a fény. Ha fel is bukkantak felhők, azok hasas viharfellegek voltak és csak úgy sisteregtek az elyktromosságtól.

A Szeretők, az anophelius Aum, Uther Doul és a klikkjük visszavonultak a Grand Easterly mélyébe, hogy kidolgozzák újabb titkos tervüket. A tudósok tágabb körét ebből teljesen kihagyták, akik ennek megfelelően vigasztalhatatlanul és bosszúsan kóvályogtak mindenfelé.

Bellis munkája befejeződött. Barátok híján azon kapta magát, hogy munkaidőben ismét szóba elegyedik Johannesszel. A férfi is ugyanolyan kegyvesztett volt, mint ő. Elfogták az avankot - a feladata ezzel véget ért.

Johannes még mindig nagyon elővigyázatosan viselkedett vele. Armada süllyedő-emelkedő utcáin sétálgattak, néha megálltak egy kávéház teraszánál vagy valamelyik kis kertben, ahol kalózkölykök játszadoztak körülöttük. Mindketten kapták a járandóságukat, ezért a mindennapi megélhetés nem okozott gondot, de úgy érezték, haszontalanul és végtelenül lassan telnek az órák. Nem maradt más céljuk, mint bevárni a következő napot, és Johannest ezt dühítette. Úgy érezte, magára hagyták.

Rendszeresen szóba hozta Új-Crobuzont. Bellis nem is emlékezett, mikor tett ilyet utoljára.

- Milyen hónap van otthon? - kérdezte a férfi az egyik nap.

- Szviven - vágta rá Bellis, majd gondolatban megrótta magát. Legalább úgy tehetett volna, mint aki gondolkodik a válaszon.

- Vége a télnek. Otthon - mondta a férfi. - Új-Crobuzonban. - Nyugat felé intett a fejével. - Tavasz van - tette hozzá csendesen.

Tavasz. És itt vagyok én - gondolta Bellis -, akitől ellopták a telet. Eszébe jutott a hajóút a Vas-öbölbe.

- Mit gondol, rájöttek már, hogy sohasem fogunk megérkezni utunk végcéljához? - kérdezte Johannes csendesen.

- Nova Esperiumban minden bizonnyal - mondta Bellis. - Vagy legalábbis már gyanítják, hogy rendkívül sokat fogunk késni. Aztán bevárják a következő új-crobuzoni hajót, ami valószínűleg fél év múlva várható, és üzennek vele haza. Egyszóval a városban még nagyon sokáig nem fognak tudni rólunk.

Lassan kortyolgatták helyi termesztésű, erőtlen kávéjukat.

- Kíváncsi vagyok, mi történhet arrafelé - szólalt meg végül Johannes.

Nem sok mindenről beszélgettek, de a levegő súlyos volt a közös csendtől.

Mostanra felgyorsulhattak az események - gondolta Bellis hirtelen, de nem egészen tudta hova tenni a gondolatot. Számára Új-Crobuzon nem úgy maradt meg, mint ezek szerint Johannesnek: ha elképzelte, mindig úgy látta, mintha üvegbura alatt lenne, mozdulatlannak. Nem foglalkozott azzal, mi lehet ott most. Talán nem mert.

Majdnem egyedül volt a tudásával, hiszen alig néhányan sejtették, mi történhetett a városban, miféle háborút vívhatnak esetleg a Szurokfolyam és a Kankó partján. Egészen hihetetlen volt a gondolat, hogy esetleg neki köszönhető, ha a város megmenekül. Legalább ugyanilyen különös volt elképzelni, mi van akkor, ha a város már nem is létezik.

A bizonytalanság - gondolta -, a némaság, a „mi lehetett volna” lehetséges változatai... össze kellene roppantanom. De nem így történt. Éppen ellenkezőleg, Bellis úgy érezte, titokban valamire vár.

Azt az estét Uther Doullal töltötte.

Talán háromnaponta egyszer összejöttek egy italra. Néha céltalanul sétáltak a városban, elmentek a férfi lakására vagy Bellishez.

Doul soha, egyszer sem érintette meg. Bellist rendkívül fárasztotta a zárkózottsága. A férfi néha percekig nem szólt semmit, majd váratlanul belekezdett valami misztikus történetbe, amivel egy bizonytalan megjegyzésre vagy kérdésre kívánt válaszolni. Csodálatos hangja viszont mindig megnyugtatta a nőt, és Bellis a történet végére meg is feledkezett bosszúságáról.

Uther Doulnak valamiért nyilvánvalóan fontos volt az együtt töltött idő, de Bellis még mindig nem tudott rájönni, miért. Már egyáltalán nem félt a férfitől, még úgy sem, hogy ismerte a titkait. Az összes gyilkolásra kiélezett képessége, az obskúrus teológia és tudomány terén tanúsított zsenialitása ellenére Bellis néha úgy vélte, a férfi a lelke mélyén még nála is elveszettebb és zavartabb, kiszakadt minden létező társadalomból, nem érti a normákat és az emberek közötti kapcsolatokat, ezért visszavonult a fegyelem jéghideg fala mögé.

Bellis nagyon erősen vonzódott hozzá. Akarta a férfit: az erejét és komor önuralmát, csodálatos hangját. Vonzotta hűvös intellektusa és a nyilvánvaló tény, hogy Doul is kedvelte őt. Csábította az érzés, hogy ha bármi is történne közöttük, Bellis lenne a helyzet ura, és nem csak a köztük lévő korkülönbségük miatt. Nem flörtölt, de elég nyilvánvalóan alakította a köztük lévő folyamatokat ahhoz, hogy ezt a férfi is érezze.

De Doul soha, egyszer sem érintette meg. Bellist ez teljesen összezavarta.

Ennek így nem volt értelme. Doul viselkedése egyértelműen elfojtott, tehetetlen vágyról árulkodott, de kellett még ott lennie valaminek. A férfi modora egy khémyai vegyületre emlékeztetett, aminek Bellis a legtöbb hozzávalóját azonnal felismerte. Viszont létezett egy titokzatos komponens, amit nem értett, de ami a keverék minden összetevőjének viselkedését megváltoztatta. És amikor Bellist elöntötte a vágy vagy a magány, és Doulra gondolt, amikor aktiválhatta volna a közöttük zajló folyamatokat, végül nem tett semmit, mert zavarta a férfi titka. Nem volt benne biztos, hogy Doul viszonozná a közeledését. És ezt a visszautasítást nem kívánta megkockáztatni.

Bellist már-már ingerültséggel határos szexuális vágy gyötörte - és ehhez társult még a helyzet tisztázásnak igénye. Mit csinál ez az ember? - gondolta újra meg újra.

Napok óta semmit sem hallott Silas Fennecről.

A férfi lábujjai a vén ágyúnaszád oldalából kiálló, fél méter széles, hideg fegyvercsövön pihennek, magasabban van most még a Grand Easterly főárbocánál is, onnan néz lefelé mozdulatlanul. A hajók között szétporladó hullámok látványától olyan érzése támad, mintha zuhanna.

Minden múló nappal egyre erősebbé válik. Egyre nagyobb a hatalma, egyre fegyelmezettebb és egyre jobban fegyelmez, egyre szabatosabban bonyolítja fondorlatos tervét.

Csókjai egyre epekedőbbek.

A férfi a szobrot szorongatja, ujjaival cirógatja az uszonyszerű felületet. Szájában még ott az utolsó nyelves csók után maradt vér és só íze.

Keresztül-kasul bejárja a várost, a szobor megnyitja előtte a lehetetlen ösvényeket. A tér és a fizika törvényei pókhálóként foszlanak le róla abban a pillanatban, hogy nyelvét és száját megbizsergeti a kő sós hidege. Lép egyet előre, és máris a hajók között hullámzó vízen áll, még egy lépés, és megbújik egy városi őr cipőjének árnyékában.

Ide meg oda és erre meg arra. A városban vándorol, pletykákat és információkat követ nyomon, amiket ő maga indított el útjukra. Elgondolkodva nézi szavai hatását, befolyása úgy terjed, mint antibiotikum a beteg testben.

Minden igaz. Minden szava igaz. Az elégedetlenség, a röpiratok és az újságcikkek nyomán felhangzó pusmogás a kívánt reakció.

A férfi a hullámok alá merül. A tenger megnyílik előtte, lassan sodródik lefelé a roppant láncok mentén, felfoghatatlan terhük irányába, ami most is lassan mozgatja végtagjait a sötét mélységekben. Amikor a férfinak fogytán a levegője, magához húzza a szobrot, a groteszkül púpos forma zöldes, élő fénnyel dereng az éjszakai tengerben, fogakkal cakkozott szájnyílása sötét lyuk, tágra nyitott szeme kátrányfekete és gúnyos, és a férfi mélyen a szájába csókol, és amikor megérzi a nyelvszerűség rándulását, most is, mint mindig, elfogja az undor.

A szobor levegőt lehel belé.

Vagy megint meggörbíti a teret, és a férfi - hiába van méterekkel a víz alatt - kidugja a fejét a hullámok közül, és teleszívja a tüdejét.

Mozdulatlan lábbal sodródik át a vízen, a szobor csipkeszerűen tört, valaha élő uszonya mozog csak, mintha az hajtaná előre. Az öt nagy lánc körül kering lefelé, egészen addig, amíg hirtelen el nem fogja a rettegés (hiába hatalmas és nagy erejű), mert idelent fagyos hideg van, sötét és néma csend, inkább a felszínre emelkedik, és a város titkos kamráit meg folyosóit járja.

Az összes sodrás nyitott kapukkal várja. Könnyedén, tétovázás nélkül lép be az összes zászlóshajóra, egyet leszámítva. Gyakran ellátogat a Grand Easterlyre, Shaddlerban a Therianthropust keresi fel, Közösködben ott a Salt Godling, mind nyitva áll előtte... Kivéve az Uroc.

Fél a Brukolaktól. Még így, a szobor csókjától orzott erővel sem merne szembeszállni a vámpyrral. A holdhajó megközelíthetetlen területnek számít - ígéret ez, amit megfogadott, és hűségesen be is tart.

A férfi azokat a dolgokat gyakorolja, amiket a szobor tanított neki, amikor nyelve a szájába hatolt. Sokkal többre képes már, mint egyszerűen besurranni.

Igaz, amit a lidércnegyedről mondanak: lakják. De a vén hajókban megbúvó lények látják, miben mesterkedik, és békén hagyják.

A szobor megvédi. Mintha szeretők lennének. A szobor ügyel a biztonságára.

Harmincnegyedik fejezet

Mióta a Sorghumot elrabolták, heteken át másra sem használták, csak fúrtak, míg lassan fel nem töltötték olajjal és sziklanektárral Tarvíz raktárait. Armada azonban folyamatosan éhes volt, és legalább olyan mohón követelte az üzemanyagot, mint Új-Crobuzon.

Mielőtt Tarvíz megszerezte a fúrótornyot, Armada hajói rendkívüli megfontoltsággal osztották be a máshonnal rabolt erőforrásokat. Az ellátmány javulásával erősödött az étvágy is. Még az Avarparthoz és Sütkérhez hű hajók is Tarvíz olaját tankolták.

A sziklanektár sokkal értékesebb volt, és sokkal ritkább is. A Grand Easterly szigorúan őrzött raktáraiban sorokba rakott korsókban lötyögött a nehéz, olajos folyadék. A termeket elővigyázatos geothaumaturgiai módozatokkal biztosították és földelték minden káros sugárzás ellen. A gépezetet, ami nyugtató impulzusokat pumpált az avank agyába, sziklanektárral táplálták, ezért a thaumaturgok és a mérnökök állandóan szemmel tartották az üzemanyag-tartalékok szintjét. Pontosan tudták, menynyire van szükségük.

Tanner, Sékel és Angevine az eget tanulmányozták a Sorghum tornya fölött, de a levegőt nem homályosította el semmilyen kipárolgás.

A Dober fedélzetén üldögéltek, egy sörsátor kátrányos ponyvája alatt. A Dober ennél szilárdabb építményt már nem bírt volna el. Egy kékbálna teteme volt, amit valaha kibeleztek, levágták róla a felső részét, és a hastáji régiót azóta feledésbe merült módszerekkel tartósították. Mint vízi jármű meglehetősen stabil és tömör alkalmatosság volt, csak a padlózat tűnt zavaróan szervesnek: a néhai vérerek és zsigerek üvegszerűen átlátszó, de szilárd réteget alkottak a talpuk alatt.

Tanner és Sékel gyakori látogatók voltak itt. A sátorban jó sört csapoltak. A bálna mozdulatlan farokuszonyával szemben telepedtek le (ami úgy meredt ki a vízből, mintha bármelyik pillanatban lecsaphatna a hullámokra, hogy elragadja a bárkát a szabadságba), pont átellenesen az uszony villái között látható Sorghummal. A hatalmas és ronda építmény csendben billegett a vízen.

Angevine szótlanul üldögélt mellettük. Sékel aggályoskodó figyelemmel vette körül: újratöltötte a poharát és halk szavakat mormolt a fülébe. A nő valamennyire még mindig a döbbenet hatása alatt állt. Mióta Tintinnabulum elment, minden megváltozott az életében, és még nem szokott hozzá.

Tanner tudta, hogy rendbe fog jönni. Az istenek a tudói, senkit sem lehet hibáztatni, ha ilyen helyzetben pár napig csak úgy téblábol. Inkább azt remélte, hogy Sékel jól van. Örült, amiért legalább egy kis időt a fiúval tölthetett.

Mihez kezdjek most? - tűnődött Angevine. Állandóan arra várt, mikor indulhat Tinnabolhoz... és utána természetesen az is eszébe jutott, hogy már elment. Nem hiányolta, legalábbis a szó hétköznapi értelmében. Tinnabol udvariasan és kedvesen bánt vele, de soha nem álltak olyan nagyon közel egymáshoz. A főnöke volt, parancsokat adott neki, és ő engedelmeskedett.

De még ez is túlzásnak tűnt. Tintinnabulumot igazából nem tekinthette főnökének. Az igazi főnöke Tarvíz volt... a Szeretők. Tarvíz állta a fizetését, adta a megbízásokat érkezése első napjától kezdve, ők rendelték a furcsa, izmos, ősz hajú vadász mellé. És olyasvalakinek, mint ő, aki egy rabszolgahajóról szállt le, és olyan városból jött, ahol az újraformálás minden jogától megfosztotta, majd kötelességévé tette a munkát, a puszta elképzelés, hogy fizetést kaphat, mint bármilyen polgár, döbbenetesnek tűnt. Tarvíz így vásárolta meg a hűségét.

És most Tintinnabulum elment, Angevine pedig nem tudta, mihez kezdjen.

Miután sokáig olyan büszke volt a munkájára, nehéz volt hozzászokni, hogy nem számít, mit csinál, csak a pénzért dolgozik, semmi másért. Tintannabulum és vadászai magukkal vitték Angevine utolsó nyolc évét is.

Csak egy munka volt - mondogatta magában. - A munkák változnak. Ideje továbblépni.

- Merre tartunk? - kérdezte Bellis Uther Doult.

Végül csak nem bírta tovább, és megkérdezte.

És mint arra számított is, a férfi nem válaszolt. Felnézett, majd szó nélkül ismét lehajtotta a fejét.

A Croom parkban voltak, ahol az este sötétjét a virágok színes foltjai és átható illatfelhők bontották meg. Valahol a közelben egy helyi születésű fülemüle dalolt erőtlen hangon.

Tudni akarom, Doul - Bellis legszívesebben ezzel a mondattal fordult volna a férfihoz. - Kísértetek tapadnak rám, és tudni akarom, vajon ott, ahova megyünk, lefújja-e őket rólam a szél. Tudni akarom, merre fordul az életem. Hova megyünk?

Persze ebből semmit sem mondott ki hangosan. Csendben sétáltak tovább.

A holdfény megvilágította a csapást. A hepehupás ösvényt nem kertészek, hanem lábak százai alakították ki. Bokrok és fák között kanyarogva tartott felfelé a meredek dombra, imitt-amott különféle szerkezetek maradványait kerülgetve - a korlátok és lépcsőfokok körvonalai helyenként jól láthatóan kirajzolódtak a kert talaja alatt, mintha két képet vetítettek volna egymásra.

Az emelkedő tetején az egykori tatfedélzet fákkal benőtt kis fennsíkjára jutottak. Innen le lehetett látni Eburaház hagyományos zöld-fehér lámpásokkal kivilágított hajóira. Bellis és Uther Doul a fák alatti sötétben álltak. A park megfontoltan imbolygott alattuk.

- Merre tartunk? - kérdezte Bellis újra. Ismét hosszas csend következett, amit csak a város hajóinak zajongása tört meg.

- Egyszer mesélt nekem arról - folytatta a nő bizonytalanul -, hogyan élt Nemes-Cromlechben. Azt is elmondta, mikor ment el onnan. Mi történt azután? Mihez kezdett?

Doul a fejét ingatta. A mozdulat már-már tehetetlennek tűnt. Bellis várt egy keveset, majd a kardhüvely felé intett.

- Hol szerezte azt a fegyvert?

A férfi előhúzta a csontfehér kardot. Maga elé tartotta, sokáig szótlanul nézte, majd Bellisre pillantott, és bólintott. Elégedettnek tűnt.

- Nagyrészt ezért bíznak bennem ennyire, és ezért rettegnek tőlem... a Lehetőségek Kardja miatt. - A fegyverrel precíz, lassú ívet írt le a levegőben. - Hol szereztem ezt a kardot? Egy nagyon hosszú út végén... felfoghatatlan mennyiségű kutatás árán. Valójában minden ott van a Birodalmi Kánonban. Minden szükséges információ, csak tudni kell olvasni. - Hűvösen Bellisre nézett. - Mennyi munkát öltem bele... mi mindent meg nem tanultam.

- A Lidércfő Birodalom az érkezésével felnyitotta a világunkat. Érkezésük ereje hozta létre a Töredezett Földet, és itt nem csak fizikai értelemben vett töredezettségről beszélek.

- Felhasználták a repedést. Hallotta valaha azt a szólást, hogy a Lidércfő „mindig kikaparta magának az esélyeket”? Ezzel általában azt akarják érzékeltetni, milyen hátborzongató szerencséjük volt, hogy minden esélyt kihasználtak, bármilyen erőtlennek és bizonytalannak is tűnt. - Doul lassan elmosolyodott.

- Tényleg azt hiszi, ennyi elegendő egy egész kontinens leigázáshoz? - kérdezte. - Egy egész világ feletti uralomhoz? Ötszáz éven át? Maga szerint is csak kihasználták a jó lehetőségeket? Sokkal többről volt ott szó. „Kiaknázták a lehetőségeket”, ez meglehetősen durva leegyszerűsítése annak, amit a Lidércfő valójában csinált. Sokkal egzaktabb tudományt tökéletesítettek.

- Szó szerint kiaknázták a lehetőségeket. A valószínűség bányászai voltak.

Uther hangja megváltozott, és úgy folytatta, mintha éneket mondana fel.

- „Felsértettük ennek a világnak a lágy felszínét a lehetőségek különböző változataival, rettenetes sebet ütöttünk rajta, megrepesztettük, a legtávolabbi földeken hagytuk érkezésünk nyomát, ami több ezer mérföld hosszan húzódik a tenger felszínén, és amit összetörünk, azt újraformázhatjuk, amit elbukunk, azt még mindig megnyerhetjük. Megtaláltuk az esélyek gazdag telérjét, és teljesen ki fogjuk aknázni.”

- És mindezt szó szerint értették - folytatta a férfi. - Nem elvont győzelmi jelentésként. Felsebezték, megtörték a világot. És eközben olyan erőket szabadítottak el, amelyeket képesek voltak megcsapolni. Olyan erőt, amivel újraformázhattak eseményeket, hogy szimultán legyenek sikeresek és sikertelenek, hiszen lehetőségeket bányásztak. Egy akkora kataklizma, ami darabokra töri a világot, hihetetlen repedést hagy maga után. Olyat, ahonnan a lehetőségek bőséges folyója fakad.

- És tudták, miként kell kihalászni onnan mindazt, ami lehetett volna, hogyan kell kiválogatni ezek közül a legjobbakat, majd átalakítani velük a világot. Minden tettnek végtelen lehetséges következménye van. Számolatlanul sok trillió lehetséges, sok milliárd valószínű. Több millió olyan, ami esetleg megtörténhet, néhány talán a külső szemlélő számára esélyesnek látszik... és van egy, ami beválik.

- A Lidércfő Birodalom azonban tudta, hogyan csapolhatja meg a sok „lehetett volná”-t. Hogyan keltheti ezeket életre, és azt is, miként használhatja fel, erőszakolhatja rá őket egy olyan valóságra, aminek a puszta létezése is tagadja a variációk létezését, hiszen éppen az definiálja, ami megtörtént, és annak a tagadása, ami nem. És ezt csapolták meg a valósággépek: az éppen csak meg nem született következményeket - és valóságossá tették őket.

- Ha feldobnék egy pénzérmét, nagy valószínűséggel valamelyik oldalára esne. Még arra is van esély, hogy megáll a peremén. Ha viszont bekötném egy valóságáramlatba, akkor az lenne belőle, amit a Lidércfő Birodalomban az összes lehetséges változatban lehulló érmének neveztek volna... a Lehetőségek Érméje. És ha egy ilyet dobok fel. minden azonnal megváltozik.

- Az érme ilyenkor valamelyik oldalára esik, esetleg a szélére, ugyanúgy, mint előtte, ugyanolyan valóságosan. Ez a létező pénzérme. És körülötte az állandóság és a kézzelfoghatóság különböző állapotaiban, attól függően, milyen közel álltak a majdnemhez, szóródik az összes létező lehetőség. Mintha szellemek lennének. Némelyik majdnem olyan erős, mint a létező érme, a többi egyre haloványabb, és van, amelyik éppen csak látható. Ott hever az összes „eshetett volna”, a sok fej és írás és az a néhány perem. Kiaknázott, fényre hozott lehetőségek, amelyek a valószínűségi mező változásával együtt fakulnak.

- Ez itt... - A férfi Bellis arcán látta, hogy kezdi érteni, és ismét a kardra mutatott - Ez itt az összes lehetséges szúrás és vágás kardja. A Lehetőségek Kardja. Rendkívül ritka energiát vezet, mint egy furcsa áramkör egyik csomópontja. Egy valósággép. Ez... - mondta, és megpaskolta a derekára csatolt kis tasakot - hajtja az egészet, egy felhúzható motor. Ezek... - mutatott a páncéljára erősített drótokra - veszik fel az energiát. A kard pedig zárja az áramkört. Ha megfogom a markolatát, teljessé válik a gépezet.

- Ha a felhúzható szerkezet működik, a kardommal és a karommal kiaknázom a lehetőségeket. Minden létező támadásra jut ezer másik lehetőség, és a majdnem-kardok kísértetei mind egyszerre sújtanak le.

Doul visszacsúsztatta a kardot a hüvelybe, és a lombok szurokfekete mennyezetére pillantott.

- Ezek közül nagy eséllyel némelyik majdnem valóságos lesz. Akad majd pár, ami erőtlen, akár a délibáb, és a vágóerejük... csekély. Számolatlanul sok majdnem-kard lesz, minden valószínű lehetőségnek jut egy, és ezek fognak egyszerre lesújtani.

- Nem létezik olyan harcművészeti forma, amit ne tanulmányoztam volna. A legtöbb fegyvert, amit valaha kézbe vettem, hozzáértő módjára forgatom, de fegyvertelenül is képes vagyok küzdeni. Azt azonban a legtöbben nem tudják, hogy ennek a kardnak a forgatását kétszer tanultam meg. Két különböző technikát sajátítottam el.

- A motor felhúzószerkezete... nem túl feszes. És nem is lehet csak úgy felhúzni még egyszer. Az nem ilyen egyszerű.

- Ezért kénytelen vagyok kihasználni az értékes másodperceket. Ha harcolok, ritkán kapcsolom be a Lehetőségek Kardját. Az esetek többségében úgy forgatom, mint bármelyik ostoba, tényleges csatára tervezett fegyvert, mint egy leheletfinom barázdákkal ellátott, gyémántkemény pengét. És halálpontosan bánok vele. Minden csapásom hajszálra oda talál, ahová szeretném. Ezért edzettem és gyakoroltam vele annyi éven át.

A férfi hangjából egyáltalán nem csendült ki büszkeség.

- Ha azonban igazán komolyra fordul a helyzet, ha nagyon rosszak az esélyek, vagy közvetlen veszélyben az életem... Akkor pár másodpercre beindítom a szerkezetet. És abban a szituációban az egyetlen dolog, amit nem engedhetek meg magamnak... az a precizitás.

Doul elhallgatott. Langyos szélroham rázta meg felettük a fát, mintha a szavaitól rezzentek volna össze a levelek.

- A hóhér pontosan tudja, hova kell lesújtania. Minden tudásával a nyakra fog célozni. Leszűkíti a lehetőségeket. Ha a Lehetőségek Kardja lenne a kezében, a majdnem-csapások zöme a ténylegesen bekövetkező vágás körüli néhány centiméteresen sávban jelentkezne. Éppen ez a lényeg: minél jobb a hóhér, annál precízebb a csapása, annál szűkebbek a lehetőségek, és annál inkább elpazarolódik a Lehetőségek Kardja. Nyilvánvaló módon egy amatőr kezében egy ilyen fegyver legalább olyan halálos a viselőjére, mint az áldozatára nézve... A felbukkanó és életre kelő lehetőségek között egyaránt szerepel, hogy megvágja magát, elveszíti az egyensúlyát, elejti a kardot és így tovább. Középútra van tehát szükség.

- Ha egy átlagos, ostoba fegyverrel támadok, én vagyok a bakó. A penge pontosan ott ér célba, ahol én akarom, és nem a másik oldalon. Így tanultam meg harcolni... de ostoba erőpazarlás lenne ilyesmire használni a Lehetőségek Kardját. Így történt, hogy mire hosszas kutatás után végre megtaláltam, kénytelen voltam újra megtanulni vívni. Teljesen más módon, mint addig... feledve a pontosságot.

- Annak, aki a Lehetőségek Kardját forgatja, tilos szűkíteni az esélyeket. Opportunistának kell lennie, nem tervező elmének, szívből harcolni, és nem ésszel. Hirtelen mozdulatokkal vívok, magamat is meglepem, nem csak az ellenfelet. Hirtelen vagyok, labilis és nyughatatlan. Ily módon minden csapásból ezer másik lehet, és mindegyik majdnem-kard ugyanolyan hatékony lesz. Így kell forgatni a Lehetőségek Kardját.

- Valójában két különböző kardművész vagyok egyszerre.

A csodálatosan zengő hang elhallgatott, és Bellis lassan ismét tudatára ébredt a környezetüknek, érezte a fülledt sötétséget és hallotta a fészkelő madarak neszezését.

- Mindazt, ami a lehetőségek kiaknázásáról tudni lehet - mondta Doul -, azt én tudom. így szereztem tudomást a kardról.

Uther Doul szavai régi emlékeket kavartak fel Bellisben. Amikor Új-Crobuzonban a tudós Isaac szeretője volt, alaposan megfigyelhette a férfi megszállottságát, és sok mindent megtanult tőle.

Isaac hajlamos volt kaotikus és eretnek nézeteket vallani. A legtöbb kutatása nem vezetett semerre. Bellis többször végignézte, miként ered a délibábszerű ötletek nyomába. A közösen eltöltött hónapok alatt a legtöbbet és a legmakacsabbul egy krízisenergiának nevezett koncepció nyomasztotta. Az elméleti fizika és thaumaturgia bámulatosan bonyolult kombinációja volt. Amit Bellis egyáltalán megértett Isaac túláradó, mocskos nyelvezetű magyarázataiból, abból úgy tűnt, hogy a férfi minden meggyőződése szerint a világ tényszerűsége alatt, minden látszólagos stabilitás ellenére rettenetes instabilitás rejlik, a krízis energiája, ami minden létező dolgot a változás felé feszített.

Bellis mindig úgy gondolta, hogy az elképzelés összecseng a saját ösztönös megérzéseivel. Megfoghatatlan biztonságérzettel töltötte el a gondolat, miszerint a dolgok még látszólagos létezésük közben is örök krízishelyzetben lebegnek, mert egy erő mindig a teljesen ellentétes állapotukba próbálta átlendíteni őket.

A valószínűségek kiaknázása, amit Uther Doul az előbb fejtett ki neki, Bellis szerint radikálisan aláásta a kríziselméletet. A krízis manifesztációja, magyarázta egyszer Isaac, a valódi dolgok tendenciája azzá válni, amik nem lehetnek. Ha az, ami van, és az, ami nincs, egyszerűen nem létezhetett egyszerre, akkor az ebből fakadó feszültség - a létezés közepén munkálkodó krízis - is kénytelen megszűnni. Hol van a krízisenergia, ha a valóságos lehetségessé válik, ha mindaz, ami valami nem lehetett, a valóságos változata mellett létezett egy időben?

Az egész homályos, pluralista valóságképnek tűnt. Bellis rendkívül ellenszenvesnek találta. Bizarr módon valami furcsa hűségféleség is feltámadt benne Isaac irányába, ami még inkább az elmélet ellen hangolta.

- Amikor ide megérkeztem - folytatta Doul -, nagyon fáradt voltam. Belefáradtam a döntésekbe. Hűséges akartam lenni. Fizetésért. Előtte sokáig mást sem csináltam, csak tanultam, kutattam és megtaláltam mindent, amit csak kerestem. Megvolt a kardom, a kellő tudásom, és számos helyen megfordultam... Pihenni szerettem volna. Zsoldos akartam lenni, fizetett katona.

- Amikor azonban a Szeretők meglátták a kardomat és a könyveimet, azonnal... felfigyeltek rám.

- Különösen a férfi.

- Ámulattal hallgatták a történeteimet. Lenyűgöztem őket a tudásommal.

- Létezik néhány hely Bas-Lagon - tette hozzá Doul -, ahol maradtak fent valósággépek. Többféle változatuk létezik, mert mindegyiket különböző feladatokra alkalmazták.

- Az egyiket maga is láthatta: a talángorát, a szobámban tárolt instrumentumot. Valaha lehetőségeket játszottak rajta. Egy potencialitással telített közegben az igazán virtuóz művész játéka egyszerre kelthetett életre tényeket és lehetőségeket, hogy ezekből válasszon ki bizonyos végkimeneteleket. Manapság természetesen használhatatlan. Régi, törött holmi, és egyébként sem vagyunk egyik lehetőségáramlatban sem.

- Ami ezt a kardot illeti, annak csak egy aspektusát látja itt. A harcos, aki valaha forgatta, vagy akár az áldozatok, akiknek egykor a vérét ontotta, rá sem ismernének erre a fegyverre. A Lidércfő Birodalom uralkodása idején a lehetőségeket felhasználták az építészetben, az orvoslásban és a politikában, a színészetben és minden elképzelhető közegben. A Lehetőség Szonátáiban kísértethangok egymást visszhangzó, kihunyó dallamai kísérték a ténylegesen létező melódiát, ami egyik előadáson sem volt ugyanaz. Egyszer jártam a Lehetőségek egyik Tornyában... - Doul lassan ingatta a fejét. - Azt a látványt képtelenség elfelejteni.

- A potencialitás tudományát felhasználták a harcban, a sportban és a háborúban. A Fátyolszöveg bizonyos passzusai leírnak egy baráti összecsapást a Lehetőségek Birkózóbajnokai között, ahol pillanatonként változott a megjelenő és eltűnő végtagok kavalkádja, ahol majdnem-kéz markolta a majdnem-lábba kapaszkodó majdnem-ujjat.

- De mindez, amit elmeséltem, a kiaknázás technikája csak következménye a Lidércfő érkezésének, a landolást követő robbanásnak. És maradt egy repedés, amelyen keresztül megcsapolhatták a lehetőségek áramlatait. Az a hasadék - mondta, és tekintete Bellisre villant, majd elkapta, de végül ismét visszanézett a nőre -, az a seb a világon, amit a Lidércfő hagyott maga után... Az rejti az áramlatokat. Ha a történetek igazat beszélnek, akkor ez a seb a világ túloldalán található, a Tátongó-óceán végén, amit ma már Rejtett-óceánnak hívnak.

- Azon a tengeren még nem kelt át hajó. Az a víz... harcol a hajók ellen. Egyáltalán, ki akarna odamenni? Ha létezik is, több ezer mérföldre van mindentől. És mindenki ismeri a legendákat a Töredezett Földről, ahol rettenetes dolgok élnek, ahol hátborzongató az élővilág. Fénylőgombák. Rémkorcsok. Szentségtelen étvágyú molylepkék. Még ha képesek is lennénk rá - mondta a férfi megingathatatlan magabiztossággal -, nem létezik, hogy megpróbáljam elérni a Töredezett Földet.

Most Bellist nézte átható pillantással, és hangja pompás árnyalatai alatt a nő megérezte az érzelmek reszketegségét. Nagyot nyelt, és koncentrálni próbált. Ez most fontos - gondolta -, figyelj rá oda, próbáld értelmezni, amit mond. Nem tudom, miért, de most tényleg valami lényegeset akar mondani...

És ekkor...

Ó, jóságos istenek az égben, hát lehetséges lenne, amit ő... én nem... lehetséges, hogy ő... Biztosan, biztosan csak félreértettem?

Erre gondolt volna?

Bellis arcán egy izom sem rándult, és most jött rá, hogy a férfit bámulja, a férfi pedig őt, és egyikük sem szól semmit, csak merednek egymásra a félhomályban.

Hát persze - gondolta -, milyen hajó is jutna el az óceánon a Töredezett Földre? Ki akarna egyáltalán eljutni oda? Nem éri meg. Túlságosan messze van, túlságosan veszélyes, még egy ilyen cél érdekében is. De mit is mondott az előbb, mit mondanak a történetek, hogyan is...?

„Felsértettük ennek a világnak a lágy felszínét a lehetőségek különböző változataival, rettenetes sebet ütöttünk rajta, megrepesztettük, a legtávolabbi földeken hagytuk érkezésünk nyomát, ami több ezer mérföld hosszan húzódik a tenger felszínén.”

Van valami a tengerben. Ettől nem kell félnünk, nem úgy, mint a szárazföldtől. Itt nincsenek szörnyetegek, se fénylőgombák, se bizarr molylepkék, semmi sem fenyegeti a bányászokat... A valószínűség bányászait. És az, ami a tengerben van, nincs is olyan messze... A Töredezett Föld a világ peremén található, de a Lidércfő fennmaradt legendái szerint a tengeren ejtett seb számolatlan mérföldön át húzódik. A világ közepe felé. Felénk. Egyre közelebb.

A Tátongó-óceánon még nem kelt át hajó... és ezt el is hiszem. Ismerem a történeteket. Az áramlatokról és a szelekről, amelyek a betolakodónak feszülnek. Azt a tengert képtelen átszelni egy hajó.

De mi a helyzet egy avankkal?

Miért mondja el nekem mindezt?

Ez az úti célunk, Uther? A tenger túlsó fele? Átkelünk ezen a Tátongó vagy Rejtett-óceánon egy gigászi seb vagy hasadék maradványai felé? Hiszen nemcsak a szárazföld törött szilánkokra, hanem a tenger is. Oda akarunk hát menni? Hogy kiaknázzuk a lehetőségeket, amelyek még ott rejtőznek ennek a gigászi, kozmikus repedésnek az alján?

Erről beszélt a Brukolak, igaz, Uther? Hát erről beszélt.

Miért mondod el mindezt nekem? Mit művelsz? Miért szeretnéd, ha én is tudnám?

Az avank segítségével a saját szemünkkel láthatjuk majd, mi történt a tengerbe hasított sebbel. Ezért kellett megidézni. Ezért jött Tintinnabulum, ezért kellett ellopni a Sorghumot, ezért volt szükség ennyi üzemanyagra, ezért mentünk el a szigetre és hoztuk magunkkal Aumot, és ezért dolgoztál a titkos feladaton, Doul, mert kellett a kardod, mert kellett a szakértelmed. Itt futnak össze a szálak. Ezért idéztétek meg az avankot. Az avank képes átkelni azokon a vizeken, ahová Armada másképpen be sem juthatna.

Az avank át tudja szelni azt az óceánt.

Az avank el tud minket vinni a Világsebhez.

Harmincötödik fejezet

- Hogy a picsába találtál meg? - Silas Fennec határozottan aggodalmasnak tűnt.

- Ezt úgy mondtad, mintha valami buta liba lennék - suttogta Bellis. - Miért, azt hiszed, láthatatlan vagy? Azt hiszed, képtelen vagyok ilyesmire?

Pedig nem volt őszinte: elsősorban a szerencse segítségével találta meg a férfit. Hosszú ideig várta, hátha hírt kap valahonnan Simon Fenchről. Miután Doullal beszélt, megkettőzte az erőfeszítéseit.

Végül nem is ő, hanem Carrianne bukkant a férfi nyomára. Miután Bellis folyamatosan segítségért nyaggatta, a barátnője egyik nap a szokásos vidám könnyedségével annyit mondott neki, hogy állítólag a titokzatos Mr. Fenchet a Pashakanban látták. Ez egy kocsma volt a Jevgenyij nevű, jó harminc méteres szlúp fedélközében, Közösköd sodrásban.

Bellis a gladiátorviadal óta nem igazán merészkedett Friedrich király területére. Most jól leplezett izgatottsággal sétált a lármás ösvényeken.

A Sudden Understanding utcáin járt. A sokárbocos klipper Roppantórév része volt, és Közösködöt kapcsolta össze Avarparttal. A hatalmas hajó Armada azon kevés bárkája közé tartozott, amelyek nem csak egy sodrás részei voltak. A törzs nagy része Avarparté volt, de a hajóorr felé közeledve a felügyelet és a felelősség összemosódott Közösködével. Az utcák egyre lármásabbak és piszkosabbak lettek.

Bellis szeméthalmokat kerülgetett, ahol elvadult majmok civakodtak a kutyákkal és a macskákkal, majd a himbálózó utcák lassan minden kétséget kizáróan Közösködbe vitték.

Ez volt Armada legelhanyagoltabb sodrása. Az épületek főleg fából készültek, és nagy részüket foltokban kikezdte a penész, a só vagy a víz. Pedig nem lehetett szegénynek nevezni - sok gazdag élt errefelé, amit a számos ablakban megcsillanó arany, ezüst vagy agátkő, a járókelők élénk színű selyem-és szaténruhái vagy a kipakolt áruk minősége is bizonyított. De ott, ahol minden eladó volt, bizonyos portékák - mint például az épületek vagy az utcák fenntartásának felelőssége - nem bizonyultak túlságosan kelendőnek.

Nyomornegyedek, gyárak és kopott pompájú utcák imbolyogtak egymás mellett kábán. Bellis végül elhaladt Friedrich király zászlóshajója, a Salt Godling mellett, leereszkedett a Jevgenyij nyikorgó, kellemetlen szagú belsejébe, a füstös fáklyafénnyel megvilágított Pashakanba.

A harmadik alkalommal Silas is ott volt. Bellist feldühítette a férfi leplezetlen meglepetése.

- Hajlandó vagy meghallgatni? - sziszegte Silas fülébe. - Tudom, hová tart Armada.

A férfi felkapta a fejét, és elcsípte Bellis tekintetét. A nő hirtelen felnevetett, kellemetlen, csúnya hangon.

- Nem ismerős a helyzet, Silas? - kérdezte. - Szátyár a tanúm, nekem az. Értsd meg, hogy nekem nincs ínyemre ez a kapcsolat. Mégis úgy tűnik, hogy zavaró rendszerességgel kerülök ugyanabba a szituációba. Felkereslek, mert tudok egy titkot, rád bízom az információt, hogy tovább add, tervezz vele, csinálj vele valamit. Nem élvezem. És ez az utolsó ilyen alkalom, a kurva életbe, megértetted? - Bellis teljesen komolyan gondolta, amit mondott. Történjen bármi, soha többé nem fordul Silac Fennechez. Semmi nem volt már közöttük, sőt a semminél is kevesebb.

- De akár tetszik, akár nem - folytatta -, nincsen sok választásom. Szükségem van a segítségedre. Az egyetlen megoldás az lehet, ha... híre megy a dolognak. És Bellis Coldwine-ra ugyan senki nem figyelne fel, de úgy tűnik, egy növekvő kisebbség szívesen hallgat a bajkeverő Simon Fenchre.

- Hova megyünk, Bellis? - kérdezte Fennec.

Bellis megmondta neki.

*

- Csodálkoztam is, mit cimborázol Doullal, ezzel a futóbolond seggfejjel. És ő tudja, hogy te tudod? - Fennec láthatóan elképedt a hír hallatán.

- Szerintem igen - felelte a nő. - Nehéz eldönteni. Olyan érzésem volt... Nyilvánvalóan nem mondhatta el nekem. De talán annyira... fontos neki ez az egész, hogy nem tudott ellenállni a kísértésnek. Ha mindent elmond, az már árulás, de így is éppen eleget sejtetett.

- Én meg mindig azt hittem, testőrként kíséri a Szeretőket, Aumot meg a tudósokat a titkos találkozókra. De szó sincs róla... Doul szakértője a témának. Mindent tud a lehetőségek kiaknázásáról, mert valaha mindent kiderített arról a kardról.

- Ezen dolgoztak egész végig. A Szeretők a Világsebhez akarnak menni, Silas, ahol megcsapolhatják a lehetőségek áramlatát. - Bellisnek még most is higgadt maradt a hangja, bár nem érezte magát nyugodtnak. - Mint egykor a Lidércfő Birodalom. Érted?

- Ezért kellett nekik az avank - sóhajtott fel a férfi, és Bellis bólintott.

- Pontosan ezért. Eszköz, amivel elérik a célt. Amikor Doul megérkezett a városba, a Szeretőket bizonyára... teljesen megigézte a kardja. Gondolj bele, hallgatják a történeteit a Töredezett Földről és a Világsebről... A titkait, mindent, amit valaha kiderített... De akkoriban még az egész legfeljebb csak egy álom. Aztán eszükbe jut Tintinnabulum meg a vadászai, akiket ide lehet csábítani. Végtére is ez a legnagyobb zsákmány a világon. - Bellis tűnődve nézett kifelé a parányi ablakon. A tenger lassan kavargott az avank nyomában.

- Ráadásul a Szeretők tudtak a víz alatti láncokról. Armada legalább egyszer már megpróbálkozott egy avank elfogásával. Ez nagyon régen történhetett, a Szeretőket pedig egyáltalán sem érdeklik a hagyományok. Viszont Doul érkezésével minden megváltozott. Ha előtte próbálnak megidézni egy avankot... az aztán igazán ostoba, grandiózus és értelmetlen tett lett volna. Most azonban? Mindenki tudja, hogy a Tátongó-óceánon nem bír átkelni hajó. Viszont mondj egy kurva hatalmat Bas-Lagon, ami megállíthatna egy avankot. A Szeretők hirtelen rájöttek, hogy létezik mód, amivel eljuthatnak ahhoz a Világsebhez, amiről Doul beszélt, ahhoz... a valamihez, ami a Lidércfő Birodalom után maradt.

Már a terv puszta léptéke döbbenetes volt. Hihetetlennek tűnt a tudat, hogy mindaz a szenvedés, pénz és rettenetes erőfeszítés, amit a Szeretők az avank megidézésére fordítottak, csak a tervük első része volt.

- Minden, ami eddig történt... - lehelte Silas, és Bellis bólintott.

- Minden - mondta. - A fúrótorony, a Terpsichoria, Johannes, az anopheliusok szigete, a láncok, a villámelementálok, az a kurva avank... minden. Minden erről szólt.

- Puszta hatalom. - Silas úgy ejtette a szavakat, mintha valami ocsmányságot forgatna a szájában. - Azt hittem, az avank a kalózkodáshoz kell. Hagyták, hadd tűnjön úgy, mintha csak még ügyesebb tolvajok szeretnének lenni. Szátyár szerelmére! Annak legalább lett volna némi értelme. De ez... - Hitetlenkedve ingatta a fejét. - Ebből is látszik, hogy a Szeretőket is kényszersorozták valaha. Nincs az a magát komolyan vevő kalóz, aki hajlandó lenne belevágni ebbe az elbaszott őrületbe.

- A Szeretők veszélyesek - mondta Bellis egyszerűen. - Fanatikusok. Fogalmam sincsen, valóban képesek-e átkelni a Tátongó-óceánon, de az istenek köpjék le, nem is akarom megtudni. Silas, én... én hallottam őket, amikor csak ketten voltak, egyedül. - A férfi szúrós pillantást vetett rá, de nem kérdezte, miként kerülhetett erre sor. - Tudom, milyenek. És nem hagyom, hogy ilyen emberek... látomásos őrültek... magukkal ráncigáljanak a világ végére, egy olyan helyre, ami talán nem is létezik, és ha igen, akkor az Bas-Lag legveszélyesebb pontja. Egyre messzebbre kerülünk Új-Crobuzontól. És még nem adtam fel a reményt, hogy egyszer visszatérek.

Bellis most vette észre, hogy egész testében reszket. A gondolattól, hogy ilyen rettenetes messzeségbe kerül az otthonától. És ha Uthernek meg a többieknek igaza van? Ha túlélik az átkelést?

Mint egy vízlelőhely a sivatagban - jutott eszébe a homályos gondolat -, ahol az erősek, a ragadozók, a gyengék együtt isznak, ideiglenes békében, a gazella, az antilop, a mafadet meg az oroszlán. Ahol az összes lehetőség szépen felsorakozik, kibaszott nagy harmóniában, és a győztes, a legerősebb, a tényleges, a létező nem bántja a többit, amelyek nem voltak elég életképesek, és hagyja őket létezni, mindegyiket. Pacifista és szánalmas gondolat.

- Ezért nem kürtölik szét - mondta Silasnak. - Tudják, hogy ezt nem fogadnák el.

- Félnek - mormolta a férfi.

- A Szeretők erősek - mondta Bellis -, de egyszerre nem szállhatnak szembe a többi sodrással. Nem szállhatnak szembe a saját embereikkel.

- Forradalom - sóhajtotta Silas, mire Bellis örömtelenül elmosolyodott.

- Lázadás - mondta. - Lázadástól tartanak. És pontosan ezért van szükségünk Simon Fenchre.

Silas lassan bólintott, aztán sokáig egyikük sem szólt semmit.

- Fenchnek el kell terjesztenie a hírt - mondta a férfi végül. - Röpiratokkal, pletykákkal, egyebekkel. Ehhez ért a legjobban, és gondoskodom róla, hogy megtegye.

- Sajnálom, Bellis - mondta Silas, amikor a nő felállt az asztaltól. - Nem voltam különösebben jó barát. Nagyon... szóval sok minden történt, és semmi sem volt egyszerű. Udvariatlanul viselkedtem az előbb, és szeretnék ezért elnézést kérni.

Bellis végigmérte a férfit, és érezte a feltámadó ellenszenvet - de paradox módon ezzel együtt utoljára, haloványan megmoccant benne a néhai szenvedély is. Mint egy emlék szilánkja.

- Silas - mondta rideg mosollyal. - Semmivel sem tartozunk egymásnak. És nem vagyunk barátok. De közös érdekünk, hogy a Szeretők terve ne járjon sikerrel. Én nem állíthatom meg őket, és az is kétséges, hogy neked sikerül-e. Azt elvárom tőled, hogy legalább megpróbáld, és beszámolj a történtekről, de ennyi az egész. Ennél több kommunikációra nem lesz szükségünk. Nem akarom, hogy barátként lépj velem kapcsolatba.

Miután Bellis távozott, Silas Fennec még sokáig ücsörgött a Pashakanban. Átolvasott pár rossz minőségű röpiratot és újságot. Nézte, miként sötétedik az ég. A napok észrevehetően hosszabbak voltak mostanában, és a férfi az új-crobuzoni nyárra gondolt.

Hosszú ideig ült ott, és várt. Ide szokták irányítani azokat, akik elég elszántak voltak ahhoz, hogy megtalálják. De most egyedül ivott és olvasott. Egy rongyokba bugyolált nő kíváncsian pillantott utána, amikor kilépett az ajtón - ez volt az összes figyelem, ami kapott.

Fennec Közösköd tekervényes utcáin és sikátorain át tartott hazafelé, a Drudgery olajos vastömbjébe. A hajó a város egyik csendes részén állt. Mellette egy vénséges, nagy gyárhajó magasodott - Armada tébolydája.

Az otthona a Drudgery széles szellőzőkürtője mellett emelt jellegtelen betonházak egyikében volt, a tébolyda árnyékában. Tizenegykor kopogtattak az ajtaján: megérkezett a kapcsolata. Hosszú napok után végre megint komoly és fontos dolgokról kellett beszélniük. Fennec lassan az ajtóhoz sétált, és apránként a testtartása, az arckifejezése és az egész viselkedése megváltozott.

Mire kinyitotta az ajtót, Simon Fench lett belőle.

- Hedrigall - mondta halkan, már nem teljesen a saját hangján. - Vártalak. Beszélnünk kell.

Az Uroc holdhajó fogazott csipkékkel tarkított, félhomályos tömbjében már gyülekeztek a vámpyrok.

A Brukolak tanácskozásra hívta látszhalott hadnagyait, a teljes vezérkart. Miközben a tompa szürkület éjszakába váltott, folyamatosan érkeztek a látogatók. Olyan hangtalanul és finoman szálltak le a holdbárkára, mint a levelek.

Avarpart minden lakója tudta, hogy vámpyrjaik örökké szemmel tartják őket. Viszont nem viseltek egyenruhát, és senki sem tudta, kik lehetnek pontosan.

A fotofóbikus hemofágiát - a vámpyrlét vírusát - terjesztő bacilus kiszámíthatatlan volt és gyenge. Kizárólag nyállal terjedt, de könnyen lebomlott. Ha a vámpyr áldozata nem halt bele a sérülésbe, a harapással pedig közvetlenül a préda megmaradt vérébe jutott a látszhalott nyála, akkor volt némi esély arra, hogy az áldozat elkapja a fertőzést. Ha túlélte a lázat és a delíriumot, az egyik éjszaka már úgy ébredt, hogy meghalt, látszhalottként született újjá, és mardosta az éhség. Testük átalakult, sokkal erősebb, gyorsabb lett. Nem öregedtek többé, és a legtöbb sérülést túlélték. És nem bírták elviselni a napfényt.

Avarpart nyájának minden tagját egytől egyik maga a Brukolak választotta ki, rendkívül elővigyázatosan. A zsigeradót még fogyasztás előtt átszűrték, hogy elkerüljék az esetleges fertőzéseket. A Brukolak közvetlenül kizárólag azokból ivott, akikben minden kétséget kizáróan megbízott, legközelebbi támogatóiból, akiknek ily módon esélyt adott a látszhalálra. (Természetesen a múltban olykor-olykor előfordult, hogy elárulták. A kiválasztottak hataloméhségtől hajtva szembefordultak vele. Volt precedens engedély nélküli továbbfertőzésre, és merényletet is megkíséreltek már ellene. A Brukolak ezeket a próbálkozásokat kivétel nélkül, szomorúan és könnyedén eltaposta.)

Most az Uroc nagytermében állt, hadnagyai gyűrűjében. Több tucatnyian voltak, és itt végre ledobhatták a szükségszerűségből viselt álcát. Kéjesen lógatták kígyónyelvüket, és boldogan kóstolgatták a levegőt. Férfiak, nők és androgün ifjak.

Az első sorban, majdnem a Brukolak mellett az a rongyos nő állt, aki Fennec után nézett a Pashakanban. A vámpyrok tágra nyílt, fényérzékeny szeme a gazdájukat figyelte.

A Brukolak végül megtörte a nagyon hosszúra nyúlt csendet.

- Fajtestvéreim - mondta -, tudjátok, miért gyűltünk össze. Tudjátok azt is, hova megyünk, merre visznek minket a Szeretők. Ismert tény, hogy ellenezzük a tervet. De kisebbségben vagyunk, senki nem bízik bennünk, ezért sohasem fogjuk magunk mellé állítani a várost. Nem beszélhetünk nyíltan, kezünk meg van kötve.

- Valami azonban megváltozott. A Szeretők a gyorsaságra és a lendületre alapoznak, hogy mire kiderül a tervük, már késő legyen bármit is tenni ellene. És addigra reményeik szerint mindenki boldogan hagyja, hogy elrabolják. - A Brukolak gúnyosan felnevetett, és a levegőbe nyalt hosszú nyelvével.

- Most azonban úgy tűnik, talán mégis kiszivároghat valami. Ma este az egyikünk lenyűgözően izgalmas beszélgetés fültanúja volt. Simon Fench tudja, merre tartunk. - A rongyokba öltözött nő felé biccentett. - Doul crobuzoni nőcskéje... pont ő!... kikövetkeztette, mi folyik itt, és ezt elmondta Mr. Fenchnek vagy Mr. Fennecnek, bárhogy is nevezi magát. Tudjuk, hol lakik az úriember, igaz? - A nő bólintott.

- Fench a szokásos lázító röpirataival fog készülni. Megpróbálhatnánk beavatkozni az oldalán, de egyedül dolgozik, és ha rájön, hogy beazonosítottuk, faképnél hagyna minket, és eltűnne. Túl kockázatos beavatkozni a dolgaiba. Csak reménykedni tudunk abban - hangsúlyozta a Brukolak -, hogy hamar mozgásba lendíti az eseményeket, és komoly problémákat okoz Tarvíznek. Végül is még nem értük el a Tátongó-óceánt.

- Viszont. - Keményen, hidegen nyomta meg a szót, és hadnagyai feszült figyelemmel néztek rá.

- Viszont nekünk is meg kell tennünk a szükséges előkészületeket, hátha Fench lebukik. Fajtestvéreim... - Torokhangú suttogását nyomatékos mozdulatokkal kísérte. - Fajtestvéreim, ezt a háborút nem veszíthetjük el. Reméljük, hogy Fench sikerrel jár. De abban az esetben, ha nem, készen kell állnunk egy újabb tervvel.

- Ha kell, erőszakkal térítem észhez ezt a kurva várost.

És a látszhatott nyáj sziszegve, motyogva fejezte ki egyetértését.

Harminchatodik fejezet

Észak felé vontatták őket, lassan és megállíthatatlanul. A napok megnyúltak, heteknek tűntek. A város várt. Senki sem tudta, mi fog történni, de ezt az állandó araszolást egyszerűen meg kellett törnie valaminek. Armada egyre feszültebbé vált.

Bellis Fench röpiratára várt. Nem türelmetlenkedett, elképzelte a férfit, lent a város gyomrában, valamelyik hajó mélyén, amint híreket gyűjt vagy utasításokat ad az informátorainak.

Bizonyos éjszakákon úrrá lett rajta a viszolygó kíváncsiság, és saját magát is megdöbbentette azzal, hogy a Grand Easterly alsó fedélzetére ment, és elrejtőzött a Szeretők lakosztálya alatti szobában. A szeretkezésüket kísérő ziháló, köpködő beszélgetésből eddig nem hallott feszültség csendült. „Hamarosan”, sziszegte az egyik, és rögtön jött is a nyöszörgő válasz, „igen, basszameg, hamarosan”.

Bellis most már különbséget tudott tenni halk sikolyaik között. A nő intenzívebb volt, odaadóbb. Ő tűnt türelmetlenebbnek, mohón vágyta a határozott helyzeteket, ő suttogta többször, hogy „hamarosan”, sokkal inkább magával ragadta a tervük. Szeretőjét inkább ő foglalkoztatta. A női hangot halk, alázatos mormolás visszhangozta.

Nyúlóssá vált az idő. Bellist egyre jobban idegesítette Uther Doul.

A város észak felé tartott. Hamar kijutott a viharzónából, a forróságból, és kellemesen meleg, szellős vizekre ért, ami olyan volt, mint Új-Crobuzon nyáron.

*

Öt nappal azután, hogy Bellis és Silas találkoztak a Pashakanban, valami történt Armada fölött, fent az égen, ahol az Arrogance nevű léghajó lebegett.

Bellis Uther Doul mellett állt a Grand Easterlyn és a Croom park szegélye felett bámult a semmibe. Hedrigall a fedélzetre volt beosztva, és többedmagával tevékenykedett a hatalmas kötelek mellett, amelyek az Arrogance-et béklyózták a hajó tatjához.

- Posta! - kiáltott fel hirtelen, és a tengerészek gyorsan szétrebbentek. A kötélen ballaszttal ellátott zsák sistergett lefelé, majd hangos puffanással csapódott az ütközőként felhalmozott rongykupacba.

Hedrigall rutinszerű mozdulattal bontogatta az iszákot, ami nem különösebben érdekelte Bellist. Éppen elfordult volna, amikor a kaktuszember kihajtogatta a papírlapot, és hirtelen olyan feltűnően megváltozott a viselkedése, hogy Bellis azonnal visszakapta a fejét. Hedrigall futásnak eredt, és olyan sebességgel robogott Doul felé, hogy a nő egy pillanatra azt hitte, meg fogja támadni őket. Ugrásra készen nézte, amint a hatalmas, izmos test hangos robajjal megérkezett melléjük.

Hedrigall kőkemény kezében a fenti őrszemek üzenetét szorongatta.

- Hadihajók! - mondta Doulnak – Páncélosok. Új-crobuzoni flotta. Harmincöt mérföldre innen, és felénk tartanak. Két órán belül itt lesznek. - Elhallgatott. Zöld ajkai egy darabig csak mozogtak, de hang nem jött ki rajtuk, amíg végül, a legteljesebb hitetlenkedés hangján hozzá nem tette:

- Megtámadtak minket.

Először mindenki meghökkent, senki sem hitte el a hírt. Minden sodrásban és minden zászlóshajón hatalmas tömegek verődtek össze. Savanyú vagy zavart arccal babrálták a fegyvereiket, cibálták magukra a páncélzatuk darabjait.

- De ennek semmi értelme, Doul, uram! - vitatkozott egy nő a Grand Easterly fedélzetén. - Új-Crobuzon innen majdnem négyezer mérföld! Mit keresnének ilyen messzire az otthonuktól? És miért nem érzékeltek semmit a nautilopaták? Már tegnap fel kellett volna fedezniük őket. És egyébként is, hogyan találhattak meg minket?

Doul azonban elhallgattatta. Olyan erővel förmedt az összegyűlt tömegre, hogy hallótávolságon belül mindenkinek elakadt a szava a döbbenettől.

- Nem kérdezzük, hogyan! - harsogta. - Nem kérdezzük, miért! Lesz rá időnk a vérontás után. Most csak arra van időnk, hogy harcoljunk velük, mint a kibaszott kutyák, mint a megvadult cápák! Harcolnunk kell, különben elpusztul a város!

Doul szavai berekesztették a vitát. Az emberek komor arccal indultak, hogy felkészüljenek a harcra. Senki sem felejtette el a kérdést - Hogyan találhattak meg minket? -, de egyelőre mindenki félretette.

Az öt csatahajó levált a városról, nyugat felé kanyarodtak, mintegy ívelt falat emelve Armada és a közeledő ellenfelek között.

Közöttük és körülöttük a város kisebb méretű páncélosai túrták a vizet füstölögve, szürke fegyveracélba bújtatott zömök, ablaktalan bárkák tömzsi ágyúcsövekkel. Hozzájuk csatlakoztak az éppen a dokkokban horgonyzó kalózhajók. A legénység minden fedélzeten összeszorított foggal próbált nem gondolni arra, milyen öngyilkos bátorság ez - a fegyvereik és páncélzatuk kereskedő-, nem hadihajók ellen készült. Tudták jól, hogy ebből a csatából csak kevesen fognak hazatérni.

A sodrások ezúttal nem osztották meg erőiket. A különböző uralkodókhoz hű tengerészek egymás mellett fűtötték a kazánokat, forgatták a kormányt vagy készítették elő a fegyvereket.

Az Arrogance őrszemei újabb és újabb üzeneteket küldtek lefelé. Egyre tisztábban látták a crobuzoni hajókat. Uther Doul minden információt felolvasott a Szeretőknek.

- Azért a kurva fúrótoronyért jöttek, nem vitás - mondta olyan halkan, hogy csak azok ketten hallhatták. - Bármi is a céljuk azonban, túlerőben vannak. Több a hajónk, de ezeknek a fele fa kalózbárka. Ők hét csatahajóval érkeztek, és sokkal több felderítőjük van. Legalább a flottájuk felét ellenünk vezényelték.

Tanner Sack és Sütkér halemberei; Fattyú John; homáremberek; a tengeralattjárók árnyékszerű foltjai. Armada víz alatti hadereje lebegve várt. A roppant láncok lassan sodródtak tovább. Armada nem állt meg, csak az avank sebességét csökkentette vánszorgásig, hogy a csapatok utol tudják érni a csata után.

A közelben homáremberek kis csapata kuporgott szorosan egymás mellett az egyik elsüllyedt tutajon. Boszorkány-aktivisták voltak, akik szörnyetegeket idéztek.

Amikor a csontoshallal csatáztak, Tanner gondolkodás nélkül vetette magát a vízbe. Nem volt ideje felfogni, mennyire fél. De ezúttal még majdnem egy óra, mire egykori otthona hadihajói megérkeznek, hogy elpusztítsák az új hazáját. A hajócsavarokat mozgató céltudatosság és intelligencia sokkal rémisztőbb volt, mint a csontoshal szemében lobogó rosszindulat.

Nagyon lassan peregtek a percek. Tanner Sékelre gondolt, akinek megparancsolta, hogy maradjon otthon. Angevine-nel együtt kétségtelenül azokat a fegyvereket szorongatják, amiket az önkéntesektől kaptak. De hiszen még tizenhat sincsen - gondolta Tanner elkeseredetten. Legszívesebben ott lett volna velük, Sékel és választottja társaságban. A férfi megemelte a hatalmas szigonyt. Amikor az elkerülhetetlen harcra gondolt, minden átmenet nélkül bevizelt. A folyadék egy pillanatig a lábát melegítette, majd elsodorta az áramlat.

Egész Armadát és a körülötte úszó, harcra készülő hajókat is elárasztották fegyverekkel.

Megnyitották a város fegyverraktárait, több ezer év és több száz különböző kultúra fegyvereit hozták ki a napfényre és pucolták tisztára. Ágyúkat, szigonyokat és kovás puskákat; kardokat és számszeríjakat, hosszú-és zúzóíjakat; meg az ezeknél jóval egzotikusabbakat: fullánkdobozokat, baanokat és yarriagyarakat.

Mindenhol léghajók emelkedtek lassan a tetők és kötelek fölé, mintha a város különböző részei próbáltak volna szabadulni. A nyugati látóhatárt a crobuzoni kazánok füstje koszolta.

A Grand Easterly fedélzetén hatalmas volt a kavarodás. Minden tiszt, kapitány és az összes sodrás ura Uther Doul körül tolongott, hogy ez az egyszerű katona adjon nekik parancsokat. Bellis mozdulatlanul állt a közelben. Senki rá sem hederített.

- A hadihajóik fölényben vannak a mieinkkel szemben - mondta Doul tömören -, de nézzetek csak körül. - A hínártengerként összeállt hajók tömegére mutatott a vízen, a gőzösökre és vontatókra, amelyek eddig Armadát vonszolták át az óceánon, most pedig céltalanul, szabadon keringtek körülötte. - Az istenekre, ideje felszólítani a legénységüket, hogy alakítsák hadihajókká azokat a bárkákat.

- Küldönc ment a Brukolakhoz és a nyájához is. Amint felébrednek, azonnal tudni fognak a fejleményekről. Küldjetek gyors hajókat Avarpart peremére, hogy azonnal fel tudják venni őket.

- Azt nem tudjuk, milyen víz alatti erőkkel érkeznek a crobuzoniak - folytatta Doul. - Majd ti, merülők döntitek el, mikor támadjunk odalent. Viszont léghajóik nincsenek. Nekünk vannak, és ez lesz a legnagyobb előnyünk velük szemben. - A Grand Easterly tatja mögött imbolygó Tridentre mutatott. Éppen lőport és gyújtóbombákat pakoltak fel rá. - Ezeket küldjétek ki elsőnek, és gyorsan. Ne tartsátok vissza egyiket sem.

- És még valami. A hadihajókra összpontosítsatok. A páncélosok és a naszádok komoly károkat okozhatnak, de kibírjuk a tűzerejüket. Azok a hadihajók viszont... elsüllyeszthetik a várost. - Szavait iszonyodó mormolás fogadta. - És azok szállítják az üzemanyagot. Ezektől függ a crobuzoni flotta hazajutása.

Ekkor Bellisre váratlanul rátört a kábító felismerés. Az agya, mint egy elromlott gépezet, megakadt, és Doul további szavait teljesen kizárva vissza-visszatért ugyanahhoz a gondolathoz. Egy hajó otthonról, egy hajó otthonról...

Elkeseredett mohósággal bámulta a nyugati látóhatáron emelkedő füstoszlopokat. Hogyan juthatnék el odáig? - gondolta hitetlenkedve, felcsigázva és szédelegve.

A crobuzoni hajók olyan közel jártak, hogy szabad szemmel is látni lehetett őket. A füstöt okádó, fekete fémtömbök hosszú sorát.

- Zászlókat húznak fel - jelentette Hedrigall a Grand Easterly tatfelépítményéről. A hajó hatalmas, rögzített teleszkópján keresztül figyelte a közeledő flottát. - Üzenet küldenek, amíg jó közel nem érnek. Lássuk csak, a zászlóshajójuk neve és... - Hirtelen elhallgatott. - Tárgyalni akarnak?

Doul harchoz öltözött. Szürke páncélját hevederek és tokokba dugott kovás pisztolyok tarkították - dereka mindkét oldalán, mindkét combján, mellkasa közepén. Mindenhol tőrmarkolatok és dobópengék lógtak ki a szíjakból. Bellis most jött rá, hogy pontosan így jelent meg először a Terpsichoria fedélzetén is.

De most már ez sem érdekelte. Elfordult, és az izgalomtól elszoruló torokkal bámulta a crobuzoni hajókat.

Doul átvette Hedrigall helyét a teleszkópnál.

- „Cecasan kapitány az Új-Crobuzoni Flotta Morning Walker nevű hajójáról - olvasta lassan, fejcsóválva a zászlókat. - Tárgyalni kívánunk az új-crobuzoni túszkérdésről.”

Bellis egy döbbent pillanatig azt hitte, róla van szó. Hiába vonaglott meg az arca az elképedt örömtől, már akkor érezte, milyen abszurd gondolat is ez (miközben elméje egy eldugott zugában valami egy másik magyarázatra várt). Megfordult, és Uther Doulra, Hedrigallra, a Szeretőkre és az összegyűlt kapitányokra nézett.

Beleborzongott a látványba. Azonnal tudta, hogy nincsen közöttük egy sem, aki a leghidegebb elutasításon kívül bármi más érzett volna a Morning Walker ajánlata hallatán.

Feltámadó öröme elapadt az egységes elutasítás láttán, nem volt ott más, csak totális ellenszenv és a teljes bizonyosság, hogy Új-Crobuzon olyan hatalom, amiben nem lehet megbízni, ami ellen harcolni kell, amíg el nem pusztul. Bellisnek eszébe jutott, mit olvasott a Kalózháborúkról, arról, hogyan támadta meg Új-Crobuzon Surochot. Hirtelen visszaemlékezett a Johannesszel és Tanner Sackkel folytatott beszélgetéseire. És nem felejtette el azt sem, milyen dühös lett Tanner a puszta gondolatra, hogy esetleg megtalálhatják őket az új-crobuzoni hajók.

Még jól emlékezett rá, milyen rémülten menekült a városból. Képes voltam átkelni az óceánon, annyira féltettem az életemet - gondolta. - Bármerre néztem, milicistákat véltem felfedezni. Féltem a kormány ügynökeitől. Akik semmiben sem különböztek azoktól, akik a közeledő hajókon szolgálnak.

Bellis most jött rá valami igazán fontosra. A közeledő hajóktól nem csak a kalózoknak, Új-Crobuzon tengeri vetélytársainak vagy a szökött újraformáltaknak kellett félniük. Minden magabiztossága cserbenhagyta. Neki is minden oka megvolt az aggodalomra.

- Elég fegyverzettel bírnak ahhoz, hogy földig romboljanak egy várost - mondta Doul az összegyűlt kapitányoknak. - És tárgyalni akarnak velünk?

A tömegben senki sem akadt, akit győzködni kellett volna. Némán hallgatták a férfit.

- Ha bármi esély kínálkozik rá, el fognak pusztítani minket. És mint látjuk, az istenek tudják csak, hogyan, de képesek a világ másik feléből is megtalálni minket. Ha most nem bánunk el velük, vissza fognak jönni, újra meg újra. - Elhallgatott, majd a fejét csóválva még egy mondattal megtoldotta a beszédet. - Küldjétek őket a tenger fenekére!

A felharsanó ujjongás inkább tűnt feszültnek, mint lelkesnek.

A parancsnokokat légibricskák szállították vissza a hajóikra. Azokat a vezetőket, akik jelezték, hogy részt vesznek a harcban, a kijelölt bárkára vagy léghajóra vitték, azok pedig, akik túl gyengék vagy gyávák voltak, a zászlóhajójukra tértek vissza. A tatfedélzeten csak a Szeretők, Doul és Bellis maradt - de Bellisről továbbra sem vettek tudomást.

Mint kiderült, a Szeretők nem együtt harcolnak majd. A férfi a Cho Harbour hadihajóra, a nő a Nanter léggömbre indult. Éppen hosszasan búcsúzkodtak, elnyújtott nyelves csókokat váltottak, réveteg motyogásukat Bellis már ismerte titkos leskelődéseiből. Egymás fülébe súgott szavaik csak arról szóltak, hogy hamarosan megint találkoznak, és Bellis most jött rá, hogy ebben a búcsúban semmi érzelmes vagy tragikus nincsen. Nem úgy csókolóztak, mintha ez lenne az utolsó esélyük, hanem mohón és buján, mint akik még többet szeretnének. Nem féltek, és szemmel láthatóan nem bántak semmit: azért akartak elválni, hogy utána ismét találkozzanak.

Bellis a szokásos undorodó ámulattal figyelte őket. A Szeretők összesimuló arcán kígyókként vonaglottak a hegek.

A crobuzoni hajók alig tíz mérföldre jártak.

- Némelyik át fog jutni, Doul - mondta a Szerető Utherhez fordulva. - Hajókat, aeroszkáfokat, tengeralattjárókat, embereket veszíthetünk, azt még megengedhetjük magunknak. A várost nem veszíthetjük el, és itt van szükségünk rád, hogy megvédelmezd. Mint... az utolsó védvonal.

- És Doul - tette hozzá a nő -, azt sem engedhetjük meg, hogy téged elveszítsünk. Szükségünk van rád. Tudod, mit kell tenni. Ha eljutunk a Világsebhez.

Bellis hirtelen nem tudta eldönteni, vajon a Szerető egyszerűen elfelejtette, hogy ő is ott van, ezért beszélt ilyen nyíltan, vagy egyszerűen nem érdekelte többé a titkolózás.

Az utolsó léghajó is távozott, a posztjaikra igyekvő Szeretőket szállította. Az avank gyeplőjét szorosabbra fogták, és a város lassítani kezdett. Doul és Bellis egyedül maradt. Alattuk, a Grand Easterly széles fedélzetén férfiak és nők fegyverkeztek.

Doul nem nézett Bellisre, és nem is szólt hozzá. Merev tekintettel bámult a Sorghum irányába. Most már öt mérföld sem volt Armada és a tömpe orrú crobuzoni csatahajók között. És a távolság egyre csökkent.

A férfi végül Bellis felé fordult. Száját összeszorította, szeme tágra nyílt, kicsit talán túlságosan is. Egy kovás pisztolyt nyújtott a nő felé. Bellis arra számított, le fogja leküldeni a fedélközbe, vagy felszólítja, hogy ne legyen láb alatt, de Doul semmi ilyet nem tett. Egymás mellett álltak, és nézték a közeledő hajókat.

A férfi megcsókolja a szobrot, és láthatatlanul Uther Doul meg Bellis mögé sétál.

Szaporán ver a szíve. Összecsomagolt, készen áll. Minden tulajdona a zsebeiben van, vagy a kezében szorongatja. Csalódott, de nem lepte meg, hogy Armada nem akart tárgyalásokba kezdeni. Így lassabban alakul majd az események végkimenetele - habár, ezt el kell ismernie, valószínűleg semmivel sem véresebben.

Olyan közel van, olyan közel. Már-már át tudna lépni a Morning Walker fedélzetére. De még nem egészen. Ahhoz pár mérfölddel közelebb kell érnie. Csónakot küldenek majd értem - gondolja, és felkészül a fogadásukra. - Közöltem velük, hol találnak meg.

Uther Doul éppen Bellishez beszél, és a lenti tébolyult nyüzsgésre mutat. Búcsúzik, itt hagyja a magasban, a tetőn, leereszkedik az emberei közé, és Bellis szótlanul néz utána, a pisztolyt szorongatja, és a távolodó Doult figyeli.

A férfi tudja, hogy közeledő honfitársai gond nélkül meg fogják találni. Világos instrukciókat adott. A Grand Easterlyt semmi mással nem lehet összetéveszteni.

A két flotta három tengeri mérföld távolságból méregette egymást. Armada korcs keszekuszasága, a lehető legkülönbözőbb színű és formájú tengeri járművek összessége, kifeszített vitorlákkal vagy füstölgő kéményekkel. Velük szemben a Morning Walker és hullámok fölé tornyosuló hajónővérei közeledtek alakzatban, a setétfa feketeségét és a sima palánkok szürkeségét nagy kaliberű ágyúk ragyája csúfította el.

A crobuzoni flottára légijárművek raja zúdult: fegyverekkel és számolatlan hordónyi lőporral megterhelt darázsgépek, felderítők és légibricskák. Szélcsend volt, és gyorsan haladtak. A szedett-vedett légierőt a Trident vezette a számtalan kisebb légijármű meg a léggömbök hevedereiben himbálózó aeronauták gyűrűjében.

Armada kapitányai tudták, hogy az ő fegyvereik gyengébbek. Még több mint két mérföldre jártak a crobuzoni flottától, amikor az tüzet nyitott rájuk.

A tenger fölött fülsértő zaj és hőhullám söpört végig. A robbanások döreje és a felkorbácsolt hullámok nyargaló előőrsökként rontottak ki a Morning Walker árnyékából. Armada megtöltött és célra emelt fegyverei még hallgattak. Kezelőik egyelőre nem tehettek mást, mint hogy belehajszolják hajóikat a tomboló küzdelembe, hogy ellenfelük végre saját rövidebb lőtávolságukba kerüljenek. Hosszú ideig kellett túlélniük a tüzet, mire egyáltalán viszonozhatták a támadást, de komor bátorsággal léptek be az egyoldalú küzdelembe... és az idő folyása megváltozott.

Fém csattan fémnek és lőpor vet szikrát és olaj lobban lángra és hús perzselődik, pattogzik fel.

A víz alatt Tannert felkapja és megpördíti a lökéshullám, a nyomás elviselhetetlen súllyal nehezedik rá. Vér fröcsköl a kopoltyújából.

Felette Armada hajói árnyékok a fényben úszó vízen. Formációjukat szétzülleszti a káosz. Néhány hajó zavartan forog körbe-körbe, majd (Szátyár!) megrepedeznek (Szátyár, segíts!) és darabokra hullanak, két, három darabba, és egyre nagyobbak lesznek, mert lassan süllyednek Tanner felé, lassan, mint ahogyan a szürkület ereszkedik a világra, már-már azt hiszi, hogy csak képzeli az egészet, de ekkor körülötte szétrebbennek a halemberek és (azistenekrene) fémtömbök zúgnak felé megannyi üstökösként, csóvájukban olaj kenőzsír srapnel és vér.

A szilánkokra hasadt hajók gyászmenete buborékfelhőben és kapálózó testek gyűrűjében halad el mellette, és elnyeli a sötétség.

*

A léghajókról nézve a mészárlás távoli és tompa: pár halk puffanás és robbanás, aztán fekete szegélyű, olajos lángok lobbannak, és néhány hajó helyén csak a semmi van. Armada flottája ostoba, vak kutyák hordájaként ront előre a könyörtelen pusztuláson át, egyre csak fogyatkozva, amíg végre a crobuzoni hajók a lőtávolságukba nem érnek.

Több száz méterre a magasból a háború olyan, mint egy dioráma. Egy csata rekonstrukciója. Semmi valóságos nincsen benne.

A robbanások elnyomják a sikoltozást.

Vér patakzik Armada hajóin. Fém mállik és törik csikorogva, a bárkák felhasadoznak, fogazott szegélyek fenyegetik a tengerészeket. Armada ágyúmesterei elsütik a fegyvereket, a gránátok tüzes íveket húzva csapódnak az ellenség soraiba. De az előző ezer méter nem kímélt senkit, és Armada flottája már most félig megnyomorodott.

A tenger igazi vérfürdővé változott. A vízen mindenhol tetemek lebegnek. Az emelkedő, süllyedő hullámokkal együtt mozognak, morbid táncot járnak. Úgy szivárog körülöttük a vér, mint a polip tintafelhője. A tenger teljesen átalakította őket, belsőségeik finoman legyeznek, akár a korall, a letépett bőrcafatokból uszonyok lettek. Mindezek között szikláknak látszanak a törött csontok.

Tanner nagyon lassú. Nagyon fázik. Útban a felszín felé elhalad egy nő mellett, aki még mozog, túl gyenge ahhoz, hogy a levegőre ússzon, de túl szívós a halálhoz. A férfi hangtalan iszonyattal az arcán kap utána és lódítja a felszín felé, de mire kibukkannának a vízből, a nő mozdulatait már csak az idegek utolsó rándulása irányítja. És amikor Tanner elengedi, akkor veszi észre, hogy körülötte csupa mozgás a víz, ameddig a szem ellát, férfiak és nők fuldokolnak, és ő képtelen segíteni rajtuk, túl gyengék mind. Bármerre néz, csak azok a lidérces, elkeseredett mozdulatok, és hirtelen eltávolodik ettől az egésztől, nem fogja fel, hogy ezek emberek, kheprik, kaktuszok, hegpáncélosok vagy zagyvak, csak az ismétlődő, monoton mozgást érzékeli belőlük, ami egyre lassul mindenfelé, mintha haldokló bogarakkal teli esővizes hordóba bámulna.

Amikor kibukkan a felszínre, egy pillanatra körülveszi a nyugalom, a rezzenésnyi csend a pusztítás közepén, a vér és a tetemek és roncsok között, ami valaha Armada flottája volt. Körülötte ocsmány hanggal haldokolnak a hajók. Tehetetlenül hánykolódnak, füstöt és lángokat öklendeznek, sziszegve merülnek a hűvös habokba, és magukkal rántják vergődő tengerészeiket is.

Tanner küzd. Képtelen szavakban gondolkodni. Ismét rákezdenek a lövegek, felkorbácsolják körülötte a vizet, véres katyvasszá habosítják a fémszilánkokat és a halottakat.

Szikrákat vet a levegő. Elyktro-thaumaturgikus lövedékek süvítenek a crobuzoni hajók felől, a számszeríjak maró savval teli kapszulákat vetnek ki magukból. De bármenynyire is megnyomorította Armada flottáját az előző roham, a túlélők ezúttal visszatámadnak.

Emberméretű gránátok csapódnak a crobuzoni páncélosokba, amelyek tépett fémvirágokként nyílnak szét. Fa csatahajók siklanak lőtávolba az ellenségeik között cikázva, és amikor eldördülnek ágyúik, páncélozott habvédek horpadnak be, kémények roppannak meg és lövegtalpak törnek ketté.

A Trident és a légiflotta elsötétíti az eget a crobuzoniak fölött. Először szórványosan, majd egyre sűrűbben záporoznak a lövedékek: lőporból készített bombák, zuhanás közben lángra lobbanó, ragacsos lángcseppeket szóró olajos bőrök, súlyozott dobótőrök és kések. Aeronauták fogják puskáik célkeresztjébe a crobuzoni kapitányokat és ágyúmestereket. A robbanásokban felforrósodó levegő hullámai megrázzák a léggömböket, és eltérítik őket kijelölt útvonaluktól.

És Armada hajói makacsul közelednek. Tüzelnek és közelítenek, felrobbannak és felbillennek, de még mindig csak jönnek, legénységük eltökélten hajtja őket a páncélosok felé.

Sötét testek felhője emelkedik a magasba.

A crobuzoni thaumaturgok akkumulátorokat és saját testüket megcsapolva nyerik az erőt, amivel mozgásra bírják a gólemek seregét. A drótból, bőrből és agyagból tákolt lomha teremtmények elnagyoltak és minden eleganciát nélkülöznek, szemük áttetsző üveg, mancsuk mint egy esernyő fémváza. Esetlen szárnyaik őrülten verdesve emelik őket a levegőbe. Erősek, akár a majmok, nem gondolkodnak, és kitartóak.

Kezük rámarkol Armada aeronautáinak lábára, felhúzódzkodnak rájuk és felhasítják a torkukat, belekarmolnak a léggömbök ponyvájába. Véres testek hullanak a lenti fedélzetekre.

A gólemek raja füstfelhőként emelkedik a flotta fölé, Armada léghajói közé csapódnak, a kormányfülkéknek és a megerősített ablakoknak vágódnak, elvakítják a pilótákat, bezúzzák az üvegeket, belevágnak a gáztól puffadozó ballonokba. Közülük sokan vissza is zuhannak, mesterséges testüket lövések sorozata, kardok éle vagy a gravitáció rántja lefelé, és még menet közben élettelen komponenseikre esnek szét. De több tucatnyian vannak még a levegőben, és vad pusztítást visznek véghez Armada légierejében.

A csatatér fölött az ég ugyanolyan sűrűnek látszik, mint a tenger. Viszkózus és fullasztó a lövegek, a tűzvetők és a katapultok miatt. Süllyedő léghajókból csorog kifelé az éltető gáz, vadászó gólemek, vérpermet és pernyefelhők sodródnak odafent.

És minden rettenetesen lassú, minden mozdulatban komor eltökéltség rejlik. Mintha minden vágás, minden lecsapó ütés, minden szemüregbe vagy csontba fúródó lövedék, minden lángnyelv és kigyúló hajó előre megtervezett utat követne.

A látszat undorítóan megtévesztő.

A kavargó homályban Tanner már látja az ellenséges hajók hasát, és körülöttük a több száz különböző árnyalakot: cikázó crobuzoni spirálhajókat, az óriás tengericsigák páncéljába bújt egyszemélyes torpedónaszádokat. Armada tengeralattjárói szétkergetik ezeket az apró járműveket, a nagy páncélosok vas lágyékába döfnek, bálnaként hőkölnek fel a vízben.

Tanner hirtelen a nyílt vízen találja magát, Sütkér villámgyors halemberei között, akik soraik közé fogadták. Hosszú csápjaival megragadja az egyik csigatorpedó kitinszerű páncélját. A kerek ablakocskához hajol, és bentről döbbenten mered rá vissza a tengerész, aki bizonyára azt hiszi, megőrült, máskülönben mit keresne előtte ez az új-crobuzoni ember, aki vadállat módjára ordít, és a saját nyelvükön formálja hangtalan szitkait, aztán felemeli tömpe fegyverét, és tüzel.

A szigonylövedék áttöri az üveget, az új-crobuzoni tengerész arcába fúródik, a megerősített horog szilánkosra zúzza az arccsontot, és a koponya hátuljából kiállva a parányi tengeralattjáróhoz szögezi a férfit. Tanner Sack meredten nézi az embert, akit most ölt meg, de nem, még életben van, a szája a rettegéstől és a fájdalomtól vonaglik, miközben a tenger sós vízzel okádja tele felsebzett járművét, és lassan megfojtja a tengerészt.

Tanner elrúgja magát a csigaháztól, és egész testében reszketve nézi, amint áldozata végleg meghal, elnyeli az elárasztott csigapáncél, és az egész lassan pörögve megindul lefelé.

A hajókon és a hullámokon mindenhol halottak és széttépett tetemek, mintha egy máglya felcsapó lángjai szórták volna szét a papírok megpörkölődött darabkáit.

Tanner Sack emberekre vadászik.

Körülötte vízijárművek süllyednek lefelé ólomsúllyal. Haldoklók lebegnek, egykori honfitársai mind. Sebeikből vér csorog, sikoltásra nyílt szájukból buborékok tódulnak elő. Túl mélyen vannak már, hogy újra a felszínre jussanak. Egyikük sem fog többé levegőt venni.

Tanner hirtelen öklendezni kezd. A rosszullét szétfeszíti a száját, hullámokban tör elő belőle. Kavarog a gyomra, megszűnik az idő, mintha részeg lenne, vagy álmodna, mintha már most, amikor az egész történik, már most emlék lenne, nem valóság.

(Alatta sötét, kíváncsi árnyak suhannak el a mélyben, és először azt hiszi, a szövetségesei, a halemberek azok, de rögtön rájön, hogy nem lehetnek azok.

Aztán el is tűnnek, és Tannernek sem ideje, sem lehetősége nincs azon merengeni, mik lehettek.)

A harc enyhül, majd újra erőre kap. Könyvboly egyik óraműhajójának felszakadt az oldala, és fogaskerekek, roppant rugók hullanak belőle kheprik széttépett tetemeivel együtt. Jhour bárkái körül olajosan hullámzik a víz a lemészárolt kaktuszemberekből csorgó növényi nedvektől. Ahol hegpáncélosokat téptek szét a bombák, ott srapnelszilánkokként repültek szét az azonnal megkeményedő vércseppek. A zagyv harcosokat hajótestek zúzták össze.

A szörnyek, amiket Armada boszorkányai idéztek elő a mélyből, most vágódnak a crobuzoni hajóknak, szívókorongok tapadnak a fémre, és tengerészek zuhannak le a megbillenő fedélzetekről a hirtelen felbukkanó, ollószerűen csattanó agyarak közé. De túl sokan vannak, egyre nehezebb irányítani őket, ezért hamarosan saját boszorkányúrnőikre is veszélyt jelentenek.

A ködként terjengő füstben Armada lövedékei Armada hajóit lövik, új-crobuzoni dárdák és puskagolyók csapódnak saját katonáik testébe.

*

A csata különböző pillanataiban és különböző pontjain férfiak és nők néznek fel az égre, és pillantanak a napkorongra, legyen az a vöröslő felhők mögött, a hullámzó víz rétegén túl, saját vagy mások fröccsenő vérének függönyén át. Némelyikük már mozdulatlanul hever, és tudja, hogy ez az utolsó fény, amit valaha látni fog.

A napkorong ereszkedik. A szürkület talán egy órányira lehet.

Armada két nagy hadigőzöse elpusztult. Egy harmadik súlyosan megsérült, a hátsó ütegek gutaütött görcsben merednek az ég felé. Több tucatnyi kalózhajónak és kisebb bárkának nyoma veszett.

Az új-crobuzoni csatahajók közül egyedül a Darioch's Kiss vált harcképtelenné. A többi megtépázva ugyan, de küzd tovább.

A crobuzoni flotta nyerésre áll. Felderítőik, páncélosaik és tengeralattjáróik éke áttörte Armada sorait, és most már közvetlenül a város felé tartanak, amitől alig pár mérföld választja el őket. Bellis ezeket a hajókat nézi a Grand Easterly teleszkópjával.

A Szeretők zászlóshajója külön erődítmény, a város szíve.

- Nem mozdulunk innen! - kiállja Uther Doul a körülötte állóknak, az árbocok rejtekében megbúvó orvlövészeknek.

Senki sem javasolt mást. Senki sem vetette fel, hogy fogják be az avankot, és meneküljenek.

A crobuzoni hajók kitartóan tűrik a Sorghum fegyvereinek tüzét (és Bellisnek szemet szúr, hogy nem lőnek vissza, nem akarnak kárt okozni a fúrótoronyban). Most már olyan közel jutottak, hogy szabad szemmel is ki lehet venni felépítményeiket: a hidakat, a lövegtornyokat, a korlátokat, az ágyúkat, akárcsak az ezek között nyüzsgő tengerészeket, akik készülnek, ellenőriznek, integetnek és alakulatokba fejlődnek. Korditfüst hömpölyög a fedélzet felett, amitől Bellis szeme könnybe lábad. Elkezdtek lőni a kézifegyverek.

Ez egy szervezett rajtaütés. A támadók nem szórják szét erőiket a város peremén, tartják a nyílhegyalakzatot, füstölgő kéményekkel száguldanak az öbölbe, egyenesen a Grand Easterly felé.

Bellis elhátrál a korláttól. A lenti fedélzeten nyüzsögnek a harcra kész armadaiak. Most jön rá, hogy csapdába esett itt a magasban, a felfegyverzett emberek tengeréből kiemelkedő felépítményen. Most már késő menekülni.

Egy hang a fejében legszívesebben elkeseredett üdvrivalgással fogadná az érkező crobuzoniakat. De tisztában van vele, hogy eszük ágában sincs hazavinni, és mit sem számít nekik, hogy Bellis Coldwine él-e, hal-e. Rettenetesen bizonytalan, mert most tudatosult benne, hogy fogalma sincs, melyik oldal győzelmét szeretné igazán.

Amikor hátralép, hirtelen furcsa érzés fogja el, mintha nekiment volna valakinek, mintha felkavarodna a levegő, és fürge léptek sietnének el előle. Villanásként hasít belé a pánik, és megpördül, de nincs itt senki. Egyedül van a harca kész tömeg felett.

Az állig felfegyverzett férfiak és nők kavargó masszájára pillant, és váratlanul Uther Doulon akad meg a tekintete. A férfi mozdulatlan, mint egy szobor.

A crobuzoni haditengerészet kovás puskák dörgésétől kísérve szállt partra Armada területén. A két sereg találkozási pontján alakul ki a legvéresebb összecsapás. Armada kaktuszemberei vezetik a védők első vonalát, és a betolakodók hatalmas, tüskés testek mozgó falával találják szemben magukat. A kaktuszemberek harci csatabárdjai felemelkednek és lesújtanak, kettévágott tetemeket hagynak maguk után.

De az új-crobuzoniak között is vannak kaktuszok és zúzóíjakkal felszerelt harcosok, akik súlyozott, forgó csakrikat lőnek ki - a pengés élű korongok növényi izmokba és csontokba csapódnak, végtagokat csonkolnak, rostszálú koponyákat lékelnek. A támadók hajóin thaumaturgisták szorítják meg egymás kezét és repítenek sötéten izzó, negatív fényt Armada kavargó haderejébe.

A crobuzoniak visszaszorítják a védőket.

Bellis zömök emelvényének tövében most már idegen haditengerészek nyüzsögnek. A nőt megbénítja a félelem. Legszívesebben odarontana hozzájuk, de vár. Nem tudja még, milyen fordulatot vesz a csata. Fogalma sincs, mihez fog kezdeni,

Megint úgy érzi, hogy van még valaki rajta kívül a felépítményen. Az érzés feltámad, majd újra elmúlik.

Az új-crobuzoni csapatok lehangoló és véres hajthatatlansággal masíroznak végig a Grand Easterly fedélzetén.

A tat, az orrfedélzet és a hajó jobb oldala felől egyenruhás alakok közelednek Uther Doul felé. A férfi vár. Körülötte sorban buknak el Armada védői, egyre csak szorulnak hátra, tizedelik őket a pisztolygolyók és pengék.

Bellis kitartóan figyeli Uther Doult, és az végül hirtelen, amikor már majdnem teljesen körülzárta az egyre gyorsabban terjeszkedő ellenség, a sok pisztoly, puska és ívelt szablya, egyszer csak megmozdul.

Uther Doul felkiált, elnyújtott, vad, de mégis dallamos hangot hallat, ami fokozatosan válik kivehetővé - a saját neve az.

- Doul! - kiáltja, és ismétli újra meg újra, mint a vadászok a hívójelüket. - Dooooouuuuuul!

És választ is kap rá. A fedélzeten viaskodó társai sorra átveszik a kiáltást, a neve visszhangokat kelt az egész hajón. És amikor a crobuzoniak megpróbálják fegyvereik gyűrűjébe zárni, Uther Doul végül támadásba lendül.

Hirtelen mindkét kezében egy-egy pisztoly terem a csípőjére erősített tokokból, aztán felemelkedik a két fegyver, két különböző irányba lendül, és mindkettő eldördül, egyenesen két támadó arcába. Uther megpördül, és közben elhajítja a kilőtt pisztolyokat (a körülötte állók mintha nem is mozdulnának), az egyik egy katona mellkasába vágódik, a másik egy toroknak, de ekkorra Doul már két újabb fegyvert tart a kezében és süt el egyszerre (és csak most ér le a földre az első két áldozata is), amitől két crobuzoni vet nyaktörő cigánykereket, az egyik azonnal meghal, a másik haldoklik, Doul pedig megint pördül, ezekből a pisztolyokból is hajítófegyver válik, egy embert eszméletlenül küldenek a földre.

Minden egyes mozdulata hibátlan, tökéletes és lényegre törő. Nincsenek felesleges cikornyák vagy ívek.

A körülötte állók torkából most szakad fel a sikoly, de hátulról szorítják őket előre a többiek. Csigalassúsággal nyomakodnak Doul felé, aki addigra felugrik a levegőbe, maga alá húzott lábakkal megpördül, és golyózáport zúdít ellenfeleire. Újabb pisztolyokat ránt elő, sorban kilövi és elhajítja őket, bele a katonák arcába, és végül visszaérkezik a talajra. Az utolsó pisztolyát szorongatja a kezében, a torkolat összeránduló arcokon pásztáz végig, aztán eldördül, és Doul megint ugrik, eldobja a fegyvert, és maga alá húzott lábával rúg ki, a taposóharc egyik manővere ez, ami betöri egy kaktuszember orrát, és bajtársai közé taszítja.

Bellis nehezen veszi a levegőt, nem mozdul, csak néz. Mindenhol máshol ocsmányul, kaotikusan, kiszámíthatatlanul és ostobán dühöng a küzdelem. Teljesen megrendíti, hogy Doul ilyen gyönyörűvé tudja tenni.

A férfi egy pillanatra ismét mozdulatlanná válik. Közben megint gyűrűbe fogják az újra összeverődő crobuzoniak. Csapdába esett. Ekkor villan meg a kerámiapenge, mint egy fényesre csiszolt csontdarab.

Az első csapása halálpontos, és olyan gyors, hogy nem is látni. A penge egy torokba fúródik, majd zöldes permetet szórva máris kiszabadul - pillanatok alatt véget vet egy kaktuszember életének. És amikor Uther Doult még szorosabban fogják körül az ellenségei, ismét a saját nevét kiáltja, szemmel láthatóan félelem nélkül, majd megváltozik a testtartása, egyik kezével a túloldalához kap, kiengedi a feltekercselt motort, és bekapcsolja a Lehetőségek Kardját.

Kisüléshez hasonló sistergés hallatszik, zümmögő hang terjed a levegőben. Bellis nem látja tisztán Doul jobb karját. Mintha vibrálna és remegne. Kiszabadult az idő szorításából.

Doul mozdul (táncol), szembefordul támadói hordájával. Bal karját laza, majomszerű kecsességgel lóbálja, és lélegzetelállító sebességgel kapja fel a fegyvert tartó kezét.

A kard kivirágzik.

Csordultig telt az erővel, visszhangokat vet mindenfelé. Doulnak ezer jobb keze van és ezer különböző irányba sújt le egyszerre. Amikor a teste is megmozdul, a kardot szorongató keze hirtelen mindenhol ott van körülötte, és az egyszerre szilárd, de kísérteties karok döbbenetesen bonyolult struktúraként tekergőznek körülötte.

Néhányat alig látni, mások csak egy kicsit homályosak. Mindegyik Doul sebességével mozdul, mindegyiknél ott a kardja. Átfedik egymást és áthatolnak egymáson, és marnak, ha lecsapnak. Doul balról jobbra vág és jobbról balra, fentről le és alulról felfelé, vadul szúr, hárít és döf, mindezt egyszerre. Ellenségei minden támadását száz kardpenge fogja fel, és még ennél is több csap vissza megtorlásképpen.

Az előtte nyomakodó katonákat pillanatok alatt elborítják, összemetélik, feltépik a szörnyűséges sebek. Doul lesújt, és körülötte hihetetlen sugárban csap fel a sikoly és a vér. Az új-crobuzoniak szobormereven állnak. Egy pillanatig csak nézik, hogyan halnak meg előttük a bajtársaik. Aztán Uther Doul ismét mozgásba lendül.

A nevét kiáltja, fordul, ugrik és megpördül a fejük felett, pörgőrúgással támad, egy pillanatra sem áll meg, és bármerre néz, lesújt a Lehetőségek Kardjával. Körülveszik, eltakarják, elrejtik a majdnem-pengék, szürke páncélját alig látni saját támadásai áttetsző védfala mögött. Lidércnek tűnik most, ő a bosszú istene, gyilkos szél. Elsöpör a betolakodók mellett, és véres permetet fakaszt belőlük, a háta mögött haldoklók hevernek, végtagok és egyéb testrészek rángatóznak a fedélzeten. Doul páncélja már vörös.

Bellis egy pillanatra meglátja az arcát. Pokoli vicsor rondítja el.

A crobuzoniak rettenetes iramban hullanak, és ijedtükben úgy lövöldöznek, mint a gyerekek.

Doul egyetlen vágással olyan sok sebet ejt egy thaumaturgistán, hogy a nő, aki megpróbálta lelassítani, szabályosan szétnyílik, és a villámgyorsan szétfoszló energia azonnal felforralja a vérét. Leterít egy termetes kaktuszembert, aki pajzsával több száz támadását fogta vissza, majd megöl egy tűzköpő katonát, akinek az egyik csapástól felhasad és lángra lobban gyúlékony gázzal teli tartálya, pontosan abban a pillanatban, amikor a másik vágás kettészeli az arcát. Minden mozdulat számolatlanul sok sebet ejt.

- Istenek... - suttogja Bellis, de még ő sem hallja. - Szátyár kegyelmére... - Döbbent és ámult.

Uther Doul kevesebb mint fél percig hagyta működni a Lehetőségek Kardját.

Amikor kikapcsolja a fegyvert, és hirtelen teljesen mozdulatlanná válik, majd az új-crobuzoni túlélők felé fordul, az arca nyugodt. Jobb keze rideg, csendes mozdulatlansága valósággal sokkoló. Egy szörnyetegre emlékeztet most, belsőségekből feltámadt lidércre. Mély levegőt vesz, egész testében nyirkos, nedves, csöpög róla mások vére.

Uther Doul elfúló lélegzettel a saját nevét kiáltja, vad diadallal a hangjában.

A férfi, aki láthatatlanul megbújik Bellis árnyékában, most leveszi az ajkáról a szobrot.

Rettenetesen rémült. Minden porcikáját megdermeszti a döbbent iszonyat. Ezt nem tudtam - gondolja zavartan -, nem tudhattam, hogy ez lesz belőle...

A férfi végignézte, miként rohamozzák meg szabadítói a hajót, hogyan törnek át ellenfeleiken és vonják irányításuk alá a Grand Easterlyt, Armada szívét... Az előbb pedig azt is láthatta, amint másodpercek alatt a teljes haderejük elsorvad, elvérzik és elpusztul Uther Doul keze alatt.

Vad tekintettel pillant a Sorghum és a város közé szorult fregattokra, majd ismét nyelves csókot ad a szobornak, ami újra erőt köp a szájába. A férfi viaskodik magával, talán itt az idő, a felépítmény korlátjához kellene rohannia, hogy kivesse magát a lent heverő tetemek fölé, és az új-crobuzoni hajókra ugorjon...

- Én vagyok az! - kiáltaná feléjük. - Itt vagyok! Miattam lehettek itt! Gyerünk, futás, tűnjünk el innen!

Mindegyiküket nem intézheti el - gondolja a férfi, amint lassan visszatér a bátorsága, és Uther Doul vörössel fröcskölt alakját bámulja odalent. - Hiába az istenekverte kardja, túl sokan vannak, és amint lassan elsöpörik Armada hajóit, még több crobuzoni katona érkezik majd, és akkor végre elmehetünk innen. - A férfi megfordul, és a tenger felé néz, ahol a csatahajók módszeresen ágyúzzák Armada flottájának maradékát.

Éppen felkészül a távozásra, amikor észrevesz valamit.

A vontatóhajók és gőzösök légiója, ami eddig fényudvarként vette körül Armadát, és évtizedekig tolta, húzta, vonszolta előre, amíg az avank felbukkanásával jelentőségét nem vesztette, most lassan leválik a város körüli körpályáról, és a crobuzoni flotta felé tart.

A kapkodva dolgozó csapatok teljesen átalakították őket, fegyvereket tettek rájuk, megtömték lőporral és robbanószerekkel, ideiglenes helyekre csavarozott, szögelt, forrasztott flogisztoncellákkal, akkumulátorokkal és tartályokkal. Egyik sem hadihajó: egy páncélos ellen semmi esélyük. De nagyon, nagyon sok van belőlük.

Éppen csak kezdenek közeledni, és a Morning Walker sortüze megvetően, hangos robajjal elsöpri az egyiket. De sokan jönnek még mögötte.

A láthatatlan férfi arckifejezése megváltozik, egész testében megdermed. Nem gondoltam... - dadogja halkan maga elé -, ezekre nem is gondoltam...

Mindenről részletesen beszámolt a kormányának - felhívta figyelmüket a nautilopatákra, hogy a crobuzoni időjárás-manipulálók el tudják rejteni a közeledő flottát; a léghajókra, hogy gólemeket hozzanak magukkal; és azt is pontosan megbecsülte, mennyi hajóval lesz dolguk. A támadóerő kalkulálása során a crobuzoniak a kémük által felkutatott és lejelentett számokat használták. De neki eszébe sem jutottak ezek a haszontalan, ragyaverte, öreg csónakok, vontatók és gőzösök. Fel sem merült benne, hogy nemtörődöm módon robbanószerekkel tömik meg őket. El sem tudta volna képzelni, ahogy a hullámokat hasítva tartanak egy páncélos vagy egy csatahajó felé, pedig most éppen azt teszik, szánalmas kis puskáikat pufogtatva, mint a csintalan gyerekek. És azt sem hitte volna, hogy a legénységük az utolsó pár méteren cserbenhagyja őket, és a füstöt okádó hajók tatjáról vetik magukat a tengerbe, majd a tutajokról és a mentőcsónakokról nézik, amint a sorsukra hagyott vízijárművek a crobuzoniaknak vágódnak, felhasítják a vastag páncéllemezeket, és hatalmas robbanással lángra gyúlnak.

A nyugati látóhatárt koszos színek mocskolják, a napkorong nagyon alacsonyan jár. Az avarparti Urocnál várakozó két irányítható léghajó személyzete egyre türelmetlenebb.

Hamarosan harcra készen felébred a Brukolak és a nyája.

De a városon túl, kint a tengeren valami történik. A crobuzoni tengerészek, akik már partra szálltak, iszonyodó döbbenettel, Armada lakói pedig eltökélt reménységgel nézik a látványt.

A vontatók vak elszánással száguldanak a közeledő hadihajók felé, majd egyesével, kettesével, sorban a crobuzoni flottának csapódnak. Túlhevített kazánnal, rögzített kormánykerékkel, teljes gőzzel szántják a hullámokat. Néhányat idő előtt leszednek az ágyúk, szökőkútként csapnak fel a fém és hús darabkái. De olyan sokan vannak még.

A csatahajók roppant falának csapódó üres vontatók úgy gyűrődnek, mint a papírgalacsin, ívelten hajlanak meg, és közben egyszer csak berobbannak azok az izzásig hevített kazánok, és lángra gyújtják a köréjük felhalmozott olajat, lőport vagy dinamitot. Ronda, olajos lángok csapnak fel, hatalmas felhőkben száll a füst, és hosszasan követik egymást a robbanások, haszontalan lármává alakítva az energia egy részét. Nem egy nagy detonációval, hanem két vagy három kisebbel, de a hajók a levegőbe repülnek.

Még az ilyen szedett-vedett torpedók is meg tudnak lékelni néhány crobuzoni hajót.

Messze mögöttük kezd újra összeállni Armada szétszórt flottája. Az áldozatként kiküldött bárkák lelassítják, és lassan morzsolgatják a crobuzoniakat. Armada csatahajói ellentámadásba lendülnek, és már lövik is tétlenségre kárhoztatott ellenfeleiket.

A tengeren nyüzsögnek a mentőcsónakok, tömve tengerészekkel, akik a reszketve célra tartó robbantóhajókról menekültek. Legénységük vadul húzza az evezőket, nehogy elsodorja őket egy újabb közeledő öngyilkos hajó. Némelyiküknek nem sikerül, őket eltapossák a dübörgő járművek, másokat a felcsapó roppant hullámok sodornak el, vagy a fellobbanó hőség, esetleg a becsapódó ágyúgolyók. De sokuknak azért sikerül kijutnia a nyílt vízre, és elindulhatnak vissza Armada felé, miközben csúnya kis vontatóikat nézik, amint azok a betolakodók közé csapódva fellobbannak és elégnek.

A váratlan támadók megállították a crobuzoniakat. Pedig milyen nevetséges, pazarló módja ez a védelemnek, amikor egymás után áldozzák fel magukat a hajók, hogy megolvasszák célpontjaik vasból készült oldalát.

A páncélosok megálltak.

A Morning Walker lassan süllyed.

Armada a támadó flottához közelebb eső oldalán az összeverődött csoportok jól látják, mi történik alig pár mérföldre kint a vízen, és itt harsan fel először a lárma, az egyre erősödő, döbbent diadalüvöltés.

Akik csak meghallják a győzelemittas kiabálást, már adják is tovább, és így tesznek a mögöttük állók és az azok mögött állók is. A lárma végigsöpör a városon. Egy percen belül Avarpart, Shaddler és Masinarejtek Sarkantyú legtávolabbi részein, Armada túlsó felében is eksztázisban üvöltenek a férfiak és a nők, pedig nem is teljesen biztosak abban, miért teszik.

A crobuzoni katonák iszonyodva néznek egymásra. Kint a vízen, a Morning Walker oldalán megjelenik az első széles repedés. Újabb parányi bárkák csapódnak bele és robbannak fel, pedig a hatalmas hajó már megrándult, tiszteletet parancsoló körvonalai reszketni látszanak. A roppant tömeg oldalra fordul, lassan, mintha céltudatosan tenné, tébolyultan kapálózó, apró alakok ugrálnak lefelé, és közben újabb robbanások hallatszanak, amíg a hajó orra hirtelen ki nem emelkedik a hullámok közül, és rettenetes, csörömpölő robajjal letörik, fémtömböket és emberi alakokat szórva a tengerbe, meg szenet, rengeteg tonna szenet.

Az új-crobuzoniak némán nézik, amint a szemük előtt foszlik szét a hazajutás esélye. Armada lakói újra lármás kurjongatással fejezik ki lelkesedésüket, miközben a tengeren az oldalára fordul a hatalmas alak, tűnődve és sajnálkozva, mint aki minden mozdulatát bánja, majd tüzet öklendezve alámerül a vízbe.

A crobuzoni zászlóshajónak vége.

A többi páncélos kapkodva ágyúzni kezd, de túl korán indítják a sortüzet, csak Armada közelében korbácsolják fel a vizet, amitől a város úgy imbolyog, mintha viharba keveredett volna. Viszont a kisebb páncélosok közül több is lőtávolságba ért addigra, a súlyos lövegek pedig árbocokat törnek ketté, szétszaggatják a város szövetét.

Egy bomba a Télpiacot találja telibe, és kör alakban szilánkokra zúzza a kofák csónakjait. Két robbanólövedék vérfagyasztó ívet ír le a levegőben, majd a Pinchermarn oldalába csapódik, és a kirobbanó lyukon át több száz könyvtári könyv potyog a vízbe. Hajók kezdenek süllyedni, roppanva törnek a hidak, amelyek eddig a helyükön tartották őket.

Angevine és Sékel egymást ölelve rejtőzködnek a túlélő crobuzoniak elől. Sékel arcából dől a vér.

De bármilyen borzalmas is a támadás újabb hulláma, csak a csatahajók lennének képesek teljesen elpusztítani a várost, és azok még nem értek elég közel. Folyamatosan zaklatják, szorongatják, nyomorítják őket a lőporral megpakolt vontatók. Armada hajói csak jönnek és jönnek, egymás után. Miután a Bane of Suroch árbocát az ötödik robbanás rázza meg, a hajó megbillen, megroppan, megfordul, és darabokra repedve hullik a vízbe.

A kisebb páncélosok és a felderítőhajók céltalanul kószálnak körülötte, mint herék a haldokló méhkirálynő körül. Az armadai flotta maradéka újult erővel tüzel, de leginkább az átalakított gőzösök váratlan, öngyilkos támadásainak köszönhető, hogy az új-crobuzoni csatahajók egymás után pusztulnak el.

A Grand Easterly magas tatfedélzetén álló férfi emberi fül számára nem hallható hangon sikolt, iszonyodva.

Idegesen, lázas őrülettel csókolja újra a szobrot, és gondolatban már arra készül, hogy mindjárt kiveti magát a korláton, egy kicsit meghajlítja a teret, és a lenti fregattra érkezik, ami füstöt okádva éppen távozni készül. De megtorpan, mert rettenetes felismerés tör rá.

A támadások erejétől vonagló utolsó két csatahajót nézi, amint kínzóikra sütik kegyetlen ágyúikat. De hiába a rettenetes ár, amit Armada a támadásokért fizet, a csatahajók fedélzetét újabb ocsmány robbanások rázzák meg, amíg mind a kettőt el nem nyeli a hullámsír.

A támadók teljes szénkészlete a víz alá került. A férfi zsibbadtan figyel. Most már értelmetlen elmenekülni, felesleges a hazai hajókra úszni. Még ha Armada nem is pusztítja el az összeset, még ha néhány gyorsabb páncélos meg is menekül, ez a Duzzadó-óceán közepe, ismeretlen vizek, majdnem kétezer mérföldre a legközelebbi szárazföldtől, és kétszer olyan messze otthontól. Pár száz mérföld, és kialszik a tűz a kazánokban, és lassan megállnak a crobuzoni hajók.

Nincsenek vitorláik. A nyílt tengeren fognak elpusztulni.

Nincsen számukra remény.

A mentőakció nem járt sikerrel. A férfi még mindig csapdában van.

Lenéz, és tompa meglepetéssel tudatosul benne, hogy észrevétlenül egy fázisba csúszott vissza a tatfedélzeten dermedten figyelő nővel. Ha Bellis most megfordulna, azonnal meglátná. Nyelve tompán a szobor szájába furakszik, aztán a férfi eltűnik.

Leszállt az alkonyat, és gyilkos legénységükkel a fedélzetükön végre felszálltak Avarpartról a léghajók. Alacsonyan és sebesen repültek a csata utolsó végvonaglása felett. A vámpyrok készen álltak, hosszú nyelvük az esti levegőbe nyalt, és csak arra vártak, hogy belevethessék magukat a küzdelembe.

Elkéstek. A harcok befejeződtek.

A léghajók céltalanul kóvályogtak a tenger fölött, amit a felismerhetetlenségig elrondított a szénpor és a fémtörmelék, a sav meg az olaj, imitt-amott a sziklanektár villódzó maradéka, a növényi nedv és az a rengeteg kiömlött vér.

Harminchetedik fejezet

A várost először szinte szétvetette a túláradó öröm, az elkínzott, pihegő eufória.

Nem tartott sokáig. Az összecsapást követő napokban Bellis intenzíven tudatában volt a csendnek - Armada konokul hallgatott. A némaság a csata után kezdődött, rögtön azután, hogy elhalt a diadalmas örömujjongás, és kiderült, milyen iszonyatos mértékű a pusztítás.

Bellis szemhunyásnyit sem aludt a mészárlás éjszakáján. Több ezer polgártársával együtt a hajnallal együtt támolygott elő és sétált végig zsibbadtan a városon. A látóhatár jól ismert vonalai furcsán megváltoztak és megtörtek. Hajók tűntek el, ahol valaha papírt vásárolt, ahová teázni járt, vagy ahol több százszor sétált körül sem pillantva.

A Croom park viszonylag sértetlenül vészelte át. A Chromolith, a Tolpandy és maga a Grand Easterly többé-kevésbé egyben maradt.

A következő napok során többször előfordult, hogy amikor Bellis befordult egy sarkon valamelyik sikátorútvesztőben, vagy átkelt egy fahídon, belépett egy fényesen megvilágított térre, zokogó gyászolók között találta magát. Mások a város valamelyik sebhelyét bámulták - egy üres, hullámfodrokkal tarkított lyukat, ahol valaha az otthonukként szolgáló hajó volt, vagy egy romos piacteret, esetleg a zuhanó árbocoktól megnyomorított templomot.

Milyen igazságtalan, gondolta Bellis idegesen, hogy azok a helyek, ahová ő maga gyakran járt, szinte alig sérültek. Milyen jogon érdemelte ki ezt? Hiszen őt az egész város nem érdekelte.

*

Armada lakói közül nagyon sokan meghaltak. A Tanács több tagja, Jhour királynője, Braginod is közéjük tartozott. A Tanács megszavazta az új tagokat, Jhour felügyelete pedig Braginod fivérére, Dynichre szállt. Nem mintha bárkit érdekelt volna. Armada több ezer tetemet hagyott maga mögött a tengeren.

Sokan bámulták a Sorghumot. Azt motyogták, nem ért meg ennyit.

Bellis úgy kószált a meggyalázott városkép háttere előtt, mint egy alvajáró. Hiába voltak részek, ahová nem estek bombák, a feltámadó hullámok komoly rombolás végeztek az építményekben. A boltívekből kihullott zárókövek már az óceán fenekén hevertek. Több helyen tűz pusztított; a keskenyebb sikátorok beomlottak, az egymásnak hajoló tetők megcsavarodtak, megrepedeztek és ledőltek. A város folyamatosan remegett a lehető legváratlanabb sérülésektől, amelyek szárazföldön elképzelhetetlenek lettek volna.

Bellis magányos sétája során több száz történetet hallott: hőstettek eltúlzott krónikáit és groteszk részletességgel taglalt sebesüléseket. Óvatosan megpróbált utánajárni néhány dolognak. Habár nem tudta hova tenni váratlanul feltámadó kíváncsiságát (azokban az órákban úgy mozgott, mint egy automata, akit nem saját akarata hajt), kérdezgetni kezdett másokat, vajon mi történhetett a Terpsichoria többi utasával.

A válaszok néha teljesen ellentmondtak egymásnak. Bellis valahol azt hallotta, hogy a hajó egykori legénysége még mindig börtönben ült - nem bíztak Armada iránti hűségükben, mert nem bírtak megbékélni a kényszersorozással. Azt is mesélték, hogy amikor a bombázás megkezdődött, világra szóló felfordulás támadt Tarvíz börtönhajón, és a foglyok torkuk szakadtából üvöltöttek, hátha a honfitársaik meghallják, és értük jönnek.

A támadók természetesen soha a közelükbe sem jutottak, a kiáltásokra nem felelt senki.

Meriopé nővér meghalt. Bellist megdöbbentette a hír, de ijesztően elvont módon, mint egy váratlanul felbukkanó színárnyalat látványa. A hírek szerint a káoszban több fogoly megszökött, köztük Meriopé is. A terhessége utolsó időszakában járó apáca eljutott a város tatjáig, ahol az új-crobuzoni partraszállók felé iramodott, és lelkesen kiabálva üdvözölte őket, amikor lelőtték. Az nem derült ki, melyik oldalról.

Bellis később is rengeteg ilyen és ehhez hasonló történetet hallott a kényszersorozottakról, akik hirtelen úgy érezték, itt az egyetlen esélyük hazajutni, ezért megpróbáltak átállni a másik oldalra, és ebbe belehaltak. A jelek szerint a Terpsichoria egykori utasaiból többen így jártak. Még ha a számok túloztak is, ha a részleteket kicsit szépítették is, hogy tanmese legyen belőlük az árulás veszélyeiről, nagy valószínűséggel sokan pontosan ilyen módon pusztultak el.

Bellis számára egyértelműnek tűnt - és ez nem volt nagy megvilágosodás -, hogy ha az új-crobuzoni csapatoknál keresett volna menedéket, akkor is nagyon, nagyon messze lett volna az áhított biztonságtól. Tisztában volt azzal, mennyire érdekelné a saját kormányát a biztonsága. Végül is egyszer már elmenekült előlük, és nem ok nélkül tette.

A csata közben teljesen ledermedt, túlságosan megbénult minden porcikája ahhoz, hogy bármelyik oldal győzelmében reménykedjen. Most, hogy Armada diadalmaskodott, sem boldogságot, sem elkeseredettséget nem érzett.

A csatahajók pusztulása után az új-crobuzoniak maradéka megfordult, és északnyugat felé indult. Pánikban menekültek, még ahhoz is túlságosan rémültek voltak, hogy megadják magukat, hogy kegyelemért könyörögjenek. Inkább megszöktek, és úgy tettek, mintha lenne esélyük eljutni valamelyik kikötőbe. Mindenki tudta, hogy meg fognak halni.

Három crobuzoni páncélost és egy fregattot azonnal elfogtak. Jelenleg nem volt ezeknél fejlettebb hajó Armadában, de még így sem kárpótolhatták a várost a több tucatnyi elveszített járműért. A flotta nagy része, két tengeralattjáró és a kapkodva átépített vontatók fele feláldozta magát a csatahajók elpusztításáért. A Trident és több tíz kisebb léghajó elpusztult. A masszív légiflottát lerángatták a levegőből a patkányhordaként támadó gólemek, és lőtávolba cibálták, hogy a dühöngő sortüzek szétszaggassák az irhájukat és szétroncsolják fémcsontjaikat. Armada katonáinak több órájukba telt, mire úszva, mentőtutajokkal vagy a maradványokba kapaszkodva visszajutottak a városba. A Grand Easterly mélyén sürgölődő thaumaturgisták és mérnökök több mint egy napra visszafogták az avankot. A lény a maga ostoba módján folytatta tovább az útját, mit sem sejtve a gyilkos káoszról a feje fölött.

A város partján kikapaszkodó menekültek között elkerülhetetlenül akadtak új-crobuzoniak is. Néhány merészebb talán szerzett valamelyik armadái tetemről egy egyenruhát, és egyszerűen kimászott a vízből egy új életbe - a tengerészek mindannyian beszéltek valamennyi sósvízit. A többségüket azonban túlságosan megrázták az események ahhoz, hogy ilyen összeszedetten gondolkodjanak, és órákkal az ütközet után Armada fedélzetein felbukkantak a csuromvizes egyenruhákban botladozó, rettegő, nyomorult crobuzoni haditengerészek. Jobban féltek a hullámsírtól, mint Armada bosszúvágyától.

A háborút követő, vörös derengéssel és fekete füsttel beárnyékolt napokban ezek a halálra vált crobuzoni katonák politikai válságot robbantottak ki. Armada lakói természetesen lerongyolódott foglyaikon vezették le veszteségeik fájdalmát. A jövevényeket megverték és megkorbácsolták - nem egyet annyira, hogy bele is halt -, miközben kínzóik a halott barátok nevét üvöltötték az arcukba. De végül felülkerekedett az undor meg a csömör, és a crobuzoniakat a Grand Easterlyre vitték fogolynak. Végtére is Armada egész történelme az idegenek és az egykori ellenségek beolvasztására épült - ami minden csata és minden elfogott hajó után lejátszódott.

Erre a mostani alkalomra jóval erőszakosabb, jóval szörnyűségesebb körülmények között került sor, mint a múltban bármikor, de ettől függetlenül nem lehetett kétséges, mi történjen az elfogott ellenséggel. Akárcsak a Terpsichoria esetében, itt is át kell csábítani Armadába azt, akit lehet.

Csakhogy ezúttal a Szeretők másként döntöttek.

Mindketten tajtékzó dühvel, felvillanyozva, feldúltan tértek vissza a csatából, új hegekkel, amelyek véletlenszerűségükkel eltorzították a meglévők szimmetriáját (amin majd a rákövetkező éjszakákon változtatnak majd). Az egész sodrást, az egész várost megrázta, amikor kiderült, hogy a Szeretők száműzni akarják az összes crobuzonit.

A Grand Easterly fedélzetén kapkodva összehívott tömeggyűlésen a nő elmagyarázta, miért. Erőszakosan érvelt a crobuzoniak ellen, emlékeztette Armada lakóit, hogy ők azok, akik meggyilkolták a családtagjaikat, rommá lőtték a várost, és elsüllyesztették a flotta felét. Ezúttal jóval több kényszersorozott volt Tarvízen vagy bármelyik más sodrásban, mint amit valaha egyszerre be kellett fogadniuk. Amúgy is szűkösek a készletekkel, Armada sebezhető, Új-Crobuzon pedig háborút hirdetett ellenük - miként olvaszthatnának be ennyi ellenséget?

De Armada lakói közül sokan valaha ellenségek voltak. Amióta a város létezett, az armadaiak úgy tartották, hogy amint a harcoknak vége, nincsen harag az ellenfél közkatonáival. Be kell fogadni, majd remélhetőleg megváltoztatni és polgárokká tenni őket. Végtére is Armada pontosan ez - kolónia, ahol menedéket találtak az elveszettek, a renegátok, a katonaszökevények és a legyőzöttek.

Az új-crobuzoni tengerészek reszketve ültek börtöneikben, és nem is sejtették, milyen viharokat okoznak a jelenlétükkel.

Ez nem gyilkosság, érvelt a Szerető. A foglyokat felteszik egy hajóra, kapnak ellátmányt, és elindítják őket Bered Kai Nev irányába. Egyáltalán nem lehetetlen, hogy meg is érkeznek.

Ez meglehetősen gyenge érv volt.

A Szerető taktikát változtatott, és dühösen kijelentette, hogy a városnak most haladnia kell az avank segítségével, mert ezzel a hatalommal a kezükben Armada olyan helyekre is eljuthat, amiről eddig nem is álmodtak, felfoghatatlan tetteket hajthat végre, és arra fecsérelni az erejüket, hogy ezer szipogó jövevény - gyilkos - orrát törölgessék, az nem más, mint teljes idiótaság.

Bár a tömegben állók kötésein még átütött a vér, és élénken sajgott bennük az összecsapás emléke, a közhangulat így is a Szerető ellen fordult. Nem győzte meg őket. A többi uralkodó egyelőre nem szólt semmit. Csak figyeltek.

Bellis értette őket. Nem arról volt szó, hogy bárki az egybegyűltek közül szeretetet, különösebb szánalmat vagy szenvedélyt érzett volna a foglyok iránt. Nem a nyomorúságos cellákba zárt, sérült, kínlódó katonákról volt szó. Az armadaiakat nem a foglyok érdekelték, hanem a saját városuk. Ez Armada - mondták. - Mindig is ilyen volt, ha ezt megváltoztatjuk, honnan tudhatjuk, mik vagyunk? Honnan tudhatjuk, hogyan lehetünk önmagunk?

A Szerető egyetlen szónoklattal nem törhette meg több száz év hagyományait - amelyek ráadásul a város túlélését szolgálták. Egyedül maradt a páston, és kezdett kifogyni az érvekből. Bellisnek hirtelen, szédülő bizonytalansággal eszébe jutott a nő párja, vajon hol van, vajon egyetérte mindezzel.

Akik támogatták a Szeretőt, megérezték az erősödő bizonytalanságot, és kurjongatni kezdtek, spontán kiáltásokkal fejezték ki az egyetértésüket, hangosan követelték, hogy álljanak bosszút a foglyokon. Azonban jóval többen emelték fel a hangjukat ellenük, és elhallgattatták őket.

Valami határozottan megváltozott. Hirtelen nyilvánvalóvá vált, hogy ez a népgyűlés nem adja áldását a crobuzoniak meggyilkolására, még ha azt a Szerető próbálta is könyörületességnek álcázni. Az is nyilvánvaló volt, hogy a hosszú, néha könnyű, máskor kegyetlen kényszersorozás is megkezdődik, és rengeteg hónapot áldoznak majd a fedélközben raboskodó férfiakra és nőkre, míg a végén sokan beleszoknak az új életükbe, mások pedig nem, ők maradnak rabok - és csak ebben az esetben, csak hosszadalmas győzködési kísérletek után lehet őket kivégezni.

- Mi ez a kurva nagy sietség? - kiáltotta valaki. - Egyébként is, hova a faszba visztek minket?

A Szerető ezen a ponton megadta magát, és tette ezt személyisége teljes csáberejével. Eltúlzott alázattal megvonta a vállát, fejet hajtott, és bejelentette, hogy visszavonja a javaslatát. Ezt elszórt örömujjongással fogadta a tömeg, ami még mindig lelkesen hajlandó volt elnézni a dühből hozott rossz döntéseket. A Szerető nem válaszolt a provokatív, heccelő kérdésre.

Bellis később kristálytisztán fel tudta idézni ezt a pillanatot, és látta, hogy ez volt a döntő pillanat. Ez volt az a pont - gondolta a rákövetkező hetekben nem is egyszer -, amikor minden megváltozott.

A súlyosan sérült hajók, amelyek alig bírtak mozdulni, a városra csimpaszkodtak, és hagyták, hadd vontassa őket a fáradhatatlan avank. A teremtmény állandó tempóban, hirtelen rándulások és önfejű kitérők nélkül haladt, az öt mérföld per órás sebességet éppen csak meghaladva.

Északnak.

A napokat kitöltötték a halottak búcsúztatására rendezett tiszteletadások, prédikációk és imák. Megkezdődött az újjáépítés. Daruk csikorogtak. A város felbolydult, mert felbukkantak a diszkréten tevékenykedő brigádok, akik a sérült épületeken dolgoztak, és helyreállították, amit lehetett, és kicserélték, amit nem. Mire leszállt az este, minden kocsma és csapszék tömve volt emberekkel, de nem hallatszott hangoskodás. Ezekben a borzalmas napokban Armada nem volt mulatozós kedvében. Még nem hegesedtek be a sebei, még mindig szivárgott a vére.

A városlakók lassan kérdezősködni kezdtek. Finoman, nagyon óvatosan nyúltak ezekhez a mentális sérülésekhez, aggodalmasan piszkálták a háború után maradt érzékeny helyeket, de ezzel el is szabadították a szörnyűséges bizonytalanságok sorát.

Miért jöttek? - mormolták a városlakók magukban vagy egymás között (fejüket csóválva, lesütött szemmel). - És hogyan találtak meg minket a világ túlsó feléről?

Képesek lennének rá még egyszer?

A lassan erjedő harag és értetlenkedés a háborúnál is komolyabb problémákra világított rá. Minden kérdés újabbakat fialt.

Mivel vontuk magunkra a figyelmüket?

Mit csinálunk?

Hová tartunk?

Bellis zsibbadtsága lassan múlni kezdett. A csata óta nem találkozott senkivel. Uther Doul elboldogult nélküle; nem találta meg sem Carrianne-t, sem Johannest. Leszámítva azokat az alkalmakat, amikor átgereblyézte a dudvaként gyarapodó pletykákat, napok óta tulajdonképpen alig beszélt

Az összecsapást követő második napon Bellis gondolkodni kezdett. Valami megmoccant benne, és a sérült város látványa hosszú idő óta először ébresztett benne bármilyen érzelmet - ez esetben hideg iszonyatot. Meglepetten tudatosult benne, hogy teljesen megrendült.

Amikor felnézett az égre, a ragyogó napkorongba, érezte, hogy felkavarodnak benne az érzelmek, a bizonytalanság és a szörnyűséges bizonyosság keveréke, amit magával cipelt.

- Ó, istenek - mondta halkan. - Ó, istenek.

Most jött rá, milyen sok mindenről tud. Olyan sok minden vált világossá számára, csupa rettenetes dolog. De visszariadt attól, hogy szembenézzen velük, egyelőre nem bírt foglalkozni a helyzettel. Rendelkezett a tudással, és felfogta a jelentőségét, de visszariadt az egésztől, mint egy rosszindulatú zaklatótól.

Aznap ugyanúgy evett, ivott és járta az utcát, mintha semmi sem változott volna, pontosan ugyanazokkal a kapkodó, ügyetlen mozdulatokkal, mint körülötte mindenki, aki még a trauma hatása alatt állt. De a lehető legváratlanabb pillanatokban megrándult az arca, idegesen pislantott, sziszegve szűrte a levegőt vagy megcsikordult a foga, amikor megmoccant benne a tudás. Mintha terhes lett volna, mintha egy dagadt, rosszindulatú magzat élt volna benne, akiről elkeseredetten próbált nem tudomást venni.

Titokban tisztában volt azzal, hogy örökre nem fojthatja el, de az időhúzásra játszott, egyszer sem öntötte szavakba, egyszer sem mondta ki, amit ki kellett volna, örökké elzárta magában a tudást, és dühösen, rémülten ismételgette magában, hogy ne most, ne most...

Elnagyolt keretű ablakából figyelte a lenyugvó Napot, újra meg újra elolvasta a saját levelét, megpróbálta rávenni magát, hogy írjon valamit a csatáról, de nem tudott mit kezdeni magával. Este tízkor ellentmondást nem tűrő kopogást hallott, és amikor kinyitotta az ajtót, Tanner Sackkel nézett farkasszemet.

A férfi a kis kiugrón várakozott, ami rögtön a lépcsősor tetején, az ajtó melletti kéménykürtőből állt ki. Megsérült a csatában: az arcán elfertőződött vágásnyomok éktelenkedtek, a bal szeme annyira bedagadt, hogy nem tudta kinyitni. A mellkasát kötés fedte, leszorítva azokat az ocsmány csápokat. Tannernél pisztoly volt, és egyenesen Bellis arcára célzott vele. A keze meg sem rezzent.

Bellis a torkolat üregébe bámult. A kövérre hízott, gyűlöletes tudás, amit olyan hosszú ideje rejtegetett, megállíthatatlanul tört ki belőle. Tudta az igazat, azt, hogy miért akarja megölni Tanner Sack, és azt is tudta - a gondolat ólmos kimerültséget hagyott maga után -, hogy ha a férfi meghúzná a ravaszt, ha eldördülne a robaj, abban a töredékmásodpercben, mielőtt a golyó szétloccsantaná a fejét, egyáltalán nem hibáztatná a férfit.

Harmincnyolcadik fejezet

- Te nyomorult, gyilkos ribanc!

Bellis a fájdalomtól zihálva szorította a széke támláját, és pislogott, hátha attól kitisztul a szeme. Tanner Sack egyszer ütötte meg, keményen, a kézfejével, ami nekicsapta Bellist a falnak. Az ütéssel mintha el is szállt volna belőle a harag, és csak annyi ereje maradt, hogy gyűlölettel beszéljen a nőhöz. A fegyverrel továbbra is Bellis fejére célzott.

- Nem tudtam! - mondta Bellis. - Szátyárra esküszöm, hogy nem tudtam. - Egy kicsit félt. De leginkább jó adag szégyent és zavarodottságot érzett, ami kásává torzította a szavait.

- Rohadt, gonosz, szarkeverő kurva - mondta Tanner, de alig emelte fel a hangját. - Kurva pióca, ringyó, szajha...

- Nem tudtam - ismételte a nő. A fegyver meg sem moccant.

A férfi újabb szitkokat zúdított rá, hosszasan részletezett kirohanásokkal sértegette, és a nő nem szakította félbe. Hagyta, hadd beszéljen, amíg ki nem fárad. Tanner sokáig folyamatosan szidalmazta, majd minden átmenet nélkül megváltozott a hangneme, és szinte emberi stílusban folytatta tovább.

- Mind meghaltak. Rengeteg vér volt. A víz alatt voltam, fel bírod fogni? A vérükben úsztam. - Az utolsó szavakat már suttogta. - A kibaszott vérükben úsztam. Olyanokat öltem, mint én magam. Ostoba új-crobuzoni kölyköket, akik akár a cimboráim is lehettek volna. És ha visszavittek volna, ha minden a terveik szerint alakul, ha elfoglalják ezt a kurva várost, a gyilkolásnak akkor sem szakadt volna vége. Már úton lennék a gyarmatok felé. Újraformált rabszolgaként.

- A fiú - mondta, hirtelen nagyon nyugodtan. - Sékel. Ismered Sékelt, igaz? - kérdezte, és Bellis arcába bámult.

- Segített rajtad párszor. A fiú meg a hölgye, Angevine, belekeveredtek egy összecsapásba. Ange tud magára vigyázni, de Sékel? Az ostoba kölyök szerzett magának egy puskát. Egy golyó telibe kapta a keresztlécet, ami mögül lövöldözött, és a szilánkok az arcába vágódtak. Teljesen összeroncsolták. Örökre megmarad a nyoma... örökre. Én meg itt állok, és arra gondolok, hogy ha a crobuzoni egy centivel, egy kibaszott centivel mozdítja csak arrébb a fegyvert, akkor Sékel már nem élne. Nem élne.

Bellis hiába próbálkozott, nem tudta kivonni magát a férfi vádló hangsúlya alól.

- És milyen sokan meghaltak - folytatta Tanner kifejezéstelen hangon. - És ki ölte meg őket? Na ki? Mert valakinek muszáj volt segítségért kiabálnia, mi? Bele sem gondoltál, mi történhet, igaz? Igaz? Vagy érdekelt egyáltalán? És most? - A férfi minden egyes szava olyan volt, mint egy kalapácsütés, és Bellis hiába rázta a fejét, Nem is így történt - mondta volna, de a lelke mélyén csak szégyent érzett. - Te ölted meg őket, te áruló picsa.

- Te... meg én.

A férfi kezében továbbra sem moccant a pisztoly, de az arca eltorzult.

- Én - mondta. - Minek kevertél bele ebbe az egészbe? - Véreres szemmel meredt Bellisre. - Majdnem megölted a fiút.

Bellis pislogva küzdött a saját könnyeivel.

- Tanner - szólalt meg végül, rekedt torokhangon. - Tanner - folytatta lassan, és tehetetlen mozdulattal a magasba emelte a kezét. - Esküszöm, esküszöm, esküszöm... hogy nem tudtam.

Tannerben valószínűleg mindvégig ott motozott a kétség árnyéka, a bizonytalanság, különben biztosan lelőtte volna. Bellis sokáig beszélt, dadogva keresgélte a szavakat, hátha valahogy ki tudja fejezni mindazt, ami még neki is lehetetlennek, hazugságnak hangzott.

Miközben beszélt, a fegyver egy pillanatra sem mozdult el az arcáról. Néha-néha elhallgatott, mert az igazság egyes részei neki is csak most váltak egyértelművé igazán.

Tanner Sack válla felett látta az ablakot, és azt bámulta, miközben beszélt. Könnyebb volt, mint a férfi szemébe nézni. Akárhányszor az arcára pillantott, elvörösödött. Az árulás miatt érzett harag, de leginkább a szégyen úgy marta, akár a sav.

- Hittem abban, amit akkor mondtam neked - közölte Tannerrel, és ettől eszébe jutott a vérfürdő, és úgy megrándult az arca, hogy megsajdultak az izmai is. - Nekem is hazudott.

- Rohadtul el sem tudom képzelni, hogyan találtak rá Armadára - mondta egy kicsivel később, de Tanner arcán továbbra sem enyhült a megvetés és a hitetlenkedés. - Nem tudom, hogyan működhetett az egész, nem tudom, mit csináltak, miféle információt vagy gépezetet lopott ki nekik az az ember. Kellett lennie valaminek... valamit biztosan elrejtett abban az üzenetben, küldött nekik valamit, amire szükségük volt, hogy ránk találjanak...

- Az üzenetben, amit tőled kaptam - mondta Tanner. Bellis tétovázott, majd bólintott.

- Amit tőle kaptam, és amit továbbítottam neked - mondta.

- Annyira biztos voltam a dolgomban - mondta Bellis. - Szátyárra, Tanner, szerinted mit kerestem én a Terpsichorián? Menekült voltam, a kurva életbe. - A férfi most nem szólt semmit.

- El akartam menekülni - folytatta Bellis. - És el is menekültem. És a rohadt életbe, nem szeretek itt lenni, ez nem nekem való hely... de akkor is menekültem. Eszembe sem jutna magam után hívni ezeket a mocskokat, mert egy fikarcnyit sem bízom bennük. Azért menekültem, mert féltettem a saját kibaszott nyakamat. - A férfi hirtelen érdeklődve nézett rá. - Egyébként is... - Bellis egy pillanatra elbizonytalanodott, vajon mondjon-e többet, mert attól tartott, hogy úgy tűnik, csak a bizalmába akar férkőzni, pedig tényleg az igazat akarta elmondani neki.

- Egyébként is... - folytatta végül, uralkodva a hangján. - Nem tennék ilyet. Nem vagyok hajlandó ilyesmit tenni... veled vagy bármelyikőtökkel. Nem vagyok én egy mocskos magiszter, Tanner. Nem szeretném, ha ők ítélkeznének fölötted.

A férfi kőmerev arccal bámult rá vissza.

Bellis csak később jött rá, a férfi végül miért döntött úgy, hogy hinni fog neki - nem a szégyenérzete vagy a szomorúsága volt az oka. Ezekben az érzelmekben Tanner nem bízott, és Bellis nem is hibáztatta ezért. Valami azonban mégis meggyőzte arról, hogy a nő igazat beszél, és ez a szemmel látható düh volt, amiért őt is átverték.

Bellis sokáig szótlanul meredt maga elé, érezte, hogy egész testében remeg, és úgy szorítja össze a kezét, hogy az ujjaiból kifut a vér és csontkemények az izmai.

- Kurafi - hallotta a saját hangját, és a fejét ingatta.

Tanner tudta, hogy ez nem neki szól, hanem Silas Fennecnek.

- Hazudott nekem - fortyant fel a nő hirtelen, amivel magát is meglepte. - Folyamatosan csak hazudott... hogy kihasználhasson.

Felhasznált - gondolta -, ugyanúgy, mint mindenki mást. Láttam, miként dolgozik, tudtam, mit csinál, miképpen csavarja az ujja köré az embereket, de...

De nem hittem, hogy velem is megteszi.

- Megalázott - mondta Tanner. - Pedig azt hitted, te más vagy, mi? - tette hozzá gúnyos vigyorral. - Azt hitted, átlátsz rajta? Hogy mindketten egyformán benne vagytok?

Bellis lángoló arccal meredt rá, mardosta a harag és az önutálat, amiért Silas ilyen könnyedén rászedte, pontosan úgy, mint a bábjait, mint mindenki mást. Engem még jobban is, mint azokat a szegény bolondokat, akik Simon Fench röpiratait olvassák; még jobban, mint a kapcsolatait, az összes szerencsétlen barmot. Felkavarodott a gyomra, mert most fogta fel, milyen hidegvérrel és milyen könnyedén hazudott neki a férfi.

- Rohadék - motyogta. - Megöllek, a kurva mindenit.

Tanner ismét gúnyosan felnevetett, és Bellis tudta, milyen szánalmasan is hangzik ez.

- Szerinted bármi igaz lehetett abból, amit mondott? - kérdezte Tanner Sack.

Egymás mellett ücsörögtek, merev testtartásban, bizonytalanul. Tanner még mindig kezében szorongatta a fegyvert, de már jóval lazábban tartotta. Ellenszenvvel és haraggal nézett Bellisre. Ha el is hitte, hogy a nő nem akart ártani Armadának, nem tekintette bajtársának. Mégis Bellis volt az, aki rávette a küldöncfiú szerepére, ő keverte bele a mészárlásba.

Bellis lassan és neheztelve csóválta a fejét.

- Hogy valóban meg fogják-e támadni Új-Crobuzont? - kérdezte undorodva. - Vajon a világ leghatalmasabb városállamát tényleg rosszindulatú hallények fenyegetik? Hogy hamarosan vége kétezer év történelmének, és kizárólag én menthetem meg az otthonomat? Nem, Tanner Sack, nem hiszem. Szerintem egyszerűen haza kellett juttatnia egy üzenetet, semmi több. Szerintem az a manipulatív seggfej úgy játszott az érzéseimen, mint egy hangszeren. Ahogy mindenki mással is tette.

Az az ember egy orgyilkos, egy kém, egy kormányügynök - gondolta. - Pontosan az ilyenek elől menekültem el. És mégis... magányos voltam, hiszékeny, egy elveszett nyomorult, és bedőltem neki.

Az előző gondolatot rögtön követte egy másik.

Miért jönnének idáig pont érte? Miért szelnének át négyezer mérföldnyi tengert csak azért, hogy megmentsenek egyetlen embert? Nem miatta tették, és szerintem még csak nem is a Sorghumért.

- Többről van itt szó... - szólalt meg lassan. Tétován próbálta szavakba önteni a kétségeit. - Több van az egész mögött, mint amennyit mi ebből látunk.

Csak miatta nem jönnének el idáig, nem kockáztatnának ennyi mindent. Bármennyire is jó ügynök. Kell lennie nála valaminek. Valaminek, amire a crobuzoniaknak nagy szükségük van.

- Akkor mihez kezdünk?

Odakint óvatosan világosodott. A város madarai énekelni kezdtek. Bellisnek fájt a feje, és rettenetesen fáradtnak érezte magát.

Egy pillanatig nem válaszolt Tanner kérdésére. Kinézett az ablakon, ahol a halványodó égre még feketével metszették az árbocok és a kötélzet körvonalait. A messzeségben már látta az Armada oldalát nyaldosó hullámokat, és nagyon homályosan, de a város északi nyúlványát is. Hűvös volt a levegő.

Bellis olyan sokat adott volna még egy ilyen pillanatért, egy semmibe tartó, kimerevedett másodpercért, ahol levegőt vehet, mielőtt bármit mondana, majd válaszolt Tanner kérdésére, és ezzel mozgásba lendítette a nehézkes, klausztrofóbiás végjátékot.

Tudta a választ a kérdésre, csak nem akarta kimondani. Nem mert a férfira nézni. Pedig Tanner újra meg fogja kérdezni. Mivel Silas Fennecet nem szabadították ki a megmentői, továbbra is szabadon kószál a városban, és mindössze egyetlen dolgot lehetett tenni ellene. Abban is biztos volt, hogy ezt Tanner is tudja, csak próbálgatja, vajon az egyetlen lehetséges választ adja-e a kérdésére, és ha nem, akkor még mindig lelőheti.

- Akkor mihez kezdünk? - kérdezte Tanner újra. Bellis elkínzott tekintettel pillantott rá.

- Tudod te is - felelte, majd kellemetlen hangon felnevetett. - El kell mondanunk az igazat.

- El kell mondanunk Uther Doulnak.

Harminckilencedik fejezet

Itt sodródunk a Duzzadó-óceán északi peremén, és menynyire is, alig kétezer mérföldre nyugat-északnyugatra az már a Fortélyos-tenger. És a partvidék beugróiba befészkelődve, egy feltérképezetlen kontinens peremén ott bújik Nova Esperium kolóniája.

Vajon ugyanaz a parányi, színpompás, csillogó városka lenne, mint a képeken? Láttam heliotípiákat a tornyokról és a búzasilókról, a környező erdőkről meg a különleges állatokról a fák között: beállított, bekeretezett, kézzel szépiaszínűre színezett képeket. Nova Esperiumban mindenki új életet kezdhet. Még az újraformáltak és a kényszerszerződésesek is kiérdemelhetik a szabadságot.

(Nem mintha ez igaz lenne.)

Odaképzeltem magam a hegyekre, amiket a képek hátterében látni (habár homályosak a távolság és az életlen fókusz miatt), és szinte látom, milyen lenne lepillantani a településre a hegyoldalból. Vagy megtanulni a bennszülöttek nyelvét, tallózgatni a romok között talált vénséges könyvek csontjai között.

Új-Crobuzontól tíz mérföld a torkolat, a Vasöböl pereme.

Újra meg újra itt találom magamat, az emlékeimben, a városon túl, a tenger és a szárazföld közé szorítva.

Megszűntek számomra az évszakok. Amikor eljöttem, az őszből éppen tél lett, és ez utolsó markáns emlékem az időszakok változásáról. Azóta a forróság, a hűvös szél, a hideg és a visszatérő forróság kaotikus, goromba és véletlenszerű mintázata az időjárás.

Talán Nova Esperiumban újra ősz van.

Új-Crobuzonba megérkezett a tavasz.

Rendelkezem a tudással, amit nem használhatok fel; egy olyan úton haladok, amire semmi ráhatásom nincsen, aminek nem ismerem és nem értem a célját; és vágyakozva gondolok az otthonomra, ahonnan elmenekültem, és egy helyre, ahol még sohasem jártam.

Madarak az itteni falakon túl is vannak, erőszakosan és bután kiabálnak egymásnak, miközben birkóznak a széllel, és ha lehunyom a szememet, elképzelem, hogy éppen őket figyelem, valahol máshol, egy hajón a világ túlsó felén, bármerre.

De amint kinyitom a szemem (mert muszáj), még mindig itt vagyok, a szenátus üléstermében, Tanner Sack mellett, lehajtott fejjel, tetőtől talpig láncokban.

Néhány méterre Bellistől és Tannertől Uther Doul éppen a város uralkodóihoz intézett szónoklata utolsó mondatainál tartott: a Szeretők, Dynich, az új összetételű Eburaházi Tanács és a többiek némán figyelték. Már leszállt az este. A Brukolak is megjelent. Az egyetlen uralkodó, aki sértetlenül vészelte át az összecsapást - a többieket mind sebhelyek vagy a robbanások nyomai csúfították el. Néha a rabok felé pillantottak.

Bellis figyelte, milyen pillantásokkal méregetik, és látta a haragot a tekintetükben. Tanner Sack fel sem bírt pislantani. Teljesen legyűrte a szégyen és a nyomorúság.

- Akkor egyetértünk - mondta Uther Doul. - Gyorsan kell cselekednünk. Kénytelenek vagyunk feltételezni, hogy amit hallottunk, az igaz. Azonnal meg kell találnunk Silas Fennecet. És ha eddig nem jött rá, hogy vadászunk rá, feltételezhetően hamarosan meg fogja tudni.

- De hogy a kurva mindenségbe volt erre képes? - ordított fel Friedrich király. - Értem én azt a kurva csomagot, a kurva üzenetet... - Ádáz pillantást vetett Bellisre és Tannerre. - De hogyan tett szert arra a kurva mágneskőre? Az iránytűgyárból, az ég szerelmére... jobban őrzik, mint a kurva kincstáramat. Hogyan jutott be?

- Még nem tudjuk - mondta Uther Doul -, de ez lesz az egyik első dolog, amit megkérdezünk tőle. Ameddig lehetséges, csendben kell működnünk. Mert Simon Fench, Fennec... nincsen híján a támogatóknak - folytatta Doul. A Szeretők nem néztek egymásra. - Nem kockáztathatjuk meg, hogy... feldühítjük a városlakókat. Azonnal lépnünk kell. Van valakinek ötlete, hol kezdjük?

Dynich köhögött, majd felemelte a kezét.

- Hallottam szóbeszédeket - kezdte tétovázva -, hogy Fench bizonyos csapszékekből irányítja az eseményeket...

- Felség, hadd beszéljek most én - szakította félbe a Brukolak csikorgó hangja. Mindenki meglepetten pillantott rá. A vámpyr szokatlanul bizonytalannak tűnt. Nagyot sóhajtott, a levegőbe nyalt meglebbenő nyelvével, majd folytatta.

- Nem titok, hogy Avarpart és Tarvíz között markáns véleménykülönbség van az avank megidézését és a város, mellesleg továbbra is megvitatásra váró, haladási irányát illetően - tette hozzá hirtelen fellobbanó haraggal. - Mindazonáltal - folytatta, és cserszínű szeme lassan végigpásztázott az egybegyűlteken - nagyon bízom benne, hogy soha nem szökken szárba a feltételezés, miszerint a Brukolak vagy a nyájának bármelyik tagja esetleg nem feltétel nélkül hű ehhez a városhoz. Mélységesen sajnáljuk, hogy nem tudtunk harcolni Armadáért az előző összecsapásokban.

- Annyi biztos - tette hozzá gyorsan -, hogy az alattvalóim megtették. Közülünk is elhullottak sokan... de sem én, sem az enyéim nem küzdöttünk. Átérezzük ennek a súlyát. Tartozunk nektek.

- Tudom, hol van Silas Fennec.

A hallgatóságnak egy emberként akadt el a lélegzete.

- Honnan tudod? - kérdezte a Szerető. - És milyen régóta?

- Nem túlságosan régóta - felelte a Brukolak. Állta a nő tekintetét, de nem tűnt különösebben büszkének. - Azt tudtuk egy ideje, hogy Simon Fench hol hajtja álomra a fejét, és hol nyomtatja ki az irományait. De egyben biztosak lehettek... - fortyant fel váratlan élénkséggel. - Biztosak lehettek abban, hogy semmit sem sejtettünk a terveiről. Soha nem engedtük volna idáig eljutni.

A célzás kimondatlanul is egyértelmű volt. A Brukolak hagyta, hogy „Simon Fench” terjessze a befolyását, nyomtassa a lázító irodalmat, és káros szóbeszédeket indítson útnak, mindaddig, amíg ezeknek nem a város maga, hanem Tarvíz a károsultja. Fennec üzenetéről és a crobuzoni flottáról nem tudott. Viszont az összecsapás után, akárcsak Bellisre vagy Tannerre, rá is nagyon rossz fényt vetett ez az egész.

Bellis a Szeretőket nézte, és titokban gúnyosan felhördült hivalkodó felháborodásukon. Mintha ti nem tettétek volna meg ugyanezt, ha nem többet - gondolta. - Mintha nem így áskálódnátok egymás ellen folyamatosan, seggfejek.

- Számomra is világos - sziszegte a Brukolak -, miként fest a helyzet. És legalább annyira szeretném elkapni ezt a nyomorultat, mint bárki más. Ezért nem csak élvezet, hanem kötelesség is számomra elfogni.

- Nem te leszel az, aki elfogja - mondta Uther Doul. - Hanem én, az embereim társaságában.

A Brukolak Doulra szegezte sárguló szemét.

- Rendelkezem bizonyos adottságokkal - mondta lassan. - A küldetés fontos a számomra.

- Ne bízz abban, hogy így szerzed meg a feloldozást, holtpolgár - felelte Doul hidegen. - Úgy döntöttél, hagyod, hadd űzze büntetlenül a kis játékait, és látod, mi lett az eredmény. Most pedig áruld el, hol találjuk meg, és ezzel vége a szerepednek.

Szavait néhány másodperc csend követte.

- Hol van? - kérdezte a Szerető váratlanul. - Hol bujkál?

- Ez a másik oka, amiért sokkal több értelme lenne jómagamat és a nyájamat megbízni a feladattal - válaszolta a Brukolak. - Olyan helyen rejtőzködik, ahová a katonáitok nagy része be sem tenné a lábát. Silas Fennec a lidércnegyedben él.

Doulnak arcizma sem rándult. Rezzenéstelenül meredt a vámpyrra.

- Nem te leszel az, aki elfogja - mondta újra. - Én pedig nem félek.

*

Bellis szégyenkezve hallgatta a vitát, és újra fellángolt benne a parázsló gyűlöletet Fennec iránt. Te fasz - gondolta kegyetlen elégtétellel. - Lássuk, ebből hogyan vágod ki magadat?

Talán még mindig Fennec volt a legnagyobb esélye a menekülésre, de akkor sem hagyhatja soha többé annak a mocskos disznónak, hogy hazudjon neki, vagy kihasználja. Muszáj megfizetnie azért, amit tett, és nem számít, milyen áron. Akkor már inkább Armada, vagy a Világseb.

El kellett volna mondanod, Silas, te rohadék - gondolta, és a haragtól súlyos kortyokban vette a levegőt. - Én is el akartam, sőt el akarok menni innen. Ha elárultad volna az igazat, ha őszinte lettél volna, ha nem használtál volna ki, akkor talán segíthettem is volna neked. Közösen többet elérhettünk volna.

De közben tudta, hogy ez nem így van.

Bármennyire is elszántan próbált elmenekülni innen, nem segített volna a férfinak, ha megtudja a terveit. Ebben nem vett volna részt.

Rettenetes önutálat tört rá, amikor rájött, mennyire kiválóan ítélte meg Silas. A férfi munkája abból állt, hogy tudta, kiben lehet megbízni, ki meddig hajlandó elmerészkedni, és ennek megfelelően hazudott nekik. Állandóan mérlegelnie kellett, melyik bábjának mennyit mondhat.

Silasnak igaza volt vele kapcsolatban.

Bellis világosan emlékezett Uther Doul haragjára, amikor Tanner Sackkel az oldalán felkereste.

Szótlanul nézte őket, ahogy felvázolták a helyzetet, csak az arca lett egyre mozdulatlanabb és ridegebb, a szeme egyre sötétebb. Bellis és Tanner zavartan, egymás szavába vágva próbálták elmagyarázni neki, hogy mit sem sejtettek az egészről, csak kihasználták őket.

Tanner locsogott, de Doul szenvtelenül várta, hogy végre befejezze a mondatot, a hallgatásával büntette, az égvilágon semmit sem szólt. Utána viszont rögtön Bellishez fordult, és várta a magyarázatot. A nő egyre idegesebb lett - az elején Doulnak szinte arcizma sem rezzent, amikor bevallotta neki, hogy ismeri Silas Fennecet, azaz Simon Fenchet. Mintha egyáltalán nem lepte volna meg a dolog. Csendesen állt előtte, és várta a további magyarázatot. Amikor azonban Bellis azt is elmondta, hogy mit tett, milyen csomagot továbbított Fennec megbízásából, Doulból minden átmenet nélkül, elsöprő erővel robbant ki a harag.

- Micsoda? - üvöltötte. - Hogy mit csinált?

És amikor Bellis arról kezdett el motyogni, szégyenkező arccal, dadogva, hogy fogalma sem volt, álmában sem gondolta volna, honnan is tudhatta volna, Doul kőmereven nézett rá, olyan rideg utálattal és kegyetlenséggel, amit még eddig sohasem látott rajta, de most egészen a zsigeréig hatolt.

- Biztos ebben? - kérdezte a férfi viszolyogva. - Valóban így volt? Nem is sejtette? Egyáltalán?

És ezzel elültette a kétség bogarát a nő fülében, ami azóta is könyörtelenül gyarapodott önmarcangoló nyomorúsága és bűntudata dagonyájában.

Valóban nem tudtam? Nem is sejtettem?

Az uralkodók ismét Armada lidércnegyedének földrajzáról vitatkoztak, a ghoulokról és a felpüffedt élőholtakról, a csapdáról és annak különböző módozatairól.

Bellis azonban olyan hangosan szólt közbe, hogy azt mindannyian meghallották. Elhallgattak.

Doul Bellisre pillantott. A tekintetében a megbocsátás szikrája sem látszott. A nő meg sem rezzent.

- Nem árt észben tartani még valamit - mondta. - Nem hinném, hogy Új-Crobuzon pusztán szívjóságból nekivágna egy több ezer mérföldes tengeri útnak. Nem kockáztatnának ennyi hajót és ekkora erőfeszítéseket, még a Sorghum miatt sem, nemhogy egyetlen ügynökük kimenekítéséért.

- Silas Fennecnél van valami, amire a crobuzoniaknak szükségük van. Nem tudom, mi lehet az... és esküszöm, hogy elárulnám, ha tudnám. Azt viszont biztosra veszem, hogy abból, amit elmondott, egy dolog igaz volt, és tényleg eltöltött valamennyi időt Nemes-Cromlechben, legutóbb pedig a Gengrisben. Láttam a feljegyzéseit, és ezt elhiszem neki.

- Azt mondta, hogy a hínárnyok vadászatot indítottak utána, és talán ebben sem hazudott. Talán ellopott tőlük valamit, amiért Új-Crobuzon hajlandó minden kockázat ellenére is átkelni a fél világon. Talán ezért jöttek.

- Abban mindenki egyetért, hogy Fennec olyan dolgokat hajtott végre, amire soha nem lehetett volna képes… Olyan helyekre hatolt be, ahová lehetetlen bejutni. Nem elképzelhetetlen, hogy a titok nyitja tényleg az, ami nála van, amit ellopott, amiért a crobuzoniak idáig eljöttek. Szóval csak annyit akarok mondani... Bárki megy is utána, ne feledje, hogy talán van nála valami különleges... és legyen óvatos.

Hosszú, tartózkodó csend fogadta a szavait.

- Igaza van - szólalt meg végül valaki.

- Ha már itt tartunk, mi legyen vele? - kérdezte egy örökké zsörtölődő ifjú az Eburaházi Tanács soraiból. - Hisztek... hiszünk nekik? Valóban semmiről sem tudtak? Csak a városukat próbálták megmenteni?

- Ez az én városom! - üvöltött fel Tanner Sack, amit döbbent csend követett.

Uther Doul Tannerre nézett, akinek lassan visszacsuklott a feje.

- Velük majd később foglalkozunk - mondta Doul. - Egyelőre börtönbe kerülnek, amíg be nem hozzuk Silas Fennecet. Ha őt is kihallgattuk, döntünk.

Uther Doul személyesen vezette Tannert és Bellist a celláikba.

A gyűlésteremből egyenesen a Grand Easterly tömbjét behálózó kusza járatlabirintusba vitte őket. Setétfával burkolt folyosókon haladtak, vénséges heliotípiákba börtönzött új-crobuzoni tengerészek tekintete előtt. Gázlángokkal megvilágított alagutakban mentek lefelé. Ahol végre megálltak, csak a nyugtalan fémlapok csikorgása és a dohogó gépek zaja hallatszott.

Doul (gyengéden) belökte Tannert egy ajtón. A résen keresztül Bellis előtt felvillant egy ridegen berendezett cella: priccs, asztal, szék, ablak. Doul hátat fordított Bellisnek, és folytatta az útját. Pontosan tudta, hogy a nő követni fogja, még a fogságba is.

A szobája ablakán túl nem a felhős éjszaka sötétje várta. A vízvonal alatt voltak, a kajütablak a fénytelen vízbe nézett. Doul már csukta az ajtót, de Bellis nekifeszült a fémlapnak.

- Doul - mondta, de hiába kereste rajta az enyhülés, a barátság, a vonzódás, a megbocsátás jelét, nem látta.

A férfi várt.

- Lenne itt valami - mondta a nő, és makacsul nem eresztette Doul tekintetét. - Tanner Sack... Mindannyiunk közül ő a legnagyobb áldozat. Semmi olyat nem tenne, amivel veszélybe sodorná Armadát. Teljesen megtört, neki ez rosszabb, mint a pokol. Ha valakit mindenképpen meg kell büntetni... - folytatta, és reszketegen felsóhajtott. - Csak azt akarom mondani, hogy ha az igazságot tartja szem előtt, akkor... legalább őt ne büntesse meg. Bárki mást. De nála hűségesebb armadait, nála lojálisabb Tarvíz-hívőt nem ismerek.

Uther Doul hosszú ideig szótlanul nézett rá. Lassan, már-már kíváncsian ingatta a fejét.

- Szavamra, Miss Coldwine - szólalt meg végül. A hangja teljesen nyugodt volt, lágyabb és csodálatosabb, mint valaha. - Az istenekre, ez szép. A bátorság és az önfeláldozás iskolapéldája. Amint magára vállalja a felelősség tetemes részét, és ilyen önzetlen könyörgéssel szólamodik fel egy másik emberi lény érdekében. Ha valaha alantas indítékokat feltételeztem volna önről, ha egyáltalán megfordult volna a fejemben, hogy ön cinikus, könyörtelen és nemtörődöm módon nem átallotta háborúba sodorni a városomat, azt hiszem, most meginognék, és mindezt kénytelen lennék átgondolni kegyed nyilvánvalóan... önzetlen... gesztusa láttán.

Bellis az első szavaknál még felkapta a fejét, de aztán egyre jobban elkerekedő szemekkel hallgatta a gúnyos szónoklatot. A férfi nyugodt hangja egyre maróbbá vált.

Bellisnek lángolt az arca a megalázó elkeseredéstől. Megint megszégyenítették, és megint egyedül maradt.

- Ó. - Nem tudott többet mondani.

Uther Doul elfordította a kulcsot a zárban. Bellis magányosan állt a cellájában, és a halakat nézte, amik ostoba rajokban keringtek az ablakából kiszűrődő derengésben.

Armadán nem létezett teljes némaság. A város még a leghosszabb éjszaka legcsendesebb órájában is, a legnéptelenebb utcán is zajokat árasztott.

A víz és a szél folyamatosan játszott Armadával. A város hullámhegyeket lovagolt meg, összébb húzódott, majd kényelmesen kinyújtóztatta alkotóelemeit, hogy aztán megint összerántsa azokat. A kötélzet suttogott. Az árbocok és a kémények kényelmetlenül fészkelődtek. Bárkák koccantak egymásnak rendszeresen, mintha csontok ropognának, mintha egy rendkívül ostoba és türelmes ember kopogtatna megállás nélkül egy üres ház ajtaján.

Ha a városnak létezett legcsendesebb pontja, az valahol az üres, kísértetjárta negyedben lehetett. A víz örökös kopogása, súrlódása és locsogása itt tűnt a legtompábbnak. Azonban a neszek helyek akadtak más, jóval aggasztóbb zajok, amelyek halálra rémisztettek bárkit, aki csak hallotta őket, és távol tartották a betolakodókat.

Lassú recsegés és ropogás, mintha aprófából tákolt torony omlana magába. Fába hasító masina ritmikusan ismétlődő zaja. Elhangolódott furulya halk nyöszörgése.

A lidércnegyed furcsa zajokba burkolózva imbolygott és rohadt és puffadt tovább a sós víztől, és türelmesen folytatta hosszúra nyúlt haláltusáját. Senki sem tudta, mi rejtőzhet a kortól felsebesedett hajók között.

A lidércnegyed legnagyobb járműve a Wordhoard volt, egy vénségesen vén, százhúsz méternél is hosszabb hajó. Okkersárga fából faragott törzsének barázdáiba valaha élénk színeket festettek, amit régen lekoptatott a kor és a sós levegő. Fedélzetén öt árboc csonkja éktelenkedett, és közöttük mindent elborított a darukarok, merevítők és keresztárbocok kuszasága. Kidőlt gerendák és oszlopok hevertek keresztben, mintha áthúzott rovátkák lennének. Minden kezdte elveszíteni az eredeti formáját, a rothadás és a szú lassan az enyészetbe rágta a felszerelést.

Majdnem éjfélre járt. Avarpart és Közösköd sodrás felől különböző neszek sodródtak idáig: az ivászat lármája, és minden, ami ezzel járt; a háború utáni építkezések gépeinek zaja. A sodrásokat még mindig hidak kötötték össze a lidércnegyeddel, habár mindegyik öreg volt, és ki tudja, mióta nem használták őket. Felfoghatatlanul régen épültek, és makacsul ellenálltak a pusztulásnak.

Közösköd peremén, egy otromba kis bárkán felbukkant egy alak, és a túlsó oldal elhagyatott alkalmatosságai felé tartott. Félelem nélkül ballagott a pusztuló hajóváros sziluettje felé, ahol fagymarásra emlékeztetett a sok penészes rozsdafolt.

Az egyik vas halászhajó orrában felhasadtak a hatalmas csörlők, és úgy buggyantak ki mechanikus belsőségeik, mintha kibelezték volna őket. A férfi óvatosan átkelt a zsírmocskos mészárszéken, és a hajóról a Wordhoardra lépett. Előtte nyújtózott a hosszú fedélzet, ami enyhén lejtett az egyik oldalra.

(Az aljára roppant láncot erősítettek valaha régen, ami most nyílegyenesen tartott lefelé a mélybe, az avank hámjához.)

A férfi a lidércnegyed magvában indult meg lefelé a sötétségbe. Nem ügyelt a némaságra. Ha valaki meg is hallja, legfeljebb azt gondolja, kísértet.

Félig megvilágított folyosókon haladt. A falak körvonalait thamaturgia vagy fluoreszkáló penész rajzolta körbe.

Lassított és körülnézett. Arcára ráncokat vésett az összpontosítás, ujjai megszorultak a kezében tartott szobrocskán. Amikor elért a mélybe vezető, algától síkos lépcsőfokokig, megállt, és szabad kezével a korlátba kapaszkodott. Visszafojtotta a lélegzetét, lassan körülpillantott, minden sötétebb foltot alaposan megnézett, és közben fülelt.

Valami suttogott.

A férfi ezt a hangot még itt, ezeken a kísértetektől hemzsegő fedélzeteken sem hallotta még.

Megfordult. A folyosó végén tátongó feketeségbe fúrta a tekintetét, mintha akaraterő-párbajt vívna valakivel, mintha magával a sötétséggel nézne farkasszemet, és végül ő győzött: a sötétség megmutatta, mit rejtegetett.

- Silas.

Egy férfi lépett ki az árnyékok közül.

Silas Fennec azonnal a szájához kapta a szobrocskát, és mélyen az üregbe fúrta a nyelvét. A betolakodó futásnak eredt, és rohamosan csökkentette a kettőjük közötti távolságot. A kezében kardot szorongatott.

És hirtelen mások is megjelentek. A falak odvaiból kemény arcú férfiak ugrottak elő minden irányból, pisztolyokkal és késekkel csaptak le rá, döbbenetes sebességgel.

- Élve kell! - harsogta Doul, és Silac Fennec ebben a pillanatban érezte, hogy egész testében megremeg, mert megmozdult a kőbálvány nyelve, és dübörögve áradt szét a tagjaiban a hatalom.

Lépett egyet felfelé, olyan tereken át, amelyeket egy pillanattal korábban még nem láthatott és nem is járhatott. Amikor az első tarvízi katona ostoba módon felbukkant alatta, Fennec teste megvonaglott. Kitátotta a száját, és hangosan felnyögött, amikor görcsbe rándult a gyomra. Öklendező hang kíséretében zöldesfeketén derengő hányássugarat zúdított a katonára, több nyeletnyi, thaumaturgiával dúsított savót, ami igazából sem viszkózus folyadék, sem tiszta energia nem volt, de egyenesen a támadója arcába fröccsent.

Silas Fennec fürgén átlépte az észlelés néhány fokozatát, elhagyta a folyosót, és feljebb emelkedett a hajóban. A katona, akit leköpött, erőtlen hangon sikoltozott, az arcát karmolta, és rohamosan haldoklott.

De a katonák mindenhol ott voltak, ajtók mögül ugrottak elő vagy a semmiből markolták meg a ruháját. Úgy robbantak ki a zárt lukakból, mint a patkányok vagy a kutyák vagy a férgek vagy az istenek tudják, micsodák, folyamatosan kapkodtak utána vagy suhogtatták felé a pengéiket. Fürgék voltak mindannyian, az erejük és a bátorságuk alapján válogathatták őket: akár egy járvány, egy fertőzés, valóságos invázió, körülvették, beszorították, levadászták.

Szátyár bassza meg, ezek mindenhol ott vannak - gondolta Fennec, és mohón újra a szobrocskára szorította a száját. Síkok és szögek gyűrődtek össze körülötte, hogy a nyomában gyorsan vissza is rendeződjenek, és Fennec ide-oda cikázva, nekiiramodva robogott felfelé a lépcsőkön. Fuldoklóként tört a felszín felé. És dühös is volt.

A tarvíziek folyamatosan kapkodtak utána, és amit lehetett, azt megragadták. Ne baszakodjatok velem - gondolta, és érezte, miként gyűlik fel benne az erő. - Nem csak futni tudok, basszátok meg. - Vicsorogva megpördült, és támadói arcába köpött, öklendezett és hányt, utat nyitott a szobor csókjától felgyülemlő veszedelmes alvadéknak. Nagyokat harákolva a körülötte állókat vette célba.

Ahol a köpet célba talált, ott úgy marta fel a szokványos teret, mint valami dimenziók közti sav, és a katonák szörnyűséges, idegen hangon sikoltottak a fájdalomtól, miközben a szemük, a csontjuk és a húsuk önmagába fordult vagy kificamlott a testi létezés világából, szétolvadtak, szétszóródtak, kifeszültek a felfoghatatlan dimenziók között. Sebeiket markolászva, vérrel teli szájjal sikoltozva hevertek a földön, és Silas sajnálkozás nélkül pillantott végig rajtuk menet közben. Szenvtelenül nézte azokat, akikről lenyúzta a valóságot, mintha bőr lenne, és látta, miképpen csorog belőlük a nyúlós, sziszegő és köpködő semmi, hogyan nyílnak a tátogó űrbe a fejükön és a mellkasukon a lyukak. A nem-térbe véreztek mind, és a sebek peremétől üszkös fertőzésként terjedt szanaszét a gyilkos üresség, amitől a húsuk egyre haloványabb és feleslegesebb lett, míg észrevenni is alig lehetett, majd megszűnt létezni.

Támadói a földön hemperegve sikoltoztak, amíg volt szájuk.

Fennec ismét futásnak eredt. Mellkasában vadul dobogott a szíve. Rohant, csókolt, bonyolult léptekkel görbítette a teret és bontotta ki maga körül a különböző síkokat.

Uther Doul komor elszántsággal követte. Makacssága ugyan a szokványos térre korlátozódott, mégis sikerült Fennec nyomában maradnia.

Könyörtelenül nyomult utána.

Fennec kirobbant a Wordhoard sötét bugyraiból, egyenesen a levegőre. Egy pillanatig mozdulatlanul lebegett a semmiben, véres szájjal vicsorgott, mert felharapta a szobor márványfoga.

Basszátok meg mind - gondolta átható haraggal, amitől hirtelen minden félelem elpárolgott belőle. Mélyen a szobor torkába fúrta a nyelvét, és érezte, amint felsziporkázik benne az erő, és úgy ragyog tőle, mint egy sötét csillag. Megpördült, és szapora léptekkel végigszaladt a tépett kötélzet peremén, felszaladt a drótok árnyékán, közben ismét meggyűrte maga körül a valóságot, behajlította, és becsusszant a saját maga teremtette redőbe - és már készült is felfelé, el a pusztuló hajótól.

Felpattant egy csapóajtó, és egy osztagnyi komor katona jelent meg, majd szóródott szét mesteri sebességgel a fedélzeten. Uther Doul is velük volt. Egyenesen Fennec szemébe nézett.

- Fennec - mondta, és felemelte a kardját.

Silas lenézett a magasból, dühödt vigyort villantott rá, majd válaszolt, de a hangja valahogyan rosszul terjedt a levegőben, túl közel csendült a fülekhez, mint egy fenyegető suttogás.

- Uther Doul.

Fennec öt méterre lebegett a fedélzet fölött, a fodrozódó éter glóriája közepén. A valóság hullámokat vetett körülötte. Bizonytalanul csüngött a levegőben, körvonalai folyamatosan váltogattak különböző állapotaik között. Lassan, egy tengermélyi ragadozó kecsességével mozgott, olvadt láthatatlanná vagy vált ismét láthatóvá. Szájából és felhasadozott nyelvéből vékonyan csordogált a vér. Úgy forgott a magasban, akár egy lándzsa, nem engedte lezuhanni az idegen csók hatalma, és meredten bámulta az alatta gyülekezőket.

A katonák felemelték fegyvereiket. Fennec egész teste csillámlani látszott, és a lövedékek ártalmatlanul süvítettek keresztül a hűlt helyén - a láthatóan felhullámzódó levegőn -, majd megint felbukkant, és köpött. A maró köpet-hányás srapnelként szóródott körülötte.

A göbök a fedélzetre és támadói arcába vágódtak, és gyors egymásutánban harsantak fel a sikolyok. A katonák pánikban rohantak minden irányba.

Fennec le sem vette a szemét Doulról.

Doul brutálisan kiszámított mozdulatokkal ugrott félre a maró nyálka elől, és kőmerev arccal szintén Fennecet figyelte. Az ügynök körvonalai megvillantak, és máris alacsonyabban volt, kísértetként lebegett a fedélzet fölött, elégedetten dudorászva, amitől maró nyálcsíkot hagyott maga után. Aki a közelébe került, azt leköpte, és a katonák vagy elhátráltak, vagy meghaltak. Uther Doult kereste.

- Kapj el, ha tudsz... - suttogta szinte részeg hetvenkedéssel. Torkát felmarta a hátborzongató nyálka, de úgy érezte, most bármit megtehet, akár lyukat is égethet az univerzumba. Nem fért a bőrébe. Doul folyamatosan hátrált a hatalomtól fortyogó, sistergő alak elől, feszült dühvel ugrott és mozgott, a fogát csikorgatta, akárhányszor csak meghallotta Fennec hangját, ami továbbra is kellemetlenül közelről pusmogott a fülébe. - Gyere csak...

Aztán egyszer csak a fényeken és a sötétségen túl, a deszkák tömörségén is túl, a hullámok ökölként csapkodó zaján túl, Armada környező fényein túl egy hang szólt Fennechez.

- Siiiiiilassssss.

Mint egy szörnyűséges kígyó.

Fennecnek torkába ugrott a szíve. Megfordult, és a felkavarodó tér túlsó felén megpillantotta a Brukolak bestiális alakját, a csontokba börtönzött gyűlöletet. Hatalmas szökelléssel vágódott elő a sötétségből. A szájából kilógott roppant nyelve. Aztán Fennec felé csapott vele.

A férfi felüvöltött, megpróbálta ismét megcsókolni a szobrot, de a Brukolak hamarabb odaért hozzá, és egyetlen kézmozdulattal Fennec torkába döfte összezárt, egyenes ujjait.

Az ütés ereje a fedélzetre küldte a férfit, ahol mozdulatlanul, levegőért kapkodva hevert. A Brukolak parázsló szemmel vetette rá magát. Fennec továbbra is megpróbálta az arcához emelni a szobrocskát, mire a Brukolak megvető könnyedséggel megragadta a kezét, és erőlködés nélkül kifeszítette. Felkapta a lábát (megalázóan fürgén), majd beletaposott Fennec jobb csuklójába, és újra meg újra rálépett, a fedélzethez szögezte, és szilánkosra zúzta a csontot.

Fennec magas, nevetséges hangon visított. Megnyomorodott ujjai kínlódva megrándultak. A szobor kigurult a kezéből.

A férfi a felhasadozott deszkákon hevert, és üvöltött. Orrából és szájából dőlt a vér, akárcsak szétnyílt csuklójából. Fennec kínlódva és rettegve jajgatott, hasztalanul kapált a lábával, ne menekülhetett. Ismét teljesen visszanyerte anyagi testét, ami megtörve, szánalmasan hevert a padlón. Valaki megjelent a látómezeje peremén: Uther Doul hajolt fölé.

Fennecről vonaglása közben lecsúszott szakadozott inge, és hirtelen láthatóvá vált a mellkasa.

A bőrét piszkoszöld meg fehér foltok tarkították, és nyirkos verejték borította. Egészségtelenül csillogott, mint az élettelen hús. Imitt-amott redős kitüremlések nőttek belőle, mint a törpeharcsa bajusza vagy egy uszony.

Doul és a Brukolak némán vizsgálgatták elváltozásait.

- Nézd csak... - mormolta Uther Doul.

- Szóval erről lenne szó? - szisszent fel a Brukolak, és a Doul kezében tartott szoborra nézett.

Fennec tovább sikoltott, most már szörcsögő hangon. A kőbábu kifürkészhetetlen némasággal kuporgott Doul kezében, mintha kacsintott volna rá, pedig renyhe szemhéjú, hideg szeme nyitva volt. Nehezen kivehető végtagjaival ölelte magát, jéghideg, szürkészöld és fekete kőkarok pihentek egymás mellett. Borzalmas, kerek száját a férfi felé tátotta, a fogait mutogatta. Doul az összehajtott bőrdarabkát piszkálta a szobor hátán.

- Ennek a micsodának aztán van hatalma - szólt oda a Brukolak Fennecnek. - Hány armadait ölt meg?

- Hozzátok - mondta Doul sértetlenül maradt embereinek. Azok előre is léptek, de idegesen megtorpantak, amikor a Brukolak nem mozdult.

A vámpyr Doul parancsaival szembeszegülve avatkozott be az eseményekbe, és ezzel talán az életét mentette meg, de Doul nem volt hajlandó bűnbánó vagy bocsánatkérő hálát érezni. Egyszerűen csak addig bámulta a Brukolakot hidegen, amíg a vámpyr hátra nem lépett.

- Ő a miénk - súgta Doul a Brukolaknak, és a tenyerében méregette a szobor súlyát.

A fedélzeten katonák haldokoltak felfoghatatlan kínszenvedések közepette. Bajtársaik az együttérzés legcsekélyebb jele nélkül felkaptak Fennec testét a padlóról, és sikolyaival mit sem törődve magukkal vonszolták.

Az Avarpart és Közösköd peremén élők borzongva hallgatták a lidércnegyedből kiszűrődő hangokat, és oltalmazó jeleket rajzoltak a levegőbe.

- Még sohasem hallottam ehhez foghatót - suttogták egymásnak, miközben az éjszakában újra meg újra felharsantak az elkínzott sikolyok. - Ez nem élőholt vagy ghoul... ez valami új, aminek semmi keresnivalója odaát.

Mert abban biztosak voltak, hogy emberi hangot hallanak.

Negyvenedik fejezet

Uther Doul Bellis cellájában ült, az ágy szélén. A berendezés ugyanolyan puritán maradt, mint kezdetben, leszámítva azt a néhány kisebb kupacot, ami a nő szobájából került át lassan: jegyzetfüzetek és pár ruha.

Doul Bellist nézte, aki viszont a hínárnyok szobrát forgatta a kezében. Óvatosan végigsimított rajta, kíváncsian próbálgatta a faragás vájatait. Alaposan szemügyre vette a torz arcot, és belekukkantott a szájába.

- Óvatosan - figyelmeztette Doul, amikor Bellis körme az egyik foghoz ért. - Veszélyes.

- Ez... okozott ennyi problémát? - kérdezte a nő.

Doul bólintott.

- Fennec állandón magánál hordta. Sok embert megölt vele. A szoborral képes volt meggörbíteni a teret, és olyan thaumaturgiát űzött, amihez hasonlót sem láttam soha. Így juthatott be az iránytűgyárba is.

Bellis biccentett. Doul éppen most árulta el neki, milyen módszerrel segítette Fennec a crobuzoniakat a tájékozódásban. Léteztek tehát titkos gépezetek erre a célra.

- Most már biztonságban vagyunk - folytatta Doul. – A mágneskő nagy valószínűséggel a Morning Walker fedélzetén volt.

Valószínűleg - gondolta Bellis. - Az eszköz, amivel bármikor meg lehet találni Armadát. Reménykedjetek, hogy nem valamelyik menekült csatahajón maradt, ami mostanra napszítta, felrepedezett, halottak bűzétől dögletes roncsként úszik az óceánon, ahol egy napon bárki rátalálhat. Ismét megforgatta a szobrocskát a kezében.

- Abból, amit eddig tudunk... - folytatta Doul halkan. - Az alapján, amit Fennecből sikerült kiszedni, nem a szobor a lényeg. Mint ahogyan a pisztolycső sem maga a fegyver, hanem a lövedék az. Nem a szoborban rejtőzik az erő. Az csak a vezető. Ez itt - mondta - a hatalom forrása.

Megfricskázta a szobor hátába foglalt szívós, vékony húsdarabot.

- Egy hínárny ős uszonya. Talán orgyilkos-pap volt, vagy thaumaturg, esetleg mágus. A faragott foglalat az eredeti alak utánzata. Ez egy hínárny relikvia, valamelyik... szentjük maradványa. És árad belőle a hatalom.

- Fennec legalábbis ezt mondta - tette hozzá Doul, és Bellis hirtelen elképzelte, milyen módszerekkel bírhatták rá a férfit, hogy egyáltalán szóra nyissa a száját.

- Ez volt mindennek az oka - mondta Bellis, és a férfi bólintott.

- Bámulatos dolgokra volt képes. Bámulatos képességekkel ruházta fel a használóját. De úgy vélem, még ő is csak éppen kezdte felfogni, mit tud. Szerintem Új-Crobuzonnak oka volt feltételezni, hogy ez... ez a megbájolt kőtörmelék sokkal nagyobb hatalommal bír, mint amennyit Fennec megtanult használni. - Doul Bellis szemébe nézett. - Nem hinném, hogy Új-Crobuzon ilyen messzire merészkedett volna, és ilyen keményen próbálkozott volna, ha nem a világ egyik leghatalmasabb eszközéről van szó.

Bellis tiszteletteljesen méregette a kezében tartott szobrot.

- Valami egészen rendkívüli dologra tettünk szert - mondta Doul csendesen. - Nagyon nagy erejű tárgy ez. Az istenek tudják csak, mire nem leszünk képesek vele.

Hát ez volt minden gond és baj forrása - gondolta Bellis. - Ezt lopta el Fennec. Még el is árulta nekem, hogy valamit eltulajdonított a Gengrisből. Erről értesítette Új-Crobuzont - természetesen el nem küldte nekik. Máskülönben soha az életben el nem jöttek volna érte. Ez lengette meg az orruk előtt a világ túloldaláról, azt üzente nekik, hogy „Ha megmentetek, a tiétek lehet”, és jól is számított.

Ez hát az a valami, amiért Új-Crobuzon képes volt átkelni a világon, sőt még háborút sem átallott indítani miatta. És mindent én lendítettem mozgásba. Mert (mit sem sejtve róla) ezért küldtem Armadát a szúnyogok szigetére. Csak azért, hogy egy hazug üzenet eljuthasson Új-Crobuzonba, megszereztem Armadának az avankot, pedig igazán a tengerbe is hajíthattam volna Aum nyomorult könyvét.

Mindenki ezt a valamit űzte és hajszolta.

Egy mágus uszonya.

Bellis nem tudta volna megmondani, micsoda, de valami megváltozott. Doul a jelek szerint megbocsátott neki. Rosszindulatát mintha elfújták volna. Még meg is látogatta, hogy megmutassa, mit találtak Fennecnél, és úgy beszélgettek, mint valaha régen. Bellist ez feszélyezte: nem tudta, mire számítson a férfitól.

- Mihez kezdenek vele? - kérdezte.

Doul visszabugyolálta a szobrot egy nedves rongyba, és megcsóválta a fejét.

- Jelenleg nincs rá időnk, még nincs, hogy megfelelően megvizsgáljuk. Most nem. Túl sok a tennivaló, túl sok minden van mozgásban. Az események... elvonták a figyelmünket. Nagyon rossz időpontban történt minden. - Doul hangjából semmilyen érzelem nem csendült ki, a tétovázó hangsúlyokból Bellis mégis úgy érezte, hogy kell itt lennie még valaminek.

- Különben is, a szobor csinált valamit vele. Megváltoztatta.

- Vagy nem érti, mit tett vele az eszköz, vagy igen, de akkor nem hajlandó beszélni róla. Senki sem tudja, milyen erőket képesek megcsapolni a hínárnyok. Nem fordíthatjuk vissza, ami vele történt, és nem is sejtjük, milyenek lehetnek a végső következmények. Senki sem kíván a szobor új szeretője lenni.

- Ezért egyelőre elzárjuk egy biztonságos helyre, amíg be nem fejezzük a feladatunkat, és el nem érjük a célt, utána majd kerítünk időt és szakértőt a tanulmányozására. A történtekről hallgatunk, de ha valaki mégis rájönne, mit hozott magával Fennec, azt hiszem, eszébe nem jutna, vagy nem lenne mersze ott keresni, ahová rejtjük. Olyan helyre kerül, ahol köztudomásúlag akad néhány bűverejű kincs, és ahol egy tolvaj... szintén köztudomásúlag... igen komoly következményekkel kénytelen szembenézni.

Doul magyarázat közben egyetlen szórakozott pillanatra végigsimított a Lehetőségek Kardjának markolatán. Ez nem kerülte el Bellis figyelmét, és ebből azt is tudta, hova kerül majd a mágus uszonya.

- És hol van... - kérdezte lassan - Fennec?

Doul átható pillantást vetett rá.

- Gondját viseljük - felelte, és kurtán a folyosó felé biccentett. - Fogságban.

A csend nagyon hosszúra nyúlt.

- Mit keres itt? - kérdezte végül Bellis csendesen. - Mikor hitte el, hogy igazat beszélek? - A férfit nézte, és most érezte csak, hogy az állandó zavarodottság mennyire kiszívta az erejét. Amióta csak partra szálltam ebben a kurva városban - gondolta váratlan tisztánlátással -, minden áldott pillanatban az idegösszeroppanás szélén állok. Annyira elfáradtam.

- Mindig is hittem magának - válaszolta a férfi kifejezéstelen hangon. - Egy pillanatig sem gondoltam, hogy szándékosan hívta volna ide az új-crobuzoniakat, bár tudom jól... és mindig is tudtam... mennyire nem szereti ezt a helyet. Amikor korábban felkeresett, egészen másra számítottam.

- Figyeltem Fennecet, amint néha beszélt, néha hallgatni próbált, hol magát akarta befeketítetni, hol az igazat mondta... percenként változtatja a történetét. Az igazság azonban egyértelmű: ostoba volt - mondta Doul minden érzelem nélkül. - Hitt neki. Azt hitte, hogy... mit? Mivel szédítette meg? Megmentheti a városát. Nem minket akart elpusztítani, csak az otthonát próbálta megvédeni, hogy egy napon legyen hová hazamennie, egy épen maradt városba. Nem akart maga elpusztítani minket, csak ostoba volt.

Bellis állkapcsában megfeszültek az izmok. Az arca lángolt.

Doul szenvtelenül figyelte.

- Ellenállhatatlannak tűnt a gondolat, igaz? - kérdezte. - Így kinyúlhatott a városa felé. Tehetett valamit érte. És ez elég is volt, igaz? Megmenteni... az otthonát.

Doul csendes, monoton hangon beszélt. Bellis lehajtotta a fejét, és a kezét nézte.

- Le merem fogadni - folytatta a férfi -, hogy amikor eszébe jutott, ami Fennectől hallott... lefogadom, kényelmetlenül érezte magát.

Ezt szinte kedvesen mondta. A kétség bogara ismét életre kelt, és mocorogni kezdett Bellis fejében.

- Átkutattuk a Wordhoard szobáit - mondta Doul -, és Fennecből semmit nem találtunk odalent. A priccse makulátlanul tiszta és száraz volt. A falakat jegyzetek borították, minden centijét. Diagrammokon követte, ki kinek az embere, ki irányít kicsodát, és ki kinek az ura. Lenyűgöző munka volt, átkozottul az. Mindent kiderített, amit kellett. Teljesen... belefolyt a város politikájába. Közben mindvégig a háttérben maradt. Minden informátorával máshol és más néven találkozott. Simon Fench és Silas Fennec csak kettő volt a sokból.

- Az igazi énjéből azonban nem találtunk semmit. Olyan, mint egy üres baba. Plakátokként kiaggatott jegyzetek, egy kisméretű kézinyomda, tinta, gépolaj. Egy ládában a ruhái, a jegyzetfüzete egy zsákban... mindössze ennyi volt ott belőle. Szánalmas. - Doul tekintete elcsípte Bellis pillantását. - Órákat eltölthettem volna abban a szobában, és ugyanúgy fogalmam sem lenne, miféle ember Silas Fennec. Mert nem több mint üres bőr, intrikával és fondorlattal kitöltve.

De mostanra elhallgattattátok - gondolta Bellis -, és folytatjuk az utat észak felé. A Szeretők győztek. Nem kell többet aggódniuk, igaz, Uther? - Keményen nézte a férfit, és próbálta helyreállítani kettőjük között azt a valamit, ami elveszett.

Doul következő kérdése azonban váratlan döbbenettel érte.

- Mit írt, amikor beléptem? - A nő zsebére mutatott, ahová Bellis a leveleit gyűrte.

Mindig magánál tartotta az egyre vastagodó paksamétát. A bebörtönzésekor sem vették el tőle. A szökésben nyilvánvalóan nem segíthetett neki.

Jó ideje már semmit sem írt hozzájuk. Bizonyos időszakokban naponta kezdett levelet, mintha napló lenne, máskor hetekig rá sem nézett. Az apró, jellegtelen cellában, ahol az ablakból nem látszott más, csak a vizenyős sötétség, ismét elővette a papírokat, hátha attól megnyugszanak a gondolatai. De egyszerűen nem bírt írni, lehetetlennek tűnt.

- Amióta először megláttam, mindig magánál van - mondta Doul. - Még a léghajóra is magával hozta. - Bellis szeme elkerekedett a meglepetéstől. - Mi ez? Mi ír?

Bellist elöntötte a hűvös pánik, és tudta, hogy bármit is mond vagy tesz ezekben a pillanatokban, annak nagyon messzire ható következményei lesznek.

Előhúzta a papírlapot a zsebéből, és elkezdte felolvasni, amit addig írt.

1780. eset 9., pornap, vagy a hús kvartó hatodik játszásdija.

Üdvözlet ismét.

- Ez egy levél - mondta.

- Kinek? - kérdezte Doul. Nem hajolt közelebb, nem próbálta meglesni a lapot. Helyette Bellis tekintetét kereste.

A nő felsóhajtott, majd lassan végigpörgette a sok-sok oldalt, amíg meg nem találta a legelejét, amit felmutatott a férfinak, hadd lássa az első szavakat.

„Kedves”, kezdődött a levél, amit egy kihagyott hely követett. Egy szó formájú lyuk.

- Nem tudom - felelte.

- Nem arról van szó, hogy senkinek sem szól - tette hozzá. - Milyen szomorú és szánalmas lenne, ha senkinek sem szólna. Nem is olyasvalakinek írom, aki már meghalt, vagy egyéb szomorú apropóból. Pontosan ennek az ellentétéről van szó. Egyáltalán nincsen lezárva, inkább rendkívül nyitott, mint egy ajtó. Bárkinek szólhat.

Hirtelen kívülállóként hallotta saját szavait, és a felismerés megrémisztette.

- Mielőtt elhagytam az otthonomat - folytatta, némileg halkabban -, heteket, hónapokat töltöttem félelemben. Az ismerőseim lassan kezdtek eltünedezni körülöttem. Tudtam, hogy rám is vadásznak Még sohasem járt Új-Crobuzonban, igaz, Uther? - kérdezte, és a férfira nézett. - Annyi helyen megfordult, olyan sok mindenhez ért, de pont ott nem járt még soha. Nem is sejti... tényleg nem is sejti? Létezik a félelemnek egy különleges fajtája, egy igen egyedi változata, amikor a milícia egyre szorosabbra húzza az ember körül a hurkot.

- Ilyenkor jönnek a kérdések. Ki az, akit már elfogtak, megkínoztak, megrontottak, megrémisztettek, megfenyegettek, megvásároltak? Kiben bízhatsz?

- Átkozottul nehéz egyedül lenni. Amikor ezt az egészet elkezdtem - tette hozzá tétovázva -, valószínűleg úgy gondoltam, hogy a nővéremnek írok. Nem vagyunk túl közeli kapcsolatban, de néha mit meg nem adnék, ha beszélhetnék vele. Bár bizonyos dolgokat sohasem mondanék el neki. De azokat is meg kellett osztanom valakivel, és ilyenkor úgy gondoltam, esetleg valamelyik barátomnak írok.

Bellisnek eszébe jutott Mariel, Ignus és Téa. A kaktusz csellóművészre gondolt, Vastagodó Combra, Isaac egyetlen barátjára, akivel kapcsolatban maradt. És a többiekre. Ezek a levelek bármelyikőtöknek szólhatnának - tűnődött, de tudta, hogy ez nem igaz. A legtöbbjüket eltaszította magától a menekülés előtti rémült hónapokban. Bár előtte sem állt túl közel egyikükhöz sem. Írhattam egyáltalán bárkinek? - gondolta hirtelen.

- Bárkihez beszélsz - folytatta hangosan -, bárkinek is írsz, bizonyos dolgokról nem ejtesz szót, cenzúrázol. És minél többet írok... annál többet kell mondanom, annál nyíltabban kell fogalmaznom. Ezért mindent lejegyzek, és nem kell lezárnom semmit. Ezt majd a végére hagyom. Miután mindent elmondtam, majd eldöntöm, kinek is mondtam el.

Azt már nem tette hozzá, hogy amúgy sem tudná kézbesíteni ezeket a leveleket, hogy egész életében csak Armadán fog ülni, és csak ír, amíg meg nem hal.

Nincs ebben semmi furcsa - tette volna hozzá legszívesebben. - Van ennek értelme. - Heves vágy fogta el, hogy megvédje az ötletét. - Ne úgy gondoljon rá, mintha űr lenne a túlsó végén - akarta mondani a férfinak - Egyáltalán nem erről van szó.

- Bizonyára nagyon összeszedetten ír - mondta Doul. - Kizárólag önmagáról. Hiányoznak a közös témák és a tréfálkozások. Hideg levelek lehetnek ezek.

Igen - gondolta Bellis, és Doult nézte. - Azt hiszem, igen.

- Maguk száműzöttek - mondta a férfi -, meg az íráskényszerük Silas Fennec ugyanilyen. Ha most benézne hozzá, azt látná, hogy bal kézzel próbál körmölni a jegyzetfüzetébe.

- Hagyták, hogy megtartsa? - Bellis közben azon töprengett, mi történhetett Fennec jobb kezével, de gyanította, hogy tudja jól. Uther Doul feltűnő mozdulattal körbehordozta a pillantását a szobán: a ruhákon, a jegyzetfüzeteken, a leveleken.

- Látta, miként bánunk a foglyainkkal - mondta lassan, és Bellisnek erről megint eszébe jutott, hogy ő is fogoly, akárcsak Tanner Sack, akárcsak Fennec.

- Miért nem ment rögtön a Szeretőkhöz? - kérdezte Doul hirtelen. - Miért nem mondta el nekik, hogy Fennec szerint Új-Crobuzon veszélyben van? Miért nem így próbált üzenni haza?

- Fikarcnyit sem érdekelte volna őket - válaszolta Bellis. - Talán még örültek is volna neki: eggyel kevesebb vetélytárs a tengeren. És gondoljon csak bele, mekkora zsákmányon lehetett volna marakodni utána. Semmit sem tettek volna.

Igaza volt, és érezte, hogy ezt a férfi is tudja. De a kétség bogara ismét megmozdult benne.

- Olvasson bele a levélbe - mondta Bellis hirtelen. - Világosan bizonyítja, hogy semmit sem tudtam,

A férfi nagyon sokáig nem szólt semmit.

- Meghozták az ügyében az ítéletet - jegyezte meg végül. Bellis gyomrát elszorította a hideg. Remegett a keze, néhányszor nagyot nyelt, és önkéntelenül összeszorította a száját.

- Miután kihallgattuk Fennecet, összeült a szenátus - folytatta a férfi. - Általánosságban elfogadták, hogy sem Sack, sem maga nem szándékosan hívták ide Új-Crobuzont. Elhitték a történetüket. Nem szükséges megmutatnia a levelet.

Bellis bólintott. Érezte, hogy gyorsabban ver a szíve.

- Önként feladták magukat - mondta a férfi színtelen hangon. - Mindent feltártak, amit tudtak. Figyeltem magukat. Nagyon gondosan figyeltem.

Bellis ismét csak bólintott.

- Egyszóval hittek maguknak. Ezzel vége. Szabadon távozhat, ha úgy tartja kedve. - A mondat után elhallgatott, tényleg csak egy töredékpillanatra, és később Bellisnek eszébe jutott ez a szünet, és nem bocsátotta meg neki soha. - Maga választhatja meg a büntetése formáját.

- Büntetés? - kérdezte Bellis. - Azt mondta, hitt nekem...

- Így igaz - felelte a férfi. - Én vagyok a fő oka, amiért hittek magának - Nem úgy mondta, mint aki hálát vár érte. - Ennek köszönhetően szabták ki így a büntetést. Ezért él még, ellentétben Silas Fennec prokurátorral, aki meg fog halni, amint megtudunk tőle mindent, amire szükségünk van.

- De tudta, hogy a büntetést nem kerülheti el. Hiszen mióta számít a szándék az ítéletben? Bármit is gondolt vagy bármit is hitetett el magával, felelős egy olyan háború kirobbantásáért, ami több ezer ember halálát okozta az enyéim közül. - Doul hangja egyre acélosabbá vált. - Tekintse magát szerencsésnek - folytatta -, amiért szeretnénk szőnyeg alá söpörni az ügy részleteit. Ha a város lakói valaha tudomást szereznének arról, mit tettek, azonnal felkoncolnák mindkettőjüket. A titoktartás miatt némileg elnézőbbek lehetünk. Örülnie kellene, amiért tanúvallomásomban a jelleme mellett álltam ki. Keményen küzdöttem, hogy mindketten kiszabadulhassanak. - A férfi csodálatos hangja megrémisztette Bellist.

- Mondja - hallotta saját magát valahonnan messziről, és Doul a szemébe nézett, és válaszolt.

- A szenátus képviselőjeként kérem Tanner Sack és Bellis Coldwine figyelmét - mondta jól hallható, csengő hangon -, hogy tájékoztassam mindkettőjüket a rájuk kiszabott büntetésről. Tíz év, ebben a cellában, egyedül. Vagy a már letöltött időt beszámítva korbácsolásnak vetik alá magukat.

- A választás az elítélteké.

Doul nem sokkal később távozott, és Bellis nagyon egyedül maradt.

Fennec elárulta. Simon Fench nem fog röplapokat terjeszteni. Senki sem hallgat rá többé. A város nem fog megfordulni.

Doul nem kérte el a levelét. Nem vette ki a kezéből, még csak Bellis válla fölött sem lesett bele, egyáltalán nem volt kíváncsi rá.

Megértetted egyáltalán, mit mondtam neked? - gondolta Bellis. - Tudod jól, miféle vallomásokat rejtenek ezek a lapok. Ez nem átlagos kommunikáció, ahol két ember személyes titkokat cserél, összekacsintanak, és mások számára értelmetlen utalásokat váltanak egymással. Ez különleges eset - ez az én kristálytiszta kommunikációm. A legtisztább hangom, minden, amit ebben a városban csináltam vagy láttam.

Doul, tényleg nem akarod elolvasni?

Amint Bellis kinyögte, melyik büntetést választja, Doul azonnal távozott, vissza sem pillantott a kezében szorongatott vaskos papírcsomóra. A betűkbe rejtett bizonyítékok olvasatlanul maradtak. Közlés nélkül.

Bellis egyesével forgatta a lapokat, és újra felidézte, mi történt vele Armadán. Próbált megnyugodni. Nagyon fontos dolgokkal kellett foglalkoznia. A terve összeomlott. Fennec bebörtönzésével nem maradt senki, aki közhírré tehette volna Bellis információját, és megakadályozhatta volna a Szeretők tébolyult tervét. Pedig erre kellett most összpontosítania, módot kellett találnia arra, hogy az igazság napvilágot lásson.

De képtelen volt most ezzel foglalkozni. Vagy bármi mással, leszámítva azt az egyetlen dolgot, amit Doul közölt vele az előbb.

Remegett a keze. Ez annyira feldühítette, hogy a fogát csikorgatta, és hátrafésült hajába túrt, nagyot fújt, de még így sem bírt megálljt parancsolni a reszketésnek. Nagyon erősen a papírra kellett szorítania a tollat, hogy a szavak ne legyenek teljesen olvashatatlanok. Lefirkantott egy gyors mondatot, majd hirtelen megállt, és csak bámulta azt a pár szót, képtelen volt bármi mást leírni. Újra meg újra csak ezt az egy sort olvasta.

„Holnap megkorbácsolnak.”

Kilencedik közjáték - A Brukolak

Most, az éjszaka legmélyebb vermében, ahol a pillanatok csendes, rémült lényekként hevernek mozdulatlanul, és mi, akiknek nem számít az idő, közöttük járunk, sétára indulok.

A városom mozog. Mozgolódnak a körvonalai.

Tornyok hajolnak egymáshoz és válnak szét ismét, kötelek feszülnek, akár az izmok, és tűrik a terhelést, miközben Armada körvonalai meghasadnak, begyógyulnak, és ismét meghasadnak.

Az árnyékokban lapuló vadállatok halkabban nyüszítenek, amikor megszimatolják halott szagomat, és fürgén surrannak tovább (kettő vagy négy lábon), elgyávulva menekülnek a hajóváros véletlenszerűen szabdalt körvonalai előtt, az átalakított fedélzetek tégla-és faárkai mentén. Járművek összeolvadt tetemein. Árbocfeszítő kötelek, gádorkávák, rögzítőkampók, horgonyemelők tokosodtak be a sómarta építményegyüttesbe.

Minden falban egy tengerjáró csontváza, múmiája, feláldozott teteme lapul, mint a templomok talapzatába temetett rabszolgák. Ez a kísértetek városa. Minden negyedben szellemek járnak. Sírhantokban kúszó gilisztákként élünk halott hajóinkon.

A falak erezetében fonnyadt virágok és gyomok nyújtóznak az erőtlen lámpafényben. Az élet makacsul kitartó, de ilyenek vagyunk mi is, akik már meghaltunk.

Porcsíkok, lehántott csont és tégla, bombákkal végzett sebészeti beavatkozás tépett szegélyű sebei mellett sétálok: szénkupacok és törmelék, romhalmazok szakítják meg pontokként a városkép unalmas monológját. A zömök toronyházakat (a tatfedélzeteken) és az alacsony lakóházakat (az orrárbocok árnyékában) védjegyként takarja a festék és a kor. Virágcserepeket és kerékküllőket viselnek, szándékosan csúfítják el magukat ezekkel az ócska tetoválásokkal. Jelek rengetege, véletlenszerűen született és szándékosan elkészített szobrok (az élet jeleivel felélénkített szürkeség, csak úgy magukra hagyott, tátongó nyílások, szalagok az alvó lábasjószágokon).

Ahová üvegeket illesztettek, ott cserepek csillognak, bonyolult árnyékokat szorítanak maguk közé. Kivilágított ablakokat szegélyez a sötétség. Komoran és hidegen fénylenek.

Molylepkék és a holdfényben mozgó éjszakai madarak hallatnak halk hangokat. Ahol léptek koppannak, rögtön szét is folynak. Mintha köd lenne, pedig nincs. Mi, akik az éjszakát járjuk, a semmiből jövünk, és gyorsan vissza is térünk oda.

Gyárak, mulatók és templomok mellett járok; hidakon kelek át, az eresztékek kinyújtóztatott csigolyaként ropognak. Armada bután és puffadton lovagol a hullámokon, mint egy rozsdafoltos tetem.

A deszkák állványzatán túl ott a tenger. Látom a tükörképemet (árnyékba burkolózva, homályosan) a fekete vízen. Lenézek a sötétségbe, ami olyan mélységesen fekete (hiába a khémyai fények szentjánosbogarai), hogy már belepillantani is párbeszédnek tűnik valami idegen hatalommal. Saját nyelvtana van. A tenyésztett halakat nézem, amint a világról mit sem sejtve köröznek ketreceikben, a halembereket, a tintával megjelölt tőkesúlyokat, a csöveket, a hasadékokat, a közöttük feltáruló tereket, a láncokat, a kagylókat, a síkos algákat a fémen, és az innen még láthatatlan roppant testre gondolok, ami csak húz minket maga után, idiótán és hasztalanul.

A történelem formátlanul és terhesen nehezedik körülöttem a világra, mint egy rémálom, aminek én fogok értelmet adni.

Lassan érzékelhetővé válik egy ritmus (titkos helyről szűrődik elő), formát ad az éjszakának, ismét felszabadítja előtte az időt, és az óraművek kiengedik visszatartott lélegzetüket.

A tetőkön keresztül térek vissza a holdhajómra. Feltépett palalemezek, falapok és korcsaik között, a vonóhálók, tornyok, víztartályok éjszakai fényekben fürdő erdejében, idegen sodrásokon át. Itt nem én vagyok az úr, itt nincsen zsigeradó, egy napja nem táplálkoztam, és nem kellene sok hozzá, hogy úgy csússzak le azon az ereszcsatornán, mint azok a vízcseppek a bádogon. Nem lenne nehéz vérrel teli éjszakai vándorra lelni, majd kicsivel később megszabadulni az üres buroktól, de azoknak az időknek már vége, manapság inkább vagyok bürokrata, mint ragadozó, és sokkal jobb így.

Hosszú még az éj hajnalig, de valami mégis megváltozott a levegőben. Megindultunk a reggel felé. Lejárt az időm.

Halászbárkákon és lakóhajókon járok, és már el is tűntem (menekülő, bizonytalan lábdobogás hallatszik), át Shaddler kunyhói és iparnegyedei közé (haladok saját kövér hajóm felé). Avarpartra, ahol a rendszeresen tizedelt utcák csendesebbek, és szőnyegként borít mindent a por.

Honnan jöhet? Hogyan maradhat meg a por, ha óránként takarítani kezd a neurotikus tengeri szél?

Bizonyos megvilágításban úgy tűnik, mintha sűrűn kavarogna a por, mintha havazna, és pókhálókon nyomakodok át hazafelé vezető utamon. Egyedül én merülök el benne, engem fojtogat, ez az idő szikkadt égésterméke.

Tudom, mikor mozdulnak a mélyben a dolgok. Ismerem a város összes ritmusát. Most valami új.

Nyomokat látok az Uroc holdsugár-fehér fedélzetén. Ismeretlen kéz markolt rá a kötelekre.

A jövevényt keresem.

Lássuk csak.

Miféle szerzet vagy te?

A kabinomhoz vezető folyosókon hagytad a nyomodat. Itt egy csepp, ott meg még egy csepp tengervíz. Elkenődött foltokban nyálka. Lekopott lakk és vas szaga. Mi vagy te?

Alig rejtőzöl előlem. Házigazdaként üdvözölsz saját otthonomban.

Ó, nézd csak, a küszöbön vért hagytál nekem.

Finoman szétszórva, mint a porcukrot.

Hallom a neszezésedet az ajtóm mögül.

Úgy bűzlik a szobám, mint egy folyótorkolat. Folyami hordalék és kibelezett halak vére. Hallom, hogy csörögsz, rázogatod a testeden viselt csontokat. Nem nyitottam fel a spalettákat, hogy a Hold megvilágítsa a hálótermemet, de a fény csak az élőknek kell. Az élőknek, akiket most vámpyrszememmel felmérek magamnak.

Üdvözlet nektek is.

Hárman vártok, groteszk csoportképbe rendeződve: egy az ágyon hever, egy az ablakomnál áll, egy pedig éppen becsukja mögöttem az ajtót, és tiszteletteljesen bevezet az otthonomba.

Hogy nézel ki?

Csillámlik a tested, nagy szalamandrafarok tekergőzik több rétegben a padlómon, tompa, áramvonalas koponyád mint a viperahalé, kiugró fogaid mint egy marék szög, szemed hatalmas és fekete, akár egy kátrányos verem, nyirkos bőr feszül izmos csontokon, csomós törzseken áll így össze a fanedv. Kiegyenesedve állsz a szobámban.

És te ott, aki úgy henyélsz a lepedőmön, mintha akthoz feküdnél modellt, és minden szándék nélkül vigyorogsz felém halszerű pofáddal, a nyakadban csupa amulett és csontdarab, és udvariasan intesz nekem, te kinek a fejét szorongatod a mancsodban?

Kiről tépted le a fejét, hogy vért hozzál nekem? Ki volt ez a nő? Egy őr, aki felfedezett benneteket? Az új-crobuzoniakkal vívott mészárlás áldozata lenne, megfulladt vagy levágták? Te hasítottad szét a nyakát, hogy ezt az alaktalan trófeát kínálhasd nekem ajándékként? A seb pereme kifejezetten rojtos, arra utal, hogy szaggatták és tépték.

A barna hajú nő a mancsodból bámul rám.

Hát nézd meg magad!

A padlóra hajítod a halott húst, és felmagasodsz, de ilyen mozdulatot nem láttam még soha.

- Seigneur Brukolak - szólsz, és a hangod még az enyémnél is hidegebb. - Beszélnünk kell.

Nem zavar. Beszélek veletek. Tudom, kik vagytok. Azt hiszem, számítottam rátok.

És miközben az órák belecsorognak a reggelbe, ó, micsoda konspirációkat, ó, micsoda tikokat tárunk fel.

Elkéstetek, folyóbéliek. Vízi emberek. Későn érkeztetek a Hidegkarom-tengerről, túl sokáig kutattátok hiábavalóan a sós áramlatokat, hátha meglelitek, ami titeket illet. Semmit sem értek abból, amit görcsösen vonagló, vérpettyes agyaraddal mondasz nekem. Folyóbéli vagy, és ahogy mozogsz, úgy is beszélsz, cikázva, túl gyorsan, és kipárolgásra emlékeztető szavakat kavarsz fel, amelyek elködösítik szándékaidat. De volt már dolgom látnokokkal, költőkkel és Szövőkkel is, és ki tudom bogozni, mit akarsz mondani.

A víz alatti áramlatokban vadásztatok. Parazitaként tapadtatok támadóink hajóira, majd a csata zűrzavarában elszakadtatok tőlük, és testeket halásztatok a halottak és a haldoklók bőséges tömegéből.

És utána, utána mi történt, jól értem? Elrejtőztetek és használtátok őket. Néhányat életben tartottatok, levegőt juttattatok a tüdejükbe, és kifaggattátok őket (miután meghaltak, igen? Jól értettem?). Mindent megtudtatok tőlük (a halál közelségétől megrémülve, a vízben, az otthonaik alatt, mozgásképtelenül, hát persze, hogy mindent elfecsegtek).

Alig néhány nap alatt mesterkémeket megszégyenítő kifinomultsággal mindent megtudtatok a városról.

Ezért (ezt mondtad?) kerestetek fel engem.

Valaki ellopott valamit a tornyaitokból, a világ túlsó felén, valami értékeset és egyedit, amit vissza akartok szerezni. Valaki megszökött előletek, először több tucatnyi mérfölddel hagyott le benneteket, aztán egész kontinensekkel, míg végül eljutott ide, az én városomba. És sok, nagyon sok időtökbe került, de az a valaki egy tudatlan bolond volt, ha azt hitte, hagyjátok meglépni.

Mindvégig követtétek a nyomát. Megtaláltátok az új otthonát.

De miközben türelmesen bújtatok és vártatok és készülődtetek és kifaggattátok, akit csak el tudtatok ragadni Armada fedélzeteiről, a fejetek felett hatalmas volt a felfordulás. És lehettek ravasz ragadozók, akik nem ismerik a félelmet, de talán túl sokan vannak itt a fejetek felett, és még számotokra is lehetetlenség átkutatni az egész várost. Ha kimásztok a vízből, azonnal láthatóvá váltok, és megkezdődik utánatok a vadászat.

Nem találjátok a prédátokat. Eltűnt. És nem fogja átadni nektek, amiért jöttetek, szabad akaratából soha, ahhoz meg kell félemlíteni. És ha a város uraihoz fordulnátok, de azok nem fognák pártotokat, azzal elfogyna az összes lehetőségetek, és még csak nem is szegülhettek ellenük. Ahhoz kevesen vagytok. Nem indíthattok háborút. Nem tudjátok majd megtalálni a menekülőt.

Segítség nélkül semmiképpen.

Miért jöttetek el hozzám?

Mélységlakók, miért jöttetek el hozzám?

Csak úgy felbukkantok, megölitek a polgáraimat, és arcátlan zsarolók módjára néztek farkasszemet a Brukolakkal? Miből gondoltátok, hogy nem pusztítalak el benneteket azonnal?

Értem.

Ó, remek kémek vagytok, valóban zseniálisak. Bámullak titeket, és ámulok, mi mindent meg nem tudtatok alig néhány nap és éjszaka leforgása alatt. Engedjétek meg, hogy íme, fejet hajtsak előttetek.

Van még valami, amit nem derítettetek ki? Amit nem értettetek meg?

Azért kerestetek meg engem, mert tudjátok, hogy dühös vagyok.

Tudjátok, mit hívtak fel a Szeretők a mélyből. Talán még arról is van sejtésetek, hová tartunk.

Talán tudjátok, hogy a lázadás gondolatával kacérkodom.

Hallottátok emlegetni a nevemet, igaz? Csak ez történhetett. Én vagyok az egyetlen igazán hatalmas uralkodó, akinek céljai vannak, aki dühös, aki szeretne változtatni a dolgok menetén.

Tudjátok, hogy meg lehet vásárolni.

Mi az ajánlatotok, hakkenmann?

Vannak bizonyos dolgok, amelyeket kizárólag ti hajthattok végre, de fel is borítják az egyensúlyt. Amelyek új körülményeket teremthetnek. Megváltoztathatják az erőviszonyokat, és kikényszeríthetik a változásokat. Tényeket teremthetnek.

Talán mégis meg lehet állítani ezt az utazást, ezt az idióta zarándoklatot.

Ó, igen. Bárcsak meg tudnátok tenni. Ha képesek lennétek leállítani a várost.

Csak ti segíthettek nekem, ezt próbáljátok elmagyarázni érthetetlen szavaitokkal és gesztusaitokkal. Csak ti vethettek véget a tébolyult útnak. Akkor mi lenne az én feladatom?

Talán még én sem lennék képes átverekedni magam az őrök újabb és újabb hordáin, akik a sziklanektárt pumpáló gépek körül őrjáratoznak. Nem tudom, mit lehetne tenni velük. Azonban létezik egy másik mód - másfajta erő -, ami először lelassít, majd szépen megállít minket. Megállíthatjátok a bestiát.

Ha képesek vagytok rá.

És viszonzásképpen? (Látjátok? Azt mondjátok nekem, különös büszkeséggel, hogy mindent tudtok a cserekereskedelemről, ami meghatározza az életünket.)

Cserében segítek megkeresni a rejtőzködőt, aki megszökött előletek.

Talán nem ismeritek a nevetés fogalmát. Azt biztosan nem tudjátok, miért nevetek ilyen hangosan és ilyen hosszasan.

Nem tudhatjátok.

Hogy kit ragadtam meg és kit sebeztem meg. Mit láttam nála. Nem is sejthetitek, hogy Armada iránti hűségemben - és minden más választási lehetőség híján - félretettem a haragot, amit a Szeretők iránt érzek, és hagytam, hadd vigyék magukkal, mert szégyenkeznem kellett, mert rossz fényt vetett rám a mészárlás, amit ez az ember hozott ránk. Ez a háborús bűnös nem egyszerű tolvaj, és addig börtönben tartják, amíg a megfelelő módon ki nem mérhetik a büntetését. Amint vége őrült utazásunknak.

Egy kicsit elkéstetek.

Azonban nem késtetek el teljesen. Ami megtörtént, még visszafordítható.

Tudom, hol tartják fogva azt az embert.

Nem is sejthetitek, hogy ezért az ajánlatért bármikor máskor megölnélek benneteket. Arról sem tudhattok, hogy ez egy különleges éjszaka, mert belefáradtam a veszélyes idiótaságba, és abba, hogy egyre mélyebbre rángatják bele a városomat. Ha lázadás kell ahhoz, hogy visszaforduljunk, akkor mindent megteszek a kirobbantásáért.

Ezek nem mindennapi idők, mélységlakók. Háború van, és ti éppen most jöttetek el hozzám.

Nincs szükségetek álcára? Csalira, amíg kutattok? Figyelemelterelésre?

A legjobb helyre fordultatok.

Csendet. Most elmondom, mi hogyan történik majd. Megmondom, mit tesztek ti, és mihez kezdek én. Segítek nektek megkeresni a prédát, és most azt is megmondom, mivel viszonozzátok ezt nekem. És akkor el is árulom, hol találjátok.

Belevághatunk a tervezésbe?

Ne hagyjuk itt abba.

Hamarosan be kell fejeznünk. Látjátok? Ott? Még van időnk mindent megbeszélni.

Még nem világosodik az ég.

HETEDIK RÉSZ

Menekült

Negyvenegyedik fejezet

Armada észak felé tartott a tompa fülledtségben - olyan mozdulatlan volt a levegő, mintha az időjárás várt volna valamire, és miközben lassan a város lakóira is átragadt ez az ösztönös várakozás, Bellis ragacsos lázban vergődött.

Két álló napon át egyáltalán nem gondolkodott semmin. Olyan magasra szökött a láza, hogy még az ápolóit is megrémisztette, delíriumában látomások elől menekült és sikoltozórohamokat kapott, amikre később nem is emlékezett. Az avank közben állhatatosan vonszolta tovább a várost, nem túl gyorsan, de jóval nagyobb sebességgel, mint amivel a város valaha haladt. A hullámok alakját megváltoztatták a víz alatti áramlatok.

(Tanner Sack szívósabb, mint Bellis. Őt Sékel gondjaira bízták, aki aggodalmában sírva fakad, aki megragadja és megölelgeti, és megkönnyebbüléssel vegyes elkeseredettséggel bőg, mert látta, milyen megtörten vánszorog a barátja. Tanner felüvölt, amikor Sékel keze felszaggatott hátához ér, és egy pillanatra összecsendül a két hang, majd Sékel lassan elvezeti oda, ahol Angevine vár rájuk.

- Mit tettek veled? - nyöszörög Sékel újra meg újra. - Miért? - De Tanner csendre inti, és azt dadogja, hogy volt rá okuk és ne beszéljenek róla és az egésznek vége.)

Nevezetes napok ezek. Fontos döntésekre kerül sor. Tömeggyűléseken vitatják meg a háborút és a város történelmét, meg az avankot és az időjárást és a jövőt.

(Bellis minderről semmit sem sejt.)

Néhány nappal később Bellis Coldwine felült az ágyában. Majdnem teljesen lement a láza. Egyedül evett és ivott, bár a nagy részét kilötykölte vadul remegő ujjaival. Ha csak megmozdult, máris összeharapta a nyelvét a rettenetes fájdalomtól. Azt nem tudhatta, hogy a folyosón álló őrök már megszokták a sikolyait.

A rákövetkező nap felkelt az ágyból. Olyan lassan és óvatosan mozgott, mint egy aggastyán. Félig felkötötte a haját, és földig érő, formátlan klepetust vett fel.

Az ajtó nem volt bezárva. Nem számított már fogolynak. Már egy hete nem.

A folyosón, a Grand Easterly börtönszárnyának mélyén mindenhol őrök álltak. Az egyiket odahívta magához, és megpróbált a szemébe nézni.

- Hazamegyek - mondta, és majdnem elsírta magát, amikor meghallotta a saját hangját.

Legnagyobb döbbenetére Uther Doul támogatta hazáig.

A Chromolith alig kéthajónyira volt a Grand Easterlytől, de Doul légibricskával vitte. Bellis a lehető legmesszebbre húzódott tőle, és rettegve érezte, hogy a félelem, amit Doul iránt táplált - és ami hónapok alatt eltűnt, hogy egészen más érzések vegyék át a helyét -, visszatért. A férfi a sajnálat legcsekélyebb jele nélkül méregette.

Természetesen nem Doul mondta ki rá az ítéletet. De akárhányszor Bellis gondolatai visszatértek az egy héttel korábbi, végtelenbe nyúló, gyilkos, gyötrelmes órára, amiből villanásokként ugrottak elő a fájdalom pillanatai és saját sikolyai, akkor igaz valójában látta Uthert, mint Armada ügynökét, annak a hatalomnak az emberét, ami ezt tette vele. Ott nem számított, éppen ki szorongatta a korbácsot.

Bellis belépett a szobájába. Doul a holmiját hozta utána. A nő rá se hederített. Óvatos léptekkel a tükörhöz lépett.

Mintha a hátát megnyomorító kínok a teste többi részére is átterjedtek volna, komoly pusztítást végeztek az arcán. A szarkalábak és halvány ráncok, amelyek több mint tíz éve lassan jelölték rajta az idő múlását, most mély árkokká váltak, mint a Szeretők bőrébe vágott hegek. Bellis iszonyodva tapogatta az arcát és a szemét.

Az egyik foga kettéhasadt és darabokban jött ki, amikor megrántotta. Ezzel harapott rá a szájába erőltetett fapecekre.

Amikor megmozdult, a ruha végigdörzsölte a hátán a hegeket, és Bellis felszisszent a fájdalomtól.

Doul állt meg mögötte. Puszta jelenléte mintha hiba lett volna a tükör felületén. Bellis szerette volna, ha elmegy, de nem volt képes megszólítani. Láztól elgyengült lábakon bicegett át a szobáján. A géz a sebeiből szivárgó ragacsba tapadt.

A hátában égő fájdalom kellemetlen volt és állandó, de nem sokat változott. Bellis úgy áll hozzá, mint a fehér zajhoz, addig nem foglalkozott vele, amíg jelentéktelen sajgássá nem tompult. Az ajtaja előtti lépcsőn állt, onnan nézett körül, a léghajókat és a madarakat nézte, belebámult az Armada falain kopogtató agyatlan szélbe. Odakint dolgoztak az üzemek, elszántan ügyködtek a férfiak és a nők, akárcsak azon az első napon, amikor elhúzta a Chromolith kéményébe vágott ablak függönyét, és meglátta új városát.

Lassan tudatosult benne, hogy valami megváltozott, valami megújult. A levegő sem tűnt ugyanolyannak, a város is másként lovagolta meg a hullámokat... Maga a tenger volt más. Az Armadát körülvevő járművek már nem húzódtak szét lezserül a látóhatár két széle között: a (még mindig a háború nyomait viselő) bárkák tömege szoros formációba tömörült a város mögött, mintha félnének, hogy leszakadnak tőle.

A tenger másnak tűnt.

Megfordult, és némán Doulra meredt.

- Szabad - mondta a férfi, nem is minden nyájasság nélkül -, és jelenleg senki nem tart igényt a tudására. Krüach Aumnak már jó ideje nem volt szüksége tanárra. Meg kell gyógyulnia. A város érdekében minden olyan információt eltitkoltunk, amelyek a háborúban játszott szerepére vonatkoznának. A könyvár minden bizonnyal visszavenné...

- Mi történt? - kérdezte Bellis azon a panaszos, nyöszörgő hangon, ami a korbácsolás és a láz után maradt. - Úgy érzem, megváltozott... minden. Mi történt?

- Két nappal ezelőtt - mondta Doul -, már amennyire ez pontosan meghatározható, átléptünk valami határt. Mindenki érzi. A flotta... - A várost követő hajók felé intett. - Nehezen boldogul. Különös áramlatokkal küzdenek. A gépeik megbízhatatlanokká váltak.

- Elhagytuk a Duzzadó-óceánt - folytatta, és szenvtelenül pillantott Bellisre. - Egy másik tenger peremvidékén járunk. Ez itt... - Fürge karmozdulata az egész vízrengeteget befogta előttük. - Ez itt a Rejtett-óceán.

Szátyárra, messzire jutottam az otthonomtól! - gondolta Bellis, de önmagát is meglepte, milyen ádáz haraggal. - Egyre messzebbre és messzebbre visznek minket, engem, egyre csak távolodunk. Mindig az van, amit ők akarnak. - Mintha zúgott volna a feje, csengett volna a füle. - Minden, amit tettünk, akár jó, akár rossz, nem számít semmit. Olyan könnyen elrángattak minket idáig, erre a kurva, üres tengerre, amit nem bír átszelni hajó. És mi mégis áthajózunk rajta, és ezzel végleg búcsút mondhatok az otthonomnak.

A Szeretőknek még a gondolata is viszolygással töltötte el: szerelmük halk neszei, beteges, véget nem érő, éles pengével rótt eljegyzési rítusaik. A hatalmukban van. A Szeretők egyszerűen ide akartak jönni. Bellis pedig megpróbálta visszafordítani őket, és kudarcot vallott.

- Szóval csak elhoztak minket idáig? - kérdezte Doultól hidegen, és hirtelen ismét félelem nélkül. Állával az ablak felé bökött. - Habár jól tudom, mi történik. Egyenesen a Világseb felé haladunk, igaz?

Ha a férfi meglepődött, jól titkolta. Kifejezéstelen pillantással állta Bellis tekintetét.

Szóval Fennec elkésett a röpiratokkal és a rémhírekkel - gondolta a nő. - Ez még nem jelenti azt, hogy vége, ettől még nem muszáj beletörődnünk a helyzetbe.

Amikor Sékel ajtót nyitott Bellisnek, egy hosszú pillanatig csak némán meredt rá. Láthatóan teljesen össze volt zavarodva.

Felismerte ugyan Bellist, de azonnal meg is győzte magát, hogy ez tévedés. Hiszen lehetetlen, hogy ez a halottsápadt hölgy, akinek fekete haja kócként hullik a vállára, és az arcára több év szenvedése vésett ráncokat, ez Bellis Coldwine legyen, legfeljebb egy nyomorult csavargó, aki hasonlít rá.

- Sékel - mondta a nő, és még mindig nem volt hajlandó elhinni, hogy amit hall, az a saját hangja. - Engedj be, kérlek. Beszélnem kell Tanner Sackkel.

A fiú némán, elborzadva félreállt az ajtóból. Bellis reszelős hangon felsóhajtott, és belépett a félhomályos szobába.

Tanner Sack megfordult az ágyon. Kásás hangon motyogott valamit, hályogos szemmel pislogott párat, majd a következő pillanatban úgy ült fel, mintha rugó pattintotta volna fel. Lelökte a takaróját, és Bellisre mutatottt.

- Tűntesd el a picsába, Sékel! - üvöltötte. - Kergesd el innen a picsába!

- Hallgass meg! - mondta Bellis sürgető, rekedt hangon. - Kérlek...

- Nem hallottam még eleget tőled, te ribanc? - Tanner egész testében remegett a haragtól. Bellis háta mögül kis motor dohogása hallatszott: Angevine közeledett.

- Muszáj meghallgatnod! - mordult fel Bellis, bár kiáltani akart. - Vannak barátaid, segíthetsz elterjeszteni a hírt... - Hirtelen elakadt a hangja, és megfeszült a fájdalomtól. Angevine a hátára tette a kezét. - Tudod te, hová megyünk? - nyögte ki végül. - Tudod te, mit keresünk ezen a tengeren, ahol semmi sem úgy mozog, mint kellene?

Tanner Sékelre nézett, majd onnan Angevine-re, és Bellis látta rajtuk az értetlenséget és a csodálkozást.

- Hallgass meg! - kiabálta, miközben Angevine kituszkolta az ajtón, mintha Tanner átkozódását akarta volna ellenpontozni.

Mire lassú léptekkel átért a város hídjain a könyvtárhoz, a kötésein átütött a vér, és összepettyezte az ingét. Megtalálta a Pinchermarn szétbombázott részét, ahol a könyvtárosok a romok közül próbálták kimenekíteni, amit csak lehetett.

- Bellis! - Carrianne-t megdöbbentette barátnője látványa. Bellis addigra ismét szinte delíriumközeli állapotba került.

- Meg kell hallgatnod - mormolta.

Aztán odakint voltak megint, és Carrianne védelmező mozdulattal karolta át. Bellis hátában elviselhetetlen fájdalom sajgott, és meg-megvonagló arccal beszélt Carrianne-hez. - Johannes. Tearfly. Segítened kell megkeresni Johannes Tearflyt...

A nő bólintott.

- Tudom, Bellis - felelte. - Az előbb már mondtad.

Egy Bellis számára ismeretlen szobában voltak, aztán egy másikban, és olyan kimerültnek érezte magát, hogy tudta, mindjárt el fog ájulni. Utána Carrianne és Bellis a város fölött lebegett a sötétben, és alattuk bonyolult időzítéssel összehangolva hunytak ki Armada fényei. Bellis többször felneszelt a saját hangjára, bár minden alkalommal nagyon furcsának találta.

Hirtelen réveteg, hideg fájdalom hasított belé, és amikor felnézett, a saját ágyában feküdt, a kéménybe épített szobájában, és eszébe jutott (inkább a képzelőerejének hála, mint az emlékezetének), hogy Carrianne valószínűleg levette a kötéseket a hátáról, és most kenőcsöt kent a sebekre. Bellis lehunyta a szemét. Valaki egyetlen szót ismételgetett halkan.

- Istenek. Istenek. Istenek. Istenek.

Carrianne hangja volt. Bellis oldalra fordította a fejét, és a homályon át látta a barátnőjét, aki állhatatosan nézett lefelé, néha megrándult az arca, és az ajkába harapott, miközben dörzsölte rá a kenőcsöt.

Mi a baj? - szerette volna megkérdezni Bellis, mert egy másodpercre azt hitte, a barátnője megsérült, de aztán természetesen rájött, mi a baj, és nem bírta megállni, hogy halk nyöszörgéssel ne sajnálja magát.

Mire legközelebb kinyitotta a szemét, Carrianne mellett Johannes is ott volt. Az ágy szélén ültek, Bellis teáját itták, és kissé félszegen beszélgettek.

Éjszaka volt. Bellisnek kitisztult a feje.

Johannes összerezzent, amikor megmozdult.

- Bellis, Bellis - mondta Carrianne gyengéden. - Az istenek szerelmére, te lány... mit műveltél?

Carrianne-t láthatóan szörnyen megrázta az eset. Bellis rendkívül hálás volt a gondoskodásáért, de nem magyarázhatta el, miképpen szerezte a sebeit.

- Nem akar beszélni róla - jegyezte meg Johannes idegesen. Őszintén aggodalmasnak tűnt, de az is látszott, hogy kényelmetlenül érzi magát. - Mármint... egyértelműen... rossz helyre keveredett... Valószínűleg az is nagy szerencse, hogy egyáltalán életben van.

- Az istenek verjék meg, Bellis - mondta Carrianne dühösen. - Ki a faszt érdekelnek azok. - Széles karmozdulata Armada egész vezetői rétegét magába foglalta. - Mondd, miért tették ezt veled?

Bellis nem tudta elfojtani a mosolyát. Johannesnek igaza van - gondolta, és fátyolos szemével a férfira nézett. - Kishitű és gyáva alak, és bármennyire is csodálatos, hűséges és bátor vagy, Carrianne, ebben igaza van. Ebből ki kell maradnod. Akár tetszik, akár nem, én mindent megteszek, hogy így legyen. Tartozom neked ennyivel.

- Látom, megtaláltad. - Hangosan ennyit sikerült kinyögnie.

- Carrianne figyelemre méltóan állhatatos munkát végzett - mondta Johannes. - Eljuttatott hozzám egy üzenetet.

Bellis egy kicsit felegyenesedett az ágyában, és megfeszülő arccal tűrte szétroncsolt bőre tiltakozását.

- El kell mondanom nektek valamit - mondta, Carrianne iránt érzett barátságát automatikus kiterjesztve Johannesre is. Egyre erősödött a hangja. Lassan ingatta a fejét. - Múlt héten... egész héten... egyedül voltam. És közben minden megváltozott körülöttünk. Biztosan ti is láttátok. De én azt is tudom, mi ez. Tudom, mi folyik itt.

Lehunyta a szemét, és jó néhány másodpercig nem szólt semmit.

- Tudjátok, hol vagyunk? - kérdezte végül. - Tisztában vagytok azzal, milyen vizeken járunk?

Carrianne és Johannes először összenézett, majd Bellis felé fordult.

- A Rejtett-óceánon - felelte barátnője nagyon óvatosan. Bellisnek sikerült kipréselnie egy halovány mosolyt.

- Így van - mondta.

Rohadjatok meg mind - gondolta. - Nincs szükségem arra az áruló kis patkány Fennecre. Majd én elvégzem ezt a feladatot egyedül.

- És azt is tudjátok, hová megyünk? - Ismét elhallgatott, és a beálló csendet ezúttal Johannes törte meg.

- A Világsebhez - felelte, és Bellis érezte, hogy a félig megfogalmazott szavak elsorvadnak a torkában. Johannesre meredt, aki aggodalmasan és némileg zavartan figyelte, majd Carrianne-re pillantott, és a barátnője bólintott.

- A... Világsebhez. - Bellis ismét messziről hallotta a saját hangját, de tétován és ostobán csengett. Nem kinyilatkoztatás volt, hanem visszhang.

Sikerült megtörniük. Győztek. Semmi sem maradt neki, az égvilágon semmi.

Miután Johannes távozott, Bellis és Carrianne késő éjszakába nyúlóan beszélgettek. Barátnője mindent elmesélt.

Micsoda hét! - gondolta Bellis újra meg újra, groteszk szépítéssel. Micsoda hétről maradtam le!

A Szeretők megtették a bejelentést.

Armada révkalauzai, kapitányai, nautilopatái előtt nem lehetett titokban tartani, hogy lassan megváltozott körülöttük a víz és a levegő. Semmi sem álcázhatta a hirtelen felbukkanó keresztáramlatokat, a felszín alatt megbúvó és a hullámokkal ellentétes irányban haladó titkos örvényeket. Az iránytűk őrültek módjára kóvályogtak, és néha percekre elfelejtették, merre van észak. A széljárás teljesen kiszámíthatatlanná vált. Állandóan változott a látóhatár. Armada flottája egyre komolyabb gondokkal szembesült.

Az avankot természetesen egyáltalán nem érdekelték ezek az erők. Csak fúrta magát előre a sötét mélységben, és húzta magával a várost.

A pletykák bőségesen tenyésztek, de éppen elég tapasztalt és okos tengeri medve élt itt ahhoz, hogy ne lehessen örökre eltitkolni az igazat. Az avank Tarvíz parancsára egyenesen a Rejtett-óceánra vonszolta a várost. És minden történet, amit valaha erről a tengerről hallottak, igaznak bizonyult.

Majd négy nappal ezelőtt, a Hús kvartó hatodik khandiján a Szeretők egymás után több tömeggyűlést hívtak össze, mind Tarvízben, mind a szövetséges sodrásokban.

- A férfi istentelenül jó szónok - mondta Carrianne. -Hallottam Könyvbolyban beszélni. „Amikor megérkeztem, semmi voltam - így mondta -, és elkezdtem megteremteni magamat, de a folyamatot az én Szeretőm fejezte be, aki megteremtette magát, engem és ezt az egész várost.” És közben végig remegett a hangja. „És nem adtunk hatalmat Armadának?” Az emberek imádták. Mert, érted, tényleg így történt. Kiváló évek vannak mögöttünk, remek gyűjtőexpedíciók és rengeteg zsákmány. Meg persze a Sorghum. Akkor még nem voltál itt, igaz? Nem láttad, amikor megérkeztek vele. - Carrianne elmosolyodott, és elismerően ingatta a fejét.

-ASzerető hatalmat adott nekünk, ez tagadhatatlan. És még ez a kurva avank is...

- Azt hittem, Avarpart híve vagy - mondta Bellis, és Carrianne határozott mozdulattal bólintott.

- Az is vagyok, de akkor is... Talán a Brukolaknak nincs igaza a terveikkel kapcsolatban. Mármint... az egész tényleg összeáll.

A világ peremén, közölte a Szerető a különböző helyeken összeverődött tömegekkel, létezik egy hatalmas erőforrás. Egy igazán bámulatos hely, egy hasadék, ahol a hatalom roppant hullámai a valóságot verdesik. Él egy ember Armadában, aki élő bizonyítéka mindennek, és azt is tudja, miként lehet megcsapolni ezt az erőt. De hosszú éveken át képtelenségnek tűnt eljutni odáig.

És létezik egy szörnyeteg, mondta a Szerető: egy lélegzetelállító lény, egy állat, ami időnként áttört Bas-Lag világába, majd ismét eltűnt innen. Armada viszont összehívta azokat a híres embereket, akik képesek voltak megtalálni a módját annak, miként lehetne csapdába ejteni ezt az állatot.

A nő, aki engem is megteremtett, mennydörögte a Szerető, és a párjára mutatott, ráébredt, hogy a második tényből tulajdonképpen következhet az első állítás.

A Rejtett-óceán túlsó peremén, mondta a Szerető a tömegnek, megtalálható ez az erőforrás. De nem létezett még hajó, ami képes lett volna átkelni ezeken a vizeken. Barátaim! (És itt diadalittasan kitárta a karját, mint azt Carrianne pontosan meg is mutatta Bellisnek.) Az avank azonban nem hajó.

Egyszóval beismerte az igazságot, amit a Szeretőjével együtt éveken át eltitkolt a város elől, a terveket, amelyek már akkor léteztek, amikor felfogadták Tmtinnabulumot, elrabolták a Sorghumot, az anopheliusok szigetére utaztak, és felhívták az avankot a mélyből. A Szerető tehát bevallotta, miféle szándékok irányították ezeket az akciókat, és tette mindezt úgy, hogy nemcsak nem kövezték meg a manipulációik és hazugságok miatt, hanem hangos tapsviharral jutalmazták.

- Képesek leszünk átkelni a Rejtett-óceánon! - kiáltotta a Szerető, és ujjongás fogadta a szavait. - Megcsapoljuk a Világseb erejét!

- Ekkor tudtuk meg a nevet - mondta Carrianne.

- De ez az egész olyan bizonytalan - mondta Bellis, és Carrianne bólintott.

- Persze.

- A hajók, a flotta... - És Carrianne ismét bólintott.

- Néhányan már a városhoz kapcsolták magukat. És ha a többiek leszakadnak, az sem gond. A hajóink időtlen idők óta hónapszámra szelik a tengert magányosan, és mindig visszataláltak hozzánk. Akik még követnek minket, azok tisztában vannak a helyzettel, akik még messze járnak, nos, nekik semmi új nincs ebben. A város örökké önálló akaratából mozgott. Nem fog elnyelni minket a Rejtett-óceán, Bellis, és nem is akarunk itt maradni... Megtaláljuk a Világsebet, és már indulunk is vissza.

- De miféle elcseszett egy hely az? - kérdezte Bellis erőtlenül. - Fogalmunk sincsen, mi lehet ott, milyen hatalom, milyen lények, milyen ellenségek várhatnak...

Carrianne elfintorodott, és megcsóválta a fejét.

- Ez mind igaz - mondta. - Értelek. - Vállat vont. - Ellenzed az ötletet. Ez rendben van, nem vagy egyedül. Indul egy hajó két nap múlva, ha jól tudom, vissza a Duzzadó-óceánra, fedélzetén azokkal, akik nem kérnek ebből a tervből. Ők majd ott várják meg, amíg visszatérünk. Habár... - Lassan elhalt a hangja. Mindketten most jöttek rá, hogy Bellis sohasem hagyhatja el ezt a várost. - A legtöbben úgy gondoljuk - fejezte be Carrianne egyszerűen -, érdemes belevágni.

- Egyáltalán nem - válaszolta Carrianne kicsit később egy kérdésre. - Bízom a Brukolakban, és biztosan megvannak az okai, amiért ellenzi a tervet. De szerintem téved. Izgatott vagyok, Bellis - tette hozzá. - Miért ne próbálnánk meg? Ez lehet... a történelmünk legizgalmasabb pillanata, legfényesebb órája. Meg kell kísérelnünk.

Bellis először nem fogta fel, mit érez, aztán lassan rájött. Nem depressziót, nyomorúságot vagy cinizmust, hanem mélységes elkeseredést. Amikor minden tervnek és minden lehetőségnek vége.

Veszítettem - gondolta, de melodráma vagy akár harag nélkül.

Carrianne nem volt agymosott bolond, aki gondolkodás nélkül bedől a szóvirágoknak. Meghallgatta az érveket - még akkor is, ha azok kétségkívül elfogultak és fanatikusak voltak. Nyilvánvalóan felfogta, milyen régen indult mozgásba ez a gépezet, ennél fogva mind őt, mind a város összes lakóját éveken át becsapták.

És mindezeket számításba véve mégis úgy döntött, hogy a Szeretők terve jó. Minden eszközt szentesít.

Micsoda alattomos trükköt hajtottatok végre - gondolta Bellis, és a Szeretőkre gondolt. - Öv alatti ütés. Erre nem számítottam.

Hazugságokra, mesterkedésre, megvesztegetésre, erőszakra, korrupcióra mind gondoltam. De azt soha nem hittem volna, hogy egyszerűen előálltok a tényekkel, és győztök.

Futólag átvillant a fején, milyen lett volna Fennec halva született röpirata, és a válla megvonaglott az elfojtott nevetéstől. Az Igazság! - szerkesztette gondolatban a címet. - Tarvíz a Világseb felé vonszolja Armadát!

Az igazság.

Győztetek - gondolta, és hagyta, hadd szivárogjon el belőle minden remény. - Itt maradok, amíg meg nem halok. Itt fogok megöregedni, én leszek a zsémbelődő öregasszony, aki egy hajón raboskodik, és majd vakargatom a hegeket a hátamon (édes istenek, milyen visszataszítóak lesznek addigra), és motyogva magyarázok mindenkinek. Esetleg egyszerűen elpusztulok a többiekkel és az uralkodóinkkal együtt, mert magával ránt minket egy ostoba, szörnyű baleset a Rejtett-óceánon.

Bárhogy is legyen, a tiétek vagyok, akár tetszik ez nekem, akár nem. Győztetek.

Magatokkal visztek. Magatokkal visztek a Világsebhez.

Negyvenkettedik fejezet

Ahol hosszú-hosszú ideig sötét folt takarta a felhőket, most látni lehetett az eget.

Az Arrogance eltűnt.

Csak egy kötélcsonk maradt utána a bakoknál, ahol a Grand Easterlyhez kapcsolták. A pányvát elvágták, és az aeroszkáf elrepült.

- Hedrigall! - Bellis mást sem hallott. Körülötte szájtátók bámulták az égen tátongó lyukat. A katonák időnként megpróbálták visszaszorítani a bámészkodókat, de azok lassan olyan sokan lettek, hogy feladták a próbálkozást.

Bellis mostanra teljesen szabadon sétálgatott. Még mindig megvonaglott, ha valami a hátához ért, de a sebek nem véreztek többé. A kisebb hegek peremén kezdett engedni a var. Enyhén izegve-mozogva ácsorgott a tömeg szélén.

- Hedrigall volt... és egymaga. - Mindenki ezt hajtogatta.

Ahogy Armada egyre mélyebbre fúrta magát a Rejtett-óceánba, a flotta már nehezebben tartotta a tempót. Ideges kiskacsákként sodródtak a város mögött, és azok, amelyek már a peremkerületekhez kapcsolták magukat, leállították motorjaikat, és hagyták, hadd vigye őket az avank.

Két nappal Bellis és Carrianne döbbenetes és feltáró erejű beszélgetése után az Armada körül keringő hajók és tengeralattjárók maradéka hátat fordított nekik. Nem bírták tovább az állandó küzdelmet a Rejtett-óceánnal. Ideges konvojban taktikáztak a kiszámíthatatlan széllel, majd füstfelhőket pöfékelve elindultak délnek. A biztonság kedvéért szorosan egymás mellett haladtak, így vontatni is tudták egymást, ha úgy hozta a szükség. Úti céljuk a Duzzadó-óceán biztonságosabb és kiismerhetőbb vize volt, ahol majd bevárják a többieket.

A város pedig vissza fog térni értük egy, de legkésőbb két hónap múlva.

És azután? Ha Armada nem jön vissza? Nos, ez esetben mindenki szabadnak tekintheti magát. A döntést szinte lezser utógondolatként közölték velük, és szó sem esett az esetleges vonzatairól.

Bellis az ablakából nézte, amint Armada hajóhada visszavonulót fúj. Azért sokan maradtak, és tapadókagylóként csimpaszkodtak a városra, esetleg behúzódtak a Bazilio-dokkba vagy Roppantórévbe. Aggodalmasan lebegtek a vízen a mólókat és rakpartokat alkotó bárkák között. Csapdába estek, túl sokáig halogatták a vitorlabontást, és most már nem tehettek mást, mint céltalanul imbolyogtak a hullámokon, mintha ki-vagy berakodásra készülnének, és vártak.

Armada lakói még sohasem látták a városukat a hajók glóriája nélkül. A város peremére tódultak, és az üres tengert nézték. Látványa mindenkit elcsüggesztett. De még az óriási, kihalt tenger sem volt olyan ijesztő, mint a léghajó hiánya.

Senki nem látott vagy hallott semmit. Az Arrogance titokban menekült el. Tarvíz számára ez döbbenetes veszteség volt.

Hogyan lehetséges ez? - kérdezte mindenki. A léghajó működésképtelen volt, ráadásul Hedrigallt mindenki feltétlen hűségéről ismerte.

- Kétségei támadtak - mondta Tanner Sékelnek és Angevine-nek. - Nekem említette. Valóban hűséges volt, ezt nem lehet megkérdőjelezni, de mindig úgy gondolta, hogy ez az egész ügy az avankkal egyáltalán nem szolgálja a város érdekeit. Gondolom, ez a Világseb vagy mi még ennél is rosszabbul érintette, de soha nem győzhette volna meg a többieket.

Tannert rettenetesen megijesztette Hedrigall szökése. És fájt is neki. Hangosan beszélte ki magából a gondolatait, és próbálta úgy szemlélni a helyzetet, ahogyan azt titokzatos barátja is tette volna. Bizonyára úgy érezte, csapdába esett - okoskodott. - Olyan hosszú ideig élt itt, és egyszer csak azt látta, hogy minden teljesen új irányba változik. Már nem tartozott Dreer Samherbe, és ha azt hitte, hogy most már itt sincsen helye, akkor... milyen hatással lehetett ez rá?

Elképzelte Hedrigallt, amint az Arrogance elromlott gépeit javítja kevéske szabadidejében. Mindenki tudta róla, hogy magának való szerzet, aki sokkal több időt töltött a léghajón, mint kellett volna. Vajon kicsavarozta a rögzítőbilincseket az Arrogance szárnyaiból? Kipróbálta az évtizedek óta mozdulatlan szelepeket?

Mióta tervezted a szökést, Hedrigall? - merengett Tanner Sack.

Miért nem állt le mégis vitatkozni a főnökeivel? Tényleg ennyire erősen dolgozott benne az akarat? Valóban úgy érezte, hogy már harcolni sincs értelme az otthonáért? Vagy már nem is tekintette annak?

Hol jársz éppen, öregem?

Tanner maga elé képzelte az otrombán mozgó, nagy aeroszkáfot, amint dél felé tart, Hedrigall-lal a kormánynál.

Lefogadom, hogy közben csorognak a könnyei.

Ez is az öngyilkosság egy formája volt. Hedrigall nem gyűjthetett össze annyi üzemanyagot, hogy bármelyik szárazföldet elérje. Ha Armada várakozó flottájához érkezne, azok tudni akarnák, mi történt, miért hagyta el a várost, ezért őket bizonyára elkerüli.

A szelek majd a kihalt tenger fölé sodorják. Azok a ballonok nagyon erősek voltak, még évekig a levegőben tarthatják. Mennyi élelmet halmoztál fel, öreg? - tűnődött Tanner.

Váratlanul eszébe jutott egy kép - az Arrogance már évek óta sodródik két-vagy háromszáz méterrel a víz fölött, és Hedrigall holtteste lassan bomladozik a kapitányi kabinban. Szélfútta síremlék a léghajó.

Még az is elképzelhető, hogy életben marad. Esetleg egy hatalmas, nevetségesen hosszú horgászzsinórt ereszt le a rakodótér ajtajából. Tanner szinte látta is maga előtt, amint a horog egy lefelé csévélődő csörlő sebességével süvít a víz felé, amíg a horgas kampó hullámot nem ér. A kaktuszemberek önkéntesen vegetáriánusok voltak, de ha kellett, túléltek akár halon vagy húson is.

És ott ül majd Hedrigall, a felnyitott csapóajtó peremén, a lábát lógázza majd, mint egy kisgyerek, és húzza fel a zsákmányt. Gumiszerű testek csapkodnak majd a levegőben, de régen megfulladnak, mire a magasba érnek. Hedrigall évekig eléldegélhet, miközben a kósza szelek végigsodorják az egész világon. Egyszer majd belekeveredik a Duzzadó-óceán körül keringő légáramlatokba, közben egyre öregebb és ingerlékenyebb lesz a változatlan étrendtől, a bőre ráncosodik, a tüskéi megszürkülnek. A magány lassan megőrjíti. Az Arrogance falain lógó heliotípiákhoz és arcképekhez beszél majd.

Azonban egy napon a véletlen szeszélye kilódítja az örök körpályán keringő szelek örvényéből, és a léghajó szabadon szállhat északra vagy délre, vagy az istenek tudják, merre, egészen addig, amíg el nem éri a szárazföldet.

Hegyláncok felett sodródik majd. Horgonyt dob ki, ami beleakad egy fába, és a hajó lassan ereszkedni kezd. Hosszú idő után ismét földet ér.

Hát tényleg ilyen kurva rossz tervnek tartod a Világseb felkutatását, Hedrigall?

Tanner kezdte azt gyanítani, hogy Hedrigall valójában áruló. Dezertált, magával vitte Armada lebegő árbockosarát, és hazudott urainak meg a barátainak egyaránt. Túl gyáva volt ahhoz, hogy vitatkozzon velük. Renegáttá vált, és Tannernek, mint Tarvíz lojális hívének, meg kellett volna vetnie ezért, de nem tudta rávenni magát.

Sok szerencsét, cimbora - gondolta némi szünet után. Tétován felemelte a kezét és bólintott. - Nem tudok nem szerencsét kívánni neked.

Tarvíz hívei számára Hedrigall eltűnése felért egy alapos megrovással.

Mindig is hűségesnek tartották, és távozása még több vitát kavart fel, tovább fokozta a Szeretők tervével szemben táplált, amúgy is létező bizonytalanságot és elutasítást.

Mérföldekkel a tenger felszíne alatt az avank folytatta az útját. Alig lassított, mióta az új vizekre ért.

*

Tanner Sack úszott. Szétroncsolt hátát áztatta a tengerben. Mostanság kevés búvár volt a mélyben, és kevesen úsztak a felszínen. A többséget elriasztotta a lehetőség, hogy esetleg elragadja őket egy váratlan áramlat, és a Rejtett-óceán halott zugaiba sodorja őket.

Tanner semmi rosszat nem tapasztalt. A halemberekkel és Fattyú Johnnal együtt cikázott ide-oda, a mélység felé nyújtózó hatalmas láncok között és körül. Fürgén úsztak, vigyáztak, nehogy lemaradjanak a várostól, de újabb veszélyforrásokat ezekben a vizekben sem láttak. A káosz a náluk sokkal nagyobb betolakodókra hatott - a szervetlen jövevényekre, a hajókra és a tengeralattjárókra. Még a tengeri sárkányok sem bírták tovább húzni az egyre engedetlenebbül viselkedő vontahajókat, és a flottával együtt visszaúsztak a biztonságosabb tengerek felé.

Most minden békés volt. Kevesebb ember és kevesebb esemény próbálta elterelni Tanner figyelmét. Armada beszüntette eddigi tevékenységeinek többségét.

Természetesen a gazdálkodók továbbra is gondozták a növényeiket és a nyájakat, mind a víz fölött, mind alatta, és arattak, amikor csak lehetett. A karbantartási és javítási feladatok ezernyi apró munkát adtak mindenkinek. A város üzemelt tovább, ahogyan kellett: a pékek, uzsorások, szakácsok, gyógyszerészek kitették a táblát, és beszedték a pénzt. Armada azonban mindig a városon kívül kereste a megélhetés módját, a kalózkodásban és a kereskedelemben. A dokkokban épült üzemek élete, a be-és a kirakodás, a számlálás, a javítás és az építés most mind leállt.

Így aztán Tanner sem merült naponta a víz alá, hogy hézagokat, repedéseket vagy hibákat javítson. Puszta szórakozásból úszott, meg a háta miatt, és érezte a tengervíz gyógyító hatását.

- Gyere be te is, Sékel - mondogatta a fiúnak.

Nem kerülte el a figyelmét az egész Armadán végigkúszó feszültség, a bizonytalanság, amivel mintha Hedrigall mérgezte volna meg a várost. Tanner szerette volna megmutatni Sékelnek, hogy létezik hely, ahol ez az idegesség feloldódik.

A városlakók nem ok nélkül féltek. Különös szóbeszédek jutottak Tanner fülébe. Immáron háromszor hallotta, hogy valaki - férfi vagy nő, zsandár vagy tarvízi mérnök - eltűnt, de sem a házához, sem az ingóságaihoz nem nyúltak (az egyik történetben még a féli elfogyasztott étel is asztalon maradt). Volt, aki szerint ők is elmenekültek, mások úgy vélték, ez a Rejtett-óceán kísérteteinek a műve.

Amikor Tanner a víz alá merült, az áramlatok kimosták belőle a rossz érzést, a veszélyt vagy a bizonytalanságot. Ezt ajánlgatta Sékelnek is. Rávette a fiút, hogy ússzon vele. Az Armada hajói közötti öblök mostanában szinte teljesen üresen tátongtak. Sékelt feldobta, hogy egyike lehet a kevés bátor embernek, akik a vízbe merészkednek. A hajók vaspántos, hatalmas törzse kábán imbolygott körülöttük: ők nem maradtak hátra. Sékel agresszíven és csúnyán taposta a hullámokat, ezért Tanner megpróbálta megtanítani neki a kecsesebb mozdulatokat, de rájött, hogy egy olyat sem ismert, ami a kopoltyúval nem rendelkezők számára is megfelelő lenne.

Sékel súlyos szemüveget húzott, és a felszín alá dugta a fejét, amíg a tökéletlen tömítés mellett beszivárgó víz engedte. Tannerrel együtt bámulták a halrajokat, a sohasem látott fajok összevisszaságát, amelyeknek testét bonyolult szín-és uszonykombinációk borították, mint a trópusi testvéreiket, pedig mérsékelt égövben jártak. Skorpiókra és macskahalakra emlékeztettek, alakjukat erőtlen nyúlványok törték meg, szemük valószínűtlen fénnyel ragyogott.

Mire Sékel és Tanner kimásztak a vízből, Angevine már várt rájuk, olykor egy-egy üveg sörrel vagy szesszel. Tanner és a nő ugyan még mindig meglehetősen óvatosan beszéltek egymással, és most már tudták, hogy ez így is marad, de kettőjük közös pontja, Sékel, és az, ahogyan megtanultak osztozni rajta, tiszteletteljes kapcsolatot alakított ki közöttük.

Majdnem olyan, mint egy család - gondolta Tanner.

Bellisnek nem okozott különösebb nehézséget megtalálni Uther Doult. Mindössze a Grand Easterly fedélzetén kellett várakoznia, mert tudta, hogy előbb vagy utóbb fel fog bukkanni arrafelé. A nehezteléstől úgy állt ott, mint aki karót nyelt, és csak úgy áradt belőle a megbántottság. Nem tudta elfogadni, hogy a férfi képes volt így lemondani róla.

Doul szótlanul nézte, amint közeledik, de nem undorral, amitől Bellis tartott. Rosszindulat nélkül, érdeklődés nélkül, a közösség vagy a felismerés minden szikráját mellőzve. Egyszerűen csak nézte.

Bellis összeszedte magát. Ismét hátrafogta a haját, és tudta, hogy a görcsös fájdalom grimasza fokozatosan kezd lekopni az arcáról. Továbbra is mereven mozgott, de a korbácsolás óta eltelt közel két hétben sokat visszanyert régi önmagából.

- Látni akarom Silast.

Egyszerűen csak ennyit mondott Doulnak köszönés helyett.

A férfi egy pillanatra elgondolkodott, majd fejet hajtott.

- Rendben - felelte.

És hiába akarta Bellis pontosan ezt, mégis gyűlölte Doult, mert tudta, hogy csak azért engedélyezi a kérését, mert semmi olyat nem tehet vagy mondhat odalent, ami bármit is árthatna Armadának. Bellis többé nem jelentett rájuk veszélyt, az összes lapját kijátszotta rég.

Teljesen érdektelenné vált, ezért akár segíthettek is neki.

Fennectől ugyan elvették a mágus uszonyát, de Tarvíz minden jel szerint még mindig félt tőle. A cellájához vezető folyosó nyüzsögtek az őrök. Itt minden ajtót légmentesen lehetett zárni: ez a rész már a vízvonal alatt volt.

Fennec ajtaja előtt egy férfi és egy nő állt, akik egy misztikus masina körül tüsténkedtek. Bellis bőrét a thaumaturgia száraz kisülései csipkedték.

A cella tágas szoba volt, több kerek ablakkal. Az üvegen túl sötéten kavargott a víz. A szoba felét vasrácsokkal zárták le, és azokon túl, egy kis beugróban, az ablakoktól és az ajtótól biztonságos távolságra Silas Fennec ült egy fa priccsen, és a látogatóját nézte.

Bellis alaposan szemügyre vette. Hirtelen feltolultak benne kalidoszkópszerűen összekeveredett emlékei (a közösen eltöltött időről, barátságosan, hidegen, szenvedélyesen, gyanakvóan). A férfi láttán önkéntelenül is megvonaglott az ajka, és nagyon savanyú íz kezdett terjengeni a szájában.

Fennec lefogyott, és mocskos ruhákat viselt. Találkozott a tekintetük. Bellis döbbenetére csak most vette észre, hogy a férfi jobb csuklóját kötés borítja, és hiányzik a jobb kézkeze. Fennec látta, hogy a nő a csonkot nézi, és önkéntelenül eltorzult az arca.

Aztán nagyot sóhajtott, és Bellisre pillantott.

- Mit keresel itt? - kérdezte. Tompa utálattal beszélt.

Bellis nem válaszolt. A cellát nézte. Egy kupac koszos ruha, papír, szénrúd, a vaskos jegyzetfüzet. A rácsokat is megvizsgálta. Minden vasrúdon vékony kábelek tekergőztek, majd az ajtó alatt kikúsztak a szobába. Fennec követte a pillantását.

-A kinti gépekhez csatlakoznak - mondta. Most nagyon fáradtnak tűnt a hangja. - Árnyékoló. Szagolj csak bele a levegőbe. De akár hallhatod is. Végez a thaumaturgonokkal. Idebent senki sem képes akár egy árva hexet sem előbűvölni. - Nagyot szívott az orrán, majd örömtelenül elmosolyodott. - Hátha van egy titkos tervem. Mondtam én nekik, hogy legfeljebb három kisstílű bűbájra lennék képes, és egyik sem segítene kijutni innen, de... Meg fogsz lepődni, nem hittek nekem.

Bellis furcsa dolgokat pillantott meg a férfi inge alatt. Mintha eltorzult volna a húsa, halottnak tűnt, helyenként a kétéltűek bőrére emlékeztetett. Lüktetett. Fennec összerántotta magán az anyagot.

Bellis elkerekedett szemmel hátat fordított neki, és járkálni kezdett a rácsok előtt.

- Ne tedd - szólalt meg Fennec váratlanul. Már-már kedvesen.

- Mi a faszról beszélsz? - kérdezte a nő, és örömmel hallotta, milyen hidegen cseng a hangja.

Fennec azzal a dühítő, mindentudó tekintetével nézett vissza rá.

- Ne csináld ezt - mondta. - Ne gyere ide, ne faggass, ne tegyél semmit. Mit keresel itt, Bellis? Nem üvöltözni akarsz velem, az nem a te stílusod. Gúnyolódni sem fogsz. Elkaptak, na és? Téged is elkaptak, baszd meg. Hogy van a hátad?

Ez az utolsó mondat annyira megdöbbentette Bellist, hogy egy pillanatig levegőt sem bírt venni. Szaporán pislogva próbálta kiélesíteni a férfi elhomályosult képét. Fennec különösebb kegyetlenség vagy rosszindulat nélkül nézte, és változatlan hangon folytatta.

- Semmit sem tudhatsz meg tőlem, Bellis - mondta. - Az égvilágon semmit nem nyerhetsz ezzel a látogatással. Elmarad a katarzis, és cseppet sem érzed majd magadat jobban, amikor távozol. Igen, érted? Igen, hazudtam neked. Igen, kihasználtalak. Mint sok más embert. Gondolkodás nélkül. Bármikor megtenném újra. Haza akartam menni. Ha ott lettél volna velem, és ha könnyen meg lehetett volna oldani, magammal vittelek volna, de ha nem, hát nem. Bellis... - A férfi előrehajolt a priccsen, és megdörgölte a csonkját. - Bellis, nincs mit felhánytorgatnod. - Lassan ingatta a fejét, és láthatóan a szégyen szikráját sem érezte.

Bellis reszketett a gyűlölettől. Fennecnek igaza volt, amikor nem árulta el, miben mesterkedik valójában. Bármennyire is szeretett volna hazajutni, ebben soha nem segédkezett volna neki.

- Semmi különleges nincsen benned, Bellis. Egy voltál a sok közül. Pontosan úgy bántam veled, mint bárki mással. Az egyetlen különbség közted és köztük, hogy te itt vagy. És azt hiszed, valamit bizonyítasz ezzel. Mit? Hogy... leleplezz valamit? - Silac Fennec, Új-Crobuzon prokurátora szánakozva ingatta a fejét.

- Nincs mit leleplezni, Bellis - mondta. - Menj el. - Visszafeküdt a priccsre, és a mennyezet felé fordította a tekintetét. - Menj el innen. Haza akartam jutni, te meg hasznos eszköz voltál ehhez. Tudod, mit tettem, és azt is, miért. Nincs itt semmi rejtély, nincs megfejtés.

- Menj el.

Bellis még néhány másodpercig maradt, de sikerült azelőtt távoznia, hogy a férfi még egyszer megszólalhatott volna. Bellis alig néhány szót szólt összesen. Gyomrát összeszorította egy érzés, aminek nem tudott nevet adni.

Nem fogják kivégezni - gondolta tompán. - Még csak meg sem büntetik. Meg sem korbácsolják. Túl értékes. Túl ijesztő. Azt hiszik, tanulhatnak tőle, információkat nyerhetnek ki belőle. Talán igazuk van.

Amikor kilépett az ajtón, akarata ellenére rádöbbent, hogy Fennecnek egy dologban mindenképpen igaza volt. Cseppet sem érezte jobban magát.

Bellis meglepetten vette észre, hogy Johannes állandó pont maradt az életében. Volt olyan időszak, amikor úgy gondolta, a férfi undorodik tőle, és még az sem érdekli, vajon találkoznak-e még valaha egyáltalán.

Bellis még mindig gerinctelennek tartotta. Bár saját, Új-Crobuzon iránt érzett hűsége is meglehetősen furcsa és minden rendszert nélkülöző érzés volt, képtelen volt Johannest nem köpönyegforgatással vádolni. Visszataszítónak találta, milyen gyorsan beilleszkedett Armadába.

Mostanában viszont volt benne valami szomorú. Kissé szánalmasnak tűnt az az újra feltámadó buzgalom, amivel Bellis barátja akart lenni. A nő inkább Carrianne társaságában töltötte idejét, mert a könyvtáros tiszteletlensége és odaadása egyformán őszinte örömmel töltötte el, Carrianne viszont nem kedvelte különösebben Johannest. Ennek ellenére Bellis néha megengedte a férfinak, hadd maradjon egy kicsit. Sajnálta.

Miután az avankot csapdába csalták, láncokba verték és a város elé fogták, majd Tintinnabulum legénysége is távozott, Johannes munkája befejeződött. Most Krüach Aum tevékenykedett a Szerető thaumaturgistáival és Uther Doullal közösen egy belső kör tagjaként, akik a lehetőségek kiaknázásának titkait akarták felfedezni. Bellis gyanította, hogy Johannes most jött rá, milyen hosszú évek várnak rá a város foglyaként.

A férfi továbbra is az avank felügyeletét végző csapat tagja volt: ők szabták meg a sebességét, becsülték fel a környező terület biomasszáját és a thaumaturgikus áramlatokat. Amikor berúgott, állandóan arról siránkozott, hogy csak kihasználták, aztán félredobták. Bellis és Carrianne gúnyosan somolyogtak részegségtől görnyedt háta mögött.

Johannes óvatos kételyeket fogalmazott meg a menetirányukkal kapcsolatban, és nem igazán örült annak sem, hogy a Rejtett-óceánon hajóznak. Bellist kellemes meglepetésként érte ez enyhe lázongás, a Szeretők tervének kritizálása. Részben ezért tűrte meg Johannes jelenlétét.

A férfi ugyan túlságosan gyáva volt ahhoz, hogy bevallja, de igazából ugyanúgy szerette volna, ha visszafordulnak, mint Bellis. Ahogy teltek-múltak a napok, és Armada egyre mélyebbre merészkedett a feltérképezetlen vizekre, Bellis egyszer csak rájött (sőt bele is hasított a váratlan remény), hogy Johannesszel nincsenek egyedül.

Hedrigall dezertálása helyrehozhatatlan traumát okozott.

Armada olyan tengeren hajózott, ami nem engedelmeskedett a tengerkutatók által ismert törvényeknek. Mindez akár kalandnak vagy istenektől rendelt végzetnek is tűnhetett volna a városlakóknak, akiket komor eltökéltséggel töltött el a háborús győzelem és Tarvíz valaha létezett legnagyobb uralkodóinak szónoklata. De hirtelen elmenekült a hűséges, megbízható Hedrigall, ami szörnyű balsejtelemmel töltötte el őket.

Az Arrogance helyére gyorsan találtak pótlást. Most egy másik léghajó lebegett a Grand Easterly felett, és kémlelte a láthatárt. Ez azonban nem volt olyan nagy, és annyira magasra sem tudott emelkedni. Nem lehetett akkora távlatokat belátni róla, mint elődjéről, és az egyszerű tényből fakadó metafora az amúgy hűséges alattvalókat is nyugtalanította.

- Mit tudhatott meg? - motyogták. - Mi lehetett az, ami Hedrigallt elűzte?

A várost saját lendülete hajtotta előre. Senki sem emelte fel a hangját, hogy a visszafordulás mellett érveljen. Még azok az uralkodók is beadták a derekukat, akik ellenezték a Szeretők tervét, vagy legalábbis zárt ajtók mögött adtak hangot kétségeiknek. Azonban a szökevény Hedrigall kísértete a sodrások utcáit járta, és a diadalittas hangulat, az izgalom, amellyel az út indult, teljesen eltűnt.

Tanner és Sékel sorban neveket adtak a mélyben felbukkanó új teremtményeknek: cikázóknak, táncoló legyeknek és sárgafőknek hívták őket.

Látták, hogy Armada természettudósai is a kíváncsi, új állatok között lebegnek, és néhányat hálóba is fogtak, de a nagydarab, pisze sárgafőktől biztonságos távolságot tartottak, csak a foszforrudak fényében, otromba, vízálló gépeikkel készítettek róluk heliotípiákat.

Egész halrajok nyomakodtak át a gyökérzetként terpeszkedő hajótörzsek és csőrendszerek között. Elkeveredtek a felismerhetőbb példányokkal - a Rejtett-óceánon is éltek fehérhasúak és csalihalak -, táplálkoztak vagy táplálékká váltak.

Tanner Sack a víz alatt lebegett, és csápjaival bosszantott egy tenyérnyi példányokból álló csapatot. A felszínről Sékel nézett lefelé, Tanner hegeire.

Egyre mélyebbre és mélyebbre merészkedtek az óceánon.

Különös hangok harsantak éjszakánként, láthatatlan állatok párzásra hívó, bivalyokkal vetekedő szilajságú kiáltozása. Akadtak napok, amikor senki nem ugrott be a vízbe, még a legszívósabb, legkíváncsibb búvárok sem, sőt a halemberek is elrejtőztek a város hasába vájt apró barlangjaikban. Veszélyes vizeken jártak. Armada furcsa helyeken úszott, az örökké forrásban lévő vizek kiszámíthatatlan peremén vagy az élő örvények között, amelyek éhesen keringtek a város körül, de nem merészkedtek közelebb.

A holdtalan sötétben is fény lüktetett a felszín alatt, mintha belső derengésű, mélytengeri lények nőttek volna több százszorosra. Megesett, hogy a titokzatos tenger fölött gyorsabban sodródtak a felhők, mint maga a szél. Egy napon, amikor a levegő szárazon szikrázott az elyktromosságtól, alakok bukkantak fel a várostól jobbra, mintha apró szigetek lennének. Ismeretlen fajtájú nádból készült tutajok voltak, mutáns hólyagfűből összeállt csomók, de hirtelen eliszkoltak a város elől, szemmel láthatóan önálló akaratukból.

Armada minden pontján, minden sodrásban, a rozzant nyomornegyedekben és a legelegánsabb kőpalotákban egyaránt feszültség és idegbeteg várakozás remegett. Senki sem aludt különösebben jól. Bellis sápadtan fogadta az első ilyen jeleket, mert nem felejtette el az Új-Crobuzont megrázó rémálomjárványt, aminek köszönhetően végül ide jutott. A gyötrelmes éjszakák egyik láncolatából a másikba - gondolta az álmatlan fetrengéssel töltött órák valamelyikén.

Ezeken a sötét éjszakákon Bellis olykor elsétált a Grand Easterlyhez, és onnan nézte a város útját a renyhén mozgó, titokzatos vizeken. Addig bámulta a mérföldeken át nyújtózó könyörtelen semmit, amíg inába nem szállt a bátorsága annak méretétől, és vissza nem menekült a hatalmas hajó folyosóira, habár maga sem értette igazán, miért.

Ilyenkor a gőzös elfeledett régióiban, üres járatok útvesztőjében vándorolt, amíg el nem ért a kis fülkéhez, amit még Doul mutatott neki. Befészkelte magát a hézagba, és kényelmetlenül, zavartan hallgatta a Szeretők kefélésének és beszélgetésének neszeit.

Ez a szokása mély undorral töltötte el, de nem tudott szabadulni a hatalom erőtlen igézetétől, amivel járt. Ez az én kis lázadásom, ilyenkor mégis meg tudok szökni; mert valaki kihallgat benneteket, de mit sem tudtok róla - gondolta ilyenkor, és hallgatta a Szeretők cuppogó sustorgását és a dulakodásuk neszeit, aminek féktelensége továbbra is taszította.

Sohasem tudott meg tőlük titkokat. Sohasem beszéltek fontos dolgokról. Csak hemperegtek vagy hevertek egymás mellett. Mormolva bizonygatták fétisszerűen erős lelki kötelékeiket. A nő minden éjszakával egyre lázasabbnak tűnt, egyre ércesedett a hangja, a férfi pedig megalázóan feladta magát neki, nem akart más, mint mohón feloldódni benne.

Nem akarok itt lenni - gondolta Bellis hevesen, újra meg újra. Az egyik este ezt hangosan is kimondta, Carrianne-nek, bár tudta, hogy a barátnője nem fog egyetérteni vele.

- Nem akarok itt lenni. - Bellis a bort lögybölgette a poharában. - Először a rémálmok, utána meg az alvajárás kórsága. Egyszer már átéltem. Ráadásul semmi jó nem vár ránk az út végén sem. Mert mi történhet, ha megérkezünk? Vagy meghalunk... vagy a Szeretők a világ... legszörnyűbb, igazán rettenetes hatalmának birtokosai lesznek. Tényleg hajlandó lennél megbízni bennük, Carrianne? - csattant fel részegen. - Az összevagdosott arcú pöcsben meg a pszichopata nőjében? Hagynád, hogy ekkora erőt birtokoljanak? Én nem akarok itt lenni.

- Tudom, Bellis. - Carrianne megfontoltan keresgélte a szavakat. - De én látni szeretném, mi van ideát. Szerintem bámulatos ez az egész, érted? Akár megszerzik a Szeretők, amit akarnak... bármi is legyen az..., akár nem. És nem, nem bízom bennük. Avarparti vagyok, emlékszel? Viszont mondok neked valamit... Mióta Hedrigall meglépett, szerintem sokan kezdenek egyetérteni veled.

Bellist váratlanul érték ezek a szavak. Szótlanul biccentett, és tósztra emelte a poharát. Carrianne gunyorosan viszonozta a gesztust.

Igaza van - gondolta Bellis hirtelen. - Az istenek verjék meg, kurvára igaza van. Valami változik.

Az avank lassulni kezdett.

Talán tíz nappal azután, hogy Armada a Rejtett-óceánra ért, ez a városlakóknak is feltűnt.

Kezdetben csak Fattyú Johnnak, a hal-és a homárembereknek, meg Tanner Sacknek és a többi úszni tudó felszíninek. Egyre könnyebben tudták tartani az iramot a várossal. A pár órás merülés végén, amit Armada kagylókkal borított hasa alatt töltöttek, kevésbé fájtak az izmaik, mint várták. Már nem haladtak olyan gyorsan.

Nem kellett hozzá sok idő, hogy erre a levegőn élő polgárok is rájöjjenek. Szárazföldi támpontok nélkül a rejtélyes vizeken nem volt könnyű megbecsülni a megtett távolságot. De azért akadtak rá módszerek.

Valami történt a több mérföld hosszú teremtménnyel a mélyben. Valami megváltozott. Az avank egyre lassult.

Először mindenki abban bízott, hogy a változás csak ideiglenes, és az avank hamarosan ismét növeli a sebességét. De teltek-múltak a napok, és a szörnyeteg még jobban lelassult.

Johannes diadalittasan nyugtázta, hogy ismét visszakerült a felsőbb hatalmak kegyeibe. A Szeretők újból összehívták régi csapatát, hátha ki tudják deríteni, mi történhetett.

Miután Johannes visszakerült a belső körbe, továbbra is rendszeresen beszámolt Bellisnek a munkájáról. Ez meglepte a nőt.

- Valószínűleg nincs olyan városlakó, akinek ne tűnt volna fel - magyarázta Johannes az egyik este, kimerülten és értetlenül. - A Szeretők azt várják tőlünk, hogy oldjuk meg a problémát. - A fejét ingatta. - Még Aum sem érti a dolgot. A sziklanektárral továbbra is uralom alatt tartjuk az avankot, ami továbbra is halad... csak egyre lassabban.

- Esetleg valami a Rejtett-óceánban? - vetette fel Bellis.

Johannes az ajkába harapott.

- Nem sok tetejét látom - mondta. - Mi lehet az ezen a világon, ami képes elbánni egy avankkal?

- Biztosan megbetegedett - jegyezte meg Carrianne, és Johannes bólintott.

- Szerintem is - mondta egyetértően. - Krüach állítja, hogy bármi is legyen a baj, meg tudjuk gyógyítani. Én viszont nem vagyok biztos abban, vajon rendelkezünk-e elegendő ismerettel hozzá.

A Rejtett-óceán felett hirtelen perzselően forróvá vált a levegő. A városban termesztett növények fonnyadni kezdtek.

Az összes sodrás begubózott, és a normális élet hiteltelen álcája, amit Armada az utóbbi időben magára erőltetett, foszladozni kezdett. Alig akadt tennivaló. A városlakó kalózok vártak, mozdulatlanul hevertek otthonaikban, és ki sem merészkedtek a pusztító ég alá. A várost kiszívta és fátyolos derengésbe burkolta a hőség. Szinte élettelenül lebegett a hullámokon, mint egy gazdátlan mentőcsónak.

Nyomdokvize napról napra gyengült. Az avank lassult.

Terjedni kezdett a felszín alatt izzó pánik. Gyűléseket hívtak össze - most először nem a sodrások urai, hanem maguktól szerveződő csoportosulások. Kezdetben ugyan majdnem kizárólag Eburaház és Avarpart lakói jelentek meg ezeken az alkalmakon, de a Jhourból, Könyvbolyból és Tarvízből érkező kisebb csoportok is egyre gyarapodtak. Izgatottan vitatták meg a történteket, maguktól keresték a válaszokat, ha már az uralkodók hallgattak.

Mindenkit ugyanaz a rémálomszerű lehetőség foglalkoztatott: Armada hajtóerejétől megfosztva a Rejtett-óceán sivár hullámain sodródik. Vagy örökre helyhez köti őket a mozdulatlan avank, mint egy felfoghatatlanul súlyos horgony.

A város sebessége változatlanul csökkent.

(Jóval később Bellis rájött, hogy a nap, amikor az avank állapota mindenki számára döbbenetesen világossá vált, és olyan sokan meghaltak, a crobuzoni naptár szerint langyuár elseje volt - halnap. A felismeréstől köhögőroham fogta el, ami nagyon távolról akár nevetésre is hasonlíthatott.)

Késő reggel volt, amikor az első szennyezett foltok megjelentek a vízen.

Akik először megpillantották, a félig értelmes nád-lények újabb csoportjainak vélték őket, de hamarosan nyilvánvalóvá vált, hogy valami másról lesz szó. Ezek a foltok könnyebbnek tűntek - színes, szétfolyó pacák voltak, cseppfolyósodó peremmel.

A szennyeződés több mérfölddel a város előtt jelent meg. Amint egyre közelebb értek hozzá, elterjedt a híre, és jelentős tömeg gyűlt össze Shaddler Szoborkertjében, Armada elején, hogy megnézzék, mi közelít.

Nagy tömegű, viszkózus folyadéknak tűnt, sűrű volt, akár az iszap. A hullámokat csúnya fodrozódássá tompította, amelyek erőtlenül vergődtek a közepe felé, amíg teljesen el nem tűntek.

Betegesen sárgásfehér színe volt, mint a barlang mélyén élő gilisztáknak.

Bellis nagyot nyelt, és érezte, hogy a gyomra megvonaglik az idegességtől. Aztán megfordult a szél, és hirtelen rájött, szó sincs idegességről. A bűz volt az.

A szag sűrű hullámban hömpölygött. Sokan elfehéredő arccal adták ki gyomruk tartalmát. Bellis és Carrianne megtántorodott, sápadtan meredtek egymásra, de még az öklendező tömeg közepén is sikerült legyűrniük a rosszullét görcsét. A fehér massza menthetetlenül rothadó sebtől bűzlött, a levegőtől elzárt hús bomlásának szaga volt ez.

- Szátyár irgalmazz! - nyögött föl Bellis. A magasban Armada dögevői keringtek, és izgatottan, mint valami élő felhő, a dögletes szagú anyag felé csaptak, hogy a következő pillanatban messzire meneküljenek. Ez még rajtuk is kifogott.

A város elérte a bűzös anyag szélét - és még több akadt belőle előttük, a vizet széles foltokban takarta a gennyszerű massza.

A tömeg nagy része futva elindult hazafelé füstölőket gyújtani. Bellis és Carrianne maradt, mert megpillantották Johannest és kollégáit a park szélén. A tarvízi kutatók parfümmel átitatott rongyokat szorítottak az arcuk elé, és a korlát felett egy kötélre erősített vödröt merítettek az anyagba. Felhúzták, és munkához láttak.

Majd hátra is hőköltek rögtön.

Amikor Johannes meglátta Belliséket, rögtön odaszaladt hozzájuk. Letépte az arcáról a kendőt. Falfehér volt, remegett, és a bőrén nyirkosán kiütött a verejték.

- Genny - mondta, és reszketeg ujjal a tengerre bökött. - Gennyréteg van a vízen.

Negyvenharmadik fejezet

Az avank beteg.

A gondolkodásra képtelen lény a sziklanektárt pumpáló gépek parancsára próbálja ugyan folytatni az útját, de egyre lassul. Mi lehet a baja? Megsebesült és vérzik? Lázas? Sebesre marta ez az idegen valóság? Az avank túl ostoba vagy túl engedelmes, hogy érezze vagy kimutassa a fájdalmat, ezért nem is gyógyulnak a sérülései. Gennyes csomókban lökik le magukról az elhalt részeket, ezek olajfoltokként lebegnek a felszínre, és amint enyhül a pusztító nyomás, szétterülnek, magukba zárják, megfojtják a halakat meg a növényeket, és ami végül nyirkosán szürcsölő hanggal szétfolyik a hullámokon, az már a betegség és a tengeri élővilág egyvelege.

Több mint kétezer mérföldnyire járnak a Rejtett-óceán közepén, és az avank beteg.

Pár mérföldnyire a visszataszító gennyláptól az avank megállt.

Elkeseredetten növelték a sziklanektár-adagot, de nem érkezett válasz. Az avank mozdulatlanná dermedt.

Mérföldekkel a felszín alatt lebegett. Vagy nem tudott, vagy nem akart haladni.

És miután mindent megtettek, amit az avank őrei és orvosai szerint tenni lehetett, de továbbra sem történt semmi, miután minden hullámhosszon megpróbálták indulásra bírni a roppant teremtményt, és ezekre sem válaszolt, mindössze egyetlen megoldás maradt. A város nem lebeghetett sokáig mozdulatlanul.

Az avank beteg volt, és egyik tudós sem sejtette, miért. Ezért kellett közelebbről megvizsgálniuk.

*

Tarvíz batiszkáfja ormótlan ingaként lengett a Hoddling egyik teherdaruján, a Grand Easterly orrához tapadó gyárhajón. A tengeralattjáró tömpe gömb volt, felületét szegecsek és kiálló csövek törték meg, véletlenszerű kinövések a megerősített vason. A hajtómű toldalékként gömbölyödött a farán. A négy kerek ablakot és a khémyai lámpást tenyérnyi vastag üveg védte.

A mérnökök és a munkások sietősen ellenőrizték a mélytengeri kutatóhajót.

A Ctenophore batiszkáf legénysége a Hoddling fedélzetén gyülekezett. Kezeslábast húztak, és a magukkal hurcolt könyveket, tanulmányokat olvasgatták. Pilótájuk egy Chion nevű hegpáncélos nő volt, akinek arcát rituális vágások sebhelyei hálózták be, és ott volt velük Krüach Aum (Bellis a fejét csóválta, amikor meglátta egykori tanítványát, akinek izgatottan szűkült és tágult szívókás szája), a csoport élén pedig Johannes Tearfly állt, aki egyszerre tűnt izgatottnak, büszkének és rémültnek.

Johannesnek nem volt választása, mennie kellett - Krüach Aumot leszámítva senki sem értett jobban az avankhoz, mint ő. Most mindennél fontosabb volt, hogy a lény a lehető leghozzáértőbb bánásmódban részesüljön. Bellis tudta, hogy Johannes a Szeretők ellentmondást nem tűrő parancsa nélkül is ment volna.

- Lemerülünk - magyarázta Bellisnek korábban, és ugyanazzal az arckifejezéssel nézett rá, mint amit most, a Hoddling fedélzetén készülődve viselt. - Saját magunk nézünk körül odalent. Meg kell gyógyítanunk az avankot. - Halálra volt rémülve, de a lelkesedése felért a rettegésével.

Tudósként lenyűgözte a vállalkozás. Látszott rajta a félelem, de baljós előérzetei nem voltak. Bellisnek eszébe jutott, hogy egyszer elmesélte, miként szerzett örök sebhelyet, amikor felnyársalta egy sardula. A férfi időnként rettenetesen gyáván viselkedett, de gyávasága csak társasági helyzetekben jött elő. A kutatómunkával járó veszedelmek láttán meg sem rezzent. Most sem próbálta kihúzni magát az ijesztő feladat alól.

- Hát akkor... - mondta Bellis óvatosan. - Gondolom, pár óra és találkozunk. - Johannes olyan izgatott volt, hogy fel sem tűnt neki a nő kimértsége és hangjának óvatos semlegessége, ami ellenpontozta a szavait, és éppenséggel kihangsúlyozta a helyzet veszélyességét. Naivan bólintott, félszeg gesztussal megszorította Bellis vállát, és elindult.

Az előkészületek sokáig tartottak. A város tatrészén ezúttal kevesen bámészkodtak. Armadára ránehezedett a feszültség, ezért a legtöbben inkább otthon maradtak - nem mintha nem érdekelte volna őket az indulás, de egyszerűen elcsorgott belőlük minden energia.

Johannes a szájtátók maroknyi csoportja felé nézett, és intett. Aztán bemászott a Ctenophore kabinjába.

Belli megvárta, amíg a helyére csavarozzák a fedelet, és a batiszkáfot gyomorforgató billegéssel kiemelik a víz fölé. Erről eszébe jutott, hogy ő is így érkezett Salkrikaltor-Révbe. A Hoddling fedélzetén beindult egy hatalmas csörlő, és csévélni kezdte lefelé a gumírozott kábelt, ami a tengeralattjárót eresztette lefelé.

A jármű tompa loccsanással merült a Rejtett-óceán hullámaiba, és megállás nélkül süllyedt lefelé. Legalább három óra még, mire eléri az avankot. Bellis a nyomában fodrozódó gyűrűket nézte, amikor megérezte, hogy valaki áll mögötte. Megfordult. Uther Doul volt az.

Bellis összeszorította a száját, és várt. A férfi hűvösen tanulmányozta, és pár másodpercig ő sem szólt semmit.

- Látom, aggódik a barátja miatt - mondta. - A vészhelyzet ideje alatt a Grand Easterlyre nem léphet civil, de ha van kedve hozzá, megvárhatja itt, amíg visszatér.

Doul a Grand Easterly egyik apró hátsó szobájába vezette, ahol a kajütablak a Hoddlingra nézett. Itt szó nélkül magára hagyta, még az ajtót is becsukta maga mögött. Ez a szoba sokkal kényelmesebb és jobban bútorozott volt, mint Bellis saját lakása, ráadásul öt perccel később felbukkant egy tarvízi szolga, és kérés nélkül teát szolgált fel.

Bellis a teát kortyolgatva nézte a vizet. Bizalmatlan volt, és meglepte a helyzet. Nem értette, miért ilyen előzékeny vele Uther Doul.

*

A Ctenophore parányi, gömb alakú kabinjában kezdetben éppen csak annyira volt meleg, amennyit az egymáshoz préselődő három lélegző szervezet termelt. Kényelmetlenül szorongtak a szűkös térben, egymás kezét, lábát kerülgetve próbáltak kilesni a kicsi ablakokon.

A fény rohamosan gyengült, és Johannes ideges ámulattal bámulta az egyre szűkülő látóteret. Az egyik hatalmas lánc mellett ereszkedtek az avank felé, egymás után suhantak el mellettük a kagylókkal és több generációnyi moszattal borított, gigászi láncszemek. Halak bámultak a lámpájukba tehénszerű jámborsággal, spirálmenetben úszták körül a levegőt áramoltató csöveket, és messzire menekültek a batiszkáfból kipezsgő elhasznált légbuborékok elől.

Ahogy gyengült a fény, úgy tűnt egyre fenyegetőbbnek a lánc. A szemek fekete vastömbjei itt szinte függőlegesen álltak, és bizonyos szögből nézve rejtélyes és fenyegető mintákat rajzoltak ki, mintha az egymásba kapcsolódó láncszemek egy idegen nyelv hieroglifái lennének.

A terjes sötétség peremén a tenger tökéletesen nyugodtnak tűnt. Ide nem értek el a Rejtett-tenger áramlatai. A kutatók hallgattak. A kabin szinte teljesen besötétedett. Voltak ugyan khémyai lámpásaik, de ereszkedés közben nem szívesen merítették volna le ezeket - látniuk odalent kell majd. Így aztán csak ültek egymáshoz préselődve. Egyikük sem tapasztalt még ilyen feneketlen sötétséget.

Mindössze néhány elharapott sóhaj és halk koppanás hallatszott, amikor megmozgatták elmacskásodott tagjaikat, és vagy egymásnak, vagy a fémfalnak ütköztek. Sustorgott a sűrített levegő. A motor nem működött - a járművet a gravitáció vitte lefelé.

Johannes saját lélegzetvételének neszeit hallgatta, aztán a többiekét, és rájött, hogy öntudatlanul is összehangolták a levegővételt. Vagyis minden egyes korty levegő után csend lett, pillanatnyi szünet, amikor úgy tehetett, mintha egyedül lenne.

Régen elhagyták már azt a réteget, ahová még leértek a napsugarak. Most ők melegítették fel a környező tengert. A kazánokból a kabinba szivárgott a meleg, majd a jármű fémirháján túl ki a vízbe, ami mohón fel is falta.

Az idő nem élhette túl ezt a folyamatos, sötét meleget, a levegő monoton sustorgását, a bőr nyikorgását és a végtagok mozgolódását. Az idő megroppant és szétfolyt. A pillanatok nem kapcsolódtak egymásba, hanem holtan születtek és magukra maradtak. Kiestem az időből - gondolta Johannes.

Egy döbbenetes pillanatra úgy gyűlt fel benne a klausztrofóbia, mint a savanyú rosszullét a torokban, de nem mozdult, lehunyta a szemét (habár az így talált sötétség sem nyugtatta meg, mert pontosan ugyanolyan áthatolhatatlan volt, mint amit ki akart zárni), nagyokat nyelt, és végül leküzdötte az érzést. Kinyújtott keze az ablaknak ütközött, és meglepte, mennyire hideg az üvegre csapódott víz - a tenger hőmérséklete egy jégtömbével vetekedett.

Megszámlálhatatlanul sok perc múlva odakint egy pillanatra megtört a sötétség, és a kutatóknak egyszerre akadt el a lélegzete, amikor visszatért közéjük az idő. Egy élő lámpás haladt el mellettük, egy csápos teremtmény, amely perisztaltikus mozgással hajtotta előre a testét és derengő belsőségeibe csavarta magát, amíg ki nem lőtt mellőlük, és ki nem hunyt komor ragyogása.

Chion meggyújtotta a batiszkáf elejére szerelt lámpát. A foszforláng köpködve éledezett, majd fénykúpot fúrt a sötétbe. Olyan határozottan lehetett látni a szegélyét, mintha márványból lenne. A fénysugárban az égvilágon semmit sem láttak, mindössze kavargó szennyeződést, a lefelé mozgó járműből nézve felfelé lebegő, parányi részecskéket. Nem volt itt semmi látnivaló, sem a tengerfenék, sem az élet nyoma, semmi a világon. A döbbenetes semmi jobban lehangolta őket, mint a sötétség. Inkább fény nélkül ereszkedtek tovább.

A vaspáncél nyikorogni kezdett a nyomás alatt. Minden tizedik másodpercben újabb csattanás hallatszott, mintha a nyomás váratlanul, sávonként nőne.

Minél mélyebbre ereszkedtek, annál erősebbé váltak a falakat megremegtető kondulások, míg egyszer csak Johannes rájött, hogy ez nem csak a batiszkáf, nem csupán a fém rázkódik körülöttük, hanem a tenger is - az egész tenger, a minden oldalról nekik feszülő sok tonnányi víz - vibrál, görcsösen lüktetve visszhangozza a mélységből felszűrődő, mennydörgő dobbanásokat.

Az avank szívverését.

Amikor a Hoddlingon álló csörlőről letekeredett a több mérföldnyi kábel, a helyére csattant egy biztonsági szelep, és megakasztotta a jármű ereszkedését. A Ctenophore nagyot rándulva megállt az artériás dübörgés közepén. Az avank szíve szinte tapinthatónak tűnt a fémfal túloldalán.

Chion lámpást gyújtott. A három kutató verejtékes, szépiaszínű arccal nézett egymásra. Groteszk látványt nyújtottak, mintha fulladoznának az árnyékok között. Minden egyes szívdobbanás, ami megremegtette az egész batiszkáfot, félelemmel és ámulattal töltötte el őket. A szűk kabin tárcsái és fogantyúi között sötétség hullámzott.

Chion munkához látott a műszerfalon, lyukkártyákat lökött az analitikus gépezetbe. Egy rémisztő pillanatig semmi sem történt, aztán a gömb belereszketett a beinduló gépek dübörgésébe.

- Néhány száz méterre lehet alattunk - mondta Chion. - Lassan megyünk.

A kinti lámpa ismét életre kelt. A hideg fénysugár a végtelen tengeri éjszakába fúródott. Johannes a vizet nézte, a lebegő részecskéket, amik az avank szívverésének ütemére remegtek. Szájában megsűrűsödött a nyál, amikor eszébe jutott az a több millió tonna víz, ami csak arra várt, hogy összepréselje őket.

Valami felderengett alattuk, mint egy távoli fantom. Johannes megborzongott. Egy hatalmas, lapos rész felé tartottak, ahol enyhébbnek tűnt a sötétség, mintha felhasadozott, tarka mező vált volna láthatóvá. Először teljesen áttetszőnek tűnt, de aztán egyre jobban megszilárdult, amikor véletlenszerű, cakkozott körvonalait befogta a foszforláng sugara. Nyálkás és sziklás talaj nyújtózott minden irányba, tele mélytengeri moszattelepekkel. És nem ez volt az egyetlen létforma idelent: Johannes vak, angolnaszerű hárpiahalakat és zömök csillagférgeket látott elsuhanni; vaskos, sápadt trilobiták lebegtek a vízben.

- Rossz helyen járunk - mondta Chion rekedten. - Ez már az óceán feneke. - De szinte be sem fejezhette a mondatot, amikor hangja elakadt és reszketeg suttogássá halkult. Rájött a tévedésére. Johannes ámulattal vegyes diadallal biccentett, mint egy hívő, aki istene színe elé került.

Az avank szíve ismét dobbant egyet, és hatalmas repedés cikázott végig a lenti tájon, ami hirtelen átalakította azt, megemelte vagy fél méterrel, és por-meg iszapszemcséket küldött kavarogva a vízbe. Vastag hegygerinc emelkedett a hepehupás síkságon, ameddig csak a Ctenophore lámpafénye elért, és két vagy három ágra szakadva futott végig a fennsíkon.

Egy ér volt az.

Vér töltötte meg, lüktetve száguldott végig rajta, és nyomta kifelé. Aztán lassan ismét elkezdett visszasüllyedni.

A tengeralattjárót tökéletesen célozták be. Pontosan az avank háta fölött voltak.

Még a teljesen érzelemmentes Krüach Aum is elképedtelek tűnt. A kutatók közelebb húzódtak egymáshoz, és motyogva nyugtatták egymást.

A lenti táj egyetlen hatalmas szörnyetegből állt.

A Ctenophore lassan lebegett az avanktól tíz méterre, a két ér alkotta völgy fölött. Johannes szemét erőltetve bámult a sűrű vízbe. Lenyűgözték a teremtmény színei. Beteges sápadtságra számított, de a lény foltos bőrére több száz különböző árnyalat festett barázdákat vagy csavarodott ujjnyomszerűen jellegzetes mintákba: pettyes szürkék, vörösek, okkersárgák.

A bőrt helyenként szikláknak vagy szarvaknak tűnő kitüremkedések törték meg - a bajuszra emlékeztető valamik megkövesedett fatörzsekként emelkedtek a Ctenophore körül. Chion óvatosan közéjük kormányozta a tengeralattjárót.

Testnyílások fölött haladtak el. Az avank húsában redős egyenetlenségek nyíltak, amelyek hirtelen és véletlenszerűen összehúzódtak, tátongó vermeket tártak fel, vagy a belsőségekbe vezető, sima peremű, lüktető csatornákat.

A Ctenophore porszemként sodródott a bőr felett.

- Mi a jó isteneket csinálunk mi itt? - suttogta Johannes. Krüach Aum gyors mozdulatokkal vázlatokat rajzolt és jegyzetelt. Johannes szótlanul nézte, mit segített áthívni ebbe a világba.

- Már csak néhány órára elegendő a fény - mondta Chion idegesen.

A Ctenophore feljebb emelkedett, kikerült egy kis ligetnyi toronyméretű szőrszálat, aztán két kitüremkedés közé ereszkedett, ami kopoltyúk, sebek vagy akár uszonyok vége is lehetett. A szerves táj emelkedett és remegetett a szubkután izommozgástól. Körvonalai lassan megváltoztak, a fennsíkból lejtő lett.

- Elértük az oldalát - mondta Johannes.

Az irha minden átmenet nélkül függőleges meredélyként szakadt a mélybe. Johannes szájából önkéntelenül is reszketve szaladt ki a levegő, amikor egyszer csak eltűnt alóluk az avank, és a Ctenophore az oldala mellett sodródott. A fény rétegekbe gyűlt vájatokon és parazita létformákon kúszott végig. Élő sziklafal magasodott mellettük.

A lény szerves geográfiája mellett nagyon parányinak érezték magukat.

Ráncok tünedeztek fel, tektonikus lemezek szélére emlékeztető gyűrődések. Az avank bőre lapszerű redőkben hajlott vissza magába, talán tompor, talán úszóhártyás láb, talán farok lett belőle.

- Azt hiszem... - mondta Johannes, és kimutatott az ablakon. - Egy végtaghoz értünk.

A víz megremegett, majd ismét elcsitult, megremegett, elcsitult. A bőrt tarkító redők egyre sűrűbbek lettek. Itt minden egyes szívdobbanásra hatalmas erek bonyolult hálózata derengett elő, mint repedések a törött üveglapon, a megfeszülő izmok hegyláncokra emlékeztettek. Rákok iszkoltak vissza a fény elől a bőr alatti üregekbe.

A vizet foltokban szennyeződések tarkították. A lámpafény sűrű, tintaszerű felhőre vetült.

- Mi ez? - suttogta Johannes. Krüach Aum egyetlen szót írt le neki.

Vér.

Ismét megdobbant az avank szíve, és a tengert elöntötte a sötét folyadék. Gyorsan eltűnt, szétfolyt a különböző irányokba. A fénysugár átfurakodott a csápként tekergőző vércsíkokon, és megcsillant valamin. Mesterséges, tömör felületen.

A kutatóknak elakadt a lélegzete. Az ott Armada hámjának roppant vastömbje volt. A nyomásba belepusztult tapadókagylók mellett a mélységben honos létformák éltek. Az egyik fémsatu volt az, ami itt szorult az avank testére.

- Istenek.. - suttogta Chion. - Talán miattunk van. Mi van, ha a hám okozza az egészet? Ha véresre dörzsölte a testét?

A Ctenophore lebegő vérfoltok között imbolygott visszafelé, az avank hátának irányába. A bőrét tarkító dombok mögül áradatként gyűlt fel a vér.

- Ott! - kiáltott fel Johannes hirtelen.

Hat méterrel alattuk az avank bőre nyersen váladékozott. A seb valóságos külszíni fejtésnek tűnt: tíz méter mély és roppant széles, cakkos peremű árok húzódott a sötétségbe. A belső falát roncsolt szövetek alkották, amit az olajszerű genny borított. Ebben a néhány pillanatban is újabb csomók váltak le róla és emelkedtek a magasba.

A hasadék legmélyén a foszforfény nedves, vörös húst világított meg.

- Szátyárra! - szisszent fel Johannes. - Nem csoda, hogy lelassult.

Krüach Aum vadul körmölt, majd a lámpás elé tartotta a lapot. Ez semmi - olvasta Johannes. - Mekkora egy avank? Többnek kell itt lennie.

- Nézzék! - mordult fel Chion. - A vágás peremének semmi köze a hámhoz. Nem a fémbilincsek okozták. - Szavait mély csend fogadta. - Valamit nem vettünk észre.

Leereszkedtek az árokba, az avank sebzett felhámja alá.

Mintha egy elveszett folyót próbáltak volna felderíteni: egészen a forrásig követték a sebet.

A V alakban feltépett hús élesen kanyarodott, de amúgy sem láttak volna sokat előre. Minden szívveréssel vérfelhő emelkedett körülöttük, és másodpercekre elvakította őket, amíg szét nem oszlott.

Alattuk és mellettük parányi lények motoztak, élősdiek falták a feltárt húst.

A tengeralattjáró lassan mozgott az élő szakadék sötétjében. A kis fémburokban mindenki ugyanarra gondolt, de nem mondta ki. Mi okozhatta ezt?

A hasadék ívét követve kanyarodni kezdtek. Sziklafalként magasodott fel előttük a megcsonkított bőr egy része. A Ctenophore lassan fordult.

- Mozdult valami, látták?

Chion arca hófehér volt.

- Ott! Ott! Látták? Látták?

Csend. Vérfelhő. Csend.

Johannes azt kereste, mit mutathatott Chion.

A szurdok szélesedik. Egy mély verem szélén lebegnek. Az alja vér és genny. Ez az avank igazi sebe.

Valami mozdul. Johannes is látja, és felkiált, a többiek visszhangozzák az üvöltését.

Valami mozog alattuk a vérben.

- Ó, édes istenek - suttogja Johannes, aztán elfúl a hangja, és gondolatban folytatja a monológot. Ó, istenek, ó, istenek... - Valami elkerülhetetlen, valami nagyon rossz történik éppen.

A Ctenophore megrázkódik, és újabb sikolyok harsannak odabent. Valami nekivágódik.

Johannes gondolatainak egy része zsibbadtan töpreng tovább. Meg kell találni és meg kell gyógyítani, meg kell találni az okot és meg kell gyógyítani, ki kell vágni a romlott részt és meg kell gyógyítani... - De minderre felhőként ereszkedik a félelem, és elfojtja a monológot, mert közben beérnek a verembe, a betegség fészkébe.

(Ezt a félelmet érzem, amióta elnyelt minket a víz.)

Alattuk különös hullámokban tolul fel a beteges vér. A tengeralattjáró ismét megrázkódik, mert valami nehéz és láthatatlan csattan neki. Chion sírós hangot hallat.

Johannes lassan fordítja a fejét, mintha ragacsosan összeállt volna körülötte az idő, és látja, hogy a hegpáncélos nő a kezelőkarokat markolja, lomhán és ügyetlenül, próbálja hátramenetbe tenni és kivinni innen őket, de valami ismét nekivágódik a batiszkáfnak, és a jármű bizonytalanul forogni kezd.

Johannes most veszi észre, hogy üvölt; tűnés tűnés tűnés!

Valami odakintről rácsap a Ctenophore ajtajára.

Johannes felkiált, és iszonyodva mered a lenti véres tájra.

A lámpa remegő fényében mintha fekete virágok hajtanának szirmot és nyúlnának a hideg, hamis napkorong felé vastag kacsokkal, izmos és erezett csápokkal, amelyek nem is kacsok, hanem karok, és azok ott lent nem virágok, hanem kezek és göcsörtös karmok, ragadozó mozdulattal kitárt kezek, aztán feltűnnek a mellkasok, a fejek, a törzsek, amint kivágódnak a ragacsos vérből, ahol eddig vadul rágtak és csorgatták mérgező nyálukat.

Mint a temető földjéből kiemelkedő kísértetek, testek szállnak feléjük, farkukkal oszlatják a vérpermetet, és hatalmas szemekkel merednek a betolakodókra. Johannes döbbent iszonyattal bámul ezekbe a szemekbe. A támadók arcára kiülő ösztönös vigyor gúnyolódik vele, az ujjainál is hosszabb agyarakról húscafatokat sodor le a víz.

A lények angolnaszerű kecsességgel úsznak a batiszkáf felé, ami újra meg újra megvonaglik a becsapódó testek súlya alatt, megbillen a nekifeszülő tenyerek nyomásától, és felfelé fordítja az ablakait. Odabent egymásra zuhan a három kutató, sikoltozva hevernek a haldokló lámpafényben, üvöltve merednek az ablakon kaparászó mancsokra.

Johannes érzi, hogy szélesre tágul a szája, mégsem hall semmit. A társaiba öklöz, akik szintén őt csépelik esztelen rettegésükben, de nem érez semmit.

A Ctenophore-ból csorog a fény, de rögtön fel is falja a mélység. Johannes az ablakoknak nyomakodó teremtményéket bámulja, és elvakult harag támad benne. Ezek itt a betegség - gondolja hisztérikusan, újra meg újra. - Ezek itt a betegség.

A betegség szoros gyűrűbe fogja a tengeralattjárót. Bezúzzák a foszforlámpát, amit azonnal kiolt a betóduló víz, és nem marad más fényforrás, csak a kabinban égő erőtlen lámpás.

Négy mérföldnyire a tenger alatt Johannes egy szempárba bámul. Egy töredékmásodperc erejéig kristálytisztán látja, milyennek tűnhet ő a kint lapuló lény számára. Az arca véres a hánykolódástól, éles ráncokat vés rá a lámpafény, és zsibbadt, döbbent grimasz ül rajta.

Az ablak megadja magát az ütlegek ereje alatt, és megjelennek rajta az első repedések. Johannes dermedten nézi, hogyan futnak szét és kapcsolódnak egymásba ezek a vékony kis csíkok, egészen addig, amíg teljesen be nem hálózták az üveget, és fel nem hangzik az a jellegzetes, recsegő hang. A tengeralattjáró megrázkódik. Johannes elkúszik a repedező ablaktól, mintha az a néhány centiméter megmenthetné az életét.

Miközben a Ctenophore bizonytalan imbolygással tölti utolsó pillanatait, miközben a vérmocskos lények serege és a tenger vize egyforma mohósággal várja, hogy mindjárt betörjön, egyszer csak elalszik a lámpa fénye, és a forróságban, a káoszban, a három hang kakofóniájában és az egymásnak csapódó testek vonaglásában Johannes tényleg teljesen egyedül van.

Negyvennegyedik fejezet

A Nap lenyugodott, de a víz még meleg volt. És nagyon nyugodt. A felszín alatt a homáremberek fénygömbjeinek konstellációja rajzolta ki Armada alsó régióit.

Tanner és Sékel a Hoddling meg a Dober, a bálnahajó közötti tizenöt méter széles csatornában úszott. Itt kényelmesen elszigetelték magukat a város zajaitól, a lármának mindössze a tajtéka jutott le ide, a fejük búbjáig.

- Nem megyünk túl közel - figyelmeztette Tanner a barátját. - Veszélyes lehet. Ezen az oldalon maradunk.

Sékel merülni akart néhány métert - amennyit mert -, hogy szemüvegben megnézze a batiszkáfig futó kábelt. Mindig lenyűgözte, amikor Tanner az avank láncairól mesélt, de ezek számára láthatatlanok voltak - még ha minden bátorságát összeszedve a város legmélyebb pontjáig merült, onnan sem látszott több belőlük halvány árnyékoknál. Sékel szerette volna közelről megnézni, milyen egy fentről a sötétségbe tartó fonál. Át akarta érezni az arányait.

- Nem hiszem, hogy látnád - intette Tanner, aki a fiú lelkes, de hatástalan kapálózását nézte. - De majd kiderül, milyen közel jutunk, rendben?

A tenger finoman ölelgette Tannert. Kinyújtózott és kiterjesztette plusz végtagjait. Aztán lebukott a rohamosan sötétedő vízbe, ahol körülölelte a fénygömbök hideg derengése.

Belélegzett egy kis vizet, majd egy pár méterrel Sékel alá merült, onnan figyelte, hogyan halad odafent. Egy pillanatra mintha valami megremegtette volna a víztömeget. Tanner érzékennyé vált a tenger apró rezdüléseire. Biztosan a kábel - gondolta -, még mindig eresztik lefelé a tengeralattjárót. Nem lehet más.

Száz méterre tőlük a Sorghum otromba, acélmerevítős lábai meredtek elő a vízből. A Nap a fúrótorony mögött bukott le, és a daruk meg a tartógerendák vonalai fekete öltéseket rajzoltak az égre.

- Nem megyünk túl közel - figyelmeztette Tanner ismét a fiút, de Sékel nem figyelt.

- Nézd! - kurjantotta, és mutatta is, mit, amitől elveszítette a lendületét, és süllyedni kezdett. Nevetve a felszínre bukott, és megint a Hoddling tatja felé intett. Ott jól látszott a pattanásig feszült, vastag kábel, ahogy eltűnt a vízben.

- Maradj távol, Sékel - intette Tanner. - Ennél nem megyünk közelebb.

A kábel tűként szúrt a tengerbe.

- Sékel! - szólt rá Tanner ellentmondást nem tűrő hangon. A fiú vizet köpködve megfordult. - Ennyi elég lesz. Derítsük ki, mit látunk odalent, amíg van elég fény.

A fiúhoz úszott, lemerült alá, megvárta, amíg az felhúzza a búvárszemüveget, nagy levegőt vesz, majd Tanner kezét szorítva lerúgja magát a felszín alá.

A város viharfelhőként terpeszkedett a fejük felett. Tanner fejben számolta az időt. Húsz másodpercet adott Sékelnek. Közben a Rejtett-óceán félhomályát fürkészte, még mindig a kábel felé fordulva.

Aztán elindult felfelé, és magával ragadta a fiút a levegőre. Sékel mosolygott.

- Tanner, ez kibaszottul zseniális volt! - kiáltotta köhögve, mert közben tengervizet nyelt. - Csináljuk még!

Tanner ezúttal mélyebbre vitte. Lassan peregtek a másodpercek, és Sékel teljesen nyugodt maradt.

Három méterre voltak a víz alatt, a Hoddling kérges fala mellett. Sékel a fentről leszivárgó fénybe mutatott. Nagyjából húsz méterre tőlük egy pillanatra láthatóvá vált a batiszkáf kábele.

Tanner bólintott, de a gyárhajó alatt összegyűlt sötétséget nézte. Hallott valamit.

Ideje felmenni - gondolta, és visszafordult Sékelhez. Megérintette a vállát, és a felszín felé mutatott. A fiú elvigyorodott, de olyan szélesen, hogy megcsillant a foga, és még egy kis levegő is kiszökkent a szájából.

Hirtelen felbolydult körülöttük a víz, és egy száguldó vízoszlop közepén találták magukat. Tanner látómezeje szélén felvillant, majd eltűnt valami kígyózó, nagyon fürge folt. Feltűnt és eltűnt, mint egy elcikázó hal pikkelye. Tanner döbbenten pislogott. Sékel még mindig őt nézte, kissé zavartan. Elfintorodott és kinyitotta a száját, mintha mondani akarna valamit, majd váratlan buborékfelhőben kiengedte az összes levegőjét.

Tanner megrándult a döbbenettől, és már nyújtotta is a kezét, amikor meglátta, hogy a Sékel szájából felszálló buborékok között valami sötét folt is lebeg. Egy pillanatra azt hitte, hányás, de vér volt.

Sékel továbbra is zavart arccal nézett rá, és süllyedni kezdett. Tanner megragadta, a kezével és a csápjaival egyaránt, aztán a felszín felé rúgta magát. Gondolatait fülsüketítő zaj nyomta el a fejében, és körülötte füstként szállt a vér, de nemcsak Sékel szájából, hanem a hátán tátongó hatalmas sebből.

Olyan távolinak tűnt a felszín.

Tanner fejében mindössze egyetlen szó maradt. Ne ne ne ne ne ne!

Hangtalanul üvöltötte is, ahogy tapadókorongos polipkarjai Sékel bőrére tapadtak, és görcsösen rángatták a levegő felé. Kivehetetlen árnyékok cikáztak Tanner körül, árnyékokból ki, árnyékokba be. Barrakudára emlékeztető, ragadozószerű, baljós alakok jelentek meg mellette és tűntek el egy pördüléssel. Olyan könnyed tengeri kecsességgel mozogtak, amitől Tanner lassúnak és otrombának érezte magát, miközben a fiúval menekült a levegőre. Betolakodóvá vált, akit rajtakaptak, és most szöknie kellett a tenger igazi lakói elől. Átalakított teste hirtelen rossz viccnek tűnt, és kiabálva, taposva küzdött terhével a váratlanul idegenné vált közegben.

Amikor kibukkant a felszínre, még mindig üvöltött. Sékel feje bukott ki előtte a vízből. Rángatózó szájából sós lé és vér csorgott. Halk hangokat hallatott.

- Segítség! - üvöltötte Tanner Sack. - Segítség! - De nem hallotta senki, ezért a Hoddling oldalára tapasztotta nevetséges szívókorongjait és próbált kimászni a tengerből.

- Segítség!

*

- Baj van! Valami baj van!

A Hoddling fedélzetén tevékenykedő munkások órák óta működtették a hatalmas gőzszivattyúkat, amelyek a levegőt pumpálták a Ctenophore belsejébe, és éppen most szándékoztak visszahúzni a járművet. Mindegyiküket elfogta már a zsibbadt fásultság. Semmit sem vettek észre, amíg a biztonsági kapcsot olajozó kaktusz nő kiabálni nem kezdett.

- Kurva nagybaj van! - üvöltötte, és a többieket annyira megriasztotta a hangjából kicsendülő pánik, hogy azonnal odarohantak hozzá.

Elhűlve bámulták a kábelt. A hatalmas kerék - amiről szinte teljesen leforgott az összes sodrony - vadul rázkódott. A csavarok, amik a fedélzethez rögzítették, majdnem kiugrottak a helyükről. A kábel sikítva feszült a fémtengelynek.

- Hozzátok fel őket! - kiáltotta valaki, és a legénység a roppant csörlőkhöz rohant. Csattanás hallatszott, amit az egymásnak csikorduló fémszerkezetek hangja követett. A dugattyúk bokszkesztyűkként vágódtak egymásnak, a gép fogaskerekei haraptak és fordulni próbáltak, de a kábel ellenállt. Feszes volt, mint egy felhúzott íj idege.

- Hozzátok már fel őket! - kiabálta valaki teljesen feleslegesen, és a következő pillanatban gyomorforgató reccsenéssel megdőlt a csörlő. A motorból füst és gőz dőlt, és gyerekes hangon nyüszített, amikor potyogni kezdtek belőle az alkatrészek. A zárópeckek és lendkerekek körvonalai elmosódtak, olyan gyorsan pörögtek, hogy homályos lidérceknek tűntek.

- Kiszabadult! - jelentette a kaktusz nő hisztérikus örömmel. - Felfelé tart!

A batiszkáfot azonban nem arra tervezték, hogy ilyen sebességgel térjen vissza a felszínre.

A csörlő kereke képtelen sebességre gyorsult, és káprázatos gyorsasággal tekerte vissza a kábelt. Az alkatrészek felől a felhevült fém szaga áradt, egyes részeik vörösen izzottak.

Három órába telt, mire a Ctenophore leért. A feltekercselt kábeltömeg vastagsága olyan ütemben nőtt, hogy szabad szemmel is látni lehetett. Tudták, hogy percek kérdése, és megérkezik a tengeralattjáró.

- Túl gyors! Húzódjatok el onnan!

Ahol a combnyi vastag kábel kibukkant a vízből, felforrt a víz. A kötél szikraeső kíséretében mély hasadékot vájt a Hoddling oldalába.

A mérnökök és a munkások egymást taposva próbáltak minél messzebb jutni a géptől, ami úgy rázta maradék rögzítőcsavarjait, mintha halálra rémisztette volna valami.

Tanner Sack felhúzta magát a Hoddling fedélzetére. Sékel rohamosan hűlő, vizes testét szorította.

- Segítség! - üvöltötte ismét, de még mindig nem hallotta meg senki.

(Avarpart szélén a Brukolak az Uroc korlátjának támaszkodott, és átható pillantással fürkészte a tengert. A vizet hullámok fodrozták, majd kibukkant egy kúp alakú, agyaras fej, ami egyet bólintott, majd ismét eltűnt. A Brukolak a nyájához fordult, akik mögötte várakoztak a fedélzeten.

- Itt az idő - mondta.)

A kábel vége vízoszlopot fröcskölve vágódott ki a tengerből, nagy ívben a vadul forgó csörlő fölé emelkedett, mint egy súlyos fémből készült hajókötél. A vége kirojtosodott - ott, ahol leszakadt róla a tengeralattjáró.

A Hoddling legénysége elszörnyedve bámulta.

A kábel rojtos vége világot megrengető zajjal csapódott a fedélzetnek. Széles sávban szilánkokra zúzta a deszkákat, és forgáccsá aprította a fémet. De a csörlő működött tovább, és a drót újra meg újra lecsapott, vadul korbácsolta a szerencsétlen hajót.

- Kapcsold ki! - ordította a műszakvezető, de a hangját elnyomta a groteszk korbácsolás lármája, és egyébként sem juthattak volna a gép közelébe. A motor tovább forgatta a hatalmas kereket, ami addig ostorozta a Hoddlingot, amíg a felhevült csörlő fel nem robbant.

Amikor ez megtörtént, és a robbanás olvadt törmelékkel szórta tele a fedélzetet, hirtelen döbbent csend és mozdulatlanság támadt. Aztán a Hoddling ismét vadul megrándult - ezúttal a belsejében lobbantak fel a lángok és hangzott fel a robbanások döreje.

Az egész városban felharsantak a szirénák.

Tarvíz és Jhour katonái a felfegyverzett kaktuszemberekkel együtt a Hoddling körüli bárkákra gyűltek. A gyárhajó izzó fénnyel ragyogott, és hatalmas dörrenések hallatszottak, ahogy a fedélzetén egyre terjedt a tűz. A legénység őrültek módjára menekült a lángok elől, a kötélhidakon át ki a városba. A Hoddling méretes hajó volt, ezért folyamatosan tódultak elő a mélyéből az emberek, akik a füstködön át menekültek kifelé a roncsok közül.

A lángok előtt kirajzolódott egy magányos alak, aki az egyik híd felé támolygott, kétrét görnyedve csöpögő, mozdulatlan terhe alatt. A férfi szája tátva volt, de nem lehetett hallani, mit kiabál.

- Mindannyian tudjátok, mi a feladat? - suttogta a Brukolak rekedten. - Akkor menjetek.

A falka emberi szem számára szinte követhetetlen sebességgel szóródott szét az Urocról.

Úgy rohantak, akár a majmok, könnyedén, fürgén ugrottak és szökelltek a tetőkön meg a kötelek között, egyetlen árva nesz nélkül. A tisztátalan hadsereg kisebb osztagokra vált szét.

- Sütkér és Eburaház nem fog segíteni, de akadályozni sem fog - közölte velük a Brukolak még korábban. - Dynich fiatal és ideges, ő majd kivárja, merről fúj a győztes szél. Shaddler az egyetlen sodrás, amivel komolyan számolnunk kell. De létezik egy gyors módszer, amivel könnyen kivonhatjuk őket a játszmából.

A vámpírok egyik kisebb csoportja Shaddler irányába tartott a maga rejtelmes útján, a Therianthropus, a Mélycsarnok és a tábornok udvara felé. A legnépesebb csapat azonban nagy szökellésekkel, lázasan rohant Tarvízbe.

Őket pedig élénk léptekkel maga a Brukolak követte, aki meg sem próbált elrejtőzni vagy rohanni.

Valami történt a Hoddlingon. A hajóról menekülő férfiak és nők levegőért kapkodva támolyogtak a környező bárkákon, és kiabálva figyelmeztették Armada lakóit.

Valami áttörte a hajó burkolatát, valahol a legmélyebb régiókban, és alagutat vájt a fémbe. Miközben a fedélzeten a Ctenophore elszabadult kábele végzett iszonyatos pusztítást, a fedélköz rejtett zugaiból lények másztak elő, és megtámadták a híd személyzetét, a kazánok és a gépházak dolgozóit, és szétszedték a hajót.

Senki sem volt képes pontosan leírni ezeket a lényeket - a kapkodó beszámolók borotvaéles, csattogó agyarakat és hatalmas, hullaszerű szemeket emlegettek.

A Grand Easterly fedélzete majdnem teljesen kiürült, csak nagy ritkán bukkant fel egy rohanó szolga vagy egy hivatalnok. A katonák a bejáratokhoz gyűltek, ahová a lentről induló hidak csatlakoztak - nem hagyhatták, hogy a kinti káosz átterjedjen a zászlóshajóra. A városlakók összeverődő tömege a lehető legközelebb nyomakodott a pusztuláshoz, tetőkön és erkélyeken, toronyházakon és a Hoddling körüli járműveken lökdöstek egymást. Hullámokban törtek előre. Aeroszkáfok kerülgették a lángokból felcsapó hőhullámokat.

Bellis a Grand Easterly hátsó szobájában ült. Mindenki megfeledkezett róla, és most iszonyodva nézte a szeme előtt kibontakozó válsághelyzetet.

Johannes meghalt - gondolta, és a felrobbant csörlő roncsait bámulta.

A férfi meghalt, és Bellis nem talált szavakat, amivel leírhatta volna a különös, tompa döbbenetet, amit érzett.

A Hoddling körül nyüzsgő halászhajókra nézett. Fedélzeteiket elborították a sebesültek, a halálra rémültek, akiket folyamatosan vonszoltak ki a lángok közül.

Az egyik hajón meglátta Uther Doult. A férfi parancsokat kiabált, alig mozdult el a helyéről, csak a szeme cikázott vadul mindenfelé.

A Hoddlingon dühöngő tűz lassan csillapodni kezdett, bár még senki nem látott neki az oltásnak.

Bellis megmarkolta az ablakpárkányt. A gyárhajó ablakai mögött árnyékok mozogtak. Biztos volt benne, hogy valami történik odabent.

Felfegyverzett kalózok érkeztek a város különböző pontjairól. Őrposztokat állítottak fel, a fegyvereiket ellenőrizték, vagy megindultak a Hoddlingra vezető átjárókon.

Valami kilőtt a gyárhajó kormos hídjáról: csóvaszerű erő kavarta fel a levegőt suhanás közben. A Hoddling mögött lebegő sóner faárbocát találta telibe.

Az árboc körül részecskék kavarodtak fel, aztán lassan átitatták a fát, és Bellis döbbenten felnyögött. Az árboc olvadni kezdett, mintha viaszból lenne, a hatalmas oszlop meggörbült, akár egy kígyó, anyaga köpködve csorgott lefelé, pattogó hanggal villant ki a valóságból, majd tért vissza, és a helyén felhólyagosodott a levegő - a tátongó lyukakon át valami végtelen űr sejlett fel. A pusztuló fa rétegei mérgező iszapként kúsztak végig a zsúfolt fedélzeten.

Uther Doul a kardja hegyével egy csapatnyi zúzóíjas kaktuszembert irányított a Hoddling ablakai felé, amikor kiáltozás harsant, de a másik irányból, ahova Bellis már nem látott el. A fedélzeten állók viszont megfordultak, és az arcokon egymás után tűnt fel a rettegés meg a meglepetés grimasza, mintha rejtélyes vírus terjedne odalent.

Valami közeledett a város felől, egyenesen az összeverődött kalózok felé, de Bellis nem látta, mi lehet az. A fegyveres csoportok szétszakadoztak, és néhányan az új veszélyforrás felé fordultak, de minden porcikájukból rémület sugárzott. Bellis kirontott a szobából és a fedélzet felé iramodott, ahonnan körülnézhet.

A Grand Easterlyn dühöngött a káosz. A hidakat még mindig ideges őrök vigyázták, akik nem tudták, mi a parancs, és elkeseredetten figyelték a Hoddlingra zúduló nyílvesszők és ágyúgolyók záporát. Rengeteg kalóz elhagyta a Grand Easterlyt, hogy csatlakozzanak bajtársaikhoz.

Bellis a hajóhíd mellett a fedélzet szélére rohant, és elbújt a felépítmény árnyékában. Most egy vonalban volt Armada tetőrengetegével. Próbált rájönni, mi történhet a városban.

A Hoddlingot - és azt, ami megszállta - komoly tűzerővel lőtték. A rejtőzködő ellenség újabb bizarr és gyilkos thaumaturgiai csapással válaszolt, mintha tűzijátékot rendeztek volna, és felmarták vele a környező hajók meg a rohamozó armadaiak testét. Azonban a közeli hajókon túl Bellis már azt is látta, hogy egy második, bizonytalanabb harcvonal is alakul a városban. Fegyelmezetlen, kaotikus összecsapások robbantak ki odaát, és rendszertelen fegyverropogás hangzott fel.

Az újonnan érkező támadók egyre közelebb húzódtak a Bellis alatt összezsúfolódott csónakokhoz, ahol a tarvízi katonaság többsége gyülekezett, hogy visszafoglalja a Hoddlingot. És Bellis hirtelen azt is látta, kik vezetik a támadás második hullámát. A tarvízieket Avarpart vámpyrjai zárták körül.

Bellis a szájára szorította a kezét, és zihálva, kétségbeesetten pislogott körbe. Nem is értette, mit lát - a bizalom vége lenne, vagy bosszú? A Brukolak lázadása?

A szeme nem bírta követni a vámpyrokat. Úgy mozogtak, mintha a rémálmokból érkeztek volna, összeverődtek, szétváltak, új formációt alkottak, mindezt pokoli sebességgel.

Irtóztató kecsességgel csaptak le a zárt helyekre, ahol egyszerre legfeljebb öt vagy hat fegyveres tudott egyszerre harcolni velük. Azokat ijesztő kegyetlenséggel intézték el - kőkemény körmök döftek a torkokba, ragadozófogak mélyedtek a húsba, a vérszomjasan morgó és nyáladzó vámpyrok álláról vér csorgott, aztán már ott sem voltak, az összecsukló testek mellől rugaszkodtak tovább, fel valamelyik beton lakótömbre, hídra, ágyútoronyra vagy romos házra. Sustorgó hang hallatszott, mint amikor gyíkok kúsznak a kövön, és már el is tűntek.

Bellis megbecsülni sem tudta, mennyien lehetnek. Akármerre nézett, mintha mindenhol harc dühöngött volna, de világosan csak a tarvízieket látta.

Uther Doni a vámpyrokra összpontosította a figyelmét. Bellis látta, amikor az útjába kerülőket szétlökdösve robogott visszafelé a Grand Easterlyre, hogy magaslati pozícióból tekintse át a csatát. Ott aztán sarkon fordult, parancsokat üvöltött és erősítéseket szalajtott a csatatér különböző gócpontjai felé. Majd futva megindult a Grand Easterly mellett lebegő vén haditrimarán hátsó része felé, ahol egymás hegyén-hátán álltak a téglaházak, és ahol a szárítóköteleken lógó mosott ruhák függönyén túl brutális közelharc dúlt.

Mindez alig ötven méter távolságra történt Bellistől, ezért Doult is tisztán látta. A férfi lecsúszott a meredek hídon, és már eközben bekapcsolta a Lehetőségek Kardját. A fegyver felszikrázott, és ezernyi kísértetpengévé virágzott ki. Bellis a tekintetével követte a férfit, amíg el nem nyelték a kiakasztott ruhák. A lepedőket meglebbentette a szél, elfojtott kiáltások harsantak mögülük.

A fehér lenvászon túloldalára vörös permet fröccsent.

A lepedő kétszer megrándult, mintha megsérült volna, majd átzuhant rajta egy tántorgó alak, aki a haláltusa görcsében belekapaszkodott az anyagba, még több vért fröcskölt rá, majd magával rántotta, mint egy rögtönzött szemfedőt. A feltáruló sikátorban Doul állt az ujjongó sebesültek gyűrűjében, akik a letakart vámpyrhoz rontottak, és megrugdalták a hulláját.

A diadal rövid életűnek bizonyult. A Hoddlingról thaumaturgikus energia sistergett elő, mint a felforrósodott zsír, és a következő pillanatban a férfiak és a nők körül görbülni, olvadni kezdett a fém és a fa. Uther Doul egy távolabbi pontra mutatott vértől csöpögő kardja hegyével, és a kimerült katonák futva menekültek a hajóról.

Nem ez a vámpyr volt az egyetlen avarparti áldozat. Bellis nem sokat látott a küzdelemből - látóterét macskaköves utcák, építkezések, daruk és zömök fákkal szegélyezett sétányok korlátozták, de mintha imitt-amott megpillantott volna egy-egy összecsukló vámpyrt. Félelmetesen erősek és fürgék voltak, mögöttük halmokban hevertek a vérző vagy halott testek, az átharapott torkú áldozatok, de rettenetes erőfölénnyel álltak szemben.

Kihasználták az épületeket és az árnyékokat, de nem kerülhették el a rengeteg lövedék és kardcsapás mindegyikét.

És a sebek ugyan számukra nem voltak olyan halálosak, mint egy átlagos embernek, de fájdalmat okoztak nekik és lelassították őket. Helyenként a rémült kalózok bandába verődve rontottak egy fürgén szökellő, vicsorgó alakra, és vagy lecsapták a fejét, vagy addig ütlegelték, amíg péppé nem zúzták csontjait és belsőségeit, ami ellen még a vámpyrok természetfölötti öngyógyító képessége is hatástalan volt.

Ha csak a vámpyrokkal kellett volna harcolni, legyűrhették volna őket, de túl sok tarvízi katona keveredett harcba a Hoddlingot megszálló, láthatatlan ellenséggel.

Alacsony merülésű, ágyúval és lángszóróval felszerelt kis csónakokat bocsátottak vízre. Ezek pillanatok alatt átszelték a kis öblöt - a gyárhajó felé tartottak, hogy körülvegyék, és a tenger felőli oldalról is tűz alatt tartsák.

A Hoddling körül azonban megelevenedett a víz.

A tengert bevilágította a lángok és a torkolattüzek fénye, ezért Bellis ki tudta venni az alig fél méter mélyen mozduló alakokat. Puffadt testek lebegtek, mint a rothadó hústömbök, rosszindulatú malacszemek villantak, és degenerált haluszonyok csaptak a felszínre. A szélesre tátott szájakból harminc centiméter hosszú, áttetsző agyarak álltak ki.

Sorban buktak elő a víz alól. Szátyár nevére, mik ezek? - gondolta Bellis kábán. - Hogyan képes a Brukolak irányítani őket? Mit tett? - A közeledő katonák lövedékzáport zúdítottak a lényekre, mire azok megint eltűntek.

Amikor azonban megérkeztek a csónakok, és a katonák célzásra emelt fegyverekkel a víz fölé hajoltak, valami történt, valami megrándult, és az emberek egy pillanat alatt a tengerben voltak, a döbbenettől mozdulatlan tagokkal, majd néhány loccsanás és felvillanó fog, és már le is rántották őket.

Armada darabokra tépte saját magát. Avarpart és Tarvíz határán lángok lobbantak és lövések harsantak. Kizárólag emberekből álló csőcselék közeledett, és kurta összecsapásokba bocsátkoztak a tarvízi tengerészekkel. Ez már nem a város küzdelme volt a vámpyrokkal - amint elterjedt a lázadás híre, felbukkantak mindazok, akik ellenezték a Szeretők terveit, és beszálltak a csatába. Zagyvak döfték a töviseiket emberekbe, roppant kaktuszok rontottak egymásnak minden kecsesség nélkül.

A csatározások teljesen szervezetlenek voltak. A város lángolt. Az égen léghajók mozogtak suta pánikban. És a káosz fölött ott magasodott a Grand Easterly, sötét vastömbje továbbra is némán, üresen és elhagyatottan állt.

Bellisben lassan felderengett, hogy ez meglehetősen szokatlan. A lenti trimaránra nézett. A kötélhidat, ami a Grand Easterlyhez kapcsolta, elvágták, akárcsak a trimarán mögötti hajóét.

Óvatosan a falhoz lapult, araszolva megindult előre, és a legárnyékosabb beugróból kilesett a fedélzetre. Három homályos körvonalú alak mozgott odakint vámpyrfürgeséggel, és sorban vagdosták el a hajóhidak láncait és köteleit. Amint az egyik kötélvég odalent csattant, már mentek is tovább, és kezdték újra a következő helyen.

Bellisnek összeszorult a gyomra. A vámpyrok lassan, szó szerint elvágták a külvilágtól, és bezárták magukhoz egy hajóra. A nő a falhoz lapult, és nem bírt megmozdulni, mintha vékony jégréteg fagyott volna rá.

Egy vénséges halászhajó penészes eresze alatt Uther Doul pengéje egy férfi arcába szaladt. Elfordult a kettőbe hasított, sikoltozó roncstól, és az erőszak lármáját túlharsogva elüvöltötte magát.

- Hol van az a kibaszott Brukolak? - ordította. Ebben a pillanatban a tekintete megállapodott a Grand Easterlyn. A gőzös korlátjára nézett, az innen láthatatlan fedélzet és a több mérföldnyi folyosórendszer felé, ahol magukra hagyta a Szeretőket, akik vészmegbeszélést tartottak tudományos tanácsadóikkal, és váratlanul elkerekedett a szeme.

- Az istenek verjék meg! - kiáltott fel és futásnak eredt.

Bellis valami hangot hallott.

Nagyon közelről hallatszott, alig egy sarokra onnan, ahol dermedten ácsorgott, a felépítményre vezető ajtók felől. Visszatartotta a lélegzetvételét is, és érezte, hogy a félelem egészen megdermeszti a szívét.

- Értettétek? - kérdezte valaki. Rekedt, pattogós torokhangon beszélt. A Brukolak - Valahol ezen a részen lesz. Nem tudom pontosan, hol, de kétségkívül meg fogjátok találni.

Igen értettük. - Ez a második hang olyan iszonyú volt, hogy Bellis önkéntelenül lehunyta a szemét. Az elsuttogott szavak mintha szétnyíló nyálka alól szűrődtek volna elő. - Megtaláljuk - folytatta a hang - és visszavesszük mit elloptak tőlünk aztán távozunk és az avank szabadon mozog tovább.

- Nos, ez esetben nem tétlenkedhetek - mondta a Brukolak. - Még meg kell ölnöm két embert.

Léptek távolodtak. Bellis úgy döntött, végre kinyithatja a szemét, és amikor leheletnyit előrehajolt, még látta a Brukolakot, amint nyugodt, de fürge léptekkel a hatalmas felépítmény felé surran, ami alatt a Grand Easterly tanácstermei kaptak helyet.

Valahol a háta mögött ajtó nyílt, és szapora, vizes léptek taposták a küszöböt. A betolakodók behatoltak a hajóba.

Bellisre olyan átható erővel tört rá az ámult felismerés, hogy majdnem belekábult. A hirtelen rádöbbenésnek hála pontosan tudta, kik lehetnek ezek az idegenek, és azt is, hogy mit - és kit - keresnek.

Ilyen messzire eljutottak...? - gondolta. - Ilyen messzire? De nem voltak kétségei.

Visszatartotta a lélegzetét, nehogy elárulja kapkodó zihálása, és kinézett a sarkon. Nem látott senkit.

Kétségbeesetten próbálta kitalálni, mit tegyen. A lenti hajók felől sistergő zajok és rémült sikolyok harsantak. Amikor arrafelé pillantott, önkéntelenül is halk kiáltás szakadt fel belőle, amikor meglátta, mit művelt a támadók thaumaturgiája Armada lakóival. Nyöszörögve ingatta a fejét, elképesztette a rengeteg vér és az eltorzult tetemek látványa.

Újabb energiacsóva csapott fel a Hoddlingról, és Bellist minden átmenet nélkül emésztő harag öntötte el. Minden tagja remegett. A félelem nem múlt el, de ez az újonnan feltámadó düh erősebb volt.

És kizárólag Silas Fennec ellen irányult.

Te mocskos kurafi! - gondolta. - Ostoba, önző disznó! Nézd, mit tettél! Nézd, mit szabadítottál a városra! - A vérfürdőre meredt.

És véget kell vetnem ennek.

Hirtelen azt is tudta, hogyan.

Tudta, mi lehet az a lopott holmi, és azt is, merre találhatja meg.

A vámpyrok éppen a Grand Easterly utolsó hídjának kortól összetapadt kötélcsomóját fűrészelték, amikor a kardot szorongató alak átlendült az orrvéden. A látszhalottak meglepetten hátraléptek, és a fegyvereik után tapogatóztak.

Uther Doult talpa a fedélzeten dobbant. A legközelebb álló vámpyr, egy nő, előrántotta kovás pisztolyát, és vicsorogva fordult felé. Kiöltötte a nyelvét és kimeresztette az agyarait, akár egy kígyó. Doul enyhe megvetéssel egyszerűen lecsapta a fejét.

Két társa a deszkákon rángatózó tetemre meredt. Doul tétovázás nélkül sétált feléjük, mire megfordultak, és futásnak eredtek.

- Hol van a Brukolak? - üvöltötte utánuk Uther Doul.

Bellisből minden egyes csapással újabb kiáltás szakadt fel, de rendületlenül csépelte a kilincset és a zárat a gyertyatartóval. Végül sikerült betuszkolnia a fémet egy repedésbe, és teljes erővel nekifeszült, mintha emelő lenne, de az ajtó vastag volt, ráadásul remek iparosmunka, ezért több lármás percig eltartott, mire a zár engedett. Bellis diadalmas kiáltással nyugtázta, amint az ajtó szilánkokat szórva kivágódott.

Sorban nyitogatta végig Uther Doul szekrényeit, az ágya alá túrt, a padlódeszkákat rugdosta, hátha valahol megtalálja a szobrot. Sem a fegyvertartó állványon nem volt, sem a különös instrumentum körül, ami állítólag a Lidércfő Birodalomból származott. Percek teltek el gyötrelmes aggodalomban, mert Bellis tudta, hogy odakint minden pillanattal tovább folytatódik a mészárlás.

A szobrot teljesen váratlanul találta meg. Egy rongydarabba burkolva hevert egy henger alján, nyílvesszők és hajítódárdák között. Áhítatos félelemmel felnyalábolta a nehéz holmit, magához szorította, és így rohant végig a Grand Easterly üres folyosóin. Hirtelen azt is tudta, merre kell mennie, eszébe jutott, hol raboskodott valaha. Az öreg hajó megerősített szárnyát kereste. Pontosan úgy festhetett, mint aki egy csecsemőt cipel.

A Szeretők az egyik tanácsteremben vitatkoztak azzal a néhány tanácsadóval, akit össze tudtak hívni. Még egy óra sem telt el a harcok kirobbanása óta.

A Szerető a rémült tudósokkal kiabált, de hasztalanul üvöltötte az arcukba, hogy Tearfly és Aum meghalt, és valami éppen szétbomlasztja a városukat, és meg kell tudniuk, mi az, és harcolniuk kell ellene, amikor beszakadt a terem ajtaja.

A döbbent csendben minden tekintet a folyosó felé fordult, és megállapodott a Brukolakon.

A vámpyr zihálva állt az ajtóban. Szélesre tárt szájából kivillantak kegyetlen agyarai. Kígyónyelve megízlelte a levegőt, sárga szeme végigfutott az egybegyűlteken. Majd egyetlen széles kézmozdulattal befogta az összes jelenlévőt, leszámítva a Szeretőket.

- Távozzanak - mondta.

A menekülők alig pár másodperc alatt eltűntek, és a Szeretők egyedül maradtak a Brukolakkal.

Félelem nélkül, de óvatosan figyelték a kimért léptekkel közeledő vámpyrt.

- És ezzel vége - suttogta a Brukolak.

A Szeretők szó nélkül elhúzódtak egymástól, és rögtön két külön célpont lett belőlük. Egyikük sem szólt, de mindketten előhúzták a pisztolyukat. A Brukolak úgy helyezkedett, hogy ne juthassanak el mellette az ajtóhoz.

- Nem uralkodni akarok - mondta, és a hangjából most őszinte elkeseredés csendült ki. - De ennek most vége. Ez nem terv. Ez őrültség, a kurva életbe. Nem hagyom, hogy elpusztítsátok a várost. - Felsőajka felhúzódott. Ugrásra készen lekuporodott. A Szeretők tétován megemelték a fegyvereiket, habár tudták, hogy semmit sem érnek vele. Lopva egymásra néztek, majd gyorsan vissza a Brukolakra.

- Add meg magad.

Uther Doul hangja volt. A férfi az ajtóban állt, és kardja csontfehéren csillogott a kezében.

A Brukolak nem fordult meg. Tekintetét egy pillanatra sem vette le a Szeretőkről.

- Egy dolgot biztosan tudok rólad, Uther - mondta -, legalább egy dolgot. Armada az otthonod, szükséged van rá, és azzal is tisztában vagyok, hogy a hűségről komoly arccal előadott lózungok ellenére - a hangja egy pillanatra különös keménységgel csendült - a város az egyetlen, amit nem árulnál el soha. De tudod, hogy ők el fogják pusztítani.

Elhallgatott, mintha válaszra várt volna. Hiába.

- Add meg magad - ismételte Doul.

- Ha az a kibaszott Világseb egyáltalán létezik - suttogta a Brukolak, aki még mindig nem fordult meg -, és ha sikerült elvinniük odáig minket, és valami istenektől baszott csoda révén netán túléljük, akkor is elpusztítanak mindannyiunkat. Mi nem egy felderítő hadosztály vagyunk, a mi életünk nem egy elcseszett küldetés. Ez itt egy város, Uther. Élünk, veszünk, eladunk, lopunk, kereskedünk. Ez egy kikötő. Az életünk nem a kalandokról szól. - Most végre megfordult, és maró pillantással nézett Uther Doulra. - Te is tudod. Ezért jöttél ide, Uther, a rohadt életbe. Mert már gyűlölted a kalandokat.

- Próbáljunk meg racionálisan gondolkodni... Nincs szükségünk arra a kurva szörnyetegre, semmi értelme átkelnünk az egész világon, soha nem is volt. Nem az a lényeg, hogy egy seggfej évszázadokkal ezelőtt elkészíttette azokat a láncokat. A lényeg az, hogy üresen maradtak. És ha túl is éljük ezt az őrültséget, ameddig ahhoz a rohadt avankhoz vagyunk bilincselve, ezek ketten újabb és újabb elcseszett utakra fognak minket rángatni, amíg bele nem pusztulunk mind.

- Ez nem a mi logikánk, Doul, Armada nem így működik. Nem ezért jöttünk ide. Nem hagyom, hogy így legyen vége mindennek.

- Brukolak - mondta Doul. - Ezt nem te döntőd el.

A vámpyr szeme lassan elkerekedett, és mély ráncok jelentek meg az arcán.

- Az istenekre... Tudod, hogy igazam van, igaz, Uther? Látom rajtad, a kurva életbe. Akkor meg mit akarsz? - sziszegte. - Miben mesterkedsz?

- Holtpolgár - szólt Doul halkan. - Most megadod magadat.

- Úgy gondolod, Doul élőpolgár? - suttogta a Brukolak. Hangját rekedtre torzította az elfojtott harag. Kiálló fogai mellől nyálpatak csorgott. Olyan erővel szorította ökölbe a kezét, hogy megroppantak a csontjai. - Szóval úgy gondolod? Kiváló katona vagy, Doul élőpolgár. Láttalak harcolni, sőt harcoltam is melletted... De több mint háromszáz éves vagyok. Megölsz néhányat a nyájamból, és máris azt hiszed, szembeszállhatsz velem? Hullahegyeken át gázoltam idáig, még azelőtt, hogy megszülettél volna. Háborúval és tűzzel szereztem meg Avarpartot. Olyan dolgokat öltem, amiket élő ember sohasem látott.

- Én vagyok a Brukolak, és a kardod sem menthet meg. Azt hiszed, szembeszállhatsz velem?

A Grand Easterly teljesen kihalt volt. Bellis kihalt folyosókon szaladt végig, lépcsőkön robogott lefelé a börtön irányába, és hangosan visszhangoztak körülötte a léptei.

Még a börtön folyosóján sem maradt senki. Az összes tarvízi katonát elhívták a csatába. Ez volt az alku egyik fele - gondolta Bellis hirtelen -, ebben állapodtak meg. A Brukolak ezeket az üres folyosókat adta a betolakodóknak.

Fennec cellája előtt csak a két thaumaturg maradt, de őket megölték. A tetemekből még frissen szivárgott a vér. A férfi halála előtt megpróbálkozott egy hexszel, és az ujjaiból még mindig apró energiaívek csaptak elő statikusan sisteregve és köpködve, amíg még maradt valamennyi élet az idegeiben. A nő felnyitott hassal hevert mellette.

Bellis lépteit elnehezítette a félelem, ami hányingerként gyűlt fel benne. A vértócsát bámulva toporgott az ajtó előtt, már emelte a kezét, hogy kinyissa, de a rettegés megakadályozta benne. Vadul küzdött saját magával, és hirtelen fogalma sem volt, mihez kezdjen.

Csak hajítsd be - mondta egy belső hang -, hagyd itt az ajtó előtt, csak fuss el, menekülj - és ebben a pillanatban sikoly harsant a szobából, rettenetes, félelemmel teli, pánikszerű hang, és Bellis önkéntelenül is visszhangozta a kiáltást, aztán belökte az ajtót, és belépett.

- Itt van! - süvöltötte. Letépte a rongyot az ocsmány szoborról, és úgy emelte a magasba, mint egy áldozatot. - Hagyjátok abba, itt van, elég, vigyétek, vigyétek és tűnjetek el!

A szoba túlsó végében, a rácsok túloldalán Silas Fennec négykézláb kúszott hátrafelé, és sikítva próbált elbújni a sarokban. Nem is nézett Bellisre. Ebben a pózban egy kisgyerekre emlékeztetett, és rettegő értetlenséggel bámulta azt, ami végül csak eljött érte.

Bellis iszonyú lassan elfordította a fejét, mintha megsűrűsödött volna körülötte a levegő, és amikor követte Silas pillantását, görcsös hullámban tört rá a zsibbasztó félelem, mert meglátta a hínárnyokat.

Hárman voltak, őt bámulták.

Kiugró, hegyes állkapcsok, kitüremkedő agyarak, értelmetlen grimaszok, szuroksötét, meredt, kidülledő szemek. A karok és a mellkasok emberszerűek, vastag kötegekben duzzadoztak rajtuk az izmok és feszesen simult rájuk a bőr, szürkészöld és fekete, nyálkásan csillogó. Csípő alatt azonban a hínárnyok teste átalakult roppant angolnákká, a torzónál többszörösen hosszabb, lapos farokká szűkült.

A hínárnyok úsztak a levegőben. Meg-megránduló testük, vonagló farokrészük sodorta őket előre higanyszerűen folyékony mozgással. Kezük véletlenszerű mintákat rajzolt a levegőbe, mint amikor a búvárok egyensúlyoznak a víz alatt, úszóhártyás mancsuk ökölbe szorult és szétnyílt.

Egyetlen nesz sem hallatszott felőlük. A szörnyűséges pofák ellenére Bellist önkéntelenül is lenyűgözte nesztelen, folyamatos és már-már bágyadt mozgásuk. Fejük egy vonalban volt vele, mert az angolnafarkak folyamatosan a padló fölött tartották őket.

Az egyik kőből és csontból faragott nyakláncokat viselt. Az ékszereket embervér koszolta össze.

Istenek és Szátyár, nézzenek csak oda - gondolta Bellis kicsit őrült nyüszítéssel. - Hát nézzenek oda. Milyen kurva messzire eljöttetek...

A hínárnyok vártak.

- Tessék... - Bellis hangja elakadt a rettegéstől. Feléjük nyújtotta a szobrocskát, amit nagyon gondosan markolt, nehogy véletlenül kicsússzon vadul remegő kezéből. - Itt van, amit kerestek. Elhoztam nektek. Szóval most már elmehettek. Távozzatok.

A hínárnyok csak figyelték, szenvtelenül és némán, mint a mélységi halak. Csak a farkuk vége rezzent meg néha.

- Kérlek, vegyétek el - mondta Bellis. - Kérlek. Visszaadom, amit elloptak tőletek. Fogjátok, és... menjetek el innen. Vissza a Gengrisbe.

Hagyjatok végre békén minket! - fohászkodott némán. - Hagyjatok nyugton! - A szobor egyre nagyobb súllyal húzta kinyújtott kezét.

A nyakláncos hínárny váratlanul csapott egyet a farkával, és már ott is termett a nő mellett. Bellis egész testében megrándult, Silas Fennec pedig felüvöltött a ketrecben.

- Bellis, menekülj!

A hínárny kíváncsian féloldalra fordította a fejét, és a nőt tanulmányozta. A bőrére fröccsent vér megindult lefelé. Lusta ásítással eltátotta a száját.

Bellis ismét megrándult, és felkiáltott.

De a szörnyeteg torkából csak mély, reszelős köhögés hallatszott. Agyarairól vércseppek fröccsentek a nő kezében tartott szoborra. A lény megint felköhögött, aztán még egyszer és még egyszer, kimért ritmusban, ehh... ehh... ehh.

A hínárny nevetett.

Az emberi kacagás szörnyűséges, rossz paródiája volt ez. A lény pislogás nélkül bámulta Bellist, aki lassan leeresztette remegő kezét. A hínárny kavicsszerűen csikorgó zajjal összecsattintotta az agyarait, aztán megint eltátotta a száját, és az ajkai helyett a torkával kezdte formálni a szavakat.

- Szerinted ez? - sustorogta a hang árnyalatok vagy hangsúlyok nélkül. - Asszony azt hiszed ezt vitték el? Azt hiszed asszony ezért jöttünk át a világon?

- Mi a testvérek, együtt indulunk a hideg vizű tóból a pikkelytornyokból és a vermekből az algapalotákból a Gengrisből. Követjük a nyomot idáig kettő négy nyolc sok-sok ezer mérföldön át. Fáradtan éhesen nagyon haragosan. Sok-sok hónapig. Mi a testvérek ülünk és várunk a hely alatt ami a tiétek vadászunk aztán végül hírt szerzünk. Végig ezt az embert keressük. Tolvajembert rablót. Ezért?

A hínárny hintázni kezdett Bellis előtt, de le nem vette róla a szemét, és még mindig a szoborra mutatott.

- Ezért jöttünk gondolod? Ezért a kő dologért? A mágus uszonyáért? Hajlongunk szerinted kőből csinált istenek előtt? Hókusz-pókusz miatt?

A hínárny váratlan mozdulattal előrekapott, és Bellisnek elakadt a lélegzete. Úgy rántotta el a kezét, mintha a szobor tűzforróra hevült volna, és a kis alakot teremtmény kapta el, mielőtt a földre zuhant volna. Az arca elé emelte a faragott figurát, és megcirógatta a fejét.

- Esszencia az van benne de ezért ezért? - tátogta a torok. - Gyermekek vagyunk gondolod mi testvérek hogy világon menjünk át ezért?

A hínárny elnyújtott, túljátszott és lassú mozdulattal széles ívben meglendítette a kezét, és teátrálisan a levegőbe hajította a szobrot. Valószínűleg nagy sebességgel repült, Bellis mégis világosan látta minden pördülését, az összetekeredett farokrészt szorongató karokat, a visszataszító szájat, a szemében csillanó rideg jókedvet.

A szobor hangos csattanással vágódott a rácsnak, és darabokra tört.

Szilánkok szóródtak minden irányba. Hidegen fröcskölt valami olajos folyadék.

Bellis döbbenten meredt a szállingózó porszemcsékre. Érezte, hogy reszketeg, láthatatlan hullám csap végig rajta, majd eltűnik.

A padlón, a kőszilánkok és a nyúlós maradványok közepén egy darabka hús hevert. A mágus uszonya ráncos, megrohadt halfilére emlékeztetett.

A hínárnyok rá sem hederítettek. Kígyózó mozdulatokkal Silas Fennec felé nyomakodtak.

- Megtaláltuk azt amit ellopott tőlünk - suttogta az egyik. A következő pillanatban váratlanul és erőszakosan a levegőnek feszült, mintha ellenállásba ütközött volna, majd felemelte a kezét, és hínárcsomóként húzta szét a rácsot. A vasrudak kitartottak, majd lassan visszahajlottak a helyükre, de addigra a hínárny már átjutott a túloldalra.

A rém nagyon nyugodtan magasodott Silas Fennec előtt. A férfi szánalmasan vonaglott az árnyékában.

Bellis nézni sem bírta Fennec megaláztatását. Rettenetes volt ilyen csupaszon látni. Nem is hitte volna, hogy ez a férfi ennyire tud félni.

- Megtaláltuk amit elvitt - mormolta a hínárny, majd hátrahúzta tűhegyes végű ujjait, és lecsapott. Bellis lehunyta a szemét, de amikor sem üvöltést, sem fröccsenő hangot nem hallott, ismét felnézett. A rém Fennec holmijai között turkált, amik levedlett bőrdarabként hevertek a padlón, és egyszer csak előhúzta a jegyzetfüzetét.

Bellis jól emlékezett rá: vastag, fekete bőrkötéses napló volt, ami duzzadozott a külön becsúsztatott papírlapoktól. Telis-tele volt homályos értelmű eszmefuttatásokkal, heliotípiákkal és ügyetlen skiccekkel, jegyzetekkel, kérdésekkel és emlékeztetőkkel.

A hínárny lassan lapozgatta a füzetet. Időnként fogott egy lapot, és a rácsok felé tartotta. Bellis látta ugyan, mit mutat, de az egész nem mondott neki semmit.

- Medúzavermek. Fegyverfarmok. A kastély. Az anatómiánk. A második város névtára. És lám lám - mondta a lény halványan diadalittasnak tűnő hangon -, a partvonal térképei. Az óceán és a Hidegkarom-öböl közötti hegyek. Ahol az állásaink vannak. Ahol a hasadékok vannak ahol a szikla a leggyengébb. - Valami megmoccant Bellisben: az összefüggések első felderengő láncszemei.

- Elmondanád uraidnak hol lehet legjobban ásni tolvajember? - kérdezte a lény. Fennec a keze csonkját markolva próbált még messzebbre kúszni tőle.

Bellis ezt az oldalt is jól látta. És volt már szerencséje hozzá korábban is, még a Croom parkban, hónapokkal ezelőtt. Az elnagyolt vonalakból gépezetek sejlettek fel, piros nyilak jelölték az erővonalakat, a tintával satírozott sávok a sziklarétegeket. A Gengris rejtett kulcspozíciói a Hidegkarom-tengernél - a védelmi vonalak és a csapdák.

Bellisre jeges vízként zúdult a felismerés. Hirtelen eszébe jutottak a férfival folytatott beszélgetései, amikor először közel kerültek egymáshoz. Felderengett a sok történet, a rendkívüli kalandok. És arra is emlékezett már, mit mondott akkor Fennec.

Ha valaki eljut a Hidegkarom-tengerig, ha eléri a szigeteket és a távoli partot, ha képes átkelni a számolatlan mérföldön át húzódó gyilkos terepen, a Zúzott-orom bányavidékére és a Túlföldig, akkor ott kiéhezett kereskedőpartnereket és érintetlen természeti kincseket talál, és meg is csinálta a szerencséjét. De a legtöbben képtelenek megtenni ezt a rettenetes utat, és délről nem lehet eljutni odáig, hiszen a Hidegkarom-tenger déli régiójában a Gengris az úr, akik nem engednek áthaladni senkit.

De mi lenne, ha valaki mégis egyenesen délről érkezne? - gondolta Bellis. - Nem egy szerencsétlen, zötykölődő karavánnal, ami spóraként szórja szét menet közben az árut, a gépéket és az embereket a hegyeken és a pusztaságokon... Hanem hajóval. Mi lenne, ha valaki Új-Crobuzonból biztonságosan elhajózhatna a Gengris mellett, onnan pedig fel északnak?

- Édes istenek - mormolta, és a férfira meredt. - Egy csatorna. Ezek csatornát akarnak ásni.

Volt benne ráció, nem is kevés. Az édesvizű Hidegkarom-tenger és a Duzzadó-óceán sós rengetege közötti sziklasáv alig harminc, negyven mérföld széles lehetett, ráadásul majdnem mindenhol völgyek szabdalták keresztül-kasul. Bellis el tudta képzelni a munkálatokat. Lélegzetelállítóan merész terv, ez igaz, de milyen nyereséggel járna...

A hajók északi irányban hagyják el a Vas-öblöt, a Lubbock-szavanna és a Bezhek-előhegység barátságtalan partvonala mentén, majd a nyílt tenger felé fordulnak, hogy elkerüljék a Surochot elpusztító Torzió romjait és maradék sugárzását, aztán a szoroson át a Kalóz-szigetek és a szárazföld felé kanyarodnak. Ezután egy hét hajóút Új-Crobuzontól észak felé, és nyugatról felmagasodnak azok a kovakő hegygerincek, amelyek a Hidegkarom-tengert védik.

Viszont már nem jelentenek áthatolhatatlan akadályt.

Egy széles csatorna valamelyik folyóvölgy aljában. Magas hajók és gőzösök haladhatnának szépen lassan a kiugró sziklaperemek és az omladékos hegyoldalak között.

Zsilipek is lennének. Hatalmas zsilipkapuk darabolnák fel a csatornát, lépcsőzetesen emelnék az édesvízzel keveredett tengervizet, roppant fakapuk és gondosan megtervezett masinák vezetnék a hajókat óvatos léptekkel a Hidegkarom felé. Egyre magasabbra jutnának, és fokozatosan válnának le róluk a kagylók és a moszatok, ahogy egyre gyengül a víz sótartalma.

Amíg... meddig is?

Amíg ki nem jutnak.

Az előttük magasodó kőmonolitok szétválnak, és a csatorna az édesvizű tengerbe csorog.

Talán Fennec feljegyzései és kutatásai egy olyan utat térképeztek fel, ami északról kerülte meg a Gengrist. Talán lehetővé tehette volna, hogy Új-Crobuzon kereskedői, iparmágnásai és katonái egyszerűen semmibe vegyék a hínárnyokat, hadd gubbasszanak a haragtól remegve a déli kis csücsökben.

De biztosan nem csak erről volt szó. Fennec iratai túl sok fáradtságos munkával és titokban összegyűjtött részletet tartalmaztak a hínárnyok stratégiájáról, fegyvereiről és terveiről. Talán Új-Crobuzon tudta, hogy ha felbukkannak ezeken a vizeken, az háborúval jár majd, és Fennec minden információt összegyűjtött, amivel a gazdái győzhettek.

Új-Crobuzon előtt olyan helyek nyílnának meg, amelyek eddig misztikus mesék voltak, semmi több. Beindulna a kereskedelem, megépülnének a kolóniák, és onnan minden menne a maga útján. Bellisnek eszébe jutottak a történetek Nova Esperiumról, az ott rejlő hihetetlen vagyonról és brutalitásról.

Bárhogyan is alakuljon a helyzet, véget vetne a hínárnyok egyeduralmának a Hidegkarom-tengeren. Ha Új-Crobuzonnak sikerülne megásnia egy csatornát, azzal egy teljesen új piacot nyitna meg - és ha kirobbanna a háború, ezt a harcot csak ők nyerhetnék meg.

Bellis döbbenten ingatta a fejét. Egyáltalán nem valami romantikus és drámai kalandról volt itt szó. Fennec tolvajlása gondosan megtervezett akció volt, a költséghatékonyság és a kivitelezhetőség szempontjai alapján mérlegelt művelet, amit egy igazi szakértőre bíztak. És hirtelen a hínárnyok cselekedetei is értelmet nyertek. Nem bosszúálló mumusok voltak, mint a Sékelnek felolvasott történetekben. Nem egy mágikus erővel bíró szimbólumra vadásztak. Sokkal világosabb motivációk hajtották őket. A hatalmuk forrását védelmezték, az érdekeiket és a puszta létezésüket.

- A szobor csak egy csecsebecse, igaz? - kérdezte Bellis, és Fennec minden rettegése ellenére egy másodpercre mégis a szemébe nézett. - Egy kis jutalom neked. Új-Crobuzon nem ezért küldött oda, és a hínárnyok sem ezért jöttek utánad.

- Valójában egy megvalósíthatósági tanulmányt készítettél a városnak.

Fennec akár haza is küldhette volna az iratokat. Elrejthette volna az üzenetben, amit Bellisre bízott, viszont ez esetben megbízói soha nem indultak volna a megmentésére. Ezért inkább magánál tartotta kutatása összes eredményét, mert jól tudta, mennyit ér, és azt is, hogy ezekért a macskakaparásos lapokért Új-Crobuzon a világ túlsó felére is elküldi a flottáját.

Azonban nem sikerült kimenekíteniük - sem őt, sem a jegyzeteit. Nem épül csatorna - gondolta Bellis, és a hínárnyokat nézte. - Mostanában nem.

Fennec valamit zagyvált. Bellis egy pillanatra azt hitte, rohamot kapott, és csak összevissza hadar; de hirtelen rájött, hogy ez a hínárny nyelv felhígult, emberi változata. A férfi a falnak vetette a hátát, hogy erőt merítsen, és próbálta legyűrni a rettenetes pánikot.

A hínárnyok azonban már megszerezték, amit akartak, és Fennec semmit sem tudott felkínálni nekik.

Az előtte imbolygó alak felemelte a mancsát. Lassan és hangosan mondott valamit az anyanyelvén, és Silas Fennec felsikoltott.

Bellis körül megvonaglott a levegő. A közelében álló két hínárny megindult előre, és a hullámzó mozgásba az egész testük beleremegett, a válluktól a feszes hasukig, le a megnyúlt angolnafarok legvégéig. Mélytengeri kecsességgel csusszantak a rácsokig, és amikor vezetőjük mancsa brutális erejű szimbólumot rajzolt a levegőbe, a vasrudak előttük is felpuhultak.

Fennec egyre hangosabban üvöltött, amikor a három szörnyeteg körülvette.

Bellist rettenetes hányinger fogta el. Biztosra vette, hogy a férfit mindjárt a szeme láttára fogják lemészárolni, és önkéntelen, halk motyogással próbált tiltakozni. Elég már - gondolta.

A hínárnyok azonban megragadták Silast, aki hiába sikoltozott, hiába csapkodott feléjük, kecses és kegyetlen ujjaik finoman megragadták, először a férfit, majd egymást, és az egymásba gabalyodó tagok folyamatosan imbolygó háromszögébe kapcsolódva egyszer csak elkezdtek emelkedni.

A padló fölött lebegtek. Fennec sikolyai halkultak. Az ő lába sem ért már le. Nyirkos végtagok és angolnaszerű farkak gyűrűjében emelkedett felfelé.

A hínárny varázsló egyik kezével a jegyzetfüzetet szorította, a másikkal egy pillanatra elengedte a társait, és a legnagyobb kajütablak felé intett. Bellis messziről hallotta a nyakában lógó csontok kopogását.

Az ablak üvege mintha hirtelen vízzé változott volna, mintha kerek pocsolya lett volna, amibe kavicsot hajítottak, mert hullámok fodrozódtak végig a felszínén, majd megjelentek az első repedések. Bellis erőszakkal leküzdötte a dermedtségét, az undor és a rettegés zsibbasztó hullámát, és az ajtó felé szaladt. A lába megcsúszott egy vértócsában.

Még egyszer hallotta Fennec kiáltását, aztán nedvesen elfúló hang hallatszott, amint a varázsló hatalmas szája a férfi ajkára tapadt - durván összevagdosta az arcát, de közben levegőt lehelt a tüdejébe, abban a pillanatban, amikor a megbűvölt üveg berobbant, és a tenger betódult a szobába.

A börtönben másodpercek alatt több centiméter mélyen állt a víz. Bellis elgémberedett ujjakkal feszült a kilincsnek. Végül sikerült feltépnie az ajtót, és a küszöbről még visszafordult egy pillanatra. Szoknyája ázottan tapadt rá, a bokája mellett hidegen zubogott ki a folyosóra a víz.

A hínárnyok a betörő vízsugár kellős közepén lebegtek. Szorosan egymáshoz simuló csoportjukból előbukkant Fennec görcsösen kapkodó keze. Amint egyre magasabbra emelkedett a vízszint, a rémek döbbenetes sebességgel mozdultak meg, még jobban egymáshoz simultak, míg egyetlenen tökéletesen időzített, közös mozdulattal előrelökték magukat, ki a kajütablakon, és már kint is voltak, Fenneccel együtt, vitték magukkal, amit elloptak tőlük, az információkat és a titkokat, az óceán mélyére.

Mire Bellisnek sikerült lezárnia az ajtót és elszigetelnie a börtöncellát, a folyosón állt a víz. Vékonyka rétegben hullámzott ide-oda, remekül illusztrálva a Grand Easterly folyamatos mozgását.

Bellis a falnak vetette a hátát, és lecsúszott a földre. Loccsanó hanggal ült a vízbe, de nem érzett semmit a hidegéből. Egész testében rázta a remegés. Nem sírt, de amint szétáradt benne az adrenalin, állatias, károgó hang szakadt fel belőle, nem egyszer, hanem sokszor, és öklendezve hagyta, hogy a felgyülemlett rettegés elmúljon belőle.

Nagyon hosszú ideig ült ott.

Valahol kint az éjszakában, a tengermély hidegében és sötétjében egyre messzebbre hurcolták Silas Fennecet. Kihallgatás vagy felfoghatatlan büntetés várt rá. És élt.

Rettenetesen sokáig tartott, mire Bellis kijutott a Grand Easterly börtönblokkjából. Konokul vonszolta magát előre. Hosszú szoknyája ázottan tapadt a lábára. Kényszerítette magát, hogy ne gondoljon semmire. Életében nem volt még ilyen fáradt, sohasem fázott még ennyire.

Amikor végre kibukkant az éjszakába, a finoman imbolygó kötélzet és a roppant vasárbocok alá, enyhe meglepetéssel tudatosult benne, hogy minden ugyanolyan, mint volt, minden a helyén maradt.

Egyedül volt. Még hallani lehetett a kiabálás és a lövöldözés zaját, de nagyon messziről.

Bellis zihálva, ólmosan nehéz léptekkel az oldalvédhez sétált, és a korlátra hajtotta a fejét. Lehunyta a szemét. Amikor felnézett, rájött, hogy a Hoddlingot bámulja. Lassan fókuszba kerültek a kövér hajó körvonalai. Már nem lángolt.

Nem csaptak fel róla különös energianyalábok Nem nyüzsögtek rajta mélytengeri szörnyetegek. A fedélzeten férfiak és nők mozogtak, sietség nélkül, bár kimerülten és csüggedten.

Bellis a várost billegtető hullámokra nézett, és egy belső ösztön, ami az eltelt időszakban fejlődött ki benne észrevétlenül, azt súgta neki, hogy Armada ismét halad.

Nagyon lassan, semmivel sem gyorsabban, mint amikor a vontatóhajók tolták és húzták, de határozottan úszott. Az avank ismét mozgott.

A hínárnyok eltűntek.

(és Silas velük volt, és még élt)

Bellis a korlátot markolva vánszorgott előre a Grand Easterly hatalmas hajóorra felé. Az alacsony kabinsornál járt, amikor hangokat hallott elölről. Valakik voltak a hajón.

A korlát fölött Tarvíz, Avarpart, Jhour és Könyvboly felé nézett. A csatazaj egyre tompult. Megszűnt a vonuló tömegek lármája, és nem hallatszott fegyverropogás sem, csak elszórt kiáltozás és egy-egy magányos lövés.

A háború a vége felé közeledett. A lázadás befejeződött.

Azt nem tudta eldönteni, melyik oldal győzött. Mégis, amikor befordult az utolsó sarkon, és a szeme elé tárult a Grand Easterly előfedélzete, szikrányi meglepetést sem érzett.

A fedélzet szélén komor arcú férfiak és nők álltak, minden fajból, de egyformán véresen. A kezükben szorongatták a fegyvereiket.

Előttük hullahegyek hevertek. Szabályosan agyonverték, kibelezték vagy megégették őket, némelyeknek felnyitották a mellkasát. A többségüket lefejezték: a vérmocskos deszkákon fejek hevertek, eltátott szájú, agyaras, kígyónyelvű maradványok.

Vámpyrok. Több tucatnyian. Legyőzték, megölték, kivégezték őket. Amikor szövetségeseik hirtelen eltűntek, megfordult a hadiszerencse, és az Avarpartot támogató lázadó csoportok zavartan szétszéledtek. Azonnal ők maradtak kisebbségben. A nagy, közös lázadás és saját sodrásuk támogatása nélkül kudarcra ítélt vállalkozás volt ez. A tarvízi milícia pedig végül úrrá lett a rettegésén, és amint elmúlt a félelem, a vámpyrok már nem győzhettek.

Bellis fölött valami erőtlenül megmozdult. Felemelte a fejét, a Grand Easterly orrárbocára pillantott, és a döbbenettől elkerekedett a szeme. Ó... - gondolta egy pillanattal később. - Szóval ez lett a vége.

Ez volt az a pillanat, amikor az avarparti nyáj elveszítette a csatát. Ezután már nem győzhettek. Amikor a magasba került ez a hátborzongató függő, a vámpyrok előtt járó rémület gyengülő visszhangként foszlott szét.

Három méter magasban, egy keresztrúdra feszítve, kezén és bokáján vastag kötelekkel, szánalmasan vicsorogva, döglött állatként lógatott nyelvvel, saját vérével összekent fogakkal és ajkakkal... a Brukolak lógott.

Negyvenötödik fejezet

Mire felkelt a Nap, a Brukolak már összegyűjtött annyi erőt, hogy üvölteni tudjon.

A napfény kiszipolyozta. Lehunyta a szemét, és a fejét rázta, de hiába, nem tudott elbújni a fény elől. Bőre felhólyagosodott, mintha vegyszert öntöttek volna rá. Kripták mélyét idéző arcbőre kivörösödött, felpattogzott és begennyesedett.

A Brukolak ocsmány mozdulatokkal vergődött a magasban, akár egy partra vetett tengeri lény. Az ereje teljesen elhagyta, és csak halk, fájdalmas nyöszörgésre futotta tőle.

A Brukolak erős volt, ezért a napfény sem végezhetett vele egyhamar. Viszont teljesen megnyomorította, és mindenekelőtt iszonyatos fájdalmakat okozott neki. Két órával napfelkelte után már ahhoz is kába volt, hogy nyöszörögjön. Méreg és nyál csöpögött a szájából.

A napfény a lemészárolt nyáj bőrét is felmarta. Ahogy a napkorong egyre magasabbra emelkedett, úgy hólyagzottak fel és váltak alaktalanná az alatta heverő testek. Napnyugtakor pedig összesöpörték és a tengerbe szórták a maradványokat.

A sötétség gyógyírként simította végig a Brukolakot. A fájdalom villámgyorsan csitulni kezdett, és a vámpyr nagy nehezen kinyitotta felrepedezett, nyálkás szemét. Teste regenerálódni kezdett, de a napfény túlságosan komoly sérüléseket okozott, ezért legkorábban éjfélkor bírt először megszólalni.

Megtört krákogására senki sem figyelt. Nem látták el a sebeit és nem hoztak neki táplálékot. Végtagjait fájdalmas görcs feszítette. Egész éjjel kegyelemért vagy segítségért könyörgött, aztán fenyegetőzni próbált, de szavai végül elkínzott, állatias vonyítássá torzultak, amikor egyszer csak szivárogni kezdett keleten a fény.

Éppen csak elkezdett gyógyulni. Sebei még be sem forrtak, amikor megérintették az első fénysugarak, szadista ujjakként vájtak a hegekbe, és ezzel mozgásba lendült az új nap, mint egy könyörtelen gépezet.

Csendesen kezdetét vette a romeltakarítás. Munkások hatoltak be a Hoddling lehűlő belsejébe, felmérték a károkat, és próbálták megbecsülni, mi az, ami menthető.

A lángok egész szobákat és folyosókat formáltak át. Rengeteg holttest hevert mindenfelé, némelyek érintetlenül, egy részük megcsonkítva.

Tarvíz különböző pontjain és a szomszédos sodrások peremén üvegcserepek és golyónyomok árulkodtak az összecsapásokról, a város csatornáinak oldalfalát vérnyomok festették meg. A törmeléket összesöpörték, majd a gyárakba és a kohókba vitték beolvasztani vagy porrá törni.

Az utcákon Tarvízhez hű csapatok járőröztek. Sütkér és Eburaház mély csendbe burkolózott. Uralkodóik mit sem tudtak a lázadásról, csak dermedten figyelték az eseményeket, miközben óvatosan próbálták megbecsülni az esélyeket, vajon megindulhatnak-e a legyengült Tarvíz ellen. A vámpyrokat azonban leverték. Ezek az uralkodók most csendben lapítottak, és rettegtek a Szeretőktől. Mozdulni sem mertek.

Shaddler tábornoka meghalt, foglyul ejtették és megölték a pánikba esett vámpyrok, amikor hírét vették gazdájuk bukásának. Utána mind meghaltak, habár sok hegpáncélos áldozta ezért az életét. A Mélycsarnok falát elcsúfították a vörös foltok, ahová a hegesedő vér fröccsent.

Senki sem tudta pontosan, hány vámpyrból állt a Brukolak nyája, és azt sem lehetett megmondani, pontosan mennyit öltek meg. Néhányan minden bizonnyal túlélték az éjszakát. Valószínűleg rejtekhelyeikre húzódtak, és felöltötték a jellegtelen polgárok álcáját. Romok között és közösségi szállásokon bújtak meg. Láthatatlanul.

Mostantól nagyon óvatosan kell táplálkozniuk. Rákényszerülnek, hogy válogassanak, uralkodjanak magukon, és ha mégis lecsapnak, azt brutálisan tegyék - nem hagyhatták életben a prédát. Mert ha megtalálják őket - és a tarvíziek megesküdtek, hogy így lesz -, akkor halottak.

Már nem félt tőlük senki.

Eközben a legnagyobb áruló, a Brukolak, továbbra is a fémfeszületre szíjazva perzselődött a napon, és lassan belepusztult az éhségbe.

Az avank ismét agyatlanul és nehézkesen haladt előre. Azonban továbbra is lassan úszott, és a tempója is akadozott. Néha csak vonszolta a várost maga után, aztán felgyorsult egy kicsit, majd megint lelassult, de a korábbi sebességét nem érte el soha.

Teltek-múltak az órák meg a napok, és a navigátorok egyre biztosabbra vették, hogy az avank sebei - amelyek eredetéről csak az armadaiak nagyon szűk csoportja tudott - nem gyógyulnak. A lény továbbra is folyamatosan vért vesztett, és egyre gyengült.

Avarpart polgáraira nem várt büntetés. A Szeretők szűkszavúan kihirdették, hogy a sodrás lakói nem felelnek uralkodójuk bűnéért. Még azok is kegyelmet kaptak, akik részt vettek a lázadásban. Ezekben a zűrzavaros pillanatokban - közölték a Szeretők - senki sem tudhatta pontosan, mi történik, és most, miután vége a káosznak, inkább egységbe kell kovácsolni a várost, nem pedig bűnbakokat keresni.

Ennek ellenére Tarvíz osztagai a legnagyobb számban és a legfeltűnőbb fegyverzettel mégis Avarpart utcáin járőröztek. A sodrás lakói mogorván figyelték őket a kapualjakból, és a sebeiket takargatták, mert nem bíztak a Szeretők kegyelmében.

Mint a lázongás alatt felgyújtott épületek füstje, valami beterítette a várost azon az éjszakán, és ezt nem is fújta el a szél: a sokkoló bizonytalanság és a gyűlölködés érzése. És még azokra is hatott, akik keményen harcoltak a Brukolak ellen.

Vér, erőszak és félelem. Mintha szerves részét képezték volna a Szeretők grandiózus terveinek. A több száz évig tartó békeidők után kevesebb mint harminc nap alatt Armada kétszer is háborúba keveredett, és ebből egyszer saját magával. A Szeretők mohósága szétrombolta a város diplomáciájának bonyolult szövedékét, szétszaggatta a kapcsolatok és kötelezettségek hálóját, és darabokra tépte Armadát.

A Szeretők mindent a Világseb elvont hatalma utáni hajszának rendeltek alá. Ez viszont ellentmondott Armada kereskedelmi létfelfogásának, annak az elszántságnak, a vándorlás örök ösztönének, amit ősrégi elvek alapján követtek. Armada lakói kalózok voltak, és minél többet láttak a Szeretők tervéből, annál kevésbé tetszett nekik. A Szeretők nem rablásra vagy tisztességtelen kereskedelemre buzdították őket, még csak nem is a túlélésre játszottak. Itt valami teljesen más dologról volt szó.

Amikor Armada megerősödött, majd egyre nagyobb hatalomra tett szert, és egymás után hajthatta végre a hihetetlenebbnél hihetetlenebb tetteket, a Szeretők szónoklatokkal és fanatizmussal tüzelték fel polgáraikat.

Amikor megszerezték a Sorghumot, azzal Armada jelenkori történelmének legnagyobb hadisikerét hajtották végre, és mindenki tisztában volt azzal, hogy ez hasznos a városnak, mert üzemanyaggal látja el a hajókat. Amikor megidézték az avankot, a Szeretők az ősrégi láncokról beszéltek, Armada titkos történelmi küldetéséről, és arról, hogy onnantól kezdve gyorsabban hajózhatnak kikötőről kikötőre, és az egész világot bejárhatják a zsákmány nyomában.

Most azonban mindenről kiderült, hogy átverés. A cél mindig is ez a bizonytalan kimenetelű kaland volt. És ugyan még mindig több ezer városlakót hozott lázba a vállalkozás gondolata, legalább ugyanannyian akadtak, akiket már nem érdekelt az egész, és emellett folyamatosan nőtt azoknak a tábora, akik becsapva érezték magukat.

Most pedig, hogy az avank ennyire legyengült - és ezt mindenki érezte -, még a valódi cél, a Világseb felkutatása is semmivé válhatott. Ki tudja, mi történik, ha a lény még tovább lassul?

A Brukolak lázadása, a sok halál, és a bizalom elvesztése következtében Armada morálja mélyponton volt, és a helyzet csak romlott. A Tarvízhez hűséges őrjáratok érezték a növekvő ellenségességet, a bizonytalan haragot - még saját sodrásukban is.

Több száz armadai halt meg. Széttépték, megharapták, lebénították és kiszipolyozták őket a vámpyrok, vagy két tűz közé kerültek, agyonzúzták őket a leomló épületek, elégtek a lángokban, vagy halálra taposták őket. Az új-crobuzoniakkal vívott csatában jóval többen pusztultak el, de a mostani haláleset sokkal nagyobb traumát okoztak Ez polgárháború volt, itt egymást ölték a város lakói. Armadát megtörte és ledermesztette a tény súlya.

Voltak, akik villanásokra látták a hínárnyokat, és kikövetkeztették, hogy a Brukolak magától sohasem lett volna képes megállítani az avankot, és ő nem lehetett az, aki thaumaturgiával torzította a valóságot. Ennek ellenére Armadában alig maroknyi ember akadt, akik tudtak a megköttetett alkuról. Az emberek többsége bizonytalanul a vámpyrok furcsa mágiáját emlegette, és nem bolygatták tovább a kérdést.

A hínárnyok éppolyan hirtelen távoztak, mint ahogyan jöttek, és szinte senki sem szerzett tudomást a létezésükről. Felbukkanásukra soha nem találtak magyarázat, de egyébként is elhomályosította az egészet a polgárháború traumája.

Armada több száz polgára hevert holtan, akiket saját honfitársaik öltek meg.

Krüach Aum meghalt. Bellis nem gyászolta meg - zavarba hozta a tudós szociopata nyugalma és számítógépezetként működő elméje -, de mindig elfogta a szánalom, ha eszébe jutott a halála.

Aum megszökött egy börtönszigetről, amit a saját történelme zárt el a világtól. Innen Bas-Lag legkülönösebb városába került, ahol ugyanolyan könyörtelenül kihasználták, mint előtte, majd megölték, amikor gyógyítani próbálta a lényt, amit ő maga segített megidézni. Micsoda különös, hervasztó sors.

Johannes Tearfly meghalt. Bellist meglepte, hogy ez mennyire felkavarta, őszinte szomorúságot érzett, őszintén sajnálta, hogy a férfi meghalt. Akárhányszor eszébe jutott, elszorult a torka. Felfoghatatlan körülmények között kellett távoznia - rettenetes lehetett odalent, a sötét, a hideg, a rettegés, a klausztrofóbia, a tudat, hogy a világ legmélyén járnak. Bellisnek eszébe jutott, miképpen készülődött az ereszkedésre, nem volt benne más, csak izgalom és kíváncsiság. Figyelemreméltó egy gyáva embertől.

Sékel meghalt.

A hír teljesen összetörte.

A lázadás utáni napon, amikor már elég erőt érzett a lábában ahhoz, hogy járni tudjon, véletlenszerű útvonalon, zsibbadtan bóklászott a csataterek között.

Senki sem állította meg, miközben a háború nyomai és a tetemekből rakott kupacok mellett sétált. Cipője talpára vér tapadt.

A Hoddling roncsai mellett, egy halászhajó fából épült raktárának árnyékában, a macskaköves utcán megpillantotta Tanner Sacket. A férfi kétrét görnyedve ült a fal tövében. Mellette ott volt Angevine, az újraformált nő, könnyek mosták le az arcára tapadt koszt.

Bellis azonnal felfogta a látványt, de képtelen volt uralkodni magán. A szája elé kapta a kezét, és beleremegett Tanner Sack gyászába. És mint azt előre sejtette, a férfi ölében heverő kupac nem volt más, mint Sékel holtteste. Teljesen kivérezve. Tanner zsibbadtan meredt maga elé, mintha őt is meglepné saját állapota.

Bármerre sétált, mindenhol a fiú emlékei között járt. Bellis gyűlölte ezt az érzést. Gyűlölte a szomorúságot. A nyomorúságot, a döbbenetet, ami mindig elfogta, ha eszébe jutott, hogy meghalt. Bellis nagyon kedvelte a fiút.

De leginkább a bűntudatot utálta. Az pedig bőven fortyogott benne. Kihasználta a fiút. Nem rosszindulatból, természetesen, de akkor is kihasználta. Szavakba nem önthető módon, de az önutálattól tiszta fejjel tisztában volt azzal, hogy ha nem követ el bizonyos dolgokat, Sékel még most is élne. Ha nem vette volna el tőle azt a könyvet, ha nem használja fel... ha szó nélkül a tengerbe dobja azt a szart.

Aum meghalt, Johannes meghalt, Sékel meghalt.

(Silas Fennec élt.)

Bellis jóval később rábukkant Carrianne-re, aki szélütötten kóválygott a háza körüli utcákon. Barátnője egész éjjel bezárt ajtók mögött rejtőzött, és amikor reggel kimerészkedett, már nem létezett a sodrás, ahol addig élt.

Nem hitte el, hogy a Brukolak megpróbálta átvenni az uralmat Armada felett, és azt sem, hogy elfogták. Olyan zavart volt, mint egy kisgyerek, és semmit nem értett a körülötte zajló eseményekből.

Bellis nem mesélhette el neki, mit tett és mit látott a Grand Easterly gyomrában. Csak annyit mondott, hogy Sékel meghalt.

Együtt mentek el meghallgatni a Szeretők beszédét.

Két nap telt el a lázadás óta, és Tarvíz urai nyilvános tömeggyűlést hívtak össze a Grand Easterly fedélzetén. Carrianne először nem akart menni. Hallotta, mit tettek a Brukolakkal, és azt mondta, nem hajlandó így látni. Nem érdemelt ilyen büntetést. Bármit is tett, erősködött Carrianne, ez méltatlan sors volt.

Végül azért nem volt olyan nehéz meggyőzni. Carrianne-nek muszáj volt eljönnie, hallania kellett a Szeretőket. Azok ketten tudták, mi forog kockán, tudták, mi történik a városukban. És most megpróbálták visszaszerezni fölötte a hatalmat.

A fedélzet zsúfolásig megtelt: sebesült férfiak és nők szorongtak egymás mellett, és minden arc komor volt, nyúzott, mosolytalan és várakozó.

A fejük felett, a napfényben erőtlen hangon nyüszített és motyogott a Brukolak. Bőrét foltosra égette a fény, és olyan állaga lett, mint egy elkoszolódott térképnek.

Amikor Carrianne meglátta, boldogtalanul és viszolyogva felkiáltott, elkapta a tekintetét, és közölte Belisszel, hogy ő most távozik. De egy perc sem telt bele, és már lopott pillantásokat vetett a Brukolak felé. Nem bírta elhinni, hogy ez a csontsovány, megégett, nyáladzó alak az egykori uralkodója. És onnantól fogva kizárólag szánalommal tudta nézni.

A Szeretők egy emelvényről beszéltek az egybegyűltekhez. Uther Doul mellettük állt. Mindketten törődöttnek és rendkívül fáradtnak tűntek, és a városlakók a tisztelet és a kihívás furcsa egyvelegével néztek vissza rájuk.

Legyen - mondta a sok száz szempár. - Mondjátok! Győzzetek meg újra az igazatokról! Áruljátok el, miért éri ez meg nekünk.

És a Szeretők remek munkát végezek. Bellis hallgatta őket, és közben látta, hogyan enyhül láthatóan a közhangulat.

A Szeretők okosan álltak a dologhoz. Nem bombasztikus bejelentésekkel kezdtek, nem beszéltek az erőről és a bátorságról, ami ellenállt az árulók ármányának.

- Sokan vannak a holtak között - kezdte a férfi - olyanok, akiket a mi harcosaink öltek meg... De ők is hűségesek voltak. Jó emberek, akik azt tették, ami szerintük a város érdekét szolgálta. - És a férfi ebben a stílusban folytatta, tiszteletteljesen, átérezve a tragédia súlyát.

A Szeretők felváltva beszéltek. Arra bíztatták az egybegyűlteket, hogy most már ne veszítsék el a hitüket.

- Nagyon közel jutottunk - mondta a nő, és hangjából halk izgatottság csendült. - Olyan erőkhöz, amelyek létezéséről még csak képzelődni sem mertünk korábban. Nem sok választ el minket attól, hogy igazán hatalmassá tegyük Armadát, és valószínűséggel hajtott dinamóként működjön, ami bármire képes... akár egymásnak teljesen ellentmondó dolgokra is, ugyanabban a pillanatban.

- A lázadás nem megoldás - mondta a Szerető. - Ha a vállalkozást nem érezzük mindannyian a sajátunknak, nem mehetünk tovább.

Ti hoztatok ide minket - mondta ezzel a tömegnek. - Ez mind a ti művetek, és remek munkát végeztetek.

Ez nem a megfelelő idő a belviszályra, mondta a Szerető, és az igazi egység azt jelenti, hogy a célok is egységesek, és ebben a pillanatban a cél a Világseb felkutatása.

Mindenkinek meg fogja érni. Fantasztikus, hihetetlen jutalmakról van szó.

A Szeretők egymás szájából kapkodták ki a szót, és szónoklat ereje minden egyes váltással erősödött. Az elesettek dicsőítése után a jelenlévők gyermekeire került sor, és ügyesen elhelyezett ígéretek festették fel, milyen lesz majd ez a város, miután kiaknázta a Világseb valószínűségeit.

Remek beszéd volt, egyszerre érzékeny és komoly. A Szeretők szenvedélye, amit a Világseb iránt éreztek, ragadósnak bizonyult. És mire a szónoklat befejeződött, a tömeg visszafogott, de komor tisztelettel pillantott rájuk. Ha nagyon kicsit is, de a hangulat felderült. A Szeretők nyertek némi haladékot - mert a vitának még nem volt vége.

Mást sem kell tenniük, csak hagyni, hadd jártassák a szájukat az ellenzők - gondolta Bellis. - Az csökkenti a feszültséget, mi viszont nem lehetünk már messze a Világsebtől. Ha valóban létezik, hamarosan meg fogunk érkezni.

Uther Doul, aki a Szeretők mögött állt, elkapta Bellis pillantását. A nő most először döbbent rá, mit tett a lázadás éjszakáján, és mi mindent tett kockára abban a pár pillanatban. Betört Doul szobájába, ellopott egy idegen varázstárgyat, majd átadta a támadóknak. De túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy igazán féljen.

Amikor a beszéd végezetével elkezdett szállingózni a tömeg, Doul megmozdult, átsétált a fedélzeten, és megállt Bellis előtt. Nem tűnt sem haragosnak, sem barátságosnak.

- Mi történt? - kérdezte halkan. - Maga járt a szobámban. Maga vitte el. A börtöncellában megtaláltam a szilánkokat. A rothadó uszonyt. Ezt elégettem. Ezek szerint nem ezért jöttek.

Bellis a fejét ingatta.

- Volt céljuk - felelte -, de nem ez. Én ugyan azt hittem, ezért... Elnézést kell kérnem az ajtóért. Csak meg akartam szabadulni tőlük. Azt mondták, elmennek, ha megszerezték, amit elvittek tőlük. De nem erre gondoltak. Hanem... Fennec...

Doul bólintott.

- Életben hagyták - suttogta Bellis, de közben az is eszébe jutott, vajon ez igaz-e még.

Doul szeme egy pillanatra felvillant.

Bellis várt. Az ólmosan fáradt feszültség alatt azon töprengett, vajon mit fog tenni a férfi. Olyan sok mindenért megbüntethetik. Például miatta veszítette el Armada a hínárny szobrot, ráadásul a semmiért. Terjesen feleslegesen. Vagy jól érzi, és Doulban tényleg van megint valami a régi közelségből?

De nem, nem volt ott semmi más, csak üresség, rezignáltság, és Bellist nem lepte meg igazán, amikor a férfi végül csak bólintott, megfordult, és elindult visszafelé. Sokáig követte a tekintetével, és teljesen kiüresedettnek érzete magát. Vajon mit gondolnak erről az egészről a Szeretők? - tűnődött. Nem tudta elképzelni, hogy a Szeretők dühroham nélkül lemondjanak a mágus uszonyáról. - Vagy már nem is érdekli őket?

Tudják egyáltalán? - gondolta. - És ha igen, azt is tudják, hogy én voltam?

Aznap éjjel Tanner Sack kopogtatott be hozzá. Bellis teljesen megdöbbent.

Amikor kinyitotta az ajtót, a férfi olyan véreres szemmel bámult rá, mint egy drogos, és a bőre is élettelenül szürke volt. Néhány másodpercig meg sem szólalt, csak ellenségesen nézett, majd egy papírköteget nyomott a nő kezébe.

- Fogd - mondta. Bellis a sokszor újrahasznosított fecniken felismerte Sékel lelkes kézírását. A lapokra olyan szavakat gyűjtött, amiket hallott vagy látott, amiket nem akart elfelejteni, ezért lejegyzett mindent, hogy később kikeresse a begyűjtött mesekönyvekből.

- Te tanítottad a fiút olvasni - mondta Tanner -, és imádta a betűket. - Kifejezéstelen arccal farkasszemet nézett Belisszel. - Megtarthatod a papírokat, hogy néha eszedbe jusson.

Bellis megdöbbent és zavarban volt. Ő nem így működött. Minden ösztöne tiltakozott ellene, hogy szenvelgő, morbid emléktárgyakat tartogasson halott emberektől. Még akkor sem tett így, amikor a szülei elhunytak, és ugyanígy érzett szinte teljesen ismeretlen gyermeke halálakor is, bármennyire is lesújtotta a veszteség.

Majdnem visszautasította a papírokat. Közel állt hozzá, hogy üres frázisokat pufogtasson arról, mennyire nem érdemli meg ezeket (mintha bármivel ki lehetne érdemelni egy kupac rongyos papírt!), de két dolog is megakadályozta ebben.

Az egyik a bűntudat volt. Ne szaladj el, te gyáva - gondolta. Nem menekülhetett előle. Most nem számít, hogy áll ő maga személyesen a halálhoz - és igen, nagyon kényelmes lenne elutasítani bűntudata kupacnyi bizonyítékát. A másik indoka pedig a Tanner Sack iránti tisztelet volt.

Előtte állt ez a férfi, kezében a számára minden bizonnyal rendkívül értékes papírokkal, amit éppen felkínált egy olyan embernek, aki rengeteg szenvedést okozott neki. És nem holmi közösen átélt, hamis gyász miatt. Tanner azért akarta odaadni neki Sékel holmiját, mert jó ember volt, és úgy gondolta, Bellis is elveszítette a fiút.

A nő szégyenkezve elvette a köteget, és egy bólintással mondott köszönetet.

- Még valami - szólalt meg Tanner. - Holnap lesz a temetés. - Az utolsó szónál megbicsaklott a hangja, de csak egy pillanatra. - A Croom parkban.

- Hogyhogy...? - szaladt ki Bellisből a meglepett kérdés. Armadában a tengeri temetés volt szokás. Tanner széles kézmozdulatot tett.

- Sékel... a szíve mélyén egyáltalán nem volt tengeri lény - válaszolta megfontoltan. - Városi fiú volt, és azt hiszem, vannak hagyományok, amiktől nem bírtam megszabadulni, még ha azt is hittem... Tudni szeretném, hol nyugszik. Amikor azt mondták, ezt nem tehetem meg, azt feleltem, próbáljanak csak megállítani.

A férfi megfordult, és elindult a lépcsőn.

- Tanner Sack - szólt utána a nő. - Miért a Croom park?

- Te meséltél neki a parkról - felelte Tanner. - Aztán egyszer elment megnézni, és teljesen beleszeretett. Szerintem a Morderdőre emlékeztette.

Bellis sírt, miután a férfi elment. Nem bírta abbahagyni. Haragosan bizonygatta magának, hogy ez volt az utolsó ilyen eset.

Kurta búcsúszertartás volt, suta és szívszaggató. Különféle vallások korcs összevisszasága. Armada és Új-Crobuzon isteneit egyaránt arra kérték, hogy vigyázzanak Sékel lelkére.

Azt senki sem tudta, Sékel milyen istenekben hitt, ha egyáltalán hitt bármelyikben.

Bellis hozott virágot. A park távolabbi sarkában pompázó ágyasokból lopta őket.

A város kelet-északkelet felé tartott, és fokozatosan veszített a sebességéből, ahogyan az avank is lassult. Senki sem tudta, mennyire súlyosak a lény sérülései. Nem mertek leküldeni még egy expedíciót.

A háborút követő napokban, de különösen Sékel temetése után Bellis képtelen volt bármire is összpontosítani. Ideje nagy részét Carrianne társaságában töltötte, aki hasonló tompaságban élte a napjait, és még arról sem volt hajlandó beszélgetni, vajon a város merre tart. Amúgy is nehezen lehetett ilyen körülmények között az útra koncentrálni, azt pedig senki el sem tudta képzelni, mi történik, ha egyszer valóban megérnek.

Ha Tarvíz tudósai jól kalkuláltak, akkor közeledtek. Talán két hét, esetleg egy, ezt suttogták mindenfelé. Még pár nap, és Armada eléri az üres óceánban tátongó sebet, és végre beindítják a titkos gépezeteket, és igába fogják a misztikus tudományt, és elkezdik kiaknázni a Világseb körül kavargó lehetőségeket.

A levegőben sistergett a várakozás és a félelem.

Amikor Bellis reggelente kinyitotta a szemét, néha úgy érezte, mintha szikrázna körülötte a megfoghatatlan, láthatatlan éter, mintha felfoghatatlan erők dolgoznának körülötte. A városban egyre különösebb pletykák terjengtek.

A szerencsejátékosok kezdték, Közösköd éjszakai kártyacsatáinak résztvevői. A történetek leosztásokról szóltak, amelyek abban a pillanatban megváltoztak, amint a lapokat felemelték az asztalról - a figurák egy töredékpillanatra felvillantak, aztán elmosódtak színes ruháik, majd az új leosztásba dermedtek.

Az emberek rosszindulatú szellemekről beszéltek. Manókról és kísértetekről, amik láthatatlanul garázdálkodtak a városban. A lehető legkülönfélébb tárgyak bukkantak fel centiméterekre az eredeti helyüktől, olyan pontokon, ahová letehették volna ezeket, de mégsem tették. A törött holmik hirtelen nem voltak töröttek, talán le sem estek, csak a polc szélén álltak.

A Világseb - gondolta Bellis tompa ámulattal. - Vérzik.

A tenger és az ég hirtelen rendkívül veszélyessé vált. Esőfelhők bukkantak elő a semmiből, majd rövid tombolás után eltűntek, de igazából egyszer sem kapták telibe a várost, csak kerülgették. Az avank háborgó vizeken vonszolta át Armadát, ahol minden átmenet nélkül tajtékosan magasodtak fel a hullámok, de csak egy szűk területen, és körülötte tisztán lehetett látni a nyugodt tengert.

Tanner leszokott az úszásról, éppen csak megmártózott minden nap. Nem mert túl sokáig a vízben maradni. A víz alól felszüremlő hangok és fények itt olyan erősek voltak, hogy még a városlakóknak is feltűntek - de azt senki sem tudta, vajon mi bocsátja ki ezeket.

Néha a félig értelmes nádcsomók úsztak el Armada mellett, néha pedig egészen másvalamik lebegtek a hullámokon, nehezen beazonosítható formák, amelyek egyszerre tűntek szervesnek, mesterségesnek és véletlenszerűnek.

A Brukolak kitartóan vonaglott a magasban, és még mindig nem pusztult el. Alatta foltokban borították a deszkákat kicsorgó testnedvei.

Amikor Bellis a Grand Easterly fedélzetét és folyosóit járta, a város szüntelen, halk lármáján túl erőtlen, titokzatos zeneszót hallott. Nehéz volt meghatározni, honnan jön, frekvenciák között kalandozott vagy teljesen véletlenszerű helyeken és pillanatokban hangzott fel. Bellis a fülét hegyezve vadászott rá. Csúnya és lidérces muzsika volt: félhangok és moll hangsorok állandóan változó ritmusa. Tépett húrokkal előadott gyászdal. A második éjszaka, amikor ismét hallotta, biztosra vette, hogy Uther Doul szobájából jön.

Az avank rendületlenül folytatta az útját, és egyre többször került az útjába különös hordalék, egyre erősebbé váltak a furcsa áramlatok, és egyre több megmagyarázhatatlan esemény történt a városban. Amikor a lázadást követő ötödik napon valami bukdácsolva felbukkant Armadától két mérföldre a vizén, senki sem lepődött meg. Viszont abban a pillanatban, amint az első távcsövek befogták azt a valamit, hangos és izgatott lárma harsant. A Grand Easterly figyelői kiáltozva és szobáról szobára vágtatva keresték a Szeretőket.

A hír döbbenetes sebességgel terjedt sodrásról sodrásra, és hamarosan óriási tömeg verődött össze Jhour tatrészén. A magasban kisméretű aeroszkáf araszolt az álnok légáramlatok között, és a város felé közelítő apró folt irányába tartott. A bámészkodók kézről kézre adták a távcsöveket, és hitetlenkedve magyaráztak egymásnak, amikor egyre kivehetőbbé váltak a közeledő valami körvonalai.

Mert a szétroncsolódott fa és az okkersárga ballon lebegő maradványai között nem más kapaszkodott és pislogott kimerülten az otthona felé, mint Hedrigall, a kaktuszember, a renegát.

- Hozzátok ide!

- Mi a franc történt?

- Hová mentél, Hed?

- Merre jártál?

- A pokolba is, hozzátok már ide!

Amint egyértelművé vált, hogy a Hedrigallért kiküldött léghajó a Grand Easterlyre tér vissza, haragos kiáltások harsantak. Egész csoportok próbálták elhagyni a bárkákat, ahol éppen tartózkodtak, és a zsúfolt utcákon át az aeroszkáf úti célja felé nyomakodtak. Kaotikusan kavargott a tömeg.

Bellis eddig az ablakából nézte a tülekedést. Rossz érzés szorította el a szívét. Most azonban mégis csatlakozott a zászlóshajó felé tartó rohamhoz, habár maga sem értette, pontosan mi hajtja. Még azelőtt elérte a gőzös fedélzetét, hogy a léghajó leszállt volna. Itt már várt egy Tarvízhez hű csapat, Uther Doullal és a Szeretőkkel középen.

Bellis csatlakozott az egyre növekvő tömeghez, akik a sorfalat alkotó katonáknak feszülve próbáltak kurta pillantásokat vetni a visszatért kaktuszemberre.

- Hedrigall! - üvöltötték - Mi a szar történt veled?

Amikor a sovány és kimerült alak a fedélzetre lépett, hangos ordítás harsant mindenfelől, de azonnal körülvették a fegyveresek. A kis csoport megindult a fedélközbe vezető ajtó felé, élükön Uther Doullal és a Szeretőkkel.

- Hallani akarjuk! - A kiáltozás egyre erőteljesebbé vált, és a helyzet másodpercről másodpercre durvult. - Az őrök idegesnek tűntek, kovás pisztolyaikat babrálták, az armadaiak pedig egyre közelebb nyomultak hozzájuk. Bellis most látta meg Tanner Sacket és Angevine-t az első sorban.

Az összegyűlt emberek fala mögül kimagasodott Hedrigall napszítta feje. Tövisei megfonnyadtak és letöredeztek. Az összegyűlt városlakókat bámulta, kinyújtotta feléjük a kezét, aggodalmasan szólongatta őket, aztán váratlanul hátrakapta a fejét, és felordított.

- Hogyan lehettek itt? - harsogta. - Hiszen meghaltatok! Láttalak meghalni benneteket, az utolsó szálig!

Szavait először döbbent csend fogadta, majd újult erővel robbant ki a lárma. Az egybegyűltek ismét nyomakodni kezdtek. A katonák visszalökdöstek őket. A tömeg vészjóslóan elcsendesedett.

Bellis látta, hogy Uther Doul félrevonja a Szeretőket, kurtán súg nekik valamit, majd az ajtó felé int. A férfi bólintott, majd kitárt karokkal a tömeg elé lépett.

- Armada lakói! - kiáltotta. - Az istenek szerelmére, várjatok egy kicsit! - őszintén dühösnek tűnt. A mögötte álló Hedrigall ismét ordítani kezdett, szinte lázas önkívületben. „Meghaltatok, mind meghaltatok!” - harsogta, de a katonák már vonszolták is az ajtó felé, fájdalmasan sziszegve, mert a bőrükbe mélyedtek a tüskéi.

- Egyikünk sem tudja, mi történt - folytatta a Szerető. - De nézzetek már rá, Croomra, egy beteg roncs! Csak a lakosztályunkba visszük, a nyugalomba, hadd pihenjen, hadd térjen magához.

Rosszalló arccal elindult visszafelé, ahol Hedrigall tehetetlenül csüngött a katonák szorításában. Uther Doul kemény pillantással fürkészte a tömeget.

- Ez így nem lesz jó! - kiáltotta valaki váratlanul, és egy alak tört utat előre. Tanner Sack volt az. - Hed! - kurjantotta. - Hed a cimborám, és Szátyár tudja csak, mit akartok csinálni vele!

Egyetértő kiáltások harsantak mindenfelől, de a tömeg lendülete megcsappant, és néhány elszórt szitok elcsattant ugyan, de senki sem próbálta meg megállítani a Szeretőket. Túl nagy volt a bizonytalanság.

Bellisnek feltűnt, hogy Uther Doul kiszúrta magának a tömegben, és figyelmesen nézte.

- Ez így nem lesz jó! - kiáltotta Tanner, és a haragtól kidagadtak a nyakán az erek. A csapat közben elérte az ajtót, és az őrök is besorjáztak a folyosóra. Uther Doul még mindig nem vette le a szemét Bellisről, és a nő képtelen volt elszakítani róla a tekintetét.

- Hed a cimborám! - kiabálta Tanner. - Jogom van meghallgatni, amit mond...

Ebben a pillanatban rendkívüli dolog történt.

Amikor Tanner éppen azt bizonygatta, hogy joga van hallani, mit mond Hedrigall, és Bellis még mindig Uther Doullal nézett farkasszemet, a férfi szeme megrebbent, és szinte szexuális elragadtatással kitágult. Bellis döbbenten látta, hogy Uther alig egy hajszálnyira megbillenti a fejét, egyetértő, sőt hívogató mozdulattal.

Még akkor sem eresztette a nő tekintetét, amikor az őrök beléptek a folyosóra. Hátrálva követte őket, és Bellist nézte, majd mielőtt eltűnt volna, még egyszer sokat sejtetően felhúzta a szemöldökét.

Ó, istenek.

Bellis úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna.

Hullámban söpört végig rajta a megvilágosodás: a meglepett felismerés, az erőtlen rádöbbenés, amitől hirtelen felsejlett előtte a manipuláció egymásra rakódó rétegeinek komplexitása, amibe belekeveredett, beleragadt, ahol akaratán kívül rángatták, segítették, kihasználták és elárulták.

Lényegében még most sem értett semmit a körülötte zajló eseményekből, nem tudta, vajon mi történt, mi volt ebből megtervezve, és mennyi a véletlen, de bizonyos dolgokat hirtelen felfogott.

A saját helyét például. Olyan sok minden történt, olyan sok tervezés és erőfeszítés kellett ahhoz, hogy ebben a pillanatban itt lehessen, és hallja az elhangzott szavakat. Minden itt és most futott össze, összeállt és kitisztult.

És döbbenetében, ámulatában, szégyenében és minden haragja ellenére - hiába érezte magát dróton rángatott, nevetséges bábfigurának - Bellis lélekben felkészült, mert tudta, hogy valamit még meg kell tennie, és akkor kirobbanthatja azokat a változásokat, amelyekre mindig is vágyott, és most már a bosszú iránti vágya sem akadályozta meg ebben.

- Tanner - szólította meg a haragosan átkozódó férfit, aki egy népes csoporttal vitatkozott kiabálva, mert azt bizonygatták neki, hogy túlreagálja a dolgot, és a Szeretők tudják, mit csinálnak.

Tanner elhallgatott, és haragos meglepetéssel meredt rá. Bellis intett neki.

- Tanner - mondta olyan halkan, hogy más ne hallja. - Szerintem igazad van - suttogta. - Szerintem is jogod van hallani, mit mond Hedrigall a Szeretőknek.

- Gyere velem.

Nem volt túl nehéz átjutni a Grand Easterly üres folyosóin. Az őrök a Szeretők lakosztályához vezető utakat felügyelték a gőzös mélyebb szintjein. De máshová nem állítottak posztokat, és Bellisék nem a Szeretőket követték.

A nő félreeső járatokon haladt. Jól kiismerte az utat azokban a hetekben, amikor szenvedélyének hódolt... amit igazából nem hívhatott másnak, csak perverziónak.

Raktárak, kazánházak és fegyvertárak mellett haladtak el. Fürge léptekkel, de nyíltan, egyáltalán nem úgy, mint két besurranó. Bellis egyre mélyebbre és mélyebbre vezette Tannert, le a félhomályba.

Nem tudott róla, de nagyon közel jártak a sziklanektárt pumpáló gépekhez, amelyek forogva, sustorogva és szikrákat hányva hajszolták előre az avankot.

Végül az egyik sötét és keskeny átjáró előtt, ahol a falakról már eltűntek a megsárgult tapéták, heliotípiák és metszetek, csak a fémcsövek bonyolult érrendszere kanyargott helyettük, Bellis Tanner Sackhez fordult, és intett neki, hogy másszon be. Behúzódott a szűk lyukba, a férfi felé fordult, és ajkára tett ujjal csendre intette.

Egy kis ideig mozdulatlanul álltak ott. Tanner hol a mennyezetre bámult, Bellis tekintetét követve, vagy magára Bellisre.

Amikor végre felhangzott egy nyíló, majd csukódó ajtó zaja, olyan tisztán és erőteljesen csattant, hogy Tanner összerezzent. Bellis még sohasem látta azt a szobát, de a visszhangjait kiválóan ismerte. Tudta, hol vannak fölöttük a székek, az asztalok, az ágy. Tekintetével követte a különböző lépteket, mind a négyet - a könnyűt, a súlyosat, a másik súlyosat, a masszív lassút -, mintha a padlón át látná a Szeretőket, Uther Doult és Hedrigallt.

Tanner elkerekedő szemmel követte a példáját. Mindketten pontosan tudták, ki hol helyezkedett el a fejük fölött - egyvalaki az ajtónál állt, ketten az ágy közelében húztak maguknak éppen széket, és a negyedik, a nagydarab a fal mellett csoszogott előre meg hátra, nagyon kimerülten, és a súlyába beleremegtek a deszkák.

- Nos - szólalt meg Uther Doul. Bámulatosan tisztán csengett a hangja. - Mesélj nekünk, Hedrigall - mondta keményen. - Áruld el, miért szöktél el. És hogyan kerültél vissza?

*

- Ó, istenek! - Hedrigall hangja kimerülten és megtörten csengett. Alig lehetett felismerni, hogy ő beszél. Tanner hitetlenkedve csóválta a fejét.

- Istenek, édes istenek, kérlek, ne kezdjétek el megint. - Úgy tűnt, Hedrigall mindjárt elsírja magát. - Nem értelek benneteket. Soha az életben nem szöknék el Armadától. Soha. Kik vagytok ti? - üvöltött fel hirtelen. - Mik vagytok? Ez a pokol? Láttalak titeket meghalni...

- Mi történt vele? - suttogta Tanner iszonyodva.

- Elég ebből a szarakodásból, te semmirevaló mocsok! - ordított fel a Szerető. - Nézz ide, kutya, a szemembe! Megijedtél, mi? Annyira berezeltél, hogy titokban megjavítottad a léghajót, és meglógtál vele! Hova mentél, és hogyan kerültél vissza?

- Sohasem árultam el Armadát! - kiabálta Hedrigall. - Sohasem tennék ilyet! Croomra, hát nézzetek rám... egy halottal beszélgettek! Hogyan lehettek itt egyáltalán? Kik vagytok? A szemem láttára pusztultatok el mindannyian! - A kaktuszember hangjából ítélve szinte beleőrült a döbbenetbe és a gyászba.

- Mikor, Hedrigall? - Doul kérdése fenyegetően csattant. - És hol? Hol haltunk meg?

Hedrigall suttogva válaszolt a kérdésre, és volt valami a hangjában, amitől Bellis megborzongott, pedig erre a válaszra számított, és önkéntelenül bólintott is, amikor meghallotta a szót:

- A Világsebnél.

Miután nagy nehezen sikerült lenyugtatniuk Hedrigallt, Uther Doul és a Szeretők a távolabbi sarokba húzódtak, és halkan vitatkoztak.

- ...őrült... - A Szeretőből alig hallatszott valami. - Vagy őrült... különös...

- Tudnunk kell. - Ez Doul volt. - Ha nem őrült, akkor veszélyes hazudozó.

- Ennek semmi értelme - mondta a Szerető bőszen. - Kinek hazudna? És miért?

- Vagy hazudik, vagy... - kezdte a nő.

Tanner és Bellis nem hallottak többet. Vagy nagyon halkan folytatta, vagy be sem fejezte a mondatot.

- Egy hónapja, több mint egy hónapja hajóztunk a Rejtett-óceánon.

Hosszú percek teltek el. Hedrigall nagyon sokáig hallgatott, miközben a Szeretők arról vitatkoztak, mit kellene tenni, de olyan halkan, hogy sem Bellis, sem Tanner nem hallott belőlük semmit. És amikor Hedrigall megszólalt, váratlanul, felszólítás nélkül tette, halk, színtelen hangon, nehézkesen, mintha kábítószer hatása alatt állna.

A Szeretők és Uther Doul vártak.

Hedrigall úgy beszélt, mint aki tudja, mit várnak tőle.

Nagyon sokáig tartott, mire befejezte, és egyszer sem szakították félbe. Mesterkélt kecsességgel beszélt, egy képzett mesemondó ékesszólásával, csak az az óvatos monotónia rontott rajta, a tétovázás, valami szörnyű trauma nyoma.

Hedrigall néha elakadt, néha elhallgatott és reszketegen vette a levegőt, de még így is sokáig beszélt, és hallgatósága - a szobában meg a mélyben - néma csendben, teljes odaadással hallgatta.

- Több mint egy hónapja hajóztunk a Rejtett-óceánon...

NEGYVENHATODIK FEJEZET

- Egy hónapja, több mint egy honapja hajóztunk a Rejtett-óceánon, és a tenger körülöttünk maga volt a káosz. Nem tudtuk megtervezni az útvonalat, az iránytűink nem találták északot, képtelenek voltunk tájékozódni. Minden napot az Arrogance kabinjában töltöttem, és a látóhatárt néztem, hátha felbukkan a Világseb vagy a Töredezett Föld vagy bármi más. De nem láttam semmit.

- Hajtottatok minket tovább.

- Erősködtetek. Feltüzeltétek a népet. Arról beszéltetek, mi mindenre leszünk majd képesek, ha elértük a Világsebet. Hogy mekkora hatalommal ruház majd fel benneteket, minket. Azt mondtátok, a miénk lesz a hatalom.

- Akadtak elégedetlen hangok, nem tagadom. És amint egyre messzebbre jutottunk, annál jobban... féltek az emberek. És arról suttogtak, hogy talán a Brukolaknak igaza volt, amikor fellázadt. Talán nem is volt olyan rossz élete ennek a városnak korábban sem.

- Küldöttség ment hozzátok... Arra kértünk benneteket, hogy forduljunk vissza. Azt mondtuk, nekünk jó volt úgy, mint régen. Azt mondtuk, nem kell ez nekünk, így is túl sok minden elromlott már, és attól félünk, hogy tovább romlik a helyzet. Sokunknak rettenetes rémálmai voltak. A város... feszültségben élt. Mint egy macska, felborzolt bundával.

- Arra kértünk benneteket, hogy forduljatok vissza. Mielőtt túl késő lenne. Féltünk.

- Nem tudom, hogyan csináltátok, de sikerült, éppen elegendő ideig... Nem azt mondom, hogy örültünk vagy lelkesedtünk..., de sikerült a kellő ideig elérni, hogy engedelmeskedjünk. Vártunk, és rettegve hagytuk, hadd vonszoljatok minket tovább, előre.

- Szerintem még egy hét, és nem bírtuk volna tovább. Szerintem visszafordultunk volna, és akkor nem haltunk volna meg mind.

- De nem így történt, hm? Elkéstünk.

- A hús kvartó kilencedik játszásdija volt, reggel hat. Az Arrogance kabinjában ültem, amikor megláttam valamit, nagyjából negyven mérföldnyire előttünk, a látóhatár peremén. Valami remegett a levegőben, nagyon erőtlenül, nagyon félelmetesen. És volt még valami...

- A látóhatár túlságosan közelinek tűnt.

- Egy órával és öt mérfölddel később biztosan tudtam, hogy lassan megérkezünk valamihez. És a látóhatár még mindig túl közel volt, és egyre közelebb húzódott.

- Üzenetet küldtem a fedélzetre. És láttam, amint megkezdődik a készülődés. A hajók egymáshoz préselődtek, mindenféle színű és formájú bárkák szorultak egymás mellé. A város szélén megmozdultak az emelődaruk, beindultak a gépek, és az istenek tudják csak, mi minden történt odalent. Gondolom, a tudósok előszedték a régóta érlelgetett tudományukat. Apró aeroszkáfok cikáztak a város különböző pontjai között. Jóval alattam.

- Néztem, hol olvad össze a tenger és az ég. Nagyon sokáig nem hittem el, amit láttam. Csak az járt a fejemben, hogy tévedtem, és ha jobban megfigyelhetem, értelme lesz, de nem. Végül nem tagadhattam le, mit látok.

- A látóhatár alig húsz mérföldre volt tőlem. Tisztán láttam. Egyenetlen, csipkézett vonalként mélyedt a tengerbe. A Világseb volt az.

- Mintha egy istent láttam volna.

- Amikor beszéltetek róla, valójában alig mondtatok valamit.

- Egy hatalmas seb, amit a Lidércfő hagyott a világon, amikor megroppantották a valóságot, ahol dús telérekben található meg mindaz, ami lehetne, minden, ami valószínűséggé válhat. Egy hatalmas seb tátong a valóságon, mondtátok, és én azt hittem, csak... költői képekben beszéltek.

- Amikor a Lidércfő leszállt azon a kontinensen, az érkezésük ereje felnyitotta a világot, és megrepesztette Bas-Lagot. Felhasította. A világ peremétől vagy kétezer mérföld hosszan cikázó törésvonalat vágott belé, szilánkokra törte a kontinenst.

- Ez a Világseb. Az a hasadék. És szinte csordultig telt mindazzal, ami nincsen és ami sohasem volt, de lehetne.

- Alig pár mérföldnyire lehettünk tőle.

- Egy szakadék volt a tengerben.

- Egyenetlen vonalban haladt, hozzánk képest rézsútosan, ezért úgy tűnt, mintha a látóhatár is megdőlt volna előttünk. És a szabálytalansága miatt... hiszen repedés volt, nem egyenes vágás... néhol beláttam a beugrókba, a széleken át. Láttam a hasadék oldalát. Merőleges volt.

- Fodros hullámok vonultak alattunk, észak felé, bár a szél délnek fújt. Sodorták magukkal a várost, és ahol elérték a Világsebet, ott egy falat láttam, egy hatalmas falat. A víz átzúdult a peremen, és nyílegyenesen zuhogott lefelé, függőlegesen, tükörsimán, mint az üveg. Sötét, kavargó víz nyomakodott a semminek, és azon túl...

- Üres levegő.

- Szakadék.

- És messze, messze onnan, a túloldalon, a feneketlen, üres mélység másik felén ugyanez a látvány fogadott. A távolság páráján át. A hasadék másik partja.

- És a kettő között az űr, amiből érezhetően nyomakodott kifelé valami erő. Mint amikor a heg alatt meggyűlt folyadék szivárog kifelé. És ez is szivárgott, a Világseb.

*

- El sem tudom képzelni, milyen lehetett mindez a városból nézve. Valószínűleg mindenki látta. Mi volt? Pánik? Vagy úrrá lett rajtatok az izgalom?

A Szeretők természetesen nem feleltek a kérdésre.

- Ismertem a tervet. A Világsebtől látótávolságra, öt mérföldre megállunk. Kiküldünk egy léghajót, és megnézzük, képes-e biztonságban megtenni ezt a rövid utat a Világsebig. És én lettem volna az őrszem, aki végig figyeli az útját. A veszély legkisebb jelére fellövöm a riadójelzést, felhúzom a zászlót, és visszahívom a léghajót.

- Nem tudom, miféle veszélyekre számítottatok. Valószínűleg fogalmatok sem volt róla. Szerintem nem is sejtettétek, micsoda a Világseb valójában. Mire vártatok? Hogy nyüzsög a Lehetőségek Szörnyetegeitől? Lényektől, amelyek kifejlődhettek volna, de mégsem?

- Semmi ilyesmi nem történt.

- Az egésznek a léptéke... Az egész elcseszett szakadék léptéke... Minden eltörpült mellette.

- A város nem lassított - mondta Hedrigall.

Ekkor másodpercekre elhallgatott. Az utolsó mondatot ugyanazon a transzszerű, monoton hangon mondta, amivel eddig is előadta az egészet, és Bellisnek eltartott néhány szívdobbanásnyi ideig, amíg felfogta a jelentőségét.

Aztán a szíve szaporábban kezdett dübörögni.

- Nem lassított - mondta Hedrigall. - Az avank egyáltalán nem lassított. Sőt. Gyorsított.

- Tíz mérföldre voltunk, aztán ötre, aztán négyre, és a város nem állt meg, és nem is lassított.

- Ezen a helyen lerövidült a világ, alig pár mérföldre volt a látóhatár, és egyre közelebb ért, és Armada csak gyorsított.

- Pánikba estem. - Hedrigall hangjából minden érzelem hiányzott, mintha teljesen kiszipolyozta volna a tenger. - Elsütöttem a riasztópisztolyokat. Próbáltalak figyelmeztetni benneteket arra, amit valószínűleg amúgy is tudtatok.

- Valószínűleg... valószínűleg ekkor tényleg kitört lent a pánik - mondta. - De nem tudhatom, mert nem láttam. Az is lehet, hogy üveges tekintettel, megbabonázva és ostobán bámultatok magatok elé. De szerintem nem. Lefogadom, hogy kitört a pánik, amikor felbukkant előttetek a világ vége. És senki sem figyelt a jelzéseimre.

- Három mérföld. Kettő.

- Sokáig nem mozdultam. Nem tudtam.

- Erősen fújt a déli szél, ezért az Arrogance fokozatosan ereszkedett, és egyre távolabb húzódott a Világsebtől, mintha hozzám hasonlóan rettegne tőle. Ettől magamhoz tértem.

- Ki tudja, mi történt? Talán ti rájöttetek, még mielőtt meghaltatok volna. Nem voltam ott.

- Talán az avank tehetett róla. Talán kitört a heteken át rákényszerített engedelmességből, és lerázta a fentről táplált impulzusokat. Vagy valami elpattant az agyában, és a bestia hirtelen felébredt, megzavarodott, bedühödött, és próbált kiszabadulni.

- Vagy a sziklanektárt pumpáló gépek hibásodtak meg. Mondjuk a Világsebből kicsorgott egy ilyen lehetőség, hogy a gépek nem működnek. Az istenek tudják, mi történt.

- Amikor lenéztem, azt láttam, hogy apró bárkák egész flottáját bocsátják le a város minden oldalán, és parányi tengerészek húzzák az evezőket meg feszítik a vitorlát, hátha elmenekülhetnek. De a tenger ellenük fordult, és a vitorlák egyszerre dagadoztak minden irányba. A mentőcsónakok, a kis szkiffek, a jachtok csak pörögtek és forogtak a vízben, megkerülték a várost és északra sodródtak, pedig vadul igyekeztek a másik irányba. Az áramlatok és a hullámok azonban mohón magukkal ragadtak mindenkit.

- Néhány perc múlva az első csónak elérte a Világsebet. Láttam, hogy pörögve sodródik a mélység felé, és kétségbeesetten ugrálnak ki belőle az emberek, aztán egyszer csak megbillent az orra, átbukott a peremen, és eltűnt. A nagy ürességben.

- És egymás után követték a többiek, csónakok apró pöttyeivel volt tele a tenger a Világseb és a város között. Meg léghajókkal. Egész légiflotta próbált felszállni Armadáról. Lehúzta őket a menekülők súlya, akik a palánkokon és a köteleken lógtak. A túlterhelt léghajók azonnal a vízbe zuhantak, és mindet elragadta az áramlat, aztán csak sodródtak, mint a döglött bálnák, szórták széjjel az utasaikat, és a Világseb felé tartottak.

- Armada lassan forogni kezdett. A horizont megdőlt, a város pedig az óramutató járását követve körözött a vízben.

- Fél mérföldre lehettünk a szakadéktól. Fagyos dermedtség lett rajtam úrrá, és hirtelen tudtam, mit kell tennem. Az Arrogance rakterébe rohantam, és lenéztem a csapóajtón át. Felkaptam a zúzóíjamat, megtámasztottam a gerendán, és célba vettem a kötelet, ami a hajóhoz kapcsolt.

- A kötél úgy vonaglott, mint egy kígyó. Hat csakrim volt az íjhoz. Hármat túl messzire lőttem. A negyedik talált, de nem elég pontosan... a forgópenge csak a kötél felét vágta át. Az ötödik megint messzire repült. Maradt még egy esélyem.

- De hiába céloztam sokáig, hiába támasztottam meg a kezemet, elhibáztam.

- És akkor tudtam, hogy halott vagyok. Zsibbadt, ügyetlen ujjaim közül kihullott a zúzóíj. Megmarkoltam a csapóajtó szélét. Nem tehettem mást, csak figyeltem. Éreztem, hogy a nyitott ajtón keresztül az arcomba vág a szél, és a kötelet néztem, ami foszladozott ugyan, de túlságosan lassan ahhoz, hogy megmeneküljek.

- Azok a cserép-és a palatetők, a tornyok, a légibricskák, a zászlók, a félelemtől félőrült majmok, az összevissza rohangáló városlakók, akik azt hitték, elbújhatnak a sorsuk elől...

- A távcsövön át néztem őket. Eszembe jutott, milyen lehet a víz alatt. Vajon mihez kezdtek homárok, a halemberek vagy Fattyú John. Lehet, hogy ők még élnek, ki tudja?

Talán el tudtak úszni. Talán el bírtak szakadni a végzetébe sodródó várostól.

- A Sorghum fúrótornya, a Croom park, a Grand Easterly és én... mi értük el először a peremet.

- A szél egy pillanatra irányt változtatott, ettől az Arrogance kisodródott a tajtékfal fölé, és én lenéztem a mélységbe.

- Az idő teljesen lelassult. Az Arrogance alig pár másodpercet töltött a szakadék fölött, de az nagyon, nagyon hosszú időnek tűnt.

- Túlsodródtam a tenger szegélyén, és lenéztem. A rakodónyílás pereméről lengedező lábamon is túl, a víz peremére. Szédítő volt.

- A napfény oldalról, ferdén világította be a tenger felszínét, megtört a hullámokon, a mélybe hatolt, és a függőleges vízfalon bukkant ki. Nálam is nagyobb halakat láttam a perem felé nyomakodni, több száz méterrel a felszín alatt, ami fényben fürdött. Egészen másfajta élővilág lehet a perem körül. Ott még két, három mérföld mélyen, a könyörtelen nyomással bíró vízben is van fény.

- Az a meredek vízfal, ahol rétegekben mozogtak a színek és az örvények... Az a fal mérföldeken át tartott lefelé. A perspektíva kifogott rajtam.

- Azután jött az iszap. Láttam a magasból a tenger alját borító vastag, fekete sárréteget. Alatta meg a sziklát. A vízréteg vastagsága semmi sem volt a sziklához képest. A vörös, fekete, szürke köveket mintha késsel vágták volna félbe. És lent, számolatlan mérföldnyire a mélyben ragyogó fény lángolt és mozgott, tompa derengéssel világítva be mindent. Magma. Olvadt ércek folyói, geotermikus folyamok.

- És az alatt? Azon túl?

- Azon túl csak a semmi.

Hedrigall hangja üresen és elborzadva csengett.

*

- Valószínűleg csak másodpercekre láttam az egészet - mondta -, de minden rétegre emlékszem, mintha többféle színes homokot csorgattak volna előttem egy palackba. A látvány kifogott a szememen. Túlságosan nagy volt ahhoz, hogy felfogjam.

- Armada megtorpant, néhány pillanatig csak lebegett a feneketlen mélység peremén, majd az avank még egyszer, utoljára meglódult előre.

- Még a vízben volt, amikor megláttam. Négy mérföldnyire a felszín alatt, nem sokkal a fekete tengerfenék fölött. Sötét árnyék jelent meg a mélyben, először homályosan, aztán ahogy közeledett, úgy vált egyre kivehetőbbé. Majd világrengető zajjal elkezdett kitörni. Átszakította a tengervíz falát.

- Egy mérföld hosszú, élő hús.

- Kibukkanó feje szétrobbantotta a vizet. Vastag vízesések törtek fel körülötte és zubogtak a mélybe, háznyi méretű vízcseppek porladtak szét és zuhantak lefelé, a Világseb ürességébe.

- Megláttam az első láncot. Négy mérföld hosszan tépte fel a vízfalat, aztán jött a többi, míg a végén úgy festett a meredély a sok fekete, párhuzamos repedéstől, mintha óriási karom szántotta volna fel.

- Az avank teste nyomakodott tovább, és leírhatatlan látvány volt, uszonyok és gerincek és csillók, majd egyszer csak megragadta a gravitáció, és előrebillent. A láncok megfeszültek a városon, Armada elérte a meredély szélét, és megindult lefelé.

- Az avank olyan hangot hallatott, amitől megrepedt körülöttem minden üveg.

- Láttam a Sorghumot megtámasztó tenger alatti bakokat, először homályosan, majd áttörtek a vízfalon, majd Tarvíz és Sütkér és Eburaház orra is elérte a szegélyt, és kibukkant a levegőbe, aztán megremegtek, és zuhanni kezdtek.

- Rengeteg hajó van Armadában.

- A gőzösök rettenetes lassúsággal fordultak az oldalukra, házak és tornyok potyogtak le róluk, mint asztalról a morzsa, testek és téglák zápora, több száz test zuhant rugdalózva és sikoltozva mérföldeken át. A világot alkotó rétegek mellett.

- Még csak nem is imádkoztam. Nem maradt szabad akaratom. Nem tudtam mást tenni, csak néztem.

- Hidak és pányvák pattantak el. Halászhajók hullottak darabokra esés közben. Bárkák, mentőcsónakok, vontatóhajók és fa hadihajók. Szilánkokra törtek. Szétmállottak, felrobbantak, lángba borították őket a kazánok és a vörösen izzó, kiömlő szén. Húsz méter hosszú és több évszázados hajók pörögtek-forogtak lefelé.

- A Grand Easterly orra kibukkant a Világseb fölé.

- Armada átzúdult a víz peremén, és a város véletlenszerű mintázatokká hasadozva zuhant a mélybe. Élőket és holtakat ragadott el az árbocok és téglák lavinája. Semmit nem hallottam, csak a víz robaját és az avank üvöltését.

- A Grand Easterly hosszú teste kinyomakodott az űr fölé, miközben körülötte egymás után zuhogtak lefelé az apróbb hajók. És hirtelen megadta magát. Akkora reccsenést hallottam, mintha egy isten gerince roppant volna ketté, és a gőzös hátsó harmada, amihez a léghajómat kötötték, letört, és lebillent a mélybe, magával rántott, és én egy támoszlopot ölelve hullottam lefelé a Világsebbe.

- Szeretnétek tudni, hogyan fogtok meghalni, igaz? Bátran vagy üvöltve, hogyan? Nos, én zsibbadt dermedtségben fogadtam a halált, eltátott szájjal, mint valami szerencsétlen idióta, egy gőzös hátsó feléhez kötve.

- A víz pereme felmagasodott mellettem, pörögve zuhantam el a Világseb széle mellett, le a tenger szintje alá.

- Egy pillanatra láthattam a vízfalon túl a hajók tőkesúlyait, de már felettem voltak, súlyosan vonszolták magukat saját pusztulásuk felé. Egyre gyorsulva zuhantam lefelé, és a Grand Easterly többi része a város összes bárkájával együtt hullott felém.

- Egyszer vagy kétszer, de akkor is csak villanásokra, láttam pár repülő szerkezetet. Kisebb bricskákat meg ballonokra csatolt embereket, akiknek még sikerült levetni magukat a hajókról, és most próbáltak felfelé szállni. De egymás után pusztultak el. Hajótörzsek vagy a háztömbök darabjai zúzták őket péppé.

- Az Arrogance egyre gyorsult. Lehunytam a szememet, és próbáltam meghalni.

- És akkor négy mérföldnyire alattam megmozdult az avank.

- Rettenetesen kínlódhatott. A vízfalból kibukkanó teste megvonaglott. Addigra már fél mérföld hosszan kitolta magát a Világseb fölé. Talán fájdalmában rándult ekkorát. Mert hirtelen nekirugaszkodással kilökte magát a vízből, az űrbe, lefelé.

- Ismét felüvöltött, amikor az egész kibaszottul hatalmas teste kibukkant a levegőre, és a lökés ereje gyorsabban ragadta lefelé még a gravitációnál is. A Grand Easterly tatját is lerántotta, és ettől az Arrogance akkorát rándult, hogy elpattant a félig elfűrészelt kötél.

- Elpattant.

- A léghajó úgy csapott az ég felé, mint amit kilőttek, el a zuhanó város mellett, ki az óceán falának árnyékából, fémdarabok és fatörmelék záporában, el a Világsebtől, fel az égre.

- Dübörögő hanggal vágódtam ki a szakadékból. Görcsbe rándult kézzel kapaszkodtam. Túlélem, gondoltam.

- Alattam Armada utolsó hajóit nyelte el a Világseb. A Télpiac apró bárkák záporesőjében hullott lefelé. Az Uroc, a Therianthropus, a tébolyda, a lidércnegyed vén hajói - mind semmivé lett. Permetet szórva felcsapták az orrukat, aztán már mentek is lefelé. És egyszer csak kihaltan nyújtózott alattam a Rejtett-óceán.

- Miközben emelkedtem felfelé, lenéztem a Világsebbe, ahol kavargó porfelhőnek tűnt a zuhanó Armada, és alatta, még mélyebben, forogva hullott az avank, húsz mérföldnyi láncot tekerve magára, miközben szánalmas vonaglással próbált kiúszni a végtelenből. Még az avank is kicsinek tűnt, és egyre zsugorodott.

- Végül nem bírtam tovább. Kimerülten és zsibbadtan hátradőltem, próbáltam felfogni, hogy élek, és amikor ismét lenéztem, már nem láttam semmit.

Hedrigall hangja lassan elhalt. Másodpercekig hallgatott, és csak azután szólalt meg újra.

- Magasabbra szálltam, mint valaha életben. Olyan magasra, hogy fentről nézve a maga valóságában láthattam a Világsebet. Egy repedésnek, semmivel sem többnek. Repedésnek a világ felületén.

- Nem tudom, a léghajók közül más megmenekült-e. De több mint egy mérföld magasan voltam, és nem láttam senkit.

- A szél erős volt odafent, és órákon át sodort dél felé. Messzire vitt onnan. El a gyilkos szakadéktól, ahol minden áramlat a Világseb felé vezetett. Az Arrogance ballonja szivárgott. Felhasította és megégette a sok törmelék. Ereszkedtem.

- Lehasítottam magamnak egy nagyobb bőrlapot, és deszkákra erősítettem. Tudtam, mi következik. A csapóajtónál vártam a rögtönzött tutajjal, és amikor már nagyon alacsonyan jártam, kihajítottam a vízre, és utána ugrottam.

- És amikor már a kis tutajon kucorogtam, csak akkor hagytam, hogy eszembe jusson, mit láttam.

- Két napig egyedül voltam ezekkel az emlékekkel. Azt hittem, meghalok.

- Egy pillanatra elhitettem magammal, hogy ha elég sokáig életben maradok, akkor az áramlatok esetleg kisodorhatnak a Duzzadó-óceánra, ahol a többi hajó vár. De nem vagyok ostoba. Tudtam, hogy erre semmi esély.

- És akkor jött... ez.

Amióta Hedrigall belekezdett hihetetlen történetébe, most először tűnt úgy, hogy megint össze fog roppanni.

- Mi ez itt? Mi ez?! - A hangjából egyre erősebben csendült ki a hisztéria. - Azt hittem, haldoklom. Azt hittem, látomás vagytok. Láttalak elpusztulni benneteket...- Ezt már csak suttogta. - Láttalak elpusztulni. Mik vagytok ti? Miféle város ez? Mi történik velem?

Hedrigall pillanatokon belül tombolni kezdett. Lázasan és rémülten kiabált. A Szeretők megpróbálták lecsitítani, de beletelt némi időbe, mire elhalkult a zagyválása, és a kaktuszember ólmos álomba merült.

Hosszú csend következett, túlságosan is hosszú, és Bellis hirtelen megint érzékelni kezdte a világot. Lassan foszlott le róla Hedrigall történetének hatása. Libabőrös volt, és szinte sistergett a feszültségtől. Mintha becsípett volna az ámulattól.

- Mi történik itt? - mordult fel a Szerető. A férfi hangja hideg volt és veszedelmes.

- A Világseb - súgta Tanner Bellis fülébe. - Értem már. Közel vagyunk hozzá, és szivárog. És ez a Hedrigall itt fölöttünk... - Elhallgatott, és a fejét ingatta. Sápadt arcára kiült a döbbenet. Bellis tudta, mit fog mondani.

- Ez nem az igazi Hedrigall - folytatta Tanner -, nem a létező, nem az, aki... itt él. A mi Hedrigallunk elszökött. Ez a Hedrigall... előszivárgott egy másik valószínűségből. Onnan, ahol a városban maradt, és ahol egy kicsit gyorsabban haladtunk, és korábban értük el a Világsebet. Ő az, ami történt... ami történni fog.

- Ó, Szátyárra, a rohadt életbe, ó, édes Szátyár...

A fejük felett a Szeretők és Uther Doul vitatkoztak. Valaki - azt Bellis nem hallotta, kicsoda - ugyanazt mondta, mint Tanner. A nő teljesen kitért a hitéből.

- Baromság! - köpte a Szerető. - Kibaszott baromság! Ez nem így működik, nem ez fog történni. Szerintetek miként lehetséges, hogy az egész óceánon éppen őt találjuk meg? Még akkor is, ha csak egy átszivárgott lehetőség? Ez egy kurva nagy csapda. Ez bizony Hedrigall, a mi Hedrigallunk, aki soha nem ment semerre. Az egész egy átverés, hogy visszaforduljunk. Nem a Világseb lehetőségei közül szivárgott elő.

A nő tombolt. Senki mást nem hagyott szóhoz jutni. Ádázul szidta Uther Doult, még a másik Szeretőt is, ami teljesen meglepte Bellist; pedig a férfi csak azt kérte, nyugodjon meg, gondolja át... Ilyen közel a célhoz a nő veszélyben érezte magát, és dühöngött.

- Majd én megmondom, mi lesz - közölte. - Ez az egész egy nagy szarság, és addig rács mögött tartjuk ezt a hazug mocskot, amíg ki nem szedjük belőle az igazságot. Majd azt mondjuk, pihennie kell, aztán várunk, és kiderítjük, mi történt. Nem dőlünk be ennek a baromságnak, amivel etetni próbált.

- Megőrült? - suttogta Tanner Sack Bellis fülébe. - Miről beszél ez?

- Az egésznek a célja nyilvánvalóan a pánikkeltés - folytatta a Szerető. - Hogy minden tervünk csődöt mondjon. Az istenek tudják csak, kikkel állt össze ez a nyomorult, de nem győzhetnek. Uther, vidd el innen. Beszélj az őrökkel... de jól válogasd meg őket, csak olyat válassz, akiben megbízol. Oktasd ki őket előre, miféle hazugságokat fognak hallani tőle.

- Ennek az egésznek itt és most véget vetünk - mondta a nő keményen. - Nem hagyhatjuk, hogy ez a lázító mocsok győzzön. Itt a vége. Eltussoljuk a történetet, és folytatjuk az utat. Értettétek?

Lehet, hogy a Szerető és Uther Doul bólintott. Bellis nem hallott semmit.

Az utolsó mondatoknál Tannerre pillantott. A férfi uralkodónőjét hallgatta, akit odaadással szolgált, aki mellett teljes hűséggel állt mindig, és aki most éppen bejelentette, hogy a város minden lakójának hazudni fog. Mindent titokban tart, amit csak hallott. És folytatja az utat a Világsebhez.

Bellis látta, hogy Tanner arca hideg, élettelen és rémisztő fintorba torzul. Megfeszült az állkapcsa, és a nő tudta, hogy most Sékelre gondol.

Az vajon eszébe jutott, hogy egyszer azt mondta, ez az egész - ami velük történt, egész Armada - egy áldás? Ezt Bellis már nem tudhatta. De valami megváltozott Tanner arcán, és gyilkos pillantással fordult Bellis felé.

- Ez a nő - sziszegte - ugyan el nem tussol semmit.

NEGYVENHETEDIK FEJEZET

Tanner Sack ismert személyiség volt. Harcolt egy csontoshallal egy haldokló búvárért. Újraformálta magát, halember lett, hogy teljesebb, jobb élete legyen Armadán. Elveszítette a fiát.

Tannert jól ismerték és tisztelték.

Bellis senkihez sem fordulhatott. Ha ő beszélt, az hidegen és keményen koppant, mint a kő.

Ha el akart terjeszteni valamit, egy hírt, egy pletykát, azt valaki másra kellett bíznia.

Tanner Sacket mindenki ismerte.

Ha megpróbálta volna közhírré tenni, mit hallott odalent, a szűk, kellemetlen kis lyukban, ha megkísérelte volna kiadni azokat a kihallgatott titkokat, senki sem hitt volna neki. Meg sem hallgatták volna. Azonban volt még ott vele valaki, és ez az ember könnyen beszélhetett helyette, elmondhatta a történetet.

Bellis önkéntelenül is bólintott. Minden melegség nélkül elmosolyodott. Istenekre, ez jó - gondolta, és lehajtott fejjel jelezte, hogy elfogadja a közös munkát. Körülötte szinte érezhetően feszültek meg az ok, az okozat, az erőfeszítés és az interakció szálai. Egymás után kerültek helyükre a dolgok, és addig szorították őt is előre, amíg ide, erre a helyre nem került, pont ekkor.

Ó, de szép is ez.

Amikor Tannerrel feljöttek a fedélközből, rögtön hozzá is fogtak a terv végrehajtásához.

Bellis pislogva nézett körül, a zászlókra és a mosott ruhákra, a hidakra és a tornyokra, a még mindig erős habarccsal összetapasztott épületekre. Továbbra sem tudott szabadulni Hedrigall történetétől. Lelki szemeivel látta a darabokra hulló, zuhanó várost, de olyan tisztán, hogy szabályosan megkönnyebbült, amikor kiderült, hogy még létezik.

Tanner pedig nekilátott a terv megvalósításának. A Szeretők még odalent tervezgették, miképpen rejthetnék el Hedrigallt. Csak szervezkedtek és ármánykodtak, de Tanner már nekilátott.

Először felkereste az ismerőseit. Hadarva, meggyőződéssel beszélt. Angevine az elsők között volt, akiket megtalált, és Tanner gondosan úgy intézte, hogy a nő is ott legyen, amikor egy csapatnyi dokkmunkásnak magyaráz.

Tanner szenvedélye teljesen nyílt volt és őszinte. Nem szónokolt.

Bellis messziről nézte, amint a Grand Easterly fedélzetén lézengő tömeget járja, és dühösen magyarázza, mit hallott odalent, és mit látott Hedrigall - hogyan és miért jött vissza. A hatalmas, vén hajón még sok kalóz maradt, és Tanner mindegyikükkel beszélt.

Egész testében remegett a haragtól. Bellis óvatos távolságtartással követte. Lenyűgözte Tanner szenvedélye. És azt is látta, hogy a döbbenet kórságként terjed szét a tömegben. Végignézhette, miként csap át a hitetlenkedés hitbe és rémült haragba, majd azt is, amint ebből eltökéltség válik.

Tanner ugyanazt hajtogatta mindenhol (Bellis jól hallotta a hangját), hogy joguk van tudni az igazat, és ettől bizonytalan rossz érzés támadt a nőben.

Nem tudta, mi az igazság; abban sem volt biztos, ő maga miben hitt. Nem tudhatta biztosan, mi rejlik Hedrigall rendkívüli története mögött. Nem csak egy lehetséges válasz létezett. De ez most nem számított. Elfojtotta a gondolatot. Egy bizonyos célból került erre a helyre, és meg fogja tenni, amit elvártak tőle: véget vet ennek az egésznek.

Látta, hogy akikkel Tanner beszélt, másokkal is beszélnek, akik még több emberhez mentek oda, míg a végén képtelenségnek tűnt követni a hír terjedését. Most már a saját lendülete hajtotta. Nem telik bele sok idő, és azok, akik egyre jobban kiforgatva és átformálva továbbadják Hedrigall és a Világseb történetét, már azt sem tudják, hol hallották először.

A Szeretők nagyon sok igazságot elmondtak a Világsebről, úgy, ahogyan ők értelmezték, közérthető formában. Nagyon kevesen akadtak Armadában, akik ne tudták volna, hogy ott lehetőségek csorognak kifelé a világba, és ezért hatalmas erőforrás rejlik benne. Néhányan látták már bekapcsolva Uther Doul kardját: tudták, mire képes az, aki kiaknázza a valószínűségeket. És itt, a Rejtett-óceán közepén, olyan közel a szivárgó Világsebhez, ahol akadálytalanul gyűltek fel a lehetőségek, nem volt nehéz elhinni, hogy Hedrigall - ez a Hedrigall, aki a fedélközben zagyvál tébolyultan - valóban igazat beszélt.

És lehet, hogy a saját Hedrigalljuk hetekkel ezelőtt megszökött, és több ezer mérföldre járt innen, vagy lezuhant, vagy remeteként élt egy távoli földön, vagy megfulladt, Armada lakói elfogadták, hogy akit megtaláltak, az egy majdnem-Hedrigall. Menekült egy szörnyűséges Bas-Lagról, ahol Armada elpusztult.

- Két nappal ezelőtt történt... - mondta egy nő Bellis mellett, és a hangjából elszörnyedt ámulat csendült. - Két napja mindannyian halottak vagyunk.

Ez a történet figyelmeztetés volt. Ezt senki nem vehette félvállról.

Miközben a napkorong megkezdte útja utolsó negyedét az égbolton, a történet kinyújtóztatta tagjait, és az összes sodrásba befurakodott. Fojtogatóvá tette a levegőt.

Hedrigall nem mutatkozott, a Szeretők pedig ostoba hibát követtek el, mert a fedélközben maradtak, és próbáltak előrukkolni valami tervvel. A fejük felett pedig Tanner hajóról hajóra járt, és terjesztette a hírt.

Bellis a Grand Easterlyn várt, és Hedrigall történetén töprengett - megállás nélkül, míg a végén teljesen kitöltötte a gondolatatait, semmi másra nem tudott gondolni, csak az iszonytató zuhanást látta maga előtt. Nem próbálta eldönteni, mi igaz belőle. Egy történet volt, egy bámulatosan elmesélt, bámulatos történt. Csak ez számított.

Armada lakóit figyelte, akik kis csoportokba verődtek, majd megint szétváltak, vitatkoztak, és sötét arccal beszélgettek. Többen terveztek valamit, ezt lehetett látni; valami megkezdődött.

Gyorsan telt az idő. Alacsonyan járt a Nap. Tarvíz egész területén zártak a műhelyek, és a munkások mind a Grand Easterlyre jöttek, és egyre többen lettek.

Hat órakor megjelentek a Szeretők. Megérezhettek valamit abból, ami itt fent történt, talán öntudatlan éberséggel rezzentek fel a városon eluralkodó válsághangulattól.

Kiléptek a fénybe. Mögöttük Uther Doul lépkedett, kemény, feszült arccal. Bellis látta, hogy önkéntelenül is megrándul az arcuk, amikor megpillantották a velük szemben felsorakozott városlakók tömegét. Szedett-vedett seregre emlékeztetett: zagyvak és kaktuszok keveredtek az emberekkel, és még a tarvízi Ilorgissok közül is felbukkantak páran.

Felettük a fényben a Brukolakot haldokló idegvégződései rángatták. És előttük, nem túl messze, felszegett állal, a Szeretőkkel szemben Tanner Sack állt.

A Szeretők az alattvalóikra néztek, és Bellis most biztosra vette, hogy látta összerezzenni őket. ő azonban elnézett mellettük, és zsoldosvezérüket figyelte. Uther Doul kerülte a tekintetét.

- Beszéltünk Hedrigallal - kezdte a Szerető. A nő hangjában nyoma sem volt idegességnek.

Tanner Sack azonban döbbenetes módon a szavába vágott.

- Elég a hazudozásból - mondta. A körülötte állók egymásra pillantottak. A hangjának ereje volt, és senki nem bírt megmozdulni.

A Szeretők némán meredtek rá. Éppen csak elkerekedett a szemük, de arckifejezésük kifürkészhetetlen maradt.

- Elég a hazudozásból - mondta ismét Tanner. - Tudjuk, mi az az igazság. Tudjuk, hogy Hedrigall... ez a talán-Hedrigall, akit elzártatok előlünk... merre járt. Hogy honnan jött.

Tanner tett egy lépést előre, és a tömeg csoszogva és eltökélten követte.

- Jaddock! - kiáltotta Tanner. - Corscall és Gudrunn, eredjetek, és keressétek meg Hedrigallt. Lent lesz valahol. Hozzátok fel ide. - Három kaktuszember idegesen megindult a Szeretők, Uther Doul és a mögöttük nyíló ajtó felé.

- Megállni! - ordított rájuk a Szerető. A kaktuszok megtorpantak, és Tannerre néztek. A férfi odalépett hozzájuk, és a tömeg követte. A kaktuszok felbátorodva ismét megindultak.

- Doul... - mondta a Szerető. A nő hangja most nagyon veszedelmesen csengett. Mindenki azonnal megtorpant.

Uther Doul a Szeretők és a közeledő armadaiak közé állt.

És egy másodperc múlva Tanner ott volt előtte.

- Mindannyiunkat, Uther Doul? - kérdezte olyan hangosan, hogy körülötte mindenki jól hallja. - Mindenkit le akarsz vágni? Képes vagy rá? Mert mi bizony felhozzuk lentről Hedrigallt, és ha megpróbálod megakadályozni őket - intett a három kaktuszember felé -, akkor mindenki velük fog tartani, tehát mindannyiunkat le kell vágnod. Szerinted elbírsz ennyi emberrel? A picsába, talán igen, talán képes vagy rá, de ha megteszed, baszd meg... akkor hányan maradnak, akiknek a főnökeid parancsolhatnak?

Több százan álltak mögötte, és mindannyian bólogatva nyugtázták a szavait, sőt néhányan egyetértően fel is kiáltottak.

Uther Doul Tannerről a mögötte összegyűlt tömegre nézett, majd vissza Tannerre. A következő pillanatban pedig gyengeséget árult el: ellentmondást nem tűrő kisugárzása megtört, tétovázott, és oldalra pillantott. Bizonytalanul nézett a főnökeire, beleegyezésüket keresve. Válla leheletnyit megmoccant, fejét kérdően oldalra biccentette. Igaza van - mondta a mozdulat -, mit kívántok tőlem, azt akarjátok, hogy mindet megöljem...?

És amikor elfordult, amikor a kétség leghalványabb jelét mutatta, Tanner győzött. Ismét intett, és a kaktuszok elmasíroztak a Szeretők meg Uther Doul mellett, bementek az ajtón, és elindultak megkeresni Hedrigallt. Feszengtek, de nem féltek, mert tudták, hogy biztonságban lesznek.

A Szeretők még csak pillantásra sem méltatták őket. Helyette Tanner Sacket nézték átható tekintettel.

- Mit akartok még? - kérdezte Tanner keményen. - Előre megtudhattátok, mi fog történni velünk. De annyira elment a kibaszott eszetek, annyira belebonyolódtatok ebbe a szarságba, hogy még ezt is hajlandóak lennétek figyelmen kívül hagyni? Még mindig folytatni akarjátok az utat!

- És közben az egészről mélyen hallgatnátok, csak hazudoznátok nekünk, mi meg mennénk tovább, ostobán és némán, mint az elcseszett avank, át a peremen! Ebből elég. Ennek itt és most vége. Nem megyünk tovább. Visszafordulunk.

- A pokolba veled! - A Szerető Tanner felé bökött az ujjával, aztán a lába elé köpött. - Te gyáva szar! Barom! Szerinted bármi is igaz abból a történetből? Gondolkodj már, az istenek verjék meg! Azt hiszed, most már tudod, mi az a Világseb? Szerinted az egész hatalmas óceánon, az egész kibaszott Rejtett-óceán közepén pusztán véletlenségből találtunk rá? Szerinted csak egy kurva nagy véletlen, hogy mi Hedrigallunk elszökik, de találunk egy másikat, valahonnan máshonnan, aki a meséivel halálra akar rémiszteni minket?

- Ez ugyanaz a férfi! Mindig is ez volt a terve, hát nem látod, baszd meg? Azt hittük, meglógott, de nem! Hová is mehetett volna? Elvágta az Arrogance köteleit, és elrejtőzött valahol. És most, amikor végre olyan közel jutottunk a célunkhoz, a legbámulatosabb, leghatalmasabb helyhez, ami ezen a világon csak található, előbújik, és megpróbál elriasztani minket! Miért is? Mert egy gyáva féreg, mint te, mint ti itt mindannyian!

- Végig ezt akarta. Még ahhoz sem volt mersze, hogy szégyenszemre elmeneküljön. Mindenki mást is magával akart vinni.

A tömegből többen meginogtak. A nő még perzselő, trágár haragjában is képes volt olyasmiket mondani, amivel elgondolkodtatta őket.

De Tannerre nem hatottak a szavai.

- El akartátok hallgatni előlünk - mondta. - Végig hazudoztatok volna. Ilyen messzire eljöttünk, és mégis hazudtatok volna. Mert annyira elvakít mindkettőtöket a kapzsiság, hogy nem mertek már a szemünkbe nézni. Semmit sem tudtok a Világsebről! - kiáltott fel hirtelen. - Semmit! Ne gyere nekem a véletlenekkel vagy a hihetetlennel... talán éppen így működik az a hely! Még ezt sem tudhatjátok biztosan.

- Egyetlen dolgot tudunk biztosan, hogy Tarvíz legjobb embere, akit valaha ismertem, lent ül a börtönben, mert figyelmeztetni akart minket... Hogy ha folytatjuk az utat a Világsebhez, meghalunk. És én hiszek neki. Ennek az egésznek itt és most vége. Mostantól mi mondjuk meg, mi történik. Mi parancsolunk. Megfordulunk, és elindulunk visszafelé. Az utasításaid innentől fogva... lószart sem érnek. Ennyi embert nem ölhetsz meg és nem zárhatsz börtönbe.

Szavait harsogó kiáltás fogadta, az izgatott tömegből felszakadó robaj, és valaki kántálni kezdett: Sack, Sack, Sack!

Bellis nem figyelt rájuk. Valami rendkívüli dolog játszódott le a szeme előtt, amit szinte teljesen elnyomott a lármás egyetértés zaja.

Uther Doul mögött állt a másik Szerető, aki egészen eddig szörnyű bizonytalansággal figyelte és hallgatta az eseményeket. Most előrenyúlt, megérintette a nő vállát, maga felé fordította, majd halkan, sürgetve mondott neki valamit, amire az hitetlenkedő haraggal reagált.

A Szeretők vitatkoztak.

A tömeg lassan elcsendesedett, amikor rájöttek, mi történik. Bellis visszafojtotta a lélegzetét. A jelenet mélyen megrázta. Hitetlenkedve nézte, amint suttogva beszélnek egymáshoz, arcuk egyre vörösödik, sebeik fehéren izzanak a haragtól, hangjuk sziszeg, motyogásuk kapkodó, majd egyre hangosodik, míg a végén már kiabáltak, rá sem hederítve a körülöttük állókra, akik ostoba ámulattal nézték őket.

- ...igaza van! - hallotta Bellis a Szerető emelt hangját. - Igaza van! Semmit sem tudunk.

- Mit nem tudunk? - kiáltotta vissza a Szerető. A nő arcát rettenetes grimaszba torzította a düh. - Mégis, mit nem tudunk?

A fejük felett riadt, városi madárraj húzott el, majd valahol látótávolságon kívül leszálltak. Armada nyikorgott. A csendnek nem akart vége szakadni. Tanner Sack és lázadói szoborrá dermedtek. Olyan ámulattal figyelték a Szeretők között kibontakozó vitát, mintha egy földtani esemény játszódna le előttük.

Bellis önkéntelenül is követte az elröppenő madarakat. Tekintete megakadt a Brukolak fonnyadtra perzselt alakján, és ott is maradt, habár mindig is viszolygott a vámpyrtól. A Brukolak rángógörcsei enyhültek, teste mintha valamelyest megnyugodott volna. Kinyitotta napfénytől vaksi, tejfehérre vált szemét, majd lassan elfordította a fejét.

Hallgatózott. Bellis biztos volt benne.

A Szeretők csak saját magukra figyeltek, semmi másra. Uther Doul némán oldalra húzódott, mintha jobb rálátást szeretne biztosítani az egybegyűlteknek.

Semmi más hang nem hallatszott.

- Nem tudjuk - mondta a Szerető. Bellisnek az az érzése támadt, mintha lángnyelv vagy elyktromos szikra pattogna a Szeretők egymásba mélyedő tekintetében. - Nem tudjuk, mi van előttünk! Akár igaza is lehet. Biztosak lehetünk? Megkockáztathatjuk?

- Ó... - felelte erre a nő. A hangja elgyötört sóhaj volt. Rettenetes kiábrándultsággal és lemondással nézett a szeretőjére. - Ó, az istenek verjék meg - sóhajtotta halkan. - Az istenek rohasszanak meg örökre.

Ismét csend támadt, és szinte tapintható volt a döbbenet. A Szeretők farkasszemet néztek egymással.

- Nem kényszeríthetjük őket - mondta végül a férfi. Jól hallhatóan remegett a hangja. - Nem uralkodhatunk, ha nincsen egyetértés. Ez nem háború. Nem küldheted ellenük Doult.

- Ne merészelj most hátat fordítani mindennek - mondta bizonytalan hangon a nő. - Elfordulsz tőlem. Azok után, amit véghezvittünk. Miután megalkottalak. Miután közösen megalkottuk egymást. Ne tagadj meg...

A férfi a feléjük meredő arcok gyűrűjére nézett. Láthatóan úrrá lett rajta a pánik. Kinyújtotta a kezét. - Menjünk be.

A nő meg sem moccant. Az arcán lángoltak a hegek. Egész testét megfeszítette a magára kényszerített önuralom. Vadul a férfi felé kapta a fejét.

- Kik vagyunk mi, hogy ne szarjuk le, ki hall minket? - sziszegte haragtól összepréselt ajkai között. - Mi folyik itt? Mi történt veled? Te is olyan ostoba vagy, mint ezek a barmok? Szerinted is igaznak tűnik az a hazug maszlag, amit feltálalt nekünk az a kurafi? Szerinted? Hiszel neki?

- Még mindig én vagyok te - ordított vissza a Szerető - és te én vagy? Vagy már nem? Ez itt az egyetlen kérdés!

A férfiban valami megtört. Valamit elveszített. Bellis szinte érezte, amint pattanásig feszül, majd sorvadni kezd benne egy köldökzsinórhoz hasonlóan létfontosságú kötelék, ami villámgyorsan fonnyadt semmivé, és szakadt el. A férfi vadul hadonászott, dühöngött, hirtelen, olyan sok év után rettegve tudatosult benne, hogy egyedül van, és még próbált érvelni.

- Nem tehetjük meg! Képtelenség! Mindent elveszítünk miattad...

Szeretője hosszasan nézte, és az arca hideg lett, merev, mint egy álarc.

- Többre tartottalak - mondta lassan. - Azt hittem, veled teljessé tettem a lelkem.

- És úgy is van, úgy is van - vágta rá a Szerető, de olyan szánalmasan, hogy Bellis szégyenkezve fordult el tőle.

Hedrigall a keresésére induló kaktuszemberekre nehezedve vonszolta fel magát a fedélközből, és szeretetteljes örömrivalgás fogadta.

Mindenki kérdéseket zúdított rá, de Hedrigall csak hátrahőkölt, és nem tudott válaszolni. Szótlanul, kába rettegéssel a szemében nézte az egybegyűlteket, akik táncoltak, kurjongattak, vagy a nevét skandálták. Kaktuszok rohantak oda hozzá, akiket nem zavartak kiálló tüskéi, a vállukra kapták, úgy vitték körbe a tömegben, miközben a fel-le imbolygó Hedrigall csak értetlenül pislogott.

- Megfordulunk! - ordította Tanner Sack. - Megfordítjuk a várost! Hozzátok ide a Szeretőt! Keressetek valakit, aki tudja, hogyan kell ezt csinálni. Küldjetek embereket a gyeplő csörlőihez! Ideje jelet adni annak a kurva avanknak. Megfordulunk! - Felindultan megpördült, és a Szeretők felé kiáltott, követelte, hogy árulják el a módját, de azok eltűntek.

A Hedrigall felbukkanását követő örömteli felzúdulást kihasználva a Szerető sarkon fordult, és futva a szobája felé indult. A férfi követte.

És mögöttük nem sokkal lemaradva ment Bellis Coldwine, aki óvatosan figyelte minden mozdulatukat, és felkészült rá, hogy bármikor irányt változtasson, de még egyszer utoljára megpróbálta megérteni, mit tett, és mit tettek vele.

A lenti folyosón ismét meghallotta a hangjukat.

- Itt én uralkodok - mondta a Szerető. A férfi hangja kásás volt és nagyon óvatosan válogatta meg a szavait. - Ez a hely az enyém, mi uralkodunk fölötte. Ez a dolgunk, ezek vagyunk mi, a kurva életbe... Ne tedd ezt. Mindent elveszítesz, amit megszereztünk.

Ahogy a Szerető a férfi felé fordult, hirtelen kiválóan rálátott Bellisre. De a nő pillantása éppen csak végigcikázott rajta, majd nemtörődöm mozdulattal elfordította sebhelyes arcát. Átkozottul nem érdekelte, ki hallja őket.

- Igazad van... - mondta, és megérintette a Szerető arcát. Lassan ingatta a fejét, és amikor ismét megszólalt, a hangjából rettenetes szomorúság és lemondás csendült. - Igen, igazad van. Már nem mi vagyunk itt az urak. De soha nem is ezért voltam itt.

- Nem kérlek, hogy tarts velem. - Egy pillanatra úgy tűnt, megbicsaklik a nő hangja. - Elloptad magadat tőlem.

A nő megfordult, és hiába kiáltott utána a Szerető könyörögve, hiába kérlelte, hogy hallgassa meg, és viselkedjen ésszerűen, otthagyta, és elsétált.

Bellis eleget hallott. Nagyon sokáig állt ott egyedül a jelentésüktől régen megfosztott, vén heliotípiák között, mielőtt elindult volna az odakint zsibongó ünnepség felé, ahol Tanner éppen parancsokat osztogatott, és próbálta megfordítani a várost.

*

Az emberek lármás bandákba verődve, saját tettüktől megrészegülve feszültek az avank gyeplőit feszítő csörlőknek. És lassan, hosszú mérföldek alatt, de a roppant bestia ostoba engedelmességgel mégis elfordította a fejét, a város gigászi tajtékja fokozatosan kanyarodni kezdett, és Armada megfordult.

Már gyengült a fény, mire a város befejezte a hosszú, nagyon lapos ívet. És miközben elindult visszafelé a jellegtelen, üres vizeken, Tarvíz kalóz-bürokratái ámokfutást rendeztek a sodrásukban, hogy kiderítsék, ki most a felettesük.

Az igazság viszont halálra rémisztette őket: az anarchia óráiban senki sem parancsolt. Megszűnt a parancsnoki lánc, nem volt szervezettség, sem hierarchia, csak egy szedett-vedett, esetleges demokrácia, amivé Armada lakói a szükség idején lazán összeforrtak. A bürokraták ezt elfogadhatatlannak találták, és Tanner Sackben meg Hedrigallban vélték felfedezni új vezetőiket. Azonban ők ketten is csak résztvevői voltak az eseményeknek: az egyik túláradóan lelkes, a másik még kába a döbbenettől, ráadásul úgy hordozták körbe, mint egy kabalát.

Ez lenne a vége?

Bellis teljesen megzavarodott az izgalomtól. Legyengült tőle minden tagja. Közben leszállt az éjszaka, és ő a mosolygós tömegben szalad Jhour szélén, hogy jobban lássa a csörlőhajókról visszatérő embereket. Most veszi észre, hogy ő is mosolyog. Nem is tudja, mióta.

Befejeződött?

Ez lenne a vége?

A hatalom, ami nem pusztán Tarvíz sodrását uralta, hanem a határain túlnyújtózva egész Armadára rákényszerítette akaratát, nincsen többé. Olyan erős volt és olyan hatalmas, ráadásul hosszú ideig létezett, most pedig olyan gyorsan és csendben olvadt semmivé, hogy Bellis fel sem bírja fogni. Hová tűntek ezek mind? - töpreng. Az uralkodóknak nyoma veszett, és ezzel mindenről lefoszlott a törvényekből és végrehajtó szerveikből, a katonaságból és a tekintélyükből összeállt burok.

A többi sodrás ura bölcsen hallgatott és rejtőzött. Jelenleg úgysem vehetnék át az uralmat a nép dühe és öröme fölött. Okosabbak annál, hogy megpróbálják. Kivárnak.

A mozgalmat hajtó lendület nagyon erős: mindaz a félelem, lemondás és bizonytalanság, ami heteken, hónapokon át gyülemlett fel a város lakóiban, az összes kimondatlan kétely után megmaradt keserűség... ez hajtja őket. A lázadást. Hedrigall rendkívüli és hihetetlen története felszabadította őket, és végre megadta nekik azt a biztonságérzetet, amire szükségük volt.

Megfordítják a várost.

Amennyire Bellis látja, nem fosztogatnak, nincsen erőszak, tűz vagy lövöldözés. Ez az egész egyetlen dologról szól. Az avank még mindig sérült, de halad azért, és amikor Bellis felnéz a csillagokra, tudja, hogy visszafelé tartanak, a Duzzadó-óceánra.

Mindig is ezt akarta. Minden egyes mérföldet, amivel távolabb került Új-Crobuzontól, újabb vereségként élt meg. Mindent megpróbált, hogy fordulásra bírja ezt az elcseszett várost, hátha akkor visszaviszi az otthonába; és most hirtelen, teljesen váratlanul sikerrel járt.

Hogyan történt? - töpreng, és úgy érzi, győzedelmesnek vagy büszkének kellene most lennie, nem egy döbbenettől kába, boldog kívülállónak.

Tudja jól, mi rágja belülről. Kérdések feszítik, és neheztel. Nem felejti Uther Doul pillantását. Megint kihasználtak - gondolja iszonyodva és csodálkozva. - Megint kihasználtak.

A manipuláció bonyolult láncolatába keverték. Most képtelen kibogozni. Nem ez a megfelelő pillanat rá.

Jelzőrakéták lobbannak az égre, az armadaiak egyszerre robbantják fel az egész készletet, amivel a múltban a navigátorok jeleztek a csörlőhajóknak. Egyszerre ünneplés és dac - a lázadók így jelzik, hogy nincs rájuk többé szükségük.

*

Amikor keleten megvirradt az ég, még mindig rengetegen ünnepeltek magukból kivetkőzve.

Bellis a Grand Easterlyn állt, nem messze a Szeretők lakosztályához vezető lejárattól. Jó ideje várakozott. Emlékezett rá, mit mondott a Szerető: „Nem kérlek, hogy tarts velem”. Valami a vége felé közeledett, és Bellis saját szemével akarta látni, miként történik.

Mások is voltak a fedélzeten, főleg álmos és részeg emberek, akik daloltak vagy a tengert bámulták, de mindannyian elnémultak, amikor megjelent a Szerető. A nő oldalán Uther Doul állt. Volt egy pillanat, egy ocsmány pillanat, amikor az összeverődött városlakóknak eszébe jutott a harag, amit éreztek, és akkor valami akár történhetett is volna, de a pillanat hamar elmúlt.

A Szerető furcsán kidudorodó csomagokat cipelt. Senki másra nem nézett, csak Doulra. Bellisnek feltűnt, hogy az egyik csomagban Doul furcsa hangszere, a talángora is helyet kapott.

- Ez minden? - kérdezte a Szerető, és Doul bólintott.

- A teljes gyűjteményem - felelte -, kivéve a kardomat.

A Szerető arca szobormerev volt. Hideg és nyugodt.

- A hajó készen áll? - kérdezte, és Doul megint bólintott.

Egymás mellett, minden kínos esemény nélkül ballagtak végig a kalózok között. A Grand Easterly jobb oldala felé tartottak, ahonnan az utcák kanyarogva igyekeztek az egymáshoz préselődő bárkákon át a Bazilio-dokk felé.

Bellis kényszeresen vissza-visszanézett az ajtó felé. Arra számított, hogy bármelyik pillanatban felbukkanhat a Szerető, és visszahívja a nőt, vagy csatlakozik hozzá, és azt mondja, semmi sem választhatja szét őket, de a férfi nem jelent meg.

Soha nem voltak egymáséi. Soha nem ugyanazt csinálták. Talán kizárólag a véletlen szeszélyéből maradtak ilyen hosszú ideig együtt.

A Grand Easterly korlátjánál a Szerető egy intéssel megállította Doult, majd megfordult, hogy még egyszer, utoljára megnézze a hajót. A Nap még nem kelt fel, de az égbolt már világos volt, és Bellis tisztán látta a nő arcát.

A jobb orcájától indulva, a haj vonala alatt visszagörbülve és onnan az állkapcsáig húzódva új sebhely éktelenkedett. Mázként csillogott rajta a gyógykenőcs vékony rétege. Mély volt és sötétvörös, nyílegyenesen hasította keresztül a régebbi hegek egy részét, mintha így szorította volna félre azokat.

Bellist mindig megdöbbentette, hogy soha egyetlen történetet sem hallott erről az utolsó utazásról. Az események utáni napokban és hetekben, amikor mindenki a lázadás éjszakájáról beszélt, soha senki meg sem említette, milyen volt, amikor a Szerető és Uther Doul megfontolt lassúsággal átkeltek a saját zendülésétől megrészegült, kimerült városon.

Bellis ennek ellenére élénken el tudta képzelni az egészet. Lelki szemeivel látta a két lassan ballagó alakot: a Szerető szomorú és elgondolkodó, gyakran pillant körbe, próbálja emlékezetébe vésni a város minden részletét, amit olyan sokáig segített kormányozni. Néha megigazítja a zsákot a vállán, érzi a misztikus tudományokról írott könyvek, a valószínűség kiaknázásáról szóló traktátusok és a Doultól kapott vén masinák súlyát.

Doul mindvégig mellette sétál. Keze a kardja markolatán, készen arra, hogy még Armadán töltött utolsó perceiben is megvédelmezze a nőt. Szükségszerű lett volna? Közbe kellett avatkoznia valamikor? Bellis nem hallott róla, hogy Doul bárkit levágott volna Armada lakói közül.

És a Szerető valóban egyedül volt?

Bellis olyan nehezen tudta elhinni, hogy ennyi év markáns jelenléte után senki sem kívánta követni. A nő fantáziával átitatott logikája távol állt az Armadát működtető brutális merkantilizmustól, de valóban mindenkinek ennyire idegen lett volna? A Szerető egymaga nem tudott volna elvezetni egy hajót, még egy igazán kicsit sem. Bellis úgy érezte, könnyebben hihet abban, hogy amerre a Szerető elhaladt, férfiak és nők bújtak elő rejtekhelyeikről, mert megérezték a közelségét, mert csatlakozni kívántak hozzá. A Szerető és Uther Doul mögött lassan összeverődött a különc gyülekezet, akiket nem szokványos motiváció hajtott - a két alak tempójában vonultak, összecsomagolt zsákokkal, készen rá, hogy elhagyják a várost.

Romantikus álmodozók, történetmondók, számkivetettek, öngyilkosjelöltek és őrültek. Bellis őket képzelte a Szerető nyomába.

És úgy hitte, hogy egy kisebbfajta legénység már össze is állt belőlük, mire a Szerető kibukkant az ereszek alól, és áthaladt a dokknegyed kihalt raktárépületein. Bellis elképzelte, amint sorban csatlakoznak hozzá az előkészített hajó fedélzetén, segítenek felfűteni a kazánt, leoldják a horgonyköteleket, és búcsút intenek.

De Bellis persze nem tudhatta biztosan. A Szerető akár egyedül is mehetett.

Csak az volt biztos, hogy majdnem egy órával később, amikor a napkorong már nagyon alacsonyan járt, és megsűrűsödött a fény, egy vitorlás haladt át akadálytalanul a Bazilio-dokk keskeny kijáratán, és kifordult a nyílt tengerre. Nem volt nagy hajó. A fedélzetét elborították a kisméretű daruk és csörlők, meg rengeteg különféle gép és kazán, amelyek rendeltetését Bellis nem is sejtette. A jármű jól felszereltnek és tisztának tűnt.

Bellis nem látta tisztán. Messziről nézte csak, Armada tetőrengetegének szabálytalan kontúrjain át, a szürke és piros, pala vagy beton vagy vas felületek ferde vagy egyenes vonalain át. Az olajosan sűrű reggeli fényben éppen csak követni tudta a hajó lassú útját, el a gondosan kikötött bárkák sorai mellett, ki a város anyagában tátongó hasadékon át. Gomolygó füstöt húzott maga után, ahogy elragadták a Rejtett-óceán erős és különös áramlatai.

Nem messze Bellistől a Szerető is a hajót figyelte.

A férfi szeme kivörösödött a könnyektől, mintha port dörgöltek volna bele. És természetesen az ő arcán csak a régi sebhelyek éktelenkedtek.

A hajó egyre gyorsult. Olyan állhatatosan tartotta a sebességét, amit Bellis még soha nem tapasztalt a Rejtett-óceánon. Minden felhajtás, sortűz vagy tűzijáték nélkül észak felé tartott, nyílegyenesen a várossal ellentétes irányba, Armada farvizén haladt a látóhatár irányába, a Világsebhez.

Hosszú idővel később, mikor a hajó már eltűnt szem elől, Uther Doul megjelent a Grand Easterly fedélzetén, egyedül.

Megállt az árboc alatt, amelyre a Brukolakot feszítették. A vámpyr megrándult a kora reggeli napfényben, és erőtlenül felsikoltott.

- Vágjátok le - parancsolta Uther Doul a közelben ácsorgóknak. Azok riadtan néztek a magasba, de nem kérdeztek vissza. - Vágjátok le, és vigyétek a hajójára.

És ezen a rendkívüli reggelen, miközben a város tapogatózva kereste új útját az új rend és az új szabályok felé, de senki nem tudta, mit szabad, mi normális, elfogadható vagy helyes, mindenki engedelmeskedett Uther Dour könyörületes parancsának.

Már nem Szerető többé - gondolta Bellis hirtelen. A látóhatár széle felé nézett, ahol már eltűnt a kis hajó. A Szeretők vitája is eszébe jutott, meg az új heg - a nő arcát feltépő friss sebhely, ami újrateremtette és eltávolította őt a férfitől. - Már nem vagy Szerető többé.

Bellis ismét megpróbálta maga elé képzelni a nőt a távolodó hajó kormányánál, úton a világ legkülönlegesebb pontja felé. Megkísérelte újra végiggondolni, kicsoda lehetett valójában, hogy tisztán lásson, hogy csak a megfelelő dolgokért csodálja vagy hibáztassa, és látta maga előtt a nőt, aki elveszett hajóját a világ végére vezeti, nem mások tervei vagy vágyai alapján, hanem kizárólag a saját akaratából.

Bellis azonban folyamatosan csak úgy gondolt rá, hogy a Szerető, Szerető, Szerető, hiába küzdött ellene.

Nem tudta a nő igazi nevét.

EPILÓGUS

Tanner Sack

Mocskos, őrült felfordulás volt itt. El nem hinnéd, mi mindent csináltam.

Már nem a Világseb felé tartunk. Hanem vissza a messzi vizekre, oda, ahonnan jöttünk. Visszacsináljuk a dolgokat, úgy, ahogy voltak.

Furcsa. Hiába mondom ezt, valójában soha nem is ismertem ezt a helyet, akkor sem, amikor még nem a Rejtett-óceánfelé kepesztett. Te sem. Minden, ami az érkezésünk után történt, egyetlen cél szolgált: hogy eljuttasson minket idáig. Nem éltem még itt, amikor a város kalózkikötő volt, semmi más.

Ahogyan te sem.

Szoktam találkozni Angevine-nel. Hazudnék, ha azt mondanám, hogy a legjobb cimborák vagyunk. Talán kissé bátortalanok. De azért találkozunk, és főleg rólad beszélgetünk.

Hazudtak nekünk, és elegünk lett, a mi bőrünket vitték a vásárra, a pokolba is, így aztán rávettük őket, hogy megfordítsák a várost.

Nem bírom túltenni magamat azon, hogy nem vagy itt.

Ez a hely már nem az otthonom. Nincs otthonom. Ez a hely megölt téged.

Nem tudom, mik lehettek azok a lények a vízben. Abban biztos vagyok, hogy amivel aznap éjjel a mélyben harcoltunk, nem vámpyr volt. Senki sem beszél róluk. Senki sem tudja, mik jöttek közénk. Csak annyi a biztos, hogy megpróbáltak lerohanni minket.

Fattyú John látta őket. Látom malacszerű szemében. De nem szól semmit.

Én voltam az, aki megfordította a várost. Azok a valamik, a lények, amik megöltek, meg a vámpyrember, aki az oldalukon harcolt - mind kudarcot vallottak.

Elvégeztem helyettük a munkát. Megfordítottam a városunkat.

Nem tudom, ez mulatságos-e egyáltalán. Csak az biztos, hogy nem akarok többé itt élni, és nem mehetek el.

Tengeri lény lettem. Rossz vicc. Mindketten tudjuk, milyenek a valódi tengeri lények, miképpen mozognak, mennyire gyorsak. Nem olyan lomhák, mint én, aki nehéz, lopott uszonyokkal kalimpál, és nyirkosan izzad. Nem újraformáltak.

És most már félek is. Ha a lemerülök, verejtékezni kezdek. Minden nyálkás halra azt hiszem, olyasmi, mint ami téged megölt.

Viszont nem élhetek már a felszínen. Nincsen már választásom.

Mit tegyek? Nem mehetek vissza Új-Crobuzonba, és ha meg is tenném, a sós víz nélkül nyomorultul elpusztulnék.

Kényszeríteni fogom magamat, hogy ússzak. Idővel majd könnyebb lesz. Megcsinálom.

Nem tarthatnak itt. Ha akarok, elmegyek. Talán egy napon, amikor valamelyik partvidék közelében járunk, egyszer csak eltűnök. Letelepszem a sekélyesben, ahol látom a sziklákat alattam, ahol odafent a fák meg a bokrok találkoznak a vízzel. El tudom viselni a magányt. Elég részem volt benne, hidd el nekem.

Nincs nekem semmim. Az égvilágon semmim.

Idővel, mondogatják, idővel majd jobb lesz. De nem akarom, hogy az idő begyógyítsa a sebeimet. Oka van annak, hogy ilyen vagyok.

Azt akarom, hogy az idő megjelöljön, és csúnya, göcsörtös lénnyé tegyen a hiányod. Nem fogom kisimítani magamat, nem foglak eltüntetni.

Képtelen vagyok búcsút mondani neked.

1780. tethisz 2., pornap, Armadán

Az avank ismét lassít, még egyszer és utoljára.

Még mindig nem gyógyultak be a sebek, amiket a hínárnyok vájtak rajta. Még csak nem is kezdtek el gyógyulni, nem varasodnak, kellemetlen, nyílt forradás lehet odalent. Időről időre megint gennycsomók között hajózunk.

A szíve, szerintem a szíve kezd leállni.

Mindannyian tudjuk, hogy az avank haldoklik.

Talán az otthonát keresi. Talán próbálja megtalálni az utat visszafelé, a fénytelen, sós vizek birodalmába, ahonnan kihalásztuk. És közben egyre gyengébb és betegebb, sűrűsödik a vére, pusztul és csomósodik, roppant uszonycsapásai is lassulnak.

Nem bánom. Most már nagyon közel vagyunk a Rejtett-óceán pereméhez. Hamarosan - bármelyik nap, talán órákon belül - kibukkanunk az ismerős vizekre, és Armada flottája ott vár majd ránk. Az avank addig ki fogja bírni.

Azonban közeledik a pillanat, amikor a város végleg megáll.

Mozdulatlanul lebegünk majd a hullámokon, foglyul ejt a szerves horgony, a mélységben rothadó több millió tonna döglött hús.

Öt lánc, öt leválasztandó kapocs. Minden láncszemet két ponton kell elvágni. Mindegyik szem méteres vastagságú, és thaumaturgiával edzették erősebbre. El fog tartani egy ideig, de végül egymás után hullanak majd le a mérföldnyi vasak.

Micsoda katasztrófa lesz ez a mélység lakói számára! Mintha az ég haragja zúdulna rájuk. Több tonna fém hullik majd feléjük, egyre gyorsulva szeli át a négy, öt mérföldnyi távolságot, majd a tengerfenék iszapjába csapódik, és megrepeszti a sziklát is alatta. Talán telibe találják a szerencsétlen avank tetemét is, felhasítják a bőrét, és több mérföldnyi belsőség buggyan ki a vízbe.

Talán idővel egész ökoszisztémák alakul ki ezen a példátlanul bőséges területen.

Addigra mi már messze járunk.

Addigra elérjük a flottát, a hajók ismét a városhoz csatlakoznak, és Armada olyan lesz, mint régen. Természetesen a Crobuzoni Háború vérfürdője miatt jóval kevesebben vontatják majd, de végtére is a város számolatlan tonnányi lánccal lesz könnyebb. Ez majd helyreállítja az egyensúlyt.

Armada olyan lesz, mint régen.

És lassan tart majd visszafelé, át a Duzzadó-óceánon, vissza a gazdag hajóútvonalak irányába, a kikötők és a kereskedők felé. Azok a kalózok, akik hónapok óta hiába próbálták megtalálni Armadát különös eszközeikkel, most sikerrel járnak majd. Áthajózunk a Nemesek Tengerén, a Hebdomad, Gnurr Kett és a Baziliszkusz-csatorna irányába.

Vissza Új-Crobuzon felé.

Egy hónap telt el azóta, hogy itt hagyott minket a nő, akinek sohasem tudtam a nevét. Sok minden megváltozott azóta.

A lázadók kezéből hamar kicsúszott az irányítás. Nem álltak elő programmal, nem alakítottak pártot. Nem voltak több szedett-vedett csoportnál, ahol a lehető legkülönfélébb embereket az tartotta össze, hogy hazudtak nekik, és nem akartak meghalni. Egy anarchista pillanat hevében megszerezték maguknak a hatalmat, de ugyanolyan könnyedén le is mondtak róla.

Napokkal később megjelent a Szerető. Felbukkant a Grand Easterly fedélzetén, és parancsokat osztogatott. Mindenki boldogan engedelmeskedett. Senki sem vitatkozott a férfival.

Ennek ellenére neki vége. Mindenki tudja. Tekintete bizonytalan, az utasításai homályosak. Uther Doul néha óvatosan pusmog a fülébe, ilyenkor a Szerető biccent, és kiad egy logikus parancsot. Uther Doul beszél a Szerető szájával.

Doul ezt nem fogja sokáig hagyni. Zsoldos, pénzért dolgozik, áruba bocsátja a hűségét. Ha valóban hatalmat akarna, nem hiszem, hogy ilyen otrombán feltűnő formáját választaná. Ha Doul irányítani akar, akkor azt titokban teszi, a fizetett engedelmesség szabadsága kedvéért. Ha mást nem is, ezt megtanultam.

Nem tudom, mi történt vele, miért viszolyog ennyire a leplezetlen hatalomtól.

Sohasem találkoztam még hozzá foghatóan bonyolult emberrel, sem nála tragikusabbal. Az ő múltbéli tapasztalataiból sarjadt ki az ötlet, ami mindannyiunkat idáig ragadott, oly messzire mindentől, amit Doul maga megtalálni remélt Armadában. Nehéz lenne megmondani, mi volt mindebből előre eltervezett, és mi puszta reakció. Nem hinném, hogy a jelenlegi helyzetet kielégítőnek találná: nem hiszem, hogy ha végignéz saját magán vagy a Szeretőn, akkor elégedetten biccentve azt mondaná, „Igen, ezt akartam”.

Vagy az egész élete minden rezdülését vasmarokkal irányítja, vagy rémült pánikban él. Vagy mindent káprázatos részletességgel, előre kidolgoz, vagy kétségbeesetten rángat minket krízishelyzetből krízishelyzetbe, miközben fogalma sincsen, mit akar, de mindebből semmi sem látszik az arcán.

A Szerető élettelen pillantása állandóan a látóhatárt fürkészi. Habár a végén a nőt hazugságai miatt megvetették és félték, szánalmas sohasem volt, ellentétben egykori szeretőjével. Gyanítom, hogy a férfi nem fogja túlélni a történteket. Talán egy napon rá kell majd jönnie, hogy nincsen mellette Uther Doul. Különösen most, hogy ismét a Brukolak az úr Avarparton.

Nagyon kevesen látták egyáltalán a hínárnyokat, és még kevesebben beszélnek róluk. Én vagyok az egyetlen, aki nem tud megfeledkezni róluk.

Az egyik éjjel láttam a Brukolakot. Szabadon jár-kel.

A napfény iszonyú forradásokat hagyott rajta, és örökre ilyen is marad. Levert és csendes. Carrianne komor odaadással beszél róla. Alattvalói többsége egy emberként állt ki mellette, a többiek pedig hamar megbocsátottak neki - még azok is, akik szeretteiket veszítették el a lázadás idején. Végtére is azért vezette Tarvíz ellen a nyáját, mert meg akarta fordítani a várost. És igaza volt, és végül meg is fordultunk.

Avarpart és Tarvíz nem indított háborút. Éjszakánként Doul meglátogatja a Brukolakot az Uroc fedélzetén. Carrianne mondta.

A legtöbb időt Carrianne társaságában töltöm. Nem igazán beszél arról, valaha mennyire támogatta a Szeretők tervét. Közel két héten át nem is igazán beszélt. Talán szégyelli magát, amiért annak a nőnek az oldalára állt, aki olyan könnyedén hazudott nekünk, aki kész lett volna a halálba vinni mindenkit.

A jelek szerint legalábbis ez az elfogadott történet. Elhisszük a hazatért Hedrigall szavait. A városlakók szerint ezért fordult vissza Armada.

Időről időre találkozom Tanner Sackkel. Visszatért a munkához, a város alatt dolgozik újra. Sohasem említi, hogy magammal vittem abba a kis szobába és ezzel kirobbantottam egy lázadást.

Valóban én tettem?

Az én művem lett volna a zendülés? A város ismét dél felé tart, ismerős vizekre, olyan helyek felé, amelyek jelentenek is valamit nekem... De mindez miattam lenne?

És ez azt jelenti, hogy győztem?

Talán épségben megtette az utat - a nő, akinek nem tudtam soha a nevét -, talán lehorgonyozta a hajót a világ peremén, a tátongó mélységbe eresztette furcsa gépeit, kiszipolyozta velük a szükséges energiát, és most egy istennel vetekszik a hatalma.

Talán elnyelte a szakadék.

Talán nem is volt hasadék, ami elnyelhette volna.

Hedrigall beteg, még mindig a Grand Easterly gyomrában fekszik, lázasan és önkívületben, közölték velünk. Mindig arra gondolok ilyenkor, hogy nem az igazságot hallottuk.

A nőnek igaza volt. Miféle idióta vakszerencse - a valószínűtlenségek micsoda láncolata - kellene ahhoz, hogy amikor a mi Hedrigallunk eltűnik, és egy majdnem-világban egy másik Hedrigall marad és megmenekül, pont mi találjunk rá az egész roppant tengeren. Nem az igazságot hallottuk.

Emlékszem, milyen tekintettel nézett rám Doul.

A Grand Easterly fedélzetén álltunk, a pillantása rám talált a tömegben, és a szemével azt mondta nekem, hogy menjek, hallgatózzak, és fejezzem be, amit be kell fejezni. Olyan sokat elárult az a tekintet, és olyan sok mindent hagyott magyarázat nélkül. De sok minden tisztázódott. Doul tettei, kisjátékai, az a rengeteg manipuláció.

Szinte látom magam előtt, milyen lehetett a találkozója Hedrigall-lal, a hűséges kaktuszemberrel, akit megriasztott és kétségbe ejtett a Szeretők terve. Látom Doult, amint elmagyarázza az ötletét. Hedrigallnak el kell rejtőznie egy csendes búvóhelyen, Doulnak ki kell surrannia, halkan és észrevétlenül, ahogyan csak ő tud, és el kell vágnia az Arrogance köteleit, hogy majd később előhozza Hedrigallt, hadd rémítse halálra a várost a tengerben tátongó szakadékkal. Így Doulnak soha nem kell mondania semmit. Hűségesnek látszik, és biztonságban marad.

Esetleg Fennec javasolta, hogy Hedrigallnak rejtőznie kellene. Ez volt a terv arra az esetre, ha a crobuzoni mentőakciónak nem sikerül megfordítania minket.

De láttam Doul tekintetét. Ha ez az egész Fennec műve volt, akkor Doul tudott róla, és segített a kivitelezésében.

Eszembe jutnak a Doullal folytatott beszélgetéseink, mindaz, amit mondott, amire célozgatott, hogy tisztában legyek vele, merre megyünk és mit fogunk tenni. Doul tudta, hogy ismerem Silas Fennecet, Simon Fenchet, és tovább fogom adni neki, amit hallottam. És csak akkor lett dühös, amikor nem a megfelelő lázadást segítettem kirobbantani.

Sok időt töltött velem, hogy közel kerüljek hozzá. És én közel is kerültem hozzá. Közvetítő közegnek használt.

Elképeszt, mennyi mindent tudott, és milyen sok mindent látott. Bárcsak sejthetném, mikor kezdődött. Vajon hónapokon át kihasznált, vagy csak az utolsó néhány napban? Nem lehetek benne biztos, Doul tettei közül mennyi stratégia és mennyi válaszreakció. Nyilvánvalóan sokkal, de sokkal többet tudott, mint hittem.

Nem lehetek benne biztos, pontosan mennyire is használt ki.

És van még egy lehetőség. A gondolatot meglehetősen nyugtalanítónak találom.

Újra meg újra azt hallom, rengeteg különböző embertől, hogy ez a Hedrigall nem egészen ugyanolyan, mint a miénk. Modora más, hangja bizonytalanabb. Az arcán állítólag több - vagy kevesebb - a forradás. Egy másik világ menekültje. A város lakói hisznek ebben.

Lehetséges. Talán tényleg igazat mondott.

Azonban még így sem lehetett az egész a szerencse műve. Láttam Doult: erre a Hedrigallra várt... és rám. Ezért nem lehet puszta véletlen, hogy ez a Hedrigall valóban fel is bukkant. Van egy másik magyarázat.

Talán az egész Doul műve. Hallottam a muzsikáját. Lehetett Doul, aki valószínűségeket játszott a talángorán, aki koncertté rendezte a lehetőségeket és a valószínűtlenségeket.

Leült volna a talángorájához azon az éjszakán is, amikor a Világseb közelébe értünk, amikor a lehetséges világok egyre erőszakosabban türemkedtek körénk? Megtalálta volna azt, ahol Hedrigall életben maradt, és átrántotta hozzánk, hogy megtaláljuk?

Micsoda hajszálvékony láncolat ez: hogy olyan emberrel legyek, akinek később hinni fognak, hogy Doulnak sikerüljön megtalálnia a tekintetével. Rengetege ponton függ a véletlentől: Doul ezek szerint Bas-Lag legszerencsésebb embere. Vagy megtervezte a megtervezhetetlent. Jó előre felkészített engem a pillanatra.

Valóban képes lenne erre? Tényleg olyan virtuózként játszik a valószínűségekkel, hogy biztosan az történjen meg, hogy én állok Tanner mellett, amikor Hedrigall megérkezik?

És ha a létező Bellis éppen nem lenne ott abban a pillanatban? Előhozna egy másikat? Előhozna engem? Azt, aki a terveinek megfelelően jó helyen van, jó időben?

Egy majdnem-Bellis lennék?

És ha igen, mi történt a másikkal? A ténylegesen létezővel?

Doul megölte? A halak csipkedik bomladozó testét? Én lennék a pótlás? Akit azért rángattak át a létezésbe, hogy átvegye egy halott nő helyét - és ott legyen, amikor Doulnak szüksége van rá?

Mindezt csak azért, hogy megfordítsa a várost, de soha ne kelljen nyíltan előállnia. Vajon tényleg ez volt az egyetlen megoldás? Doul megtenné mindezt, hogy a tervei szerint alakuljanak az események, miközben látszólag semmilyen önálló akarata nincsen.

Soha nem fogom biztosra tudni, mi történt, vajon pontosan hogyan és mennyire használtak fel a káoszban, a vérfürdőben és a csatazajban.

De felhasználtak, ehhez kétség sem fér.

Doul most már nem érdeklődik irántam.

Mindvégig játszott csak velem, az ügynökévé tett, aki megfordíthatta a várost, hogy ne neki kelljen megtennie. Neki, a hűséges zsoldosnak, aki ismét kalózvárossá teszi Armadát.

Most, hogy elvégeztem, amit kellett, már a semminél is kevesebbet jelentek neki.

Különös érzés rádöbbenni, hogy mindig is sakkfigura voltál. Megalázott, de túl idős vagyok már ahhoz, hogy az árulása megsebezzen.

Ennek ellenére már két alkalommal is megpróbáltam felkeresni. Meg akarom érteni, mit miért tett. Kétszer kopogtattam nála, ő kétszer nyitotta ki az ajtót és bámult rám egyetlen szó nélkül, akár egy idegenre. És mindkét alkalommal megkeseredtek, megakadtak a számban a szavak.

Nincs mit leleplezni - intett Silas Fennec.

Valószínűleg ez a legjobb tanács.

Létezik néhány lehetséges magyarázat a történtekre. Ezek közül bármelyik igaz lehet. És ha Doul azt mondaná, egyik sem az ő műve, akkor még kevesebb dolog maradna nekem, amivel értelmet adhatok a történteknek, még annyi sem, mint amennyi most van. Kénytelen lennék számításba venni azt az eshetőséget, hogy soha nem is létezett terv - és semmit nem kell megmagyarázni.

Miért kockáztatnám ezt? Miért mondanék le mindarról, amit végre megértettem?

Tanner Sack felkeresett a lakásomon. Angevine lent várt rá, a Chromolith fedélzetén. A kerekeivel nem tudott feljutni a lépcsőn.

Biztosra veszem, hogy vigaszt jelentenek egymásnak. Viszont abból a néhány mondatból, amit előttem váltottak egymással, úgy tűnt, hogy bizonytalanok és óvatosak, és szerintem el fognak távolodni egymástól. A közös veszteség, gyanítom, nem lesz elég.

Tanner talált egy heliotípiát, és elhozta nekem: a képen Sékel van, amint vigyorogva szorongat két könyvet a könyvtár előtt. Tanner úgy döntött, nekem ad mindent, aminek bármi köze van Sékelhez és a könyvekhez. Zavarban vagyok. Nem tudom, hogyan mondjam meg neki, hogy ezt fejezze be.

Miután távozott, megnéztem a szépiaszínű papírfecnit. Nem különösebben jól sikerült kép. A lapra égett vonalak elkent körvonalú sebek, épületeket és élőlényeket sejtetnek. A vegyszerek felmarták és meggyógyították a papírt, közben pedig mindent átalakítottak rajta. A sebek emlékek.

A hátamon viselem Armada emlékeit.

Néhány héttel ezelőtt levettem a kötéseket, és egymásnak fordított tükrök segítségével megnéztem, mit írt rám Tarvíz. A brutális betűk lélegzetelállítóan ocsmány üzenetté állnak össze.

A hátamra éles körvonalú csíkok szántanak barázdákat, vízszintes, nagyjából párhuzamos sávok jelzik, hol csapott le a korbács. A bőrömet felhasítva tartanak a hátam egyik feléből a másikba.

Mintha öltések lennének. A hátamhoz varrták a múltat.

Ámultan nézem. Mintha semmi közöm nem lenne hozzá. Szorosan a hátamhoz varrták Armadát, és mostantól fogva mindenhová magammal viszem.

Olyan sok igazságot titkoltak el előlem. Ez az erőszakos, céltalan út tocsog a vértől, még engem is vastagon elborít, és rosszul vagyok tőle. És ennyi az egész: a véletlenek brutális összjátéka, minden jelentés és értelem nélkül. Tanulság nélkül. Nem adatik meg a felejtés eksztázisa. A tengeren nincsen megváltás.

A hátamon fogom hurcolni Armadát, egészen hazáig.

Haza.

Amikor Doul második alkalommal is az ajtaja előtt talált, valamit láthatott az arcomon. Biccentett, majd megszólalt.

Ezt mondta:

- Elég. Visszavisszük.

Vissza. Haza.

Egészen belekábultam a döbbenetbe. Fejet hajtottam, bólintottam, és megköszöntem neki.

Ezt kaptam Doultól. És nem azért, mert haloványan maradt valami abból, ami sohasem létezett közöttünk, mert minden csak színjáték volt a részéről.

Ez a jutalmam. Doul most fizet ki.

A feladatokért, amelyeket elvégeztem neki. Hiszen kihasznált.

Doul rajtam keresztül juttatott el üzeneteket Fennechez, hogy ő majd továbbítsa azokat a városnak. De Fennec elrontotta az egészet, a Szeretők pedig mindannyiunk számítását keresztülhúzták, amikor elmondták az igazságot. Doul ezért más célokra használt fel.

Most pedig hazavisz. Nem szívességből vagy méltányosságból. Fizetésként ajánlja fel nekem.

Elfogadom.

Doul nem ostoba. Tudja, hogy semmi olyat nem tehetek Új-Crobuzonban, ami bármilyen módon veszélyeztethetné vagy előnytelen helyzetbe sodorná Armadát. Akkor sem hallgatnának rám, ha egyenesen a Parlamentbe mennék a történetemmel, de miért tenne ilyet egy hozzám hasonló renegát?

Egyszer majd elindul innen egy hajó, ami végig akarja fosztogatni a Baziliszkusz-csatornát. Én is a hajón leszek. Beülök egy kis csónakba, és talán partra tesznek Qé Banssa ronda kikötőjében, amit csak a Terpsichoria fedélzetéről láttam. Ott várok majd, amíg fel nem bukkan egy új-crobuzoni bárka, ami hazafelé tart, a Vasöböl, a Szurokfolyam és a város felé.

Uther Doul ezt nem tagadja meg tőlem. Végtére is semmibe sem kerül neki.

Hónapok teltek el azóta, hogy kifutottunk a Vasöbölből. Mire nagy nehezen visszaküzdjük magunkat, meglesz az egy év is.

Felveszek egy új nevet.

A Terpsichoria nyomtalanul eltűnt. A városnak semmi oka Bellis Coldwine-ra vadászni. És ha Új-Crobuzonban akad is olyan akadékoskodó disznó, aki emlékszik rám, felismeri az arcomat, és erről tájékoztat egy egyenruhás gazembert, akkor is elegem van az állandó menekülésből. De a szívem mélyén nem hiszem, hogy így lenne. Az életemnek ez a része lezárult. Ez már egy új időszámítás.

Mindazok után, ami történt - a számtalan kétségbeesett és sikertelen szökési kísérlet után -, rá kell jönnöm, hogy szinte teljesen akaratomon kívül megtettem, ami a hazajutáshoz kellett, és most mehetek, Armada bőrömbe hegesedett emlékével a hátamon.

És meglep, hogy ismét levelet írok neked. Miután elárultam Uther Doulnak az igazat, azt hittem, nem fogom többé elővenni a paksamétát.

Amikor azon kaptam magam, hogy hangosan bevallom az igazságot, úgy éreztem magam, mint egy magányos gyerek. Hát lehet bármi szánalmasabb, mint ezek a papírfecnik, amelyeket olyan mohón postára akartam adni, pedig még azt sem döntöttem el, kinek szólnak?

Akkor eltettem a leveleket.

Most azonban új fejezet kezdődött. A város állhatatosan halad visszafelé az időben, és arra készül, hogy az otthonomtól nem is messze ismét belevágjon az egyszerű kalózéletbe. Minden megváltozott, és önkéntelenül is reszketek az izgalomtól, csak az alkalmas pillanatot várom, hogy befejezzem ezt a levelet.

Nem jövök tőle zavarba. Inkább úgy érzem, megnyíltam tőle.

Ez a Lehetőségek Levele. Az utolsó másodpercig, amíg a legelején tátongó üres helyre, a „Kedves” mellé, a hónapokkal és oldalkötegekkel korábban kihagyott helyre be nem kerül a neved, addig ez a Lehetőségek Levele; szinte kicsordul a valószínűségektől. Most készen állok rá, hogy kiaknázzam a lehetőségeket, és az egyiket valóságossá tegyem.

Nem voltam a legtökéletesebb barát, és szeretném, ha megbocsátanál nekem ezért. Új-crobuzoni barátaimra gondolok, és megpróbálom kitalálni, melyikük is lehetsz te.

És ha ezt a levelet megemlékezésnek szánom, amivel istenhozzádot lehet mondani az „Üdv újra!” helyett, akkor Carrianne leszel. Nagyon kedves barátom vagy, és fikarcnyit sem számít, hogy még nem ismertelek, amikor belefogtam ebbe a levélbe. Végtére is ez a Lehetőségek Levele.

Bárki is légy, nem voltam a legtökéletesebb barát, és ezt nagyon sajnálom.

Lassan közelítünk a Rejtett-óceán szélén túl várakozó flottához, hajóik ideges őrszemekként állnak falanxba előttünk, én pedig levelet írok neked, amiből minden kiderül, kiderül, mi történt velem. És miközben neked mesélek, megvilágosodik előttem, hogy manipuláltak, és az út minden egyes lépésénél kihasználtak, és hiába nem voltam már tolmács, továbbra is csak mások között közvetítettem üzeneteket. Képes vagyok közönnyel fogadni ezt a tudást.

Nem arról van szó, hogy nem érdekel. Nem arról van szó, hogy ne lennék dühös, amiért kihasználtak, vagy az istenekre és Szátyár drága nevére, a borzalmas és kegyetlen pillanatokért, amiket az én kihasználásommal váltottak valósággá.

De miközben (szabad akaratomból vagy sem) mások helyett beszéltem, mindent magamért tettem. Mindvégig ott voltam én is, mindenben. Mellesleg miközben ezeket a sorokat írom, tízezer mérföldre Új-Crobuzontól, az idegen tengerek túlsó felén, azt is tudom, hogy lassan mégis hazafelé tartunk. És hiába varrták letörölhetetlen hegekkel a hátamra a szomorúságot és a bűntudatot, két dolog azért világos.

Először is: minden megváltozott. Többé senki sem használhat ki. Azoknak az időknek vége. Túl sokat tudok. Mostantól bármit teszek, önmagamért teszem. És hiába történt velem rengeteg minden, úgy érzem, mintha csak most, most, ezekben a napokban kezdődne el az én utam. Mintha minden csak prológus lett volna.

A másik, hogy az ideges kapkodás, amivel valaha ezt a levelet fel akartam adni, és el akartam juttatni valakinek - neked -, hogy ha egészen kicsit is, de jelet hagyjak Új-Crobuzonban magam után..., ez a neurotikus mohóság elmúlt. Nem dolgozik már bennem az az elkeseredett vágy, mint Kátrányszájban vagy Salkrikaltorban, hogy útnak indítsam ezt a levelet, és előtte, az utolsó pillanatban eldöntsem, ki vagy, kinek küldjem. Ez az eszeveszett félelem már a múlté.

Semmivé foszlott. A kérdés nem kérdés többé.

Hazamegyek. Sokkal több mesélnivaló fog összegyűlni a hazaúton, ami hosszú lesz ugyan, de egyszer véget ér. Nem kell küldöncökre bíznom ezt a levelet. Mire eldöntöm, ki vagy, drága barátom, addigra én adom a kezedbe.

Személyesen fogom kézbesíteni.