VASTANÁCS

China Miéville: Iron Council

© 2004 by China Miéville

Fordította: Juhász Viktor és Tamás Gábor

Húgomnak, Jemimának

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ RÉSZ Kelepcék

1.

2.

3.

4.

5.

MÁSODIK RÉSZ Visszatérések

6.

7.

8.

9.

HARMADIK RÉSZ Borföld

10.

11.

12.

13.

ANAMNÉZIS Az örökmozgó vonat

NEGYEDIK RÉSZ Kísértetjárás

14.

15.

16.

ÖTÖDIK RÉSZ Nyomkövetés

17.

18.

19.

HATODIK RÉSZ A Választmány versenye

20.

21.

22.

HETEDIK RÉSZ Folt

23.

24.

NYOLCADIK RÉSZ Újraformálás

25.

26.

27.

28.

29.

30.

KILENCEDIK RÉSZ Hang és fény

31.

32.

33.

TIZEDIK RÉSZ Az emlékmű

34.

35.

„Építsünk szállítható, mozgó emlékműveket a vonatok platójára!”

(Vlagyimir Hlebnyikov: Javaslatok)

Köszönetnyilvánítás

A legmélyebb hálával tartozom a könyvnél nyújtott segítségéért Emma Birchamnek, Mark Bouldnak, Andrew Butlernak, Mic Cheethamnek, Deanna Hoaknak, Simon Kavanagh-nak, Peter Lavertynek, Claudia Lightfootnak, Farah Mendelsohnnak, Jemima Miéville-nek, Gillian Redfearnnek, Max Schaefernek, Chris Schluepnak és Jesse Soodalternak. Óriási köszönet jár Nick Mamatasnak és Mehitobel Wilsonnak, valamint a Macmillan és a Del Rey összes munkatársának a munkájukért.

Habár mindig számtalan írónak vagyok a lekötelezettje, ezért a könyvért külön ki kell emelnem William Durbint, John Ehle-t, Jane Gaskellt, Zane Greyt, Sembene Ousmane-t, Tim Powerst, T. F. Powyst és Frank Spearmant.

Valahol a múltban, hosszú évekkel ezelőtt nők és férfiak vájnak utat a vadon porában, és magukkal vonszolják a történelmet. Mindannyian némák, szájukat megfeszíti a bent maradt csatakiáltás. A vadonban haladnak, a sziklahasadékokban, az erdőkben, a bozótosokban, a téglák árnyékában. Csak jönnek és jönnek.

Valahol a régmúltban egy alak áll egy gránitököl, a görcsösen összeszorult sziklakéz tetején. A kiszögellést benőtték a fák, mintha egészen idáig felcsapott volna az erdő tajtéka. A férfi magasan a zöldellő világ felett ácsorog, a talpa alatt vastagbőrű, tollas állatok kutakodnak a levegőben, és rá se hederítenek.

Égbe szökő batolitoszlopok között nyúlkál utána az ösvény, amit ő maga taposott, a csapás mellett vitorlavászonból rögtönzött, karókra feszített sátrak. A ponyvák alatt férfiak ülnek, tűz lobog, megszelídített rokona az erdők talaját megtermékenyítő roppant lángviharnak.

A társaitól félrehúzódó férfi körül zúg a szél, beledermeszti ezt a réges-régi pillanatot az örökkévalóságba, zúzmaraként csapja ki lélegzete felhőjét a szakállára. A férfi az üvegbe zárt, csigalassan mozduló higanyoszlopot nézi, a barométert és a hüvelykenként megcsomózott zsineget tanulmányozza. Elhelyezi saját magát és társait a mindenségben: a világ hasa felett vannak, a hegyvidéki őszben.

Fokozatosan egyre magasabbra jutottak. Oszlopokban araszoló emberek küzdöttek botladozva a gravitációval, szorosan egymáshoz kötözve kapaszkodtak a szilikátfalak és -sarkok szélárnyékos felületébe. A felszerelésük rabszolgái voltak mind, rézből, fából és üvegből készült különös holmik terpeszkedtek a hátukon ostoba nábobokként, ők pedig az egész világot bejárták velük.

A magányos férfi nagy levegőt vesz, beleszimatol abba a régen elmúlt pillanatba, hallgatja a hegyvidéki állatok köhögő ugatását, az egymáshoz simuló fakoronák zizegését. A vízmosásokban függőónnal jelölte ki a vonalakat, amelyek majd kiegyengetik az egyenetlenségeket, megismerte a hasadékokat, mindent feljegyzett, és magyarázatokkal látta el a rajzait, megismerte a tönkfelszínek vagy a nyitott völgykatlanok, a vízelvezető kanyonok, a szurdokok, a folyók és a páfrányokkal benőtt pampák paramétereit, és a papíron még inkább megszépítette őket. Ahol gyérül a fenyőfák vagy kőrisek erdeje, és a férfi meglátja az ívükben egy leendő kanyar görbületét, ott azt érzi, hogy a tájhoz képest ő semmi.

A hideg hat emberét ragadja el, és keményre fagyva löki őket a rögtönzött sírokba. A fekélyszárnyúak vért fröcskölnek rájuk, medvék és tenebrisek támadásai tizedelik a csapatot, sokan megsérülnek, és senki sem hallja kétségbeesett kiáltásaikat a sötétben; öszvérek dőlnek ki, kiásott gödrök omlanak be, és ott vannak még a megáradt folyók meg a bennszülöttek, akik tisztességtelenül gyilkolják őket, de ez mind-mind másik pillanat. Ebben a régmúlt pillanatban csak a férfi létezik a fák fölött, a magasban. Nyugat felé hegylánc húzódik, hogy majd egyszer elállja az útját, de addig még számtalan mérföld vár rá.

Csak a szél beszél hozzá, de a férfi tisztában van vele, hogy a nevét egyszerre szidják és dicsérik. Nyomában vita és nézetkülönbség tenyészik. A dombokra épült városban, ahonnan jött, a tervei családokat szakítanak ketté. Egyesek szerint az elképzelései az istenek helyett merészelnek beszélni, és hogy egy gőgös ember. Személye szégyenfolt a világ arcán, a tervei és az út, amit tervez, színtiszta istenkáromlás.

A férfi szótlanul nézi, amint az éjszaka leigázza a világot. (Nagyon sok idő telt el azóta, hogy megállt odafent.) Szemerkélő esőként terül az erdőre az árnyék, és még mielőtt meghallaná a vacsorára gyűlő emberei neszezését, a bádogedények csörömpölését, vagy megcsapná az orrát a párolt rágcsáló illata, amit majd elfogyaszt velük, egy ideig teljesen egyedül van, csak ő, a hegy, az éjszaka, a könyvei, azokban pedig betűkké alakítva minden, ami csak a szeme elé került, a mérések az összes meredélyről, amelyek tudomást sem vesznek róla. A férfi és az ő nagy álma.

Elmosolyodik, és ez nem ravaszdi mosoly, nem is kielégült, esetleg magabiztos, hanem boldog, mert tudja, hogy a terve szent.

ELSŐ RÉSZ

Kelepcék

1.

A férfi rohan. Kéregből és levélből álló, vékony falak között nyomakodik át, végigtrappol a Morderdő céltalan termein. Körülveszik a fák.

Mélyen jár a rengetegben, itt már csak az őshonos neszek hallatszanak. Lombkorona hajladozik. A férfi vállát komoly súly terheli, arcára verejtéket mázol a láthatatlan napkorong. Egy csapást próbál követni.

Nem sokkal sötétedés előtt találta meg a helyet, amit keresett. A zagyvak alig látható nyomai vezették a mélyedéshez, aminek a falát a gyökerek és a kődarabokkal teli talaj adta. Itt elfogytak a fák. A földet letaposták, és nyomokat hagyott rajta a tűz és a vér. A férfi letette a zsákot, kiterítette a pokrócát, néhány könyvet és ruhadarabot vett elő. Alaposan bebugyolált, súlyos tárgyat helyezett a süppedős talajra, a százlábúak közé.

A Morderdőben hideg volt. A férfi tüzet rakott, és olyan közel húzódott hozzá, hogy a sötétség teljesen kizárta magából, mégis úgy meredt a fekete semmibe, mintha arra számítana, hogy talán előbukkan onnan valami. Mindenféle lények merészkedtek a közelébe. Egy pillanatra sem volt csend, vagy egy éjszakai madár hörgő kiáltása hallatszott, vagy valamelyik láthatatlan ragadozó zihálása és csámcsogása. A férfi ébersége nem csitult. Volt egy pisztolya meg egy puskája, és valamelyiket mindig a keze ügyében tartotta.

A lángok fényében várta ki az órák múlását. Az álom, mint egy széllökés, hol elragadta, hol eleresztette. Amikor felriadt, úgy kapkodott levegő után, mint aki éppen felbukkant a víz alól. Döbbentnek tűnt. Szomorúság és harag felhőzte az arcát.

– Megtalállak – mondta.

Észre sem vette, mikor lett hajnal, csak azt tudta, hogy megint kiesett valamennyi idő, és már látja a tisztás szélét. Úgy mozdult, mintha törékeny gallyakból állt volna a teste, minden porcikáját átitatta az éjszaka nyirkos hidege. Szárított húst rágcsált, az erdő neszezését hallgatta, és fel-alá járkált a mélyedésben.

Amikor végre hangokat hallott, azonnal a falnak lapult, és a fatörzsek között lesett kifelé. Három alak közeledett a lehullott ágak és az avar szőnyegén. A férfi puskával a kezében figyelte őket. Amikor a fentről beszűrődő vastagabb fénypászmákba értek, már az arcukat is tisztán látta, és leeresztette fegyvert.

– Ide! – kiáltotta. Azok hárman ostoba módon lekuporodtak, és keresték, hol lehet. A férfi kinyújtotta a kezét a földhalom mögül, és intett nekik.

A nő és a két férfi öltözéke még annál is kevésbé illett a Morderdőhöz, mint amit a férfi viselt.

– Cutter! – Megszorították a férfi alkarját, és meglapogatták a hátát.

– Messziről hallottalak benneteket. És ha valaki követett volna titeket? Kijön még?

A három közül egyik sem tudta erre a választ.

– Megkaptuk az üzenetedet – mondta az egyik férfi, a legalacsonyabb. Hadarva beszélt, és állandóan ide-oda rebbent a tekintete. – Elmentem hozzájuk. Vitatkoztunk. A többiek azt mondták, hogy... szóval, tudod.

– Igen, Drey, tudom. Hogy őrült vagyok.

– Nem te.

Nem néztek rá. A nő leült, szoknyáját hirtelen felpúpozta a levegő. Pihegett az idegességtől. A körmét rágta.

– Köszönöm nektek. Köszönöm, hogy eljöttetek. – A többiek csak biccentettek, vagy egy vállrándítással elhessegették Cutter háláját: ha még saját maga is furcsának találta az egészet, akkor a jövevények biztosan ugyanígy vannak ezzel. Próbált nem a tőle megszokott, fanyar stílusban fogalmazni.

– Sokat jelent ez nekem.

Ácsorogtak, vonalakat karcoltak a süppedős talajba, vagy száraz fadarabokat farigcsáltak. Túl sok mindent kellett volna mondaniuk egymásnak.

– Szóval, megparancsolták nektek, hogy nem jöhettek utánam?

A nő, Elsie, gyorsan rávágta, hogy nem, valójában nem egészen így történt, nem ezekkel a szavakkal, de igen, a Választmány elutasította Cutter felhívását. Beszéd közben fürgén cikázó tekintettel méregette a férfit. Cutter bólintott, és nem tett nekik szemrehányást.

– Valóban ezt akarjátok? – kérdezte, és nem volt hajlandó válasznak venni a kurta biccentéseket. – Az istenek verjék meg, tényleg biztosak vagytok ebben? Hajlandóak vagytok hátat fordítani a Választmánynak? Miatta? Hosszú út áll előttünk.

– Már most is mérföldeket tettünk meg a Morderdőben – mondta a nagyobb férfi.

– Hát még több száz van hátra, Pomeroy. Több száz mérföld! Mocskosul nehéz lesz. Sokáig tart majd. Arra sem esküdhetek meg, hogy egyáltalán visszatérünk.

Arra sem esküdhetek meg, hogy egyáltalán visszatérünk.

– Csak annyit mondj, hogy az üzeneted igaz volt! – szólalt meg Pomeroy. – Ismételd el, hogy valóban elment, áruld el, hova ment és miért! – A nagydarab férfi komor tekintettel meredt rá, és várt, majd amikor Cutter kurtán biccentett, és lehunyta a szemét, azt mondta: – Hát legyen.

Aztán mások is érkeztek. Először egy másik nő, Ihona; éppen őt üdvözölték, amikor súlyos léptek recsegtették szilánkokra az erdő hulladékát, és egy vogyanoj bukkant elő a bozótosból. A fajára jellemző, békaszemen guggoló pózban kucorodott le, és üdvözlésre emelte hártyás ujjú kezét. Amikor leugrott fentről a mélyedésbe, az érkezés erejébe az egész teste – feje és törzse egy nagy, hájas tömb – beleremegett. Fejhechrillen koszos volt, és elcsigázott, mozgása és testalkata nem való az erdőbe.

Mind idegesnek tűntek, nem tudták, meddig várjanak a többiekre, egyáltalán jön-e rajtuk kívül bárki más. Cutter mindegyiküktől azt kérdezgette, honnan hallottak az üzenetéről. Ezzel lehangolta őket. Nem akartak azzal foglalkozni, mit keresnek itt, Cutterral: tudták jól, milyen sokan tartanák ezt árulásnak.

– Hálás lesz nekünk – mondta Cutter. – Sajátságos egy figura, és meglehet, hogy nem látszik majd rajta, de ez sokat jelent, neki és nekem is.

A rövid csendet Elsie törte meg:

– Ezt nem tudhatod, Cutter. Nem kért minket, hogy menjünk utána. Azt mondtad, csak üzent. Vagy dühös lesz ránk, ez is lehetséges.

Cutter nem jelenthette ki, hogy nincs igaza. Helyette ennyit mondott:

– Mégis itt vagytok. Talán nemcsak miatta jöttünk, hanem egymásért is.

Aztán arról mesélt nekik, mi várhat rájuk az úton, és külön kihangsúlyozta a veszélyeket. Mintha csak le akarta volna beszélni őket, pedig tudták, hogy ez nem igaz. A Drey nevű férfi hadarva, idegességtől vékonyka hangon vitatkozott vele. Tökéletesen tisztában vannak a helyzettel, biztosította Cuttert. Cutter látta rajta, hogy saját magát győzködi, és nem szólt semmit. Drey folyamatosan azt hajtogatta, mennyire biztos a dolgában.

– Indulnunk kellene – szólalt meg Elsie, amikor elmúlt dél. – Nem várhatunk örökké. Ha valaki még jött volna, az biztosan eltévedt. Kénytelenek lesznek visszamenni a Választmányhoz és a városban dolgozni az ügyért.

Valaki halkan felkiáltott, mire az egész társaság egyszerre fordult meg.

A mélyedés széléről egy zagyv harcos figyelte őket hátasmadaráról. A hatalmas harci kakas felborzolta élénk tollazatát a mellkasán, és furcsa pózban emelte fel az egyik sarkantyús, karmos lábát. A zömök, szívós sündisznóember megsimogatta hátasa vörös taréját.

– Milícia jön. – Erős akcentusa miatt a beszéde úgy hangzott, mintha morogna. – Két ember milícia jön. Egy perc. Kettő.

Előrehajolt a díszes nyeregben, és megfordította a madarát. Alig csapott neszt, nem csörrent fém a fa és bőr kengyelalkalmatosságokon, bőrszíjakon. A kakas harciasan kapkodta a sarkantyúit, és el is tűnt az erdőben.

– Mi volt ez...? Mi...? Mi a fasz...?

De Cutter és társai rögtön elhallgattak, amikor meghallották a közeledő lépteket. Arcukra kiült a kimondatlan pánik, mert tudták, hogy már késő elbújni.

Két férfi lépett át a gombával benőtt facsonkokon. Álarcot és a városi milícia szürke egyenruháját viselték. Mindketten tükröződő pajzsot cipeltek, oldalukon ostromba tokban lógott a forgópisztoly. A tisztáson lelassultak, egyre bizonytalanabbá váltak a lépteik, majd megtorpantak, és tekintetük megállapodott a rajuk váró férfiak és nők csoportján.

Egy gyötrelmesen hosszúra nyúlt pillanatig senki sem mozdult, a néma csendben csak a tekintetek próbálták megbeszélni, mi legyen – és te, és ők, mit, hogyan, egyáltalán...? –, majd eldördült egy lövés. Ezt azonnal hangzavar követte, sikolyok és a lőfegyverek dobpergésre emlékeztető kattogása. Testek zuhantak a földre. Cutter képtelen volt követni, ki hol lehet, és az a gyomorszorító víziója támadt, hogy meglőtték, csak még nem érzi. Görcsbe feszült állkapcsa csak akkor oldódott, amikor vége szakadt a fegyverek iszonytató szinkópájának.

„Édes istenek, a kurva életbe, édes istenek!” – kiabálta valaki. Az egyik milicista volt az, a gyomorlövést kapott, és most egy vértócsában ült a halott barátja mellett, és próbálta megemelni súlyos pisztolyát. Olyasmi nesz hallatszott, mint amikor ruhadarab hasad, egy íj pendülése, majd a milicista nyílvesszővel átütött testtel hanyatlott hátra, és nem kiabált tovább.

Újra döbbent, néma csend következett, aztán kitört a lárma:

– Szátyárra!... Jól vagy? Mindenki...? Drey?... Pomeroy?

Cutter először azt hitte, senki sem sérült meg közülük. Aztán észrevette, mennyire sápadt Drey arca, és hogyan markolja a vállát, és milyen sok vér bugyog elő bénult ujjai közül.

– Édes Szátyár... öregem... – Cutter leültette Dreyt. („Minden rendben?” – kérdezgette az emberke megállás nélkül.) A golyó izmot ért. Cutter csíkokra hasogatta Drey ingét, és a tisztábbnak látszó darabokkal bekötözte a sebet. Az alacsony férfi fájdalmában megpróbálta ellökni magától, ezért Pomeroy meg Fejh kénytelen volt lefogni. Hüvelyknyi vastag ágat adtak neki, amire ráharaphatott, miközben ők ellátták a sebet.

– Basszátok meg, ezek valószínűleg titeket követtek, féleszű barmok! – Cutter kötözés közben folyamatosan dühöngött. – Mondtam, hogy óvatosak legyetek, a rohadt életbe!

– Azok voltunk! – csattant fel Pomeroy, és Cutter felé bökött az ujjával.

– Nem követ őket. – Ismét felbukkant a zagyv. A kakasa a füvet csipegette. – Járőrnek a gödör körülötte. Vagytok itt soká, majdnem egy nap. – Leszállt a hátasáról, és a mélyedés pereméhez sétált. – Túl hosszat itt vagytok.

Kivicsorította az agyarait sündisznószerű pofájából. Cutterék nem tudták, mit jelenhet ez a fintor. A zagyv Cutter mellkasáig sem ért, de rendkívül izmos volt, és úgy mozgott, mint egy megtermett ember. A milicisták holttesténél megtorpant és szimatolt. Felültette azt, amelyiket íjjal lőttek le, és nekilátott átnyomni a nyílvesszőt a testén.

– Amikor nem megy vissza mindegyik sem, újak lesznek küldve – mondta. – Nyomotokra mennek. Talán most is már.

Úgy vezette a nyílvesszőt a hulla mellkasában, hogy kikerülje a csontokat. Amikor a hegye kibukkant a férfi hátából, megmarkolta a nyelét, és nedvesen cuppanó hang kíséretében kitépte a sebből. Úgy, ahogy volt, véresen az övébe dugta, kifeszegette a forgótáras pisztolyt a milicista görcsbe rándult ujjai közül, és a nyílvessző helyére célozva meghúzta a ravaszt.

Madarak rebbentek fel a dörrenésre. A zagyv karját hátradobta a számára ismeretlen visszarúgás ereje. Vicsorogva felmordult, majd a kezét rázogatta. Az ujjnyi széles lyuk, amit a nyílvessző hagyott, tátongó üreggé robbant.

– Az istenek köpjék le! – mondta Pomeroy. – Te meg ki vagy?

– Zagyvember. Kakasról harcoló. Kakasviadalozó. Segít nektek.

– A törzsed... – kezdte Cutter. – Velünk vannak? Ami oldalunkon állnak? A zagyvak egy része segít a Válaszmánynak – tette hozzá magyarázóan a többiek felé fordulva. – Ezért biztonságos ez a hely. Vagy legalábbis eddig az volt. Az a törzs, amibe ez a harcos tartozik, nem szíveli a milíciát. Szabad az átjárás a területükön. Viszont... nem kockáztathatják meg a nyílt küzdelmet a várossal, ezért kell úgy tennie, mintha mi öltük volna meg a katonát, nem a zagyv nyílvessző. – Menet közben értette meg ő is.

Pomeroy és a zagyv közösen átkutatták a megölt férfiakat. Pomeroy az egyik pisztolyt Elsie-nek, a másikat Cutternak hajította. Nagyon modern, nagyon drága fegyvernek látszott. Cutter most először fogott ilyet a kezébe. Súlyos darab volt, a kövér, forgó dobban hat furattal.

– Megbízhatatlanok – mondta Pomeroy, aki éppen a töltényeket szedegette össze. – Bár gyorsak.

– Szátyárra... menjünk már a picsába! – Drey hangja remegett a fájdalomtól. – Azok a kurva pisztolyok, mérföldekről hallani fogják a lövöldözést...

– Nem vannak sokan közel – szólalt meg a zagyv. – Talán nem hall senki. De menés muszáj. Minek? Miért el a város? Keres a férfi, aki agyagemberen jár itt?

Cutter a többiekre nézett. Azok óvatos pillantásokkal méregették, és hagyták, hadd beszéljen.

– Láttad? – kérdezte, és a serénykedő zagyv felé lépett. – Láttad is?

– Nem lát, de ismer, aki igen. Néhány nap előtt, egy hét vagy még. Férfi jön az erdő, nagy, szürke óriás vele. Futnak át. Katona jön utána.

Hirtelen elborította őket a délutáni napfény, és az erdő állatai újra zajongani kezdtek. Cuttert minden oldalról sok-sok mérföldnyi vadon zárta magába. Többször is szóra nyitotta a száját, mire sikerült megszólalnia:

– Milicisták követték? – kérdezte.

– Újraformált lovak. Mondják.

Újraformált lovak kovácsoltvas patákkal vagy tigrismancsokkal, vagy kapaszkodásra alkalmas farokkal, vagy méregmirigyekkel borított testtel. Lábuk képtelen erejét vagy a gőzzel hajtott dugattyúk adják, vagy a nyereg mögött sarjadó kazán biztosítja a kitartást. Esetleg húsevőkké alakított és agyaras lények. Farkaslovak vagy vaddisznólovak, vagy konstruktlovak.

– Nem lát – mondta a zagyv. Felült a kakasára. – Mentek agyagember lovas után, dél Morderdő iránya. Jobb nektek, ha megy ti is. Most gyorsban. – Megfordította szárnyas hátasát, és füstbarna ujjával az egyik irányba mutatott. – Óvatos maradtok. Ez Morderdő. Most indulás legyen!

Megsarkantyúzta a kakasát, és azonnal eltűnt az aljnövényzetben, a fák sűrűjében.

– Menés! – kiáltotta vissza, már láthatatlanul.

– A pokolba! – mondta Cutter. – Induljunk! – Tábort bontottak, és összeszedték a kevés holmijukat. Pomeroy Drey csomagját is vitte, majd mind a hatan kimásztak a kakasviadal földbe vájt arénájából, és bevetették magukat az erdőbe.

Cutter iránytűje szerint délnyugatnak tartottak, a zagyv nyomait követve.

– Mutatja nekünk az utat – mondta Cutter. A bajtársai arra mentek, amerre ő. Burjánzó gyökerek, növényi torlaszok között nyomakodtak előre, és mögöttük semmi sem maradt érintetlen. Cutteron hamarosan mélységes kimerültség lett úrrá, és ez döbbenetesen idegen érzésnek tűnt.

Amikor észrevették, hogy besötétedett, egyszerűen lerogytak a földre ott, ahol szűk hasadék nyílt a fák között. A vadon alapzaja elnyomta a hangjukat, mert csak halkan mertek beszélni. Ahhoz túl késő volt, hogy vadászni menjenek: maradt a szárított hús meg a kenyér a csomagokból, és az erőtlen tréfálkozás arról, milyen finom ez a lakoma.

A kis tábortűz fényében Cutternak feltűnt, hogy Fejh kezd kiszáradni. Nem tudták, merre lehet a környéken folyóvíz, ezért a vogyanoj nagyon keveset magára öntött a víztartalékukból, bár hatalmas nyelve vágyakozóan kapkodott a maradék után. Hangosan zihált.

– Semmi bajom, Cutter – mondta, mire a férfi válaszként megpaskolta az arcát.

Drey halottsápadt volt, és halkan motyogott magában. Cutternak csak most tűnt fel, hogy a vértől ropogósra keményedett a karját szorító kendő, és nem is értette, miképpen bírt egyáltalán eljutni idáig. Aggodalmait halkan megosztotta Pomeroyjal, de vissza már nem fordulhattak, Drey pedig egyedül nem élte volna túl az utat. Lassan elszíneződött alatta a föld.

Amikor Drey elaludt, a többiek a tűz köré húzódtak, és halk történeteket meséltek a férfiról, aki után elindultak a vadonba. Mindegyiküknek megvolt a maga oka, amiért hallgatott Cutter hívására.

A férfi, akit meg akartak találni, Ihona számára az első olyan ember volt a Választmány tagjai között, aki gondolatban mindig feltűnően máshol járt, és ezért saját magára emlékeztette. Mintha nem ezen a világon élt volna, és míg ez másokban bizalmatlanságot váltott ki, Ihonában éppenséggel felkeltette a reményt, hogy van helye a tökéletlenségnek is a mozgalomban: hogy ő maga is része lehet a mozgalomnak. A gondolattól szépséges mosoly ült ki az arcára. Fejh esete kissé más volt: ő valaha tanította a férfit, aki a vogyanoj sámánizmust tanulmányozta, és a vogyanojt bámulatba ejtette a lelkesedése. Cutter tudta, hogy mindannyian szerették ezt a férfit. A Választmánynak több száz tagja volt, nem meglepő, hogy legalább hatan meg is kedvelték.

Pomeroy szólalt meg következőnek:

– Kedvelem. De nem azért vagyok itt. – Kapkodó, kurta mondattöredékekben beszélt. – Ahhoz túl nagy dolgok készülődnek. Azért vagyok itt, mert el akarok jutni oda, ahova ő, Cutter, azt keresem, amit ő. Ezért jöttem. Ami az üzenetedben állt. Nem azért, mert nyoma veszett... hanem azért, amiért nyoma veszett, és amerre tart. Azért mindent megéri kockára tenni.

Cuttertól senki sem kérdezte meg, miért van itt. Amikor ő került sorra, a többiek lesütötték a szemüket, és hagyták, hadd meredjen a tűzbe.

*

Egy harci madár riasztotta fel őket, a szárnyak csapkodása a bokrok szövedékében, kukorékolásra emlékeztető rikoltás. A kíméletlen ébresztés valóságos sokként érte mindnyájukat. Egy zagyv harcos bámulta őket a hátasáról, majd amikor tápászkodni kezdtek, egy döglött erdei madarat hajított eléjük. Kelet felé mutatott, a fák közé, majd eltűnt a zöld derengésben.

Támolyogva követték a megadott irányt az ébredező vadon dús aljnövényzetében. Napfény pettyezte az arcukat. Meleg tavaszi nap volt, a Morderdő egyre fülledtebbé és nyirkosabbá vált. Cutter ruháját átitatta a verejtéke. Fejh-t és Dreyt figyelte.

Fejh flegmán haladt előre, két hátsó, békaszerű lába rúgta előre, amitől úgy tűnt, mintha támolyogna. Drey felfoghatatlan módon sikerrel tartotta a tempót. Bőrzekéje alól folyamatosan szivárgott a vér, és nem kergette el a sebre szálló legyeket. Véres, halottsápadt arca napon felejtett húsdarabra emlékeztetett. Cutter állandóan azt várta, mikor mutatja ki végre a fájdalmát vagy a félelmét, de Drey legfeljebb magában mormogott, és Cutter elszégyellte magát.

Az erdő egyszerűsége eltompította az agyukat.

– Merre tartunk? – szólt valaki Cutterhoz.

Ne kérdezz tőlem ilyet!

Estefelé a fülnek kedves, halk hangot követve találtak egy repkénylugas alatt megbúvó patakot. Vidáman kurjongattak, és úgy ittak, mint egy csapat boldog állat.

Fejh beleült a patakba, és élő torlaszként terelte két oldalra a habokat. Amikor úszott, esetlen mozgása hirtelen kecsessé vált. Marékszámra hordta fel a vizet, és a vogyanoj vízmívesség erejével gyúrta, formázta a cseppeket: úgy bánt a folyadékkal, mint a kelt tésztával, elnagyolt, kutyaszerű figurákat teremtett belőle. A szobrocskákat a fűbe helyezte. Egy óra alatt lassan megrogytak, akár az olvadó gyertya, végül szétfolytak a földön.

Másnap reggelre Drey állapota jelentősen romlott. Azt kivárták, amíg csillapult a láza, de haladniuk kellett tovább. Körülöttük megváltoztak a fák, elkorcsosult az erdő. Setétfák és tölgyek között jártak, meg léggyökerű fák alatt, kötélszerű, lengedező növényi fonatokat kerülgetve.

A Morderdő zsibongott. A lombok között madarak és majomszerű lények rikoltoztak egész reggel. Az erdő egyik halott részén, a kiszáradt, fehérre fakult fatörzsek között medveszerű állat fúrta elő magát a bozótból feléjük. Az alakja megfoghatatlan, bizonytalan masszának látszott, mert hemzsegtek rajta a folyamatosan változó foltok és színek. Egy emberként üvöltöttek fel a látványtól, Pomeroyt leszámítva, aki mellkason lőtte a teremtményt. A lény halk, puha robajjal több tucat madárrá és több száz palackzöld léggyé robbant, amelyek egy darabig vadul köröztek körülöttük, majd kicsit távolabb újból összeálltak egyetlen hatalmas nagy kreatúrává. Az állat lomha léptekkel magukra hagyta őket. Most már tisztán látták, hogy amit bundának hittek, az tollak és szárnyfedelek kavargó összessége volt.

– Jártam már ebben az erdőben – mondta Pomeroy. – Tudom, hogy néz ki egy tumultmedve.

– Azt hiszem, mostanra elég messzire jutottunk – jegyezte meg Cutter, és egészen addig folytatták az utat nyugatnak, amíg utol nem érte őket a szürkület, hogy rögtön le is hagyja őket. A hátrahagyott sötétségben lámpást gyújtottak. Kopogva zúdultak a forró üveglapnak a molylepkék. A kéregvilág elnyelte a fényt.

Éjfél után egy alacsony cserjésbe értek, onnan pedig kijutottak az erdőből.

Így történt, hogy ezután három napig a Koldusbotdombság sziklás bércei és gyér facsoportokkal benőtt hordaléklankái között jártak. Réges-rég visszahúzódott gleccserek vágataiban haladtak előre. A város alig néhányszor tíz mérföldre lehetett innen. A vontatócsatornák hálózata majdnem idáig nyújtózott. A dombnyergek enyhe ívein túl néha megpillantották a valódi hegyeket észak és nyugat felé. Azokhoz képest ezek a magaslatok legfeljebb törmeléknek tűntek.

Tengerszemeknél ittak és tisztálkodtak. Egyre lassabban haladtak, vonszolták magukkal Dreyt. A férfi mozgatni sem bírta a karját, és rengeteg vért veszített. Azért sem panaszkodott. Ez volt az első alkalom, hogy Cutter bátornak látta.

Helyenként már-már ösvénynek látszó csapásokat követtek, dél felé, át a virágos, füves mezőkön. Pomeroy és Elsie üregi nyulakat lőttek, és gyógynövényekkel megtöltve sütötték meg a zsákmányt nyárson.

– Hogyan fogjuk megtalálni? – kérdezte Fejh. – Az egész kontinenst nem kutathatjuk át utána.

– Ismerem az útvonalát.

– De Cutter, egy egész kontinens...

– Jeleket hagy. Bármerre megy. Nyomok maradnak utána. Olyan nincs, hogy valakinek ne legyen nyoma.

Egy ideig senki sem szólalt meg.

– Honnan tudta, hogy indulnia kell?

– Üzenetet kapott. Egy régi ismerősétől, ennyit tudok.

Ahol valaha tanyák álltak, Cutter most csak korhadt kerítéseket látott, amelyeket visszafoglalt a természetnek az időjárás. A kiálló kődarabok az egykori farmépületek talapzatához tartoztak. A Morderdő keletre volt innen, amerre az erdős lankákat dolomittömbök tarkították. Egy helyen vénséges gyárépület maradványai furakodtak elő a lombok közül, kéménykürtők vagy hatalmas dugattyúk.

A hatodik napon, 1805. cset 17-én, halnapon megérkeztek egy faluba.

A Morderdőben a majmok és a madarak alapzaját a felkavarodó levegő sustorgása zavarta fel. Nem volt hangos, de a nyomában a zsákmányállatokra jellemző riadalommal kapták fel a fejüket a ragadozók. Az agyagos mélyedés fölött és a fatörzsek között tátongó űrt behálózták a holdfény sugarai. Ág sem mozdult.

Az éjszaka sötétjében egy férfi közeledett. Kékesfekete öltönyt viselt. Mindkét kezét zsebre vágta. A holdfény nyalábjai időnként végigsimítottak kisuvickolt cipőjén. A talpa fejmagasságban lebegett a gyökerek fölött. A férfi szálfamerev tartásban sodródott a levegőben. Mintha mágikus heveredek tartották volna a lombok és a sötétbe burkolózó talajszint között, és a hang, ami kísérte, mintha maga a tér nyöszörgő siráma lett volna, amiért ez az idegen meggyalázta.

A férfi arca kifejezéstelen volt. Valami szapora mozdulatokkal cikázott rajta fel és alá, a ruhája ráncai között mozgott az egyik árnyékos foltból a másikba. Egy majmocska: úgy kapaszkodott rajta, mint kölyök az anyjába. Az állat mellkasát vonagló, meg-megfeszülő kinövés torzította el.

A férfi és az utasa az erőtlen fényben fürdő mélyedés fölé lebegett, ahová a zagyvak jártak viaskodni. Megálltak az aréna felett. A milicisták bomlásnak indult tetemeit nézték.

A kismajom függeszkedő mozdulatokkal lemászott a férfi cipőjére, és leugrott a tetemek mellé. Fürge ujjai a testeken matattak. Aztán egy szökkenéssel visszaugrott a semmiben lengedező lábakra, és csipogó hangon mondott valamit.

Egy ideig mindketten olyan némák voltak, mint az éjszakai erdő. A férfi elgondolkodva piszkálgatta az ajkát, és lassan forgott a magasban, mintha nyugodt piruettet járna. A majom a válláról nézte a döglöttfekete erdőt. Aztán ismét mozgásba lendültek, és sóhaj szerű hang kísérte őket a fák között, a napokkal ezelőtt széttaposott páfránylevelek mentén. Miután eltűntek, lassan ismét előmerészkedtek a Morderdő állatai. De nyugtalannak tűntek, és aznap éjjel azok is maradtak.

2.

A falunak nem volt neve. Cutternak úgy tűnt, a helyiek gorombaságával csak a szegénységük vetekedhet. Ha akadt is közöttük felcser, letagadták. Cutter nem tehetett többet, hagyta aludni Dreyt.

– El kell jutnunk Myrshockba – mondta. A falusiak közönyösen meredtek rá, és Cutter dühösen visszavicsorgott rájuk.

– Nem a holdon van, a szentségit már! – csattant fel.

– A disznóvárosig eljöhetnek velem – szólalt meg végre egy férfi. – Vajért meg húsért megyek. Négynapnyi út, dél felé.

– Akkor még mindig maradt Myrshockig vagy négyszáz mérföld – mondta Ihona.

– Nincs más választásunk. És bárhová is keveredünk, ennél csak nagyobb helység lehet. Majd onnan valaki más továbbvisz. Itt miért nem tartanak disznót?

A falusiak egymásra néztek.

– Rablók – felelte az egyik. – Így tudnának segíteni – mondta egy másik. – Fegyverrel védenék a szekeret. Így eljuthatnánk a disznópiacig. Nagy piacozós hely. Oda mindenhonnan mennek a kereskedők. Léghajókkal is. Valakit biztosan találnak.

– Rablók?

– Azok. Haramiák. Szabadraformáltak.

A szekeret két gebe húzta, a falusiak ostorcsapásokkal nógatták őket. Cutter meg társai a szekéren ültek, satnya zöldségek és mindenféle kacatok között. Drey a deszkán feküdt, és izzadt. A sebe egyre büdösebb lett. A többiek jól láthatóan szorongatták a fegyvereket, egyszerre kihívóan és feszengve.

A szekér éppen csak látható ösvényeken döcögött kifelé a Koldusbotdombságból, ahol megkezdődött a síkság. Két napig csak zsályamezőkön és zöld fűtengeren haladtak, kőtömbök között, úgy magasodtak mellettük, mint nagy raktárházak a hajózócsatornák két partján. Napnyugtakor sziklák körvonala ütött cakkos mintát a vörös korongra.

Légikalózokat keresve figyelték az eget. Fejh rövid kitérőket tett a közeli vízi utak felé.

– Ez túl lassú! – Cutter magában beszélt, de a többiek meghallották. – Lassú, lassú, lassú, az istenek verjék meg, lassú!

– Mutassák a fegyvereket! – mondta hirtelen a kocsis. – Valaki figyel.

Az alacsony domb nyerge felé intett, a csalitossal benőtt kövek irányába.

– Ha jönnek, lőjenek! Ne várjanak! Élve nyúznak meg, ha életben hagyjuk őket.

Még Drey is felébredt. Ép kezében ismétlőpisztolyt szorongatott.

– A te fegyvered hord a legmesszebbre, Pomeroy – mondta Cutter. – Légy résen!

Még be sem fejezte a mondatot, amikor a kocsis felkiáltott.

– Most! Most! Ott!

Cutter életveszélyesen ügyetlenül lendítette meg a pisztolyát. Pomeroy célra tartotta a kovás puskát. Számszeríjlövedék süvített el a fejük fölött. A zuzmós porfírtömb mögül előbukkant egy alak, és Elsie lelőtte.

Egy szabadraformált volt az – újraformált bűnöző, a városi büntetőgyárakban átépített elítélt, aki megszökött, és a síkságon meg a Rohagi-dombság lankái között talált menedéket.

– Mocskos férgek! – üvöltötte a fájdalomtól elcsukló hangon. – Az istenek verjék meg... rohadt faszfejek! – Most már azt is látták, milyen módosításokon esett át: túl sok szeme volt. Vadul vergődött a porban, és véres nyomot hagyott maga után. – Kurva életbe!

Újabb hang harsant.

– Még egy lövés, és meghaltok! – Teljesen körbevették őket. Célzásra emelt íjak és néhány ósdi puska szegeződött rájuk. – Kik vagytok? Nem helyiek, azt látom. – A beszélő kilépett az egyik sziklanyelvre. – Na gyerünk, ti ott ketten! Ismeritek a szabályokat. Ide a vámot! Ami ezúttal egy rakomány... mi ez ott? Egy szekér pudvás zöldség.

A szabadraformáltak rongyos, szedett-vedett társasága a lehető legkülönbözőbb átalakításokkal büszkélkedhetett. A beléjük ültetett dolgok, a gőzt köpködő vasak vagy az állatokból kilopott hús folyamatosan vonaglottak, mint megannyi mágikus tumor. Férfiak és nők disznóagyarakkal, fémlábakkal vagy farkakkal. Olajosan fekete guttaperka csövek tekeregtek az üregszerűen nyitott, vértelen hasak rejtekében, ahol a beleknek kellett volna lenniük.

Vezetőjük lusta léptekkel sétált. Cutter először azt hitte, hogy egy szem nélküli, mutáns bestián ül, aztán észrevette, hogy a férfi törzsét egy ló testéhez erősítették ott, ahol az állat feje lett volna. Viszont az állami biothamuturgisták kegyetlen szeszélye miatt az emberi törzs a ló hátsó része felé nézett, mintha fordítva ült volna fel a hátasára. A négy lóláb óvatosan, hátramenetben tapogatta az utat. Vadul csapkodott a farka.

– Ez új – jegyezte meg. – Fegyverekkel jöttök. Ilyen még nem volt. De láttam már zsoldosokat. Ti nem vagytok azok.

– És ez lesz az utolsó dolog, amit látsz, ha nem takarodtok el innen! – mondta Pomeroy. Bámulatos nyugalommal szorította az otromba muskétát. – Lehet, hogy ti fogtok győzni, de hányan maradtok itt holtan?

A csapat összes tagja, még Drey is egy-egy szabadraformáltra célzott.

– Kik vagytok? – kérdezte a főnök. – Kik vagytok ti egyáltalán? Mit kerestek itt?

Pomeroy éppen szájhősködő, kakaskodó szónoklatba kezdett, amikor hirtelen valami történt Cutterral. Suttogást hallott. Rendkívül bizalmas suttogást, mintha idegen ajkak sugdostak volna egyenesen a fülébe, és a hang egyszerre volt sürgető és természetellenes. Fázósan megborzongott. Mondd el nekik az igazat! – súgta a hang.

Cutter szájából akaratlanul, hangosan, szinte kántálva szaladtak ki a szavak.

– Ihona szövőnő. Drey gépész. Elsie munkanélküli, a nagy Pomeroy hivatalnok. Fejh dokkmunkás. Én boltos vagyok. A Választmányhoz tartozunk. A barátomat keressük. És meg akarjuk találni a Vastanácsot.

Társai elhűlve meredtek rá.

– Mi a fene volt ez, öreg? – kérdezte Fejh, és vele együtt kiáltott fel Ihona is.

– Szátyárra, miért...

Cutter szóra nyitotta összeszorított száját, és a fejét ingatta.

– Nem akartam... – kezdte. – Hallottam valamit...

– Nahát, nahát! – mondta a banditák főnöke. – Hosszú út áll előttetek. Még akkor is, ha rajtunk sikerül túljutni... – Hirtelen elhallgatott. Aztán néhányszor megrándultak a szája körül az izmok, és amikor megszólalt, ritmikusan beszélt, teljesen másmilyen, parancsoló hangsúllyal. – Elmehetnek. Engedjétek el őket! A Választmány nem az ellenségünk.

Az útonállók értetlenül meredtek a főnökükre.

– Engedjétek őket tovább! – ismételte meg az. Intett a szabadraformáltaknak. Rendkívül dühösnek látszott. A férfiak és a nők felől hitetlenkedő, haragos hangzavar hallatszott, és egy pillanatig úgy tűnt, talán nem is engedelmeskednek, de visszahúzódtak, és átkozódva a vállukra vetették a puskákat.

A szabadraformált főnök tekintetével követte a távolodó utazókat, akik ugyanúgy szemmel tartották, amíg az út kanyarulata el nem takarta előlük. Meg sem moccant.

Cutter beszámolt a bajtársainak a suttogásról és a kényszeres beszédről.

– Thaumaturgia – mondta Elsie. – A tolvajfőnök biztosan hexet olvasott rád, az istenek tudják, miért.

Cutter nemet intett.

– Láttátok az arcát, amikor elengedett minket? – kérdezte. – Pont úgy éreztem magamat én is. Szintén megbájolták.

Amikor végre megérkeztek a piacozók városába, ott vándorló kézműveseket, kereskedőket és kóbor mutatványosokat találtak. A szikkadt agyagépületek között ütött-kopott, félig leeresztett léghajók lebegtek.

Pornapon, amikor a fűvel, virágokkal és kövekkel teli sztyeppe fölé emelkedtek, meghalt Drey. Pedig egy ideig úgy tűnt, hogy gyógyulni kezdett, a városban végig eszméleténél volt, még alkudozott is egy légikereskedővel. De az éjszaka megmérgezte a vérét a seb, és ugyan felszálláskor még élt, nem sokkal később kiszenvedett.

A nomád kereskedő a kosár végében duruzsoló motorral foglalatoskodott zavartan, hogy ne kelljen látnia utasai mélységes elkeseredettségét. Elsie Drey kihűlő testét ölelte. Végül még fényes nappal rögtönzött beszédet mondott, majd mindnyájan megcsókolták halott barátjuk arcát, és a szabadgondolkodókra jellemző enyhe bizonytalansággal az istenek kegyelmébe ajánlották Dreyt.

Elsie felidézte, amit az északi törzsek légi temetéseiről hallott. A tundrán élő emberek légballonra erősített, nyitott koporsókba helyezték halottaikat, és felküldték őket az égbe, a hidegbe, a felhők közé, hadd sodorják el őket a levegő áramlatai, messzire a bogaraktól, a madaraktól vagy a bomlástól, ezért a vadászterületeik feletti sztratoszféra egyetlen hatalmas katakomba volt, ahol a modern léghajókkal érkező felfedezők kizárólag céltalanul lebegő, fagytól mumifikálódott holttestek között jártak.

Drey szükségszerűségből egészen másfajta légi temetést kapott. Gyengéden a kosár pereméhez vitték, megtámasztották a kötelek között, majd elengedték.

Mintha csak repült volna. Drey teste szárnyalt, és karját mintha egyre szélesebbre tárta volna. A levegő ide-oda lökte, ettől úgy tűnt, mintha táncolna vagy harcolna, pörögve-forogva zsugorodott egyre kisebbre. Madarak között suhant el. A barátai ámultan, meglepően diadalittas érzéssel figyelték röptét, és elfordultak, amikor másodpercekre járt a földtől.

Mocsaras mélyföldek és füves puszták fölött repültek. Dél felé a fű egyre szikkadtabbá vált. A Morderdő összezsugorodott. A szél a megfelelő irányból fújt. Cutter hallotta, hogy Elsie suttogva magyaráz Pomeroynak, és sírva gyászolja Dreyt.

– Most már nem állhatunk meg – mormolta Pomeroy a nő fülébe. – Tudom, tudom... de már nem lehet.

Háromszor láttak léghajót, mindannyiszor több mérföld távolságra. Pilótájuk minden alkalommal távcsövet vett elő, és megmondta, kié a hajó. Nem sok házaló aeronauta létezett. Ismerték egymás útvonalait.

A férfi a pénzük jelentős részét el akarta kérni a Myrshockig tartó útért, de amikor meghallották, hogy nemrégiben a milícia huszárai már jártak Malacváros környékén átalakított hátasaikkal, nem mondhattak nemet.

– Legalább jó irányba tartunk – mondták, és most, amikor nemcsak gyorsan, hanem kérlelhetetlen tempóban haladtak, első ízben éreztek valamit, ami kicsit hasonlított a reményre.

– Nehéz elhinni – mondta Cutter –, hogy odalent meg tart az a kurva háború. – Senki sem szólt erre semmit. Tudta, hogy epés gyűlölete fárasztja a többieket. A megművelt földek foltjait nézte.

A harmadik, levegőben töltött nap reggelén, amikor Cutter éppen vizet dörzsölt Fejh széltől kicserepesedett bőrébe, hirtelen felkiáltott, és a látóhatár egy pontjára mutatott, ahol mérföldekre innen meglátta a tengert, és a partján, a búzabarna föld völgymélyedésében pedig Myrshock minaretjeit és a léghajókikötő árbocait.

Ronda kikötőváros volt. Az utazók feszülten viselkedtek. Nem tartoztak ide.

A város szedett-vedett épületekből állt, mintha a véletlenszerűen összehordott építőanyagok egyszer csak településsé álltak volna össze. Öreg volt, de hiányzott belőle a történelem. A tudatosan tervezett építmények is bizonytalan esztétikai elvek szerint készültek – a templomok betonhomlokzatai antik kacskaringókat imitáltak, a bankházak palaköveit szokatlan színekben válogatták össze, amivel csak harsány ízléstelenséget értek el.

Myrshock vegyes város volt. Az emberek mellett a kaktusznép tüskés, tagbaszakadt növénylényei éltek, meg a garudák, a madárember-kalózok, akik Cymekből érkeztek a tengeren át, és nemcsak az utcákat, hanem a tetők fölötti eget is ellepték. A csatornák gettójában vogyanojok laktak.

A vándorok utcai árusnál vettek ennivalót a parti védgátnál. A víz zsúfolt volt a rengeteg hajótól – akadtak itt külhoni és myrshocki bárkák, roppant gyárkéményekkel ellátott gőzösök, halászladikok, hatalmas hevederekkel felszerelt kereskedőhajók, amelyeket tengeri sárkányok vontattak. Otthonukkal ellentétben ez sós vízi kikötő volt, ezért itt nem láttak vogyanoj rakodómunkásokat. Mint minden kikötőben, itt is mindenhol naplopók meg a szabadúszó söpredék támasztotta az épületek falát.

– Óvatosnak kell lennünk – mondta Cutter. – Egy Shankell felé tartó hajóra lesz szükségünk, ami többnyire kaktuszembereket jelent. Tudjátok, mi a teendő. A kaktuszok ellen esélyünk sincsen. Kis hajó kell, ahol kevés tengerész szolgál.

– Biztosan vannak itt tehergőzösök – mondta Ihona. – A többségük kalóz... – Tétován körülnézett.

Cutter teste görcsösen összerándult, majd mozdulatlanná dermedt. Valaki beszélt hozzá. Megint az a hang suttogott közvetlen közelről a fülébe. Cutter úgy állt ott, mint aki jéggé fagyott.

– Az Akif. Dél felé tartó gőzös – mondta a hang. – Rutinszerű út, kis létszámú legénység – folytatta a hang. – Jó a szállítmány is, hátasnak betört antilopok. Az előlegetek fizetve. Ma éjjel tízkor kihajóztok.

Cutter minden járókelőt megbámult, az összes tengerészt, a parton lebzselő mihasznákat. Senki sem beszélt magában. A barátai mind őt nézték. Megriasztotta őket az arckifejezése.

– Tudod, mit kell tenned. Hajózzatok felfelé a Varsáron! A milicisták is arrafelé tartanak. Utánanéztem.

Cutter, tudod, hogy ha úgy akarom, megteszed... emlékszel, mi történt a dombvidéken... de szeretném, ha hallgatnál rám, és megtennéd, mert ez az érdeked. Ugyanazt akarjuk, Cutter. A túlparton találkozunk.

A fagyos érzés elmúlt, és a hang elhallgatott.

– Mi a fene van? – kérdezte Pomeroy. – Mi folyik itt?

Amikor Cutter elmondta, mi történt, úgy összevesztek, hogy kezdtek feltűnést kelteni.

– Valaki játszik velünk! – mondta Pomeroy. – Ne könnyítsük már meg a dolgukat! Nem szállunk fel arra az istenverte hajóra, Cutter! – Ökölbe szorította, majd ismét kiengedte súlyos mancsát. Elsie idegesen megérintette, próbálta csitítani.

– Öreg, most erre mit mondjak? – kérdezte Cutter. A fülébe sugdosó hang teljesen kifárasztotta. – Bárki is az, nem milicista. A Választmányból valaki? Hogyan vagy miért csinálná? Szabadúszó? Ez vagy ezek tartották fel a szabadraformáltakat is. A megfordított lóembernek is suttogtak, ugyanúgy, mint nekem. Nem tudom, mi folyik itt! Ha másik hajót keresnétek, senkit sem fogok megállítani. De akkor nem árt sietni. És azt hiszem, ennyi erővel meg is nézhetnénk azt, amelyikhez küldtek.

Az Akif rozsdás lélekvesztő volt, alig nagyobb egy halászbárkánál, egyetlen fedélzete a tengerszinthez képest alacsonyan volt, és a kapitány szánalmas módon örült az utasoknak. Bizonytalan tekintettel pillantott Fejh felé, de ismét elmosolyodott, amikor megemlítették a fizetséget – igen, a felét már kifizették, mondta, és egy levelet is hagytak nála.

Tökéletes választásnak tűnt, és ez el is döntötte a kérdést. Pomeroy ugyan bőszen tiltakozott, de Cutter tudta, hogy nem fogja itt hagyni őket.

Valaki figyel minket – gondolta Cutter. – Suttog hozzám. A barátomnak mondja magát.

A tenger, aztán a sivatag, majd hosszú mérföldeken át a feltérképezetlen vadon. Képes vagyok rá?

Nem olyan nagy az a tenger. A férfi, akit követtek, nyomokat hagyott hátra, idegeneket manipulált. Cutter tudta, hogy a barátai idegesek, aggodalmasak, és nem hibáztatta őket ezért... gigászi feladatot vállaltak. De hitt benne, hogy megtalálják, akit keresnek.

Elkísérte a többieket a városba. Még kihajózás előtt utána akartak járni, keringe bármi szóbeszéd egy agyaglényen érkező lovasról vagy a milícia embervadászairól. Levelet küldtek a városba a Választmány kapcsolattartójának, és megírták, hogy úton vannak, és igen, nyomokra bukkantak.

Ahol a lebegő férfi járt, mintha misztikus erők formálták volna a világot, villámkövek között, lúgos tavak felett sodródott. Lebegett, de közben mozdulatlanul állt, néha karba fonta a kezét, vagy leeresztette. Egyre gyorsult, ami csak fokozta a látvány természetellenességét.

Egy madár kísérte, de nem repült, csak kapaszkodott a férfi fejébe. Szélesre tárta a szárnyát, és hagyta, hadd járjon a szél a tollai között. Valami ránőtt a testére, és egészen eltorzította a körvonalait.

A férfi falvakon suhant át. Néhány háziállat látta, és ezek az az állatok mind riadtan üvöltöttek az égre.

A dombvidék szélén, ahol kisimultak a lankák, és egyre szárazabb lett a fű, a lebegő férfi váratlanul meglátott valamit, és megállt. Valami hevert a porba ágyazódva. Egy rozsdavörös és feketésbarna ruhákból összeálló, csillagszerű alakzat. Egy halott férfi. Nagyon magasról zuhanhatott le, és laposra préselődött a talajon. Kevéske kicsorgó vére feketére fogta a földet. Húsa porhanyóssá vált, és szinte csak körvonalak maradtak belőle.

A férfi, aki lebegve járt a föld fölött, meg a madár, ami rajta utazott, mozdulatlan állt a tetem fölött. Először a hullára néztek, aztán fel az égre, természetellenesen egyforma, tökéletesen összehangolt mozdulattal.

3.

Kihajózás után két nappal, a Kopár-tenger szürke hullámain Cutter csapata elfoglalta az Akifot. Pomeroy pisztolyt szorított a kapitány fejéhez. A legénység hitetlenkedve bámulta őket. Elsie és Ihona puskát fogott rájuk. Cutter látta, hogy Elsie-nek remeg a keze. Fejh íjjal a kezében bukkant elő a vizeshordójából. A kapitány sírva fakadt.

– Teszünk egy kis kitérőt – mondta neki Cutter. – Pár nappal később érnek majd Shankellbe. Először délnyugatnak megyünk. A part mentén, fel a Varsáron. Néhány nap késéssel érkeznek meg Shankellbe, ennyi az egész. És kicsit kevesebb rakománnyal.

A hatfős legénység mogorván összenézett, aztán átadták a fegyvereiket. Mindannyian egy útra szerződtek, napibérért, nem kötötte őket kötelék sem egymáshoz, sem a kapitányhoz. Valamilyen ismeretlen előítélettől hajtva, gyűlölködve bámulták a vogyanojt.

Cutter a kormánykerékhez kötözte a kapitányt, közvetlenül a lefűrészelt szarvú, kíváncsian szemlélődő antilopok mellé, és az utasok egymást felváltva felügyelték a férfit. A kapitány pityergése szánalmas volt. A napfény egyre perzselőbbé vált. Nyomdokvonaluk fokozatosan szélesebbé vált, mintha lassan felfeslett volna mögöttük a víz. Cutter látta, mennyire szenved Fejh a forró, sós levegőben.

A harmadik napon megpillantották Cymek északi partvidékét. Könyörtelen, agyagszínűre égetett dombok, por és homokdűnék. Néhol csenevész növények is akadtak: porszínű buckafű, szívós, idegen fák, kalász alakú lombokkal. Az Akif sós mocsarak mellett túrta a vizet.

– Mindig azt mondogatta, hogy ez az egy út vezet a Vastanácshoz – jegyezte meg Cutter.

A Varsár deltáját fémesen csillogóra festették a vízben kioldott ásványok. A lomha, sós vizet elborította a hínár, és Cutter igazi városlakóhoz méltón tátott szájjal nézte a csapat tengeri tehenet, akik egyszer megjelentek a felszínen, és legelészni kezdtek.

– Nem biztonságos – mondta a kormányos. – A hely csupa... – A hang, amit hallatott, trágárságot vagy undort egyformán kifejezhetett, majd Fejh felé bökött. – Ott feljebb... minden tele van vízidisznóval.

Cutter megfeszült a szó hallatán.

– Irány a folyó! – mondta, és felemelte a pisztolyát. A kormányos hátrálni kezdett.

– Azt nem – mondta. Váratlan lendülettel hátradőlt, átbucskázott a korláton, és eltűnt a vízben. A fedélzeten azonnal kitört a felfordulás.

– Ott van! – Pomeroy a pisztolyával mutatta az irányt. A kormányos kibukkant a víz alól, és már az egyik sziget felé tartott. Pomeroy folyamatosan követte a fegyvere csövével, de nem lőtt. – Az istenek verjék meg! – mondta, amikor a férfi kimászott a parányi sziget partjára. – A többiek csak azért nem mentek utána, mert nem tudnak úszni. – Az ujjongó tengerészek felé intett.

– Ha nagyon túlfeszítjük a húrt, puszta kézzel esnek nekünk, a rohadt életbe! – mondta Ihona. – Nézz csak rájuk! És tudod jól, hogy nem fogunk lelőni senkit. Csak egy dolgot tehetünk.

Így aztán bizarr fordulattal a kalózok vitték a szigetre a tengerészeket. Pomeroy úgy hadonászott a puskájával, mintha végrehajtaná az elkerülhetetlen büntetést. De épségben partra tették a hajósokat, és még élelmet meg vizet is hagytak náluk. A kapitány leverten bámult utánuk. Őt nem engedték szabadon.

Cutter undorodva nézett a barátaira.

– Micsoda mocskosul lágyszívű banda! – dühöngött. – Minek jöttetek, ha ilyen puhányok vagytok?

– Miért, van jobb ötleted, Cutter? – förmedt rá Ihona. – Tartsd itt őket te, ha tudod! Te sem fogsz megölni senkit! Igazad van, talán tényleg nem kellett volna veled tartanunk! Éppen elég sokat vesztettünk eddig is.

Pomeroy mogorván meredt maga elé. Elsie és Fejh nem néztek Cutterra. A férfi hirtelen megijedt.

– Ugyan már! – szólalt meg végül. Nagyon vigyázott, nehogy mézesmázosnak vagy éppen lekicsinylőnek tűnjön. – Ugyan már! Haladunk. Meg fogjuk találni. Egyszer úgyis véget ér ez a rohadt út.

– Ahhoz képest, hogy legendásan nem törődsz semmivel – mondta Ihona –, egészen sokat kockáztatsz. Vigyázz, Cutter, mert a végén még kiderül, hogy nem is az vagy, akinek hiszed magadat!

A Varsár széles volt. Csatornák és mellékfolyók hordták bele a koszos vizet. Hosszú mérföldeken át nyílegyenesen nyújtózott előttük.

A keleti parton szikkadt dombok emelkedtek a mangrovefák és az állandó szélben formálódó teknők mögött. Ott kezdődött a ropogósra égett agyagsivatag, és azon túl emelkedett Shankell, a kaktuszemberek városa. Nyugat felé még sivárabbnak tűnt a táj. Az ártéri fák szegélye mögött kőfogak fésűszerű íve emelkedett. Az életveszélyes karsztok, éles peremű sziklák hihetetlen torlaszainak vidéke volt ez, ami Cutter pontatlan dokumentumai szerint legalább száz mérföld hosszan húzódott innen. A térképein hemzsegtek az egykori felfedezők kézírásos intelmei. „Ördögkörmök” – figyelmeztette az egyik felirat. „Hárman meghaltak, visszafordultunk” – mondta a másik.

Láttak madarakat is, sudár gólyákat. Olyan peckesen sétáltak a parton, mint csupa nagystílű gazember. Lusta szárnycsapásokkal repültek, mintha örökké fáradtak lennének. Cuttert még életében nem gyötörte ilyen kegyetlen napsütés. Tátott szájjal tűrte a letaglózó fényt. A forróság mindegyiküket megviselte, de természetesen legjobban Fejh szenvedett közülük az áporodott vízben. Amikor végre elérték a folyó teljesen sómentes részét, megkönnyebbülten megmártózott, és újratöltötte a hordóját. Nem ismerte a vidéket – nem úszott messzire.

A férfi, akit követtek, maga volt a változás hordozója. Cutter a folyópartot figyelte, nyomokat keresett, vajon járt-e itt.

Éjszaka is teljes gőzzel folytatták az útjukat, a kéményből kipattanó szikrákkal és a gépek morajával árulták el magukat. A hajnal kemény, vörhenyes fényében az áramlatokon lebegő indák és levelek mintha málladoztak volna, kósza festékfoltoknak tűntek, talajból kioldódott anyagnak.

A napkorong még mindig alacsonyan járt a Varsár fölött, amikor a folyó kiszélesedett, és betolult egy ártérre. A mocsaras tavat a karsztvidék ujjpercekre emlékeztető, hátborzongató sziklái zárták le. Az Akif lassított. Percekig csak a gőzgépek dohogása hallatszott.

– És innen merre, Cutter? – kérdezte végül valaki.

Valami mozdult a felszín alatt. Fejh félig kihajolt a hordójából.

– A pokolba, ez... – kezdte, de nem tudta befejezni a mondatot.

Az Akif orra előtt megelevenedett a víz. Széles szájú alakok buktak felszínre. Vogyanoj haramiák, dárdákkal.

A kapitány kihúzta magát, és felordított. Teljes gőzt adott, mire a haramiák vagy a víz alá buktak, vagy szétspricceltek. Fejh a hordóval együtt felborult, és piszkos vizet fröcskölt a fedélzetre. Kihajolt a korláton, és a saját nyelvén kiáltott valamit a lenti vogyanojoknak, de azok nem válaszoltak.

Aztán ismét felbukkantak. Akkora lendülettel robbantak elő a felszín alól, hogy egy pillanatra az egész testük szabadra került, mintha a vízen járnának. Mielőtt újra elnyelte volna őket a tó, elhajították a dárdáikat. Mindegyikük kinyújtott karja alól széles ívben vízsugár csapott elő, és úgy lökte előre a fegyvert, mint egy szigonyvető. Cutter még életében nem látott ilyen vízmívességet. Belelőtt a tóba.

A kapitány tovább fokozta a sebességet. Cutter most döbbent rá, hogy ki akarta futtatni a hajót a partra. Nem volt idejük horgonyt vetni.

– Kapaszkodjatok! – üvöltötte. A hajótest hangos csikorgással csúszott fel az enyhén lejtős partra. Cutter kizuhant az orrból, és nagyon megütötte magát.

– Gyerünk! – kiáltotta, amikor feltápászkodott.

Az Akif előreugró orra rámpaként vezetett a partra. Az antilopkarám kerítése ledőlt, és az egymáshoz pányvázott állatok tülekedve megindultak előre, mint egy patákból és lefűrészelt agancscsonkokból álló, életveszélyes massza. Fejh átvetette magát a megdőlt korláton. Elsie bevágta a fejét, és Pomeroy segítette le a hajóról.

Ihona levagdosta a kapitány béklyóit. Cutter kétszer is a felpúposodó vízfelszínbe lőtt.

– Igyekezzetek már! – harsogta.

A partra futott bárka mellett vízsugár csapott fel az ég felé. Cutter egy pillanatra azt hitte, egy természetellenesen nagy hullám, vagy a vízmívesség csodája, de húsz lábnál is magasabb, kristálytiszta vízoszlop volt, a tetején pedig egy vogyanoj kuporgott. Egy elementálon lovagló sámán.

A vízelementál áttetsző testén eltorzítva sejlett át a hajótörzs. Aztán különös mozdulattal megindult, és több ezer gallon víz zúdult a bárkára. A hajó megrándult, Ihona és a kapitány pedig elvágódtak a megdőlt fedélzeten, ami egyenesen a lény felé lejtett. Amikor megpróbáltak felállni, az élő víz felcsapott a deszkákon a lábukig, majd megtört, akár egy hullám, és elnyelte őket. Cutter hiába üvöltött feléjük, a barátja és a fogoly eltűnt az elementál hasában. Kézzel-lábbal kapálózva próbáltak kiúszni, de nem tudták, merre van a kifelé. A vízlény áramlatokat mozgatott a belsejében, azok nem engedték szabadulni őket a magból.

Pomeroy ordított. Lőtt, aztán Cutter is lőtt, Fejh pedig elengedett egy nyílvesszőt. A három lövedék hangos loccsanással csapódott az elementálba, mint amikor köveket ejtenek egy pocsolyába, és mindegyiket azonnal elnyelte a víz. A nyílvessző látványosan forgott a folyékony lény bensőjében, csavarmenetben ereszkedett lefelé, hogy majd legalul jusson ki belőle, akár az ürülék. Cutter ismét lőtt, ezúttal a vízszörnyeteg tetején ülő sámánra, de alaposan elhibázta. Pomeroy idióta merészségtől hajtva ököllel rontott az elementálnak, és csapkodva próbálta elérni odabent a barátját, de a lény tudomást sem vett róla, és a csapásai is csak permetet szórtak mindenfelé.

Ihona és a kapitány fulladozott. A vízlény egyetlen masszában lezubogott a raktérbe. A sámán elrúgta magát, és lemerült az elementál belsőségeibe. Cutter tehetetlen üvöltéssel nézte, amint a még kapálózó Ihona a lény anyagába zárva eltűnik a fedélzet alatt.

A vogyanojok elözönlötték az Akifot. Ismét dárdák repültek.

Víz csapott fel a hajóból. Az elementál gejzírként robbant ki a raktérből, alkatrészekkel a belsejében – vasdarabok lebegtek benne. Körülöttük pedig porszemekként keringtek áldozatai. Mostanra csak a belső áramlatok mozgattak őket. Ihona szeme és szája nyitva volt. Cutter éppen csak megpillantotta, aztán az elementál hatalmas, széles ívben megindult a tóba, víz csapott vízbe, és a mélybe ragadta a zsákmányt és a halottakat.

A vándorok nem tehettek mást, üvöltöttek és átkozódtak. Hosszú ideig káromkodtak és kiabáltak elkeseredetten, de végül elindultak a füves puszta felé, egyre távolabb a hajótól és a ragadozó víztől.

Éjjel kimerülten gubbasztottak az antilopjaik mellett egy kisebb erdőfolt fái között, és Elsie-t figyelték. A hold magasan járt, és a lányai, a körülötte keringő mellékbolygók odaszórt pénzérmékként ragyogtak körülötte. Elsie a földön kucorgott, és az eget nézte. Cuttert meglepte, milyen nyugodt. A nő inget kötött a nyakába. Hangtalanul mozgott a szája, pillantása ide-oda rebbent.

Cutter Elsie háta mögé, a nádason túl nyújtózó szavanna irányába meredt. Az éjszakai derengés lapuló orgyilkosokká változtatta a tamboti-fák és a vastövisek körvonalait. A majomkenyérfák megtörten viselték tüskés koronájukat.

Elsie befejezte, és bocsánatkérően rájuk nézett. Levette a nyakából az inget, ami a férfié volt, akit követtek.

– Nem tudom – mondta. – Nem volt elég tiszta. Talán arrafelé. – Az egyik távoli domb felé intett. Cutter nem szólt semmit. A nő észak-északkeletre mutatott, amerre eddig is tartottak. Amikor elindultak, Cutter örült ugyan, hogy Elsie is velük tart, de azt mindig is tudta, hogy a nő csak egyszerű ráolvasásokhoz ért, nincsen valódi csodatévő ereje. Nem tudta, vajon Elise valódi emanációkat észlel-e, és ezt maga Elsie sem tudta.

– Amúgy is arrafelé kell mennünk – mondta Cutter. Vigasztalásnak szánta – akkor sincsen semmi baj, ha tévedsz –, de Elsie sokáig kerülte a tekintetét.

Napokig vándoroltak az idegen vidéken, ami hőséggel és szögesdrótszerű növényekkel büntette őket. Nem tudták, hogyan kellene bánni az izmos hátasokkal, de még így is sokkal gyorsabban haladtak, mintha gyalogoltak volna. Fegyvereik csöve csüggedten lógott a föld felé. Fejh a maga hordónyi tavacskájában feküdt, amit két antilop közé feszítettek ki. A vogyanoj betegen hevert a megposhadt vízben.

Egyszer rettenetesen megijesztette őket a fejük fölött harsanó zagyválás. Egy fészekaljnyi valami csapott le rájuk az égből, kacagva és csattogva. Cutter képeken már látott ilyesmit: gluklicsek voltak, csontos kinövések és denevérszárnyak alatt görnyedező hiénák.

Pomeroy lelőtt egyet, és a lény még földet sem ért, a testvérei már neki is álltak felzabálni. A raj mohó kannibálhordaként vetette rá magát a tetemre, a csapat pedig addig gyorsan elmenekült.

– Hol van az a nyomorult suttogód, Cutter?

– Kapd be, Pomeroy! Ha rájövök, hidd el, neked is megmondom!

– Eddig kettő. Két bajtársunk halott, Cutter. Mi a terv? – Cutter nem válaszolt.

– És ő honnan tudja az utat? – kérdezte Elsie. A férfiról beszélt, akit követtek.

– Mindig tudta, hol van, legalább megközelítőleg, egyszer maga mondta. Célozgatott rá, hogy üzeneteket kapott onnan. Hogy egy városbéli kapcsolatától azt hallotta, ők is a Tanácsot keresik. Azonnal indulnia kellett, hogy előttük érjen oda.

Cutter nem hozta magával a levelet, annyira bántotta az üzenet homályos szűkszavúsága.

– Egyszer megmutatta egy térképen, hol van. Mondtam már. Mi is oda tartunk. – Mintha ilyen egyszerű lett volna.

Szürkületkor egy meredek emelkedő aljához értek, ahol találtak egy csermelyt, és mohó megkönnyebbüléssel ittak. Fejh elterült a vízben. Az emberek hagyták, hadd aludjon a csermelyben, és felmásztak a lejtőn. A csipkézett sziklapárkány egy síkságra nézett, ameddig a szem ellátott. Abban az irányban, amerre tartottak, fényeket láttak a messzeségben. Három különböző helyen is: a legtávolabbi éppen csak pislákolt, a legközelebbi talán két órára lehetett innen.

– Elsie, Elsie... – mondta Cutter. – Tényleg jó volt a megérzésed!

Pomeroy túlságosan nagydarab volt, Elsie-nek pedig nem maradt ereje, ezért Cutter csak egyedül ereszkedhetett volna le ezen a meredek lejtőn a túloldalra. A többiek kérlelték, hogy várjon, majd másnap keresnek egy másik ösvényt lefelé, de sem ez nem tántoríthatta el, sem a tudat, hogy ostobaság magányosan vándorolni a veszélyes síkságon.

– Menjetek! – mondta. – Vigyázzatok Fejh-re! Később találkozunk.

Őt magát is meglepte, milyen jó volt egyedül lenni. Elcsitult az idő sodrása. Cutter szellemvilágban járt, egy látomásban, amit a föld álmodott saját füves pusztaságairól.

Nem voltak sem éjszakai madarak, sem gluklicsek, semmi, csak a festett háttérként feszülő sötét látóhatár. Cutter egyedül állt a színpadon. A halott Ihonára gondolt. Amikor végre közelebb ért a fényekhez, már látta a vályogfallal körülvett púpos kunyhókat. Olyan nyugodtan sétált be a faluba, mintha várták volna.

A település üres volt. Az ablakokból lyukak maradtak csak. A széles ajtók tátongó szája néma belsőkbe nyílt. Minden mozdíthatót elvittek.

A fények csoportokba gyűltek a nagyobb tereken: csendesen izzó magmával töltött, emberfej méretű gömbök voltak, tapintásra hűvösek, és nagyjából annyi fényt bocsátottak ki, mint egy fedett lámpa. Teljesen mozdulatlanul lebegtek a levegőben. Motyogó, pusmogó hangot árasztottak, a felületük lustán kavargott: körülöttük több centire hideg szikraívek sisteregtek. Szelíd éjszakai napkorongok. Semmi sem mozdult.

Cutter az utcákban a férfit szólongatta, akit követett.

– Hol vagy hát? – Nagyon óvatosan beszélt.

Amikor visszatért a szirthez, a sziklaperemen lassan mozgó fényt, egy lámpás derengését pillantotta meg. Azonnal tudta, hogy nem a társai világítanak odafent.

Elsie meg akarta látogatni az üres falut, de Cutter határozottan ellenezte az ötletet. Nincs erre idejük, mondta, meg kell nézniük, mi a helyzet a többi fénnyel, vajon találnak-e járható csapást.

– Éreztél valamit – emlékeztette a nőt. – Az a legjobb, ha megnézzük, mi az. Rohadtul nem ártana valami útmutató.

Fejh jobban érezte magát, a vizét is kis tudta cserélni, de továbbra is félt.

– Ez nem vogyanojnak való hely – mondta. – Itt fogok megdögleni, Cutter.

Már haladtak egy ideje, amikor Cutter visszanézett, és a délelőtti ragyogásba mutatott. A sziklán, ahol tegnap jártak, most állt valaki. Ebből a távolságból nem volt nagyobb egy foltnál, lóháton. Széles karimájú kalapot viselt, lehetett férfi vagy nő.

– Követnek. Csak a suttogó lehet az. – Cutter várt egy kicsit, hátha ismét felhangzik a fülében a mormolás, de semmi sem történt. A lovas egész nap, még alkonyat után is a nyomukban volt, de nem jött közelebb. Egyre dühösebbek lettek, de nem tehettek semmit.

Cutter elsőre azt hitte, a második falu ugyanolyan lesz, mint az első, de tévedett. Az antilopok zihálva, egyre lassabban araszoltak a kihalt tereken át, a köpködő fénygömbök alatt, majd megérkeztek egy lövésnyomokkal tarkított, hosszú falhoz. A habarcson lyukak és szétfröcskölt növényi nedvek éktelenkedtek. Az utasok leszálltak a hátasokról, és némán nézték az erőszak rideg nyomait. A település szélén Cutter megművelt földeket látott, aztán hirtelen megállt számára az idő, és tudta, hogy azok a barázdák nem a szántóvetők nyomai, nem az eke forgatta meg azokat a göröngyöket. Itt földet hordtak a sírokra. Egyetlen hatalmas tömegsírra.

Alig mélyedtek az ásók a talajba, máris csontok fordultak ki a földből, mint egy torz termés első hajtásai. Feketére égett, apróra töredezett darabok, szálasak, erezettek, mint a tömör fa. Kaktuszemberek csontjai.

Cutter csak állt a holtak között, a penészedő növényi hús maradványai felett. Visszazökkent az idő. Érezte a rándulását is.

A mező közepén álló madárijesztő egy bomladozó tetem volt. Egy ember férfi. Meztelenül, megroskadva lógott egy fán. Vastüskékkel erősítették fel a törzsre. Pikák álltak ki belőle. Az egyik a szegycsontjából meredt elő. A végbelén keresztül hatolt belé, és az egész testét átfúrta. Az ágyéka helyén hatalmas seb tátongott. A nyakán megvarasodott heg vöröslött. Megaszalta a nap, és a megjárták a bogarak.

A vándorok úgy álltak előtte, mint hívők a totemoszlopnál. Pomeroy mozdult meg elsőnek, hosszú másodpercek után, és még akkor is olyan óvatosan fordult el, mintha tiszteletlenség lenne levenni a pillantását a halott emberről.

– Nézzétek! – mondta. – Mind kaktuszok. – Holttestek maradványait fordította ki a talajból. – Ez meg egy ember. Szátyárra, mi történhetett itt? A háború idáig még nem érhetett el...

Cutter a tetemre nézett. Nem volt különösebben véres. Még a lába közötti csonkot is viszonylag kevés alvadt vér borította.

– Még előtte meghalt – suttogta Cutter. Elképesztette a brutalitás látványa. – Már nem élt, amikor ezt művelték vele. Miután eltemették a többieket. – A folt a hulla álla alatt nem megcsomósodott vér volt, hanem egy fémdarab. Cutter elfordította a fejét, és oda sem nézett, amíg kipiszkálta a halott emberből.

Apró, pajzs alakú medál volt. Az Új-Crobuzoni Milícia jelvénye.

A lebegő férfi most víz fölött sodródott. Haja és a ruhája szárnya lobogva csapkodott mögötte. A Kopár-tenger alig néhány lábnyira a talpa alatt fortyogott, tajték fröccsent a nadrágja szárára.

Váratlanul áramvonalas test robbant elő a hullámok közül. Egy kardhal vetette magát széles ívben a víz fölé, olyan magasra, hogy a férfi akár meg is érinthette volna, azután a hal merész fejessel visszahullott a mélybe, és lándzsaként csapott a habokba. Kitartóan követte a férfit. Természetellenes úszással tartotta az iramot.

Amikor újra felszínre jött, és feldobta magát a napfénybe, oldalt ülő, hatalmas szeme elcsípte a férfi pillantását. Farokuszonyára sötét tömeg tapadt. A fekete massza folyamatosan lüktetve fúrta magát a hal pikkelyei alá.

4.

Miközben a fények harmadik csoportja felé tartottak, teljesen elvadult körülöttük a táj. Előttük tarajos gerincre emlékeztető kőfal magasodott, és nekik ezen kellett megtalálniuk az átjárót.

Cutter a vértől rozsdás jelvényt szorongatta. Belebetegedett a tudatba, hogy a milicisták már előttük jártak. Talán már régen elkéstünk.

A víznyelőket ugyan megtöltötte némi csapadék, de nagyon mocskosnak tűnt. Fejh kicserélte a vizet a hordójában, viszont egyre jobban kisebesedett a bőre. Apró üregi nyulakat és lassú madarakat lőttek. Láttak antilopot, óvatosan haladtak az igásló méretű, agyaras vaddisznók csordái között.

Cutternak néha az az érzése támadt, hogy a vadonba taposott ösvénnyel megfertőzték a tájat. Három nappal azután, hogy megtalálták a megfeszített milicistát, hajnalban megérkeztek az utolsó faluhoz. Amint közeledtek, a napkorong kibukkant a hegygerinc fölött, és mindent elöntött a rózsaszín fény, valami pedig megmozdult előttük, amit eddig sziklanyúlványnak vagy levelét veszített fatörzsnek véltek.

Egyszerre kiáltottak fel. Hátasaik botladozva megtorpantak.

Óriási, kaktuszra emlékeztető alak rontott feléjük, de sokkal nagyobb volt, mint bármilyen kaktusz, amit valaha láttak. A növényemberek hét-nyolc láb magasra nőttek, de ez legalább kétszer akkora volt. Elementálnak tűnt, a földből született lénynek, a füves síkság megelevenedett darabjának.

Eltorzult csípője miatt egyenetlen léptekkel mozgott, roppant combok és ujj nélküli, tönkszerű lábfej roskadozott a tömege alatt. Zöld bőre láthatóan rengetegszer felhasadt és beforrt. Ujjhosszú tüskéi voltak.

A gigászi kaktuszlény szélütött támolygása ellenére is nagyon gyorsan jött. A kezében egy kitépett fa darabját szorongatta bunkósbotként. Amint a közelükbe ért, a feje fölé emelte a fegyvert, kőmerev vonásai megvonaglottak, és ordítani kezdett. Nem értették, mit üvölt: a szavak egy része a népe valamelyik dialektusa lehetett. Vérszomjasan dülöngélt feléjük.

– Várj, várj! – Mindenki egyszerre kiabált. Elsie a kaktuszra mutatott, a szeme azonnal véreres lett, és Cutter ebből tudta, hogy erőtlen bűbájával megpróbálja megérinteni a lény elméjét.

A kaktusz egyenetlen léptekkel közeledett. Fejh nyílvesszője nedvesen dobbanó zajjal eltalálta, és ártalmatlanul, csöpögve az oldalában maradt.

– Ölök! – harsogta a kaktusz elhaló hangon, ocsmányul tört ragamoll nyelven. – Halál! – Meglendítette hatalmas fegyverét.

– Nem mi voltunk! – üvöltötte Cutter. A kaktuszóriás elé hajította a milícia jelvényét, és az ismétlőpisztolyból gyors egymásutánban az összes töltényt kilőtte rá. A fémdarab táncolt a porban. A kaktusz megtorpant, a bunkósbot megállt a levegőben. Cutter addig köpködte a jelvényt, amíg ki nem száradt a szája. – Nem mi voltunk!

Sohasem láttak még hozzá foghatót. Cutter először azt hitte, a Torzió bánt el így vele, a kakotopikus zóna kártékony energiájától burjánzott el ennyire, de tévedett. Az utolsó üres faluban a gigászi kaktuszlény maga magyarázta el neki a valódi okot. Ge’ain volt – a szót a vándorok maguk között „későnszülöttnek” fordították.

A füves puszták kaktuszai mágikus nemesítéssel dolgoztak: a gumóik egy részét a kikelés normális időpontja után is több hónapig kómaszerű állapotban tartották. Miközben a későnszülöttek fivérei sipákolva túrták elő magukat a talajból, a ge’ain tovább szunnyadt magzatburkában, és folyamatosan nőtt. Az okkult praktikák nem hagyták őket megszületni, a testük viszont egyre csak fejlődött. Mire végül felébredtek, és kimásztak a fényre, igazi szörnyetegekké váltak. Túlfejlettek lettek.

Aberráltságuk átok volt. Facsontjaik meghajlottak, bőrük felkérgesedett, és elborította a fagolyva. Átlagosnál élesebb érzékeiket minden bántotta. Ők voltak a falvak őrei, harcosai és felderítői. Létezésük tabunak számított. Kirekesztették, és istenként imádták őket. Sohasem kaptak nevet.

A későnszülött bal kezén összenőttek az ujjak. A hasogató köszvény miatt nehezen mozgott.

– Mi nem Tesh – mondta nekik. – Nem mi háborúnk, nem mi dolgunk. De mégis jöttek. Milicisták.

Az elbeszélése alapján a milicisták a folyón érkeztek, egy egész deszant zúzóíjakkal és gépágyúkkal. A kaktuszok már jó ideje hallották a kósza híreket északról, ahol a milícia és Tesh légiói között rendszeressé váltak az összecsapások. A menekültek rettenetes dolgokat meséltek a milicisták kegyetlenkedéseiről, ezért a kaktuszfalvak lakói inkább elmenekültek a felderítőosztag elől.

A milicisták még azelőtt odaértek az egyik településre, hogy befejeződhetett volna a kiürítés. Itt nagyon sok északi menekültet befogadtak, akik csak a vérengzésekről tudtak beszélni, ezért a helybéliek úgy döntöttek, a legjobb védekezés a támadás. Halálosan rémült csapatuk bunkósbotokkal és kovakő machetékkel támadta meg a milicistákat. Ami ezután következett, az mészárlás volt. Egy milicista holtteste maradt hátra, amin a későnszülöttek kitölthették a haragjukat a cafatokra szaggatott kaktusz-holttestek között.

– Két hét előtte jönnek. Azóta vadásznak ránk – mondta a ge’ain. – Most idehozzák a Tesh háborút? – Cutter a fejét ingatta.

– Az egész el van cseszve – mondta. – A milicisták, akiket mi követünk, azok nem ezekre a szerencsétlenekre vadásznak, hanem a mi emberünkre. A kaktuszok a sok rémhír miatt pánikba estek, és célpontokká váltak.

– Figyelj ide! – mondta a zöld leviatánnak. – Akik ezt tették a faluddal, azok keresnek valakit. Meg akarják állítani, mielőtt célba érhetne az üzenetével. – A hatalmas arcba bámult. – Még többen jönnek majd.

– Tesh is jön. Velük harcolni. Két oldalon harcolás lesz.

– Igen – mondta Cutter színtelen hangon. Aztán hosszú ideig csak hallgatott. – Ha az ember, akiről beszélek, győz... ha megszökik, akkor a milícia... talán lesz elég bajuk, ami eltereli a figyelmüket erről a háborúról. Talán van kedved segíteni nekünk. Meg kell állítanunk a katonákat, mielőtt elkaphatnák azt a férfit.

A későnszülött a szájához emelte deformált kezét. Felharsanó kiáltása zsigeri volt, mint az állatok fájdalomüvöltése. Panaszos hangja messzire szállt a puszta fölött. A fülledt éjszakában elhallgattak a vadak, és a beálló csendben megérkezett a válasz. Egy másik üvöltés, több mérföld távolságból, amit Cutter a gyomrában érzett.

A későnszülött újabb és újabb kiáltásokkal adott hírt magáról, és még aznap éjjel, a következő órákban kis csapatokban, széles, fájdalmas léptekkel megérkeztek hozzá a többiek. Öt ge’ain, és mindegyikük teljesen más volt: húsz lábnál is magasabb vagy éppen feleakkora, törött, majd újra összeforrott végtagokkal, ormótlanul görnyedezve. A bénák, bivalyerős nyomorékok kompániája.

A vándorok megszeppenten nézték őket. A későnszülöttek közösen, a saját nyelvükön gyászoltak.

– Ha segítenétek nekünk – mondta Cutter szerényen –, akkor talán végleg megállíthatnánk a katonákat. Akárhogy is alakul, mindenképpen össze fogunk csapni velük, és akkor bosszút állhattok.

A későnszülöttek kört alkottak, és órákon át vitatkoztak gyászos hangon, néha meg-megérintve egymást. Végtagjaik súlyától nagyon óvatosak voltak a mozdulataik. Szegény magányos katonák! – gondolta Cutter, de az ámulata egyáltalán nem csitult irántuk.

Végül befejezték a tanácskozást, és az, aki összehívta a csoportot, Cutterhoz fordult:

– Ment az egy csapat katona. Északra. Vadászni. Tudjuk, hol.

– Azok ők lesznek – mondta Cutter. – Az emberünket keresik. Azokat kellene megtalálnunk.

*

A későnszülöttek marokszámra tépkedték ki a tüskéiket, majd a hátukra vették Cuttert és bajtársait. Könnyedén cipelték őket. A magukra hagyott antilopok sokáig néztek utánuk. A kaktuszok mamutléptekkel haladtak, ringatózó mozgással falták a távolságot, és fákon léptek át. Cutter úgy érezte, egészen közel került a napkoronghoz. Madarakat látott, még garudákat is.

A ge’ainok beszéltek a madáremberekhez. A tollas lények rebbenő, csapkodó hanggal széles köröket írtak le fölöttük. Szigorú madárhangon zagyváltak. A ge’ainok hallgattak, majd bömbölve válaszoltak nekik.

– Milícia előttünk – mondta Cutternak a hátasa.

Támolyogva haladtak tovább, csak ritkán pihentek, kaktuszmódra, állva, földbe fúrt lábbal. Egyszer, amikor a hold és lányai alacsonyan jártak, megálltak. A szavanna peremén, nyugatra, fényfolt mozgott. Fáklya vagy lámpás lehetett.

– Ki ő? – kérdezte a későnszülött, aki Cuttert vitte. – Lovas, férfi. Követ titek?

– Ez ő? Szátyarra... kapjuk el! Gyorsan! Tudnom kell, miben mesterkedik.

A ge’ainok részeg támolygással iramodtak neki, lépteik mohón falták a távolságot, de a fény egyszer csak kihunyt.

– Nincs – mondta a későnszülött. Cutter összerezzent: valaki megint sugdosott a fülébe.

– Ne legyél ilyen átkozottul ostoba! – mondta a hang. – A kaktuszok nem találnak meg. Csak az idődet vesztegeted. Idővel csatlakozom hozzátok.

Amikor ismét folytatták az útjukat az eredeti irányba, nyugaton ismét kigyúlt a fény, és a tempójukat tartva követte őket.

Két éjszakán keresztül csak kurta pihenőket tartottak, hogy kifújják magukat, vagy megöntözzék a vogyanojt azzal a kevéske vízzel, amit találtak. A második éjszaka után a kaktuszok egyszer csak megálltak, és a földre mutattak, a széles sávban letaposott fű és feltúrt talaj ösvényére.

A távoli, zöld dombok felé nyújtózó szikkadt fűtengeren, mérföldekre innen porfelhő gomolygott, legalábbis Cutter annak gondolta, aztán feltűnt neki, hogy a fátyolos csík egyre sötétebb szürkére vált. Mint amikor valaki olajos ujjal nyomot hagyott az ablaküvegen.

– Ők – mondta a ge’ain, akin ült. – Milícia. Ők azok.

A későnszülöttek nem beszéltek. A préri göcsörtös fái közül téptek maguknak óriási bunkósbotot, és már folytatták is az utat családjaik gyilkosai után.

– Várjatok! – harsogta Cutter és Pomeroy és Elsie, hátha sikerül rávenniük őket, hogy legalább valami halvány tervvel előálljanak. – Várjatok, várjatok, várjatok!

– Egyet kíméljetek meg! – mondta Cutter. – Szátyár szerelmére, legalább eggyel beszélnünk kell!

De a későnszülöttek vagy meg sem hallották, amit kért, vagy nem törődtek vele.

A szavanna felpúposodott. A háznyi méretű sziklák között megrekedt a forróság. Vadállatok iszkoltak előlük. A ge’ainok csörtetése olyan hangos volt, mint a kidőlő fák robaja. Feltrappoltak egy felpúposodó földráncra, és ott megtorpantak. Cutter lenézett a mélybe, a milicistákra.

Húsznál is többen lehetettek, parányi, szürke ruhás alakok, és kutyákat is hoztak, meg ott volt a füstgomoly forrása is: egy újraformált lovakkal vontatott, páncélozott torony. Akkora volt, mint egy későnszülött. A felső részét kiugró párkány vette körül, és a mellvéd mögül két férfi figyelte a tájat. A mozgó torony kiszaggatta a bokrokat, nyomát feltúrt föld és olajfoltok jelezték.

A későnszülöttek lassan letették az utasaikat. Cutter és bajtársai a fegyvereiket ellenőrizték.

– Ez így őrültség – mondta Pomeroy. Porszínű ragadozómadár szállt el felettük izgatott rikoltással. – Nézzétek meg, micsoda tűzerő!

– Mit érdekli ez őket? – Cutter a kaktuszok felé bökött. – Csak bosszút akarnak állni. Mi vagyunk azok, akik ennél többet szeretnének. Én ugyan nem állok az útjukba. Nem mintha képes lennék rá. – A későnszülöttek lomha léptekkel vonultak lefelé a lejtőn. – Ideje indulnunk.

A bajtársak szétszóródtak. Felesleges volt rejtőzködni. A milicisták már észrevették a kaktuszembereket, és onnantól kezdve nem is láttak mást. Cutter az óriások mögött felvert porfelhőben rohant.

Lőni kezdett egy gépágyú. Lövedékek záporoztak a forgócsövekből. A lovasok pánikba esve száguldoztak. Már elhagyták a kaktuszok vidékét, és azt hitték, biztonságban vannak. A lövedékek kavicszáporként vertek végig a későnszülötteken, nyomukban növényi nedv fakadt, de az óriások még csak nem is lassítottak.

Az egyik ge’ain elhajította a fegyverét, akár egy kőhajító ostromgép. A kezében ugyan bunkósbotnak tűnt, de amint pörögve átszelte a levegőt, megint tisztán látszott, hogy egy egész fa. A fémtoronynak vágódott, és behorpasztotta a páncélzatát. Cutter hason feküdt a porban, és a csoportba verődő milicisták közé tüzelt.

A katonák viszonozták a tüzet – tiszteletre méltó és ostoba bátorsággal védték a pozíciójukat, mert egy későnszülött a magasba emelte a lábát, és két brutális lépésben pozdorjává zúzta a katonákat a lovaikkal együtt. A kaktuszember meglendítette a hatalmas fát, és a gyökérzettel eltörte egy férfi nyakát.

A puskás milicisták visszahúzódtak a társaik mögé, akik zúzóíjakat és gyúlékony gázzal töltött tartályokat hordtak. A későnszülöttek felkapták a kezüket. Kapkodó léptekkel hátráltak a lángszórók csóvái előtt, bőrük megfeketedett és felhólyagzott.

A legkisebb ge’ain megtántorodott. A zúzóíjakból kilőtt éles peremű korongok, a csakrik átvágták a növényi izmokat, és letépték a karját. A kaktuszember a bal kezével elszorította a csonkot, és a hátasokról leszállt katonák közé rúgott: ketten holtan vagy darabokra törött csontokkal repültek a földre. De végül a fájdalom térdre kényszerítette, egy mesterlövész pedig egy csakrit repített a fejébe, ami végzett vele.

Fejh nyílvesszői és Pomeroy kovás puskájának mély robaja hamar lebuktatta őket. A toronyban védekező fegyveresek lövései végigverték a bokrot, ahol a vogyanoj lapult. Cutter felkiáltott. Áttétek és láncok csattantak, a gépágyú megfordult a tengelye körül, és golyózápor tépte meg a növényzetet.

Most már csak négy taposó és csapkodó későnszülött tombolt a gyilkolás mámorában. A torony megingott és elhúzódott. A gépágyú újabb ge’ainnal végzett. Az egyik sorozat csípőtől mellkasig húzódó vonalban kilyuggatta. A nőnemű óriáskaktusz megtántorodott, majd iszonytató, természetellenes szögben megdőlt, és szétnyílt a frissen nyílt felfeslés mentén.

Pomeroy nem feküdt a földre. Kiabált, és Cutter tudta, hogy Fejhechrillen nevét harsogja. Pomeroy folyamatosan töltött és lőtt. A kutyák teljesen megvadultak, és folyamatosan, bár hiába kapkodtak utána eltorzult agyaraikkal.

A messzeségből lövés dördült. Aztán még egy, és a vastorony tetejéről lezuhant egy katona.

Cutter füle mellett ismét megszólalt a hang:

– A földre! Megláttak. – Cutter elvágódott a porban, és a drótszerű fűcsomók közül leskelődött. Újabb távoli lövések dördültek. Egy milicista leesett a lováról.

Észrevette a thaumaturgista kapitányt, és látta, hogyan futnak szét a sötétre vált erek és izmok a bőrén, mielőtt fekete szikrák pattantak volna körülötte. Cutter lőtt, és elhibázta: ez volt az utolsó lövedéke.

A thaumaturgista felkiáltott, ruhája füstölögve lángra kapott, és a legnagyobb ge’ain talpa alól tejszínű energiadárda csapott fel, és nyársalta fel a kaktusznőt, hogy aztán nyílegyenesen felcsapjon az égre, és eltűnjön. A ge’ain vadul csapkodott, és mindenhonnan dőlt belőle a növényi nedv. Elborították a fekete lángok. A thaumurg szeméből vér csörgött, de diadalmasnak tűnt, amíg le nem lőtte a láthatatlan mesterlövész. A két életben maradt óriás a maradék milicistákat tiporta halálra.

Az egyik ge’ain megragadta a fegyvercsövektől tüskés tornyot, és hatalmas erővel nekiveselkedett. Miközben testvére az utolsó katonákkal és a mutáns kutyákkal végzett, ő lassan felborította a tornyot. A harci masina csikorgó zajjal dőlni kezdett, ami megrémítette az elé fogott lovakat. Lassan végigvágódott a földön, több helyen felhasadt, és a résekből élők és holtak potyogtak kifelé.

Akik tudtak, szaladtak, a két későnszülöttel a nyomukban, akik úgy taposták a futó alakokat, mint groteszk módon megnőtt gyerekek. A csatamező peremén felbukkant egy lovas, és vágtában közelített. Cutter ismét meghallotta a suttogást – Vigyázz a kutyákra, Szátyár szerelmére, nehogy megöljék a kutyákat! –, de nem parancs volt, és nem is törődött vele, csak rohant, a társai nyomában a bucka felé, ahol Fejh rejtőzködött. Amikor megtalálták, szétvetett tagokkal hevert a fűben.

Csak ment, és egyre csak ment a lebegő férfi, repült a semmiben, mereven, mintha karót nyelt volna, és szélsebesen szelte a levegőt. A mocsaras folyóvidék mellékfolyói felett, szigetcsonkok között, mangrovefák lengedező indáin keresztül és alatta az iszapos homokpadokból süppedős talaj lett, aztán karszt, sziklaforgács, végül hegyes, tüskés táj.

Egy madár kísérte, aztán egy nyúl, aztán egy galamb méretű agyaras darázs, egy szirtszerzet, egy róka, egy kaktuszgyermek, és mindegyiken ott volt az izgő-mozgó, tarkálló tumor, és ezek a szerzetek vagy a lebegő férfira csimpaszkodtak, vagy szorosan követték, lehetetlen erőfeszítésekkel hajszolva az aktuális testet sziklatövisről sziklatövisre. A sodródó férfi kiért a füves pusztaságra. Az állat, ami követte, egy ideig antilop volt, és úgy szaladt, mint még soha egyetlen antilop sem azelőtt.

Csak mentek és mentek, olyan iramban törtek át a perzselő cserjéseken, mintha felgyorsult volna körülöttük az idő. Észak felé tartottak, csenevész fák és felégetett falvak között, egyre csak északra, és bármilyen állat is követte a férfit vagy kapaszkodott belé, vagy repült felette, az is egyre gyorsabban haladt, és együtt vadásztak, jeleket kerestek a földön és az égen, amiket csak ők láthattak, egyre közeledtek, követték a nyomokat, feltartóztathatatlanul.

5.

Eltemetették Fejh-t. A különös kutyák a halott milicisták körül keringtek, és vonyítva gyászolták gazdáikat.

A két későnszülött földbe fúrt lábakkal állt: aludtak. Nem minden milicista halt meg. Azok, akik túlságosan súlyos sebeket kaptak, és még elkúszni sem bírtak, erőtlenül jajgattak, vagy zihálva kapkodták a levegőt. Nem lehettek többen négynél vagy ötnél, és lassan, de minden energiájukat felhasználva haldokoltak.

Cutter a sírgödröt ásta, amikor a lovas átnyargalt a megvadult kutyák között. A bajtársak hátat fordítottak halott társuknak, és az idegenre meredtek.

A férfi biccentett, és megérintette széles kalapja karimáját. Tetőtől talpig homokszínű volt. Zekéjét kiszívta a napfény, szarvasbőr nadrágja és csizmája szinte füstölgött a portól. A kengyeltakaró alól puska meredt elő. Mindkét oldalán egy-egy forgócsöves revolver lógott.

A férfi végignézett rajtuk. A tekintete megállapodott Cutteron, majd jobb kezével eltakarta a száját, és a tenyerébe mormolt valamit. Cutter olyan világosan hallotta a szavait, mintha közvetlenül a fülébe suttogott volna.

– Sietnünk kell. Legalább az egyik kutyát vigyük magunkkal!

– Ki vagy te? – kérdezte Cutter. A férfi Pomeroyra nézett, aztán Elsie-re, majd Cutterra, és ismét hangtalan szavakat formált. Amikor Cutterra került a sor, ennyit hallott:

– Drogon.

– Egy sustorgár – mondta Pomeroy undorral, mire Drogon felé fordult, és suttogva üzent neki valamit.

– Ó, persze – felelte Pomeroy. – Abban rohadtul biztos lehetsz.

– Mit keresel itt? – kérdezte Cutter. – Segíteni akarsz eltemetni... – Nem tudta befejezni a mondatot, csak a kezével intett. – Miért követtél minket?

– Már mondtam – súgta Drogon. – Ugyanazt akarjuk. Most már száműzöttek vagytok, akárcsak én. Ugyanazt keressük. Mocskosul sokáig, hosszú éveken át kutattam a Vastanács nyomát. Nem bíztam bennetek, az a helyzet. És még mindig nem tudom, most hányadán állunk. Nem csak mi keressük a Vastanácsot, ez világos, ugye? Tudod jól, mire vadásztak ezek a férgek. – A hátukon heverő, véres tetemek felé bökött. – Mit gondolsz, miért követtelek benneteket? Tudnom kellett, ti vajon kit kerestek.

– Mit mond? – kérdezte Elsie, de Cutter intett neki, hogy hallgasson.

– Még mindig nem tudom, mennyire bízhatok meg bennetek, de figyellek titeket egy ideje, és még mindig veletek van a legnagyobb esélyem. Remélem, sikerült bebizonyítanom, hogy ez fordítva is igaz. Ha akkoriban megtehettem volna, én is az emberetekkel tartok, amint meghallottam, hogy elment.

– Honnan tudsz... – kezdte Cutter.

– Nem csak te tartod nyitva a szemedet. Nem te vagy az egyetlen, aki tudja róla, micsoda. De ne szaporítsuk tovább a szót! Sietnünk kell. Nem az emberetek az egyetlen, akit követnek. Ez a társaság őt hajtotta... bár ők sem tudtak többet, mint ti vagy én... mások pedig a ti nyomotokat követik. Egyre közelednek. És nem csak milicisták.

– Hanem? Kik jönnek utánunk? – Amikor Cutter meghallotta a választ, rémületében ösztönösen megismételte hangosan is.

– A kezelők – mondta.

Az életben maradt milicisták, akiket az ellenségeik haragjánál sokkal jobban riasztott a gondolat, hogy egyedül kell meghalniuk, kiabálni kezdtek. Nem terveztek semmit, nem mesterkedtek semmiben – nem könyörögtek vagy hízelegtek, egyszerűen csak beszélni akartak valakivel ebben a perzselő forróságban.

– Hé, hé, öreg, hé, cimbora!

– Figyelj, figyelj, valaki!

– Szátyárra, leszakadt a karom, leszakadt, Szátyárra!

Főleg harmincas éveikben járó férfiak voltak, arcukon a büszkeség és a beletörődés fintorával: nem számítottak kegyelemre, nem is akartak kegyelmet, csak azt, hogy haláluk előtt még elismerjék a tetteiket.

A kutyák továbbra is vonyítva köröztek a tetemek körül. Drogon végül hatalmas lovával terelgette távolabb a különös koponyájú ebeket, csak számukra hallható szavakkal csitította le őket.

– Miért segít nekünk? – kérdezte Elsie. – Mit akar?

Pomeroy erősködött, hogy végezzenek vele, de legalább kötözzék meg, és hagyják itt.

– A pokolba is, nem tudom – mondta Cutter. – Azt állítja, hallott a történtekről. És ő is a Tanácsot keresi. Tényleg nem tudom. Gondoljátok végig, mit tett eddig... minket is nyugodtan megölhetett volna. Megmentette az életemet, leszedte a katonát, aki lelőtt volna. Láttátok, milyen jól bánt a fegyvereivel. És te magad mondtad, Pom, hogy thaumaturgista.

– A férfi egy sustorgár – mondta Pomeroy megvetően. – Csak egy sustorgár.

– Az én fülembe is suttogott, testvér. Emlékszel? Ez nem az a duruzslóbűbáj, ami helyre parancsolja a kutyát. Mérföldekről hallottam a hangját, és mind engem, mind a szabadraformált rablót azonnal a hatalmába kerített vele.

A szubvokalurgia pitiáner terület volt: a tudat alatti sugalmazás tudománya, otromba haramiamódszer. Ez a férfi azonban valami egészen újszerű szintre fejlesztette.

A kutyák újraformált jószágok voltak. Jelentősen megnövelték a szaglóközpontjukat. Koponyájuk alaktalanná nyúlt, mintha megpiszkált agyuk túlságosan nagyra duzzadt volna odabent. Parányi szemük volt, orrlyukaik kikerekedve tátongtak a kivörösödött, izgő-mozgó húsban, amitől inkább malacokhoz hasonlítottak. Ráncos pofájukra drótokat erősítettek, az oldalukon cipelt elemek pedig zárták a thaumaturgikus áramköröket. Mindegyik kutya nyakörvébe egy-egy rongydarabot tűrtek.

– Szátyárra, ezek az ő ruhái! – kiáltotta Cutter.

– Ezek az állatok kontinenseken át képesek tartani a nyomot – suttogta Drogon. – Így tudtak követni.

Nem végeztek az életben maradt milicistákkal, az arcukba sem köptek, és vizet sem adtak nekik, egyszerűen szó nélkül magukra hagyták őket. Drogon a kutyákra összpontosított. Suttogva beszélt hozzájuk, amíg meg nem nyugodtak. Végül teljesen megbíztak benne.

– A vérebeik az ölebeink – jegyezte meg Pomeroy. Drogon vállat vont, és a nagydarab férfi felé nyújtotta az egyik pórázt. Az eltorzított állat Pomeroyra vicsorgott.

– Ki vagy te tulajdonképpen? – kérdezte a férfi.

Drogon Elsie-re mutatott, súgott neki valamit. A nő odalépett hozzá. A férfi megfogta a kezét, a saját homlokára helyezte, Elsie pedig a hexhez szükséges transzba sodródott. Drogon folyamatosan beszélt hozzá, határozottan magyarázott valamit, amit csak Elsie hallhatott.

Amikor a férfi elhallgatott, a nő kinyitotta a szemét.

– Megkért, hogy olvassak a lelkében. Igazságkalibrálást akart. Aztán azt mondta: „Azt akarom, amit ti. Megtalálni a Tanácsot.” Azt is mondta, hogy városi, de nem ahhoz a nyomorult Parlamenthez vagy a milíciához tartozik. Azt állítja, vaquero, lovas. Húsz éve nomádként él.

Azt mondja, túl sok történet kering a Tanácsról ahhoz, hogy ne legyen benne igazság. És a vadonban élők nagy becsben tartják ezeket a történeteket. A Vastanács számukra az ígéret helye. Így amikor hírét vette a történteknek... amikor meghallotta, ki indult el megvédelmezni a Tanácsot... akkor nem tehetett más, útra kelt, segíteni. Megkeresni őket. Követett minket, amíg úgy érezte, megbízhat bennünk.

– Nem vagy igazlátó – mondta Pomeroy. – Ez az egész szart sem ér.

– Nem vagyok az, de valamit azért tudok. – Elise mogorva pillantást vetett Pomeroyra. – Érzek dolgokat. Az igazságkalibrálás még megy.

A sustorgár feltette a kalapját, visszafordult a kutyákhoz, és addig suttogott nekik füllel nem hallható szavakat, amíg egykori gazdáik tetemei között tülekedtek egymással a figyelméért.

– Cutter, Elsie-nek nincs annyi ereje, hogy biztosan kijelenthessen ilyesmit – mondta Pomeroy.

És mi a faszért döntsék én? – gondolta Cutter.

Drogon a kutyák groteszk orrához szorította a ruhadarabokat. Az állatok lihegve, nyálcsorgatva azonnal észak felé fordultak.

– Mennünk kell – üzente Drogon Cutternak. – Még mindig a nyomunkban vannak. De közel vagyunk, nagyon közel.

Elsie próbált köszönetét mondani a későnszülötteknek, de azok nem reagáltak.

– Nektek is mennetek kell! – kiabálta nekik. – Kezelők jönnek! – De egyik ge’ain sem válaszolt. Beteljesült bosszújuk nyomai között álltak, és nem vártak már semmire. Az emberek nem tehettek mást, hangos kiáltásokkal fejezték ki hálájukat, majd magukra hagyták a kábulatba merült növényi gigászokat. Cutter tisztelgett Fejh sírja előtt.

A kutyák legyező alakban húzódtak szét Drogon előtt, és mohón szimatolták a talajt. Drogon néha hagyta, hadd térjenek le az oldalt húzódó sűrűbe, és ilyenkor csak lomhán imbolygó, túlméretezett fejük látszott ki a növények közül. Miközben Cutterék vánszorogtak, Drogon alkalmanként kilovagolt a messzeségbe.

Bár mérföldekre járt előttük, sorban suttogott mindegyiküknek. Szabadon engedte a kutyákat, akik maguk után vonszolt pórázzal szaladgáltak, és ha túl messzire mentek, akkor parancsokat duruzsolt a fülükbe, és azok rögtön visszajöttek.

– Ne álljatok meg! – mondta Cutternak. – A kezelők mögöttünk vannak.

Kezelők. A történelem ártó kézlényei. Az ötujjú paraziták, akik most előbújtak az ismeretlenségből.

Átkeltek egy dombnyereg mélyedésén, és Cutter Fejh-re gondolt, aki lassan megég majd a forró földben. A hátrahagyott nyomokra nézett, a holtakra és a haldoklókra, a fatörzsekként ácsorgó későnszülöttekre, a csatában felperzselt foltokra a fűben.

Előttük erdősebbé vált a táj, hegyesebb-völgyesebb, a kavicsos lejtők az olajfaligetek gyökerei után nyúltak. A Drogon mögött felvert por alacsonyan szálló felhővé lapult. A férfi előttük járt, de ösvényt hagyott maga után, mint varratot a tájon. Errefelé zsálya nőtt, és vadrózsa. Cutter minden lépésével kabócák raját riasztotta fel.

Nem ez volt az utazás egyetlen pillanata, amikor megalvadt az idő, és Cutter hamar hozzászokott. Egy nap egyetlen hosszúra nyúlt pillanat volt. Maga a mozgás – a rovarok piszmogása, egy apró rágcsáló felbukkanása és eltűnése – ugyanannak a jelenetnek a végtelen ismétlésévé vált.

Aznap éjjel nem aludtak sokat, mert ugatni kezdtek a vérebek, és Drogon suttogása hallatszott a távolból, ahol tábort vert magának. Leterhelte őket a milicistáktól elvett sok fegyver, és csizmaszárba rejthető kések meg súlyos puskák maradtak mögöttük.

Egyszer egy garudát láttak a magasban, szélesre tárt karral, mintha keresztre feszítették volna. Váratlanul megindult lefelé, a föld felé bukott, Drogon irányába kanyarodott, és ismét felröppent.

– Megpróbált suttogni neki – mondta Cutter. – De nem bírt vele.

Furcsa elégedettség öntötte el.

Életük nem követte a nappalok ritmusát: ha fent volt a nap, perceket aludtak csak, de végül nem volt ez másként szürkületkor és éjszaka sem. Ha a sustorgár aludt egyáltalán, akkor azt a nyeregben tette. A köves dombvidéken foltos görnyetegek közelében haladtak el: ezek a lények a zsiráf és a gorilla keresztezésére emlékeztettek, kézfejükre támaszkodva jártak, és az alacsony ágakról ették a leveleket.

– Még gyorsabban kell haladnunk! – közölte a pusmogás Cutterral. – A kezelők a nyomunkban vannak.

A hold fényében követték Drogont, aki pedig a prédájukat követte, egy fennsíkban végződő dombság felé. A kiemelkedő fennsík egy pontján sötétség tátongott: egy átvezető folyosó. Reggelre el is érik majd, és Cutter már előre elképzelte, milyen megkönnyebbülés lesz ott haladni, ahol a büntetően forró égbolt csak egy keskeny, izzó sáv a zuzmós szikfalak és kőcserepek fölött.

– Valami jön – mondta Elsie. Soványnak és kimerültnek tűnt. Rémültnek. – Valami jön dél felől. – A felhullámzó táj dombjain túl, ahová nem láttak el, valami történt. Cutter tudta, hogy Elsie boszorkánynak nem túl erős, de az érzékeiben bízhatnak.

Keleten erőtlenül felderengett az ég, és az első napsugarak fényében látni lehetett, hogy Drogon lova már a fennsík alatt veri fel a port. A sustorgár majdnem a vízmosás bejáratánál járt.

– Kövessétek a szurdokot! – mondta Drogon Cutternak. – Siessetek! A kezelők közelednek, de ha tartjátok a tempót, utolértek. A kutyák már vonyítanak. Érzik az emberünket, közel van, a hasadék túloldalán. Ha eléritek a sziklákat, talán... talán szembeszállhatunk a kezelőkkel. Lesből. – Gyengécske terv volt.

Drogon ekkor valószínűleg hátat fordított nekik, és a kutyafalka után nyargalt. Az ebek csaholva rontottak be a hasadékba. Cutternak hirtelen eszébe jutott, hogy a szurdok tele van kinyúló sziklapárkányokkal, és hirtelen kristálytisztán látta maga előtt azt, amit szökevénnyé vált barátja mutatott neki egyszer a lakásán, azt, ami miatt egyáltalán útnak indult. A kifeszített drótot és a megnyomorított halottakat a véletlenszerű anyagokból összeállt, emberszabású alakok tömbjei alatt.

– Az istenekre! Vissza! Vissza!

Életében nem eresztette ki ennyire a hangját. Pomeroy és Elsie megtántorodott – gyaloglás közben elnyomhatta őket az álom. Cutter tölcsért formált a kezéből.

– Állj! Állj! – A levegőbe lőtt a forgópisztollyal.

A füle mellett megszólalt Drogon hangja.

– Mit művelsz? A kezelők meghallják... – De a kimerültségtől támolygó Cutter meg sem várta, hogy befejezze:

– Nehogy bemenj, nehogy bemenj! Csapda!

Porfelhő közelített felé, és fokozatosan öltött új alakot, mintha a növekvő hőségben egy lovast formált volna belőle. Drogon nyargalt visszafelé. Cutter újra kiabálni kezdett:

– Nem mehetsz be! – harsogta. – Csapda! Gólemcsapda!

Drogon úgy körözött körülöttük, mintha terelnivaló szarvasmarhák lennének, és ha megbicsaklott a lábuk, ha nem bírták tartani a tempót, suttogott nekik, egyenesen a tudatalattijukba, és nem tehettek mást, engedelmeskedtek. Futás! – súgta, és akaratuk ellenére futottak.

Az emelkedő síkság itt csúszós, omladékos lejtőkből állt, ezért a gyér cserjések ágaiba kapaszkodva haladtak felfelé. Drogon képtelen helyeken nyargalt a lovával. A hasadék bejáratánál kikötött kutyák a pórázukat rángatták, vicsorogtak, és malacszerű szemük bárgyún meredt befelé. Szinte megőrjítette őket a vágy, hogy végre beronthassanak, és elkapják az orrukat kitöltő szag birtokosát.

– Tudja – mondta Cutter. Térdre rogyott, és felköhögte a mászás közben benyelt port. – Tudja, hogy a nyomában vannak.

– Kezelő – mondta Drogon. A síkság peremén felbukkant egy parányi folt. – Mennünk kell.

– Tudja, hogy követik – mondta Cutter –, és nem is próbálja eltüntetni a nyomait. Azt hiszi, a milicisták azok, és szándékosan terelte őket errefelé. Ez egy csapda. Nem mehetünk be. Meg kell kerülnünk a hasadékot. A túloldalon őt is megtaláljuk.

Nem vesztegették az időt vitával. A kezelő közeledett, és megalvadt, nyúlóssá vált körülötte a levegő. Drogon bement az alagútba, és egyesével agyonlőtte a vadul csaholó kutyákat. A többiek követték: a gyökerekből összeállt, meredek létrán felmásztak a sziklafennsík tetejére. Drogon néha a fülükbe súgott – Mássz! –, pedig ő maga is itt lógott velük a magasban. Ilyenkor azonnal találtak kapaszkodót a kezüknek vagy a lábuknak.

Drogon odafent a hasadék széléhez vezette őket. Lent, a mélyben Drogon lovára és a lemészárolt kutyák tetemeire láttak. A sustorgár súgott valamit a lónak, ami horkantva megfordult, mintha át akarna menni az átjárón.

– Mit művelsz? – kérdezte Cutter. – Ha nem állítod meg, esküszöm, én fogom lelőni. Nem kockáztathatjuk meg, hogy bármit is beindítson odalent. – Egy pillanatra úgy tűnt, hogy a sustorgár ellenszegül, de végül megfordult, és ismét futásnak eredt, a ló pedig nem mozdult.

Cutter a háta mögé nézett, és felkiáltott. Az, ami eddig követte őket, és most a semmiben lebegve közelített feléjük, egy ember alakját viselte. Volt rajta valami, mintha málhazsák lett volna. Néhány mérföld választotta el tőlük, és komor, természetellenes módon közelített a fal meg a szurdok felé.

A fennsík másik végén lenéztek a magasból. A túloldalon csipkézett hegyláncokat láttak, és lassan emelkedett a táj. A ragyogó napfényben csenevész fák sütkéreztek.

– Meg kell várnunk, amíg az a korcs valami eltűnik – mondta Pomeroy.

– Nem fog menni – közölte Drogon Cutterral, majd Pomeroyjal. – Nem a barátotokat követi, hanem minket. Az elménk kipárolgását. Át kell jutnunk. Aztán szembenézni vele és legyőzni.

– Legyőzni? – kérdezte Pomeroy. – Ez egy kezelő!

– Minden rendben lesz – mondta Cutter. Hirtelen elöntötte a bizonyosság. – Megoldódik a dolog.

Végül Cutter találta meg a lefelé vezető utat, nem Drogon. Egyesével ereszkedtek le a mélybe, a sustorgár maradt utolsónak.

– Túl közel van az az átkozott kezelő – mondta Cutternak. – Már a bejáratnál jár, meglátta a kutyákat, bemegy a hasadékba.

Cutter körülnézett. Gyere, nézd meg! – gondolta. – Nézzük meg azt a csapdát! Futva megindult az alagút kijárata felé.

– Mit csinálsz? – kiáltották a társai. – Cutter, gyere vissza!

– Állj! – mondta a sustorgár, és Cutter kénytelen volt megállni. Dühében hangosan felordított:

– Engedj el! Meg kell néznem valamit! – kiáltotta. A lába mintha földbe gyökerezett volna. – Az istenekre, engedj már el, baszki!

A sustorgár szabadon engedte. Cutter bizonytalan léptekkel a hasadékhoz ment. Torkában dobogó szívvel, nagyon óvatosan araszolt a kőtörmelékkel, a sziklák szemetével elborított bejárat felé.

– Gyertek, segítsetek! – mondta. – Segítsetek megkeresni!

Hang hallatszott. Hallani lehetett, hogyan mozdul meg a levegő. Mintha a sziklák leheltek volna rájuk.

– Jön – mondta a sustorgár. De Drogon nem mozdult, ahogyan Pomeroy és Elsie sem. Úgy meredtek Cutterra, mint akik minden reményt feladtak, hogy megmenekülhetnek.

– Gyertek már, segítsetek! – sziszegte Cutter, és a félhomályba bámult. Aztán a közeledő valami előtt felnyögött a levegő, és Cutter önkéntelenül összegörnyedt.

Csillogást látott a szeme sarkából. Feszes drót húzódott közvetlenül a sziklabejáró küszöbén, és mindkét oldalon eltűnt a felhalmozott sziklatömbök között. Cutter tudta, hogy a kövek rejtekében ezek a drótok elemekbe és gépezetekbe futnak bele.

– Megvan! – kiáltotta.

Felnézett, és meghallotta a gyászos üvöltést. Levelek és mohacafatok söpörtek végig a hasadékon. A kezelőnek rettenetes hangja volt. A sziklarésben szél kavarta fel a penészes avart. Szaggatott kopogás hallatszott, mint a dobpergés, amibe egy ló zihálása keveredett. Cutter visszahátrált a bajtársaihoz.

– Készüljetek! – mondta nekik. – Mindjárt futnunk kell!

Jött. Hangosan. Egy ló nyargalt feléjük. Olyan torz gyorsasággal kapkodta a lábát, hogy a szapora patadobogás alapján úgy tűnt, mintha nem is egyedül közelítene. Drogon hátasa volt. Gyorsabban nyargalt, mint bármilyen ló valaha, hegyes köveken és mély gödrökön át, pillanatok alatt kifordult a bokája és széthasadozott a patája, mégis robogott tovább, minden sérülés ellenére, és felsebesedett bőrén vér és verejték csörgött végig. Valami szorosan csimpaszkodott rajta. Foltos, sovány teremtmény tapadt a nyakára, és féregszerűen megnyúlt farokcsonkja a ló húsába mélyedt.

Mögötte felbukkant egy ember. Egy férfi. A levegőben állt, karbafont kézzel, és eközben rettenetes sebességgel süvített feléjük. Meglátta a társaságot. Meredeken feléjük ereszkedett, de a teste közben meg sem moccant. Cutter és társai azonnal lőni kezdtek rá, és a férfi olyan alacsonyra szállt, hogy a lábujja kődarabokba ütközött.

Cutter állt és lőtt, felbukott és elcsúszott egy palalemezen. Mindannyian lőttek. A sustorgár széles terpeszben, mindkét kezében pisztolyt markolva, mesterlövész módjára szórta a lövedékeket; Pomeroy és Elsie vakon puffogtattak és találtak: a ló testéből és a szenvtelen férfialakból vér fröccsent, de ez sem lassította le őket.

A lebegő ember kitátotta a száját, és tüzet köpött rájuk. A lángoló lehelet átcsapott a dróton is, amitől felizzott a fémszál, ezért egyetlen töredékpillanat erejéig a kezelők is észrevették, de a lendület mégis sodorta tovább őket, és a férfi meg a ló szája egyszerre nyílt ki riadtan, de nem tudtak már megállni. A drótot átszakítva kisodródtak a napfénybe.

A sziklafal megvonaglott és megnyílt. Kőtömbök fordultak feléjük. Rugók tekeredtek le és küldtek thaumaturgikus lökést az áramkörökön és a megránduló szelepeken át, a felgyülemlett energiamennyiség kisült, és pontosan azt tette, amire időzítették – létrehozott egy gólemet.

Azzal dolgozott, ami körülötte volt. A hasadék alkotóelemeivel. A thaumaturgikus löket hatására a hatalmas erejű mezőben található összes anyag azonnal mozgásba lendült. A sziklák kigördültek a helyükről, és mintha mindig is elnagyolt emberalakjuk lett volna, hátukon fekvő, húsz láb magas formák hevertek volna a hasadékban, a kőszilánkok alkotta lejtő egy kar, azok a kiszáradt cserjék szintén, a hatalmas kőtömbökből dagadozó has lett, amiből sziklalábak álltak ki, a feje pedig napégette föld.

A gólem otromba teremtmény volt, és gyilkosan egyszerű utasítások mozgatták. Orgyilkoshoz méltó fürgeséggel mozdította meg több tonnás karjait, és elkapta a kezelőket. Azok küzdeni próbáltak ellene. A gólem alig néhány pillanat alatt mozgó kövek közé szorította a lovat, és eltörte a nyakát. Ezzel együtt péppé morzsolta a sörényben vonagló, kéz alakú parazitát.

A férfialak gyorsabb volt. Tüzet köpött, ami ártalmatlanul söpört végig a gólem arcán. A férfi hihetetlen erővel megragadta a kövekből összecsomósodott kart, megcsavarta, és kirántotta a helyéről. A gólem ettől lomhábban mozgott, de a szorítása nem enyhült. Hiába morzsálódott lassan törmelékké a karja, lerántotta a magasból a férfit, egyik kavicsmarkával ráfogott a lábára, a másikkal a fejére, és egy csavarintással kettétépte.

Az elhajított tetem még földet sem ért, de amint a gazdatest kimúlt, a gólem azonnal megszűnt létezni. A feladatát elvégezte. Kődarabokká és porfelhővé omlott. A sziklák dübörögve hullottak véres kupacba, félig betemetve a döglött lovat.

A péppé roncsolt emberi gazdatest a páfrányok közé vágódott, és vérrel fröcskölte tele a köveket. Valami lüktetett az öltöny alatt.

– Húzódjatok távolabb! – mondta Cutter. – Újabb gazdatestet keres.

A tetem még a levegőben volt, amikor Drogon már lőni kezdett rá. Amint végül mozdulatlanul hevert a földön, soklábú valami túrta ki magát szaporán a ruha alól. Lilás színe volt, mint a friss horzsolásnak, és pókszerűen mozgott.

Azonnal szétugrottak. Bömbölve eldördült Pomeroy puskája, de a lény nem torpant meg, és már csak néhány lábnyira járt a sikoltozó Elsie-től, amikor Drogon sorozata megállította. A sustorgár úgy közelített a lényhez, hogy közben folyamatosan lőtt, és három lövedék el is találta a fűben rejtőzködő parazitát. Drogon belerúgott, aztán a magasba emelte a cafatokra tépett, véres maradványokat.

Egy kéz volt. Foltos jobb kéz. A csuklójából rövid farok nőtt. Mozdulatlanul lógott, és csöpögött belőle a vér.

– A jobbkezek a harcosok kasztja – mondta a sustorgár Cutternak.

A közelből újabb zaj hallatszott, mintha hatalmas vadállat csörtetett volna a fák között. Cutter megpördült, és hiábavalóan emelte magasba a töltetlen fegyvereket.

Újra felhangzott ugyanaz a hang, és fél mérföldre tőlük mozgás látszott az egyik ligetben. Valami kilépett a napfényre. Egy óriás, egy roppant, szürke ember. Szótlanul nézték, amint megindult feléjük – fogalmuk sem volt, mit tehetnének. Cutter felkiáltott, és futásnak eredt. Egyre szaporábban szedte a lábát, és az agyagember egyre közeledett, és látta, hogy valaki integet a hátáról: egy férfi, aki leugrott a magasból, és kitárt karral rohant felé, kiabált is valamit, amit senki sem értett, és minden lépésével, akárcsak Cutteréval, virágpor és ragacsos rovarok felhője rebbent a levegőbe és hagyott rajtuk nyomot.

Cutter felfelé szaladt a lejtőn – a férfi lefelé. Cutter kiáltott; a férfi nevét kiáltotta. Cutter zokogott.

– Megtaláltunk! – mondta. – Megtaláltunk!

MÁSODIK RÉSZ

Visszatérések

6.

A piac felett, a magasban kivágódott egy ablak. A piacok felett ablakok nyíltak mindenfelé. A piacok városa, az ablakok városa.

Megint Új-Crobuzon. Szüntelenül, túláradóan önmaga mindig. Azon a tavaszon meleg, állatias szagú minden: bűzlenek a folyók. Lármás. Klasszikus Új-Crobuzon.

Mi köröz a város ég felé nyúló ujjai között és felett? Madarak, a levegőég élősködői, sárkányfajzatok (majomlábú, kacagó lények) és léghajók mindenféle színekben, hűs szellő, füst és felhő. Új-Crobuzon régen elfelejtette már a természetes domborzatát, és egészen más szeszélyek szerint emelkedett vagy süllyedt: három dimenzióban tekergeti és csavarodott. Sok-sok tonnányi tégla és fa, beton, márvány és vas, föld, víz, szalma, vakolat: tetőket és falakat alkottak.

Nappal a fény égette ki a színeket a falakból, amiket tollakként borítottak el a plakátok – ezeknek megfonnyasztotta a felpöndörödő sarkát, amitől sárgák lettek, mintha teában pácolták volna. A megmaradt tinta makacsul hirdette a régi mulatságokat, miközben körülötte megszikkadt a beton. Valahol zendülő graffitiművész szabadult a falra, és értelmetlen sorozatot ragasztott a téglára a Vastanácsos híres, stencilezett képéből. Az épületek csonka oszlopok voltak egy istenekre tervezett díszteremben, és a város hasadékai felett drótkötélpályák feszültek. A drótok felszabdalták az eget, a szél pedig úgy játszott rajtuk, mintha Új-Crobuzon lett volna a hangszere.

Az éjszaka új fényeket gyújtott, világító gázzal töltött elyktrobarometrikus csövek ragyogtak fel, csupa ravaszul csavart üvegcső, amelyek neveket, szavakat és alakokat festettek az égre. Egy évtizeddel ezelőtt nem is léteztek, vagy ha mégis, akkor az olyan régen volt, hogy mindenki elfeledkezett róla: most azonban sötétedés után minden utcát telehintett jellegzetes, élénk ragyogásuk, ami elnyomta a gázlámpák fényét.

Fülsértő volt a lárma. Könyörtelenül harsogott mindenfelé. Mindenhol a város lakói nyüzsögtek. Új-Crobuzon.

– ...és akkor a má-á-ásik munkás a felbújtónak mondja már, hogy a keresete fele se...

A színpadon Adeleine Gladner sanzonénekesnő a művészi alteregója, Adely Gladly álcájában (amit a rím kedvéért hangsúlyozottan Aderly Gaderlynek ejtett) búgta és harsogta Felbújtó című dalát a hangos, részeg, de szívből jövő taps és füttyszó orkánjában. Pipiskedve tipegett, és eltúlzott rúgásokkal lebbentette fel több rétegnyi szoknyája szegélyét (színpadi öltözéke az utcalányok fodros szoknyájának eltúlzott karikatúrája volt, és ettől inkább tűnt szemérmesnek, mint szabadosnak). A nézők felé lengette a csipkés ruhaszegélyt, mosolygott, és úgy kapkodta fel a színpadra hajigált virágokat, hogy egyszer sem hagyta abba az éneklést.

Városszerte ünnepelt orgánuma igazolta az elvárásokat, érdes volt, és csodaszép. Az ujja köré csavarta a közönséget. A mulató hátsó részében ülő Ori Ciuraz gunyorosan figyelte, de a hatása nála sem maradt el. Nem ismerte a többieket, akik szintén ennél az asztalnál ültek, éppen csak egymásra emelték néha a poharukat. Ők Adelyt nézték, Ori pedig őket.

Fallybeggar hatalmas mulatójában dohányfüst és kábítószerek illata hömpölygött. A páholyokban és a kör alakú emelvényen a nagyfiúk és a sleppjük foglaltak helyet. A nagyfiúk éppenséggel néha nőneműek voltak – Francine 2, a khepri alvilág királynője is megfordult itt párszor. Ori nem látott túl a páholyok gipszsárkányokkal és obszcén szellemekkel telezsúfolt peremén, de tudta, hogy az egyik páholyban futólag látott férfi a milícia egyik komolyabb embere, a másikban a Halcsont Fivérek egyik tagja ült, a harmadikban pedig egy iparmágnás.

A színpad előtt ülő zenekar háta mögött férfiak és nők szorongtak, akik különböző nyelveket beszéltek, különböző fajokba tartoztak, és mind Adely bokáját bámulták. Világosan látszott, hol húzódnak a csoportban a törzsi határok.

Csavargók, piti tolvajok és a főnökeik, leszerelt külországi katonák, szabadon engedett börtöntöltelékek, léha gazdagok, koldusok, stricik és védenceik, azok, akik mindenhez értettek, és azok, akik mindig a kockázatot keresték, késélezők, költők meg a rendőrség ügynökei. Emberek, főleg, bár imitt-amott egy-egy kaktusz emelkedett a tömeg fölé (őket csak akkor engedték be, ha lenyesték a tüskéiket), vagy néhány khepri szkarabeuszfeje bukkant fel a vendégek között. Szivarkák füstölögtek a szájak sarkában, az asztaloknál összecsendültek a poharak és az evőeszközök, és a vendégek között pincérek siettek a fűrészporral felszórt padlón. A terem sarkaiban kisebb csoportok alvadtak egymásba, és azok, akik Orihoz hasonlóan jól ismerték Fallybeggar mulatóját, világosan láthatták, hol voltak az átfedések meg a hasadások, és melyik körbe kik tartoznak.

Biztosan voltak milicisták is a teremben, de nem viseltek egyenruhát. A hátul álló magas, izmos férfiról, Denisovról mindenki tudta, hogy ügynök, csak azt nem, mennyire magas pozícióban van, és milyen jó kapcsolatokkal rendelkezik, ezért senki sem merte megölni. A közelében egy csapat művész szektás szenvedéllyel vitatkozott a művészeti iskolákról és mozgalmakról.

Orihoz jóval közelebb – és szemüket állandóan rajta tartva – kikupálódott fiatalemberek ültek egy asztalnál, Új Tollasok mind, akik szárazon köptek egyet, ha egy xeno elhaladt a közelükben. De Orit sokkal jobban gyűlölték volna, mint egy kheprit vagy egy kaktuszt, mert számukra Ori a faj árulója volt – és Ori, akit hirtelen felbátorított a környezet, a zsibongó és kozmopolita Fallybeggar, felnézett, és találkozott a pillantása az övékkel, mire átkarolta a mellette ülő idős vogyanoj nőstény vállát. A nő meglepetten fordult felé, de amint meglátta a Tollasokat, helyeslően felmordult, Orihoz hajolt, és látványosan úgy tett, mint aki szerelmes pillantásokat vet rá, miközben a másik asztaltársaságot leste.

– Derék legény vagy – mondta Orinak, aki azonban szaporán dobogó szívvel le sem bírta venni a szemét a négy férfiról. Az egyik dühösen odaszólt valamit a másiknak, de lepisszegték, aki pedig lecsendesítette, felhúzott szemöldökkel biccentett Ori felé, és az óráját kocogtatva, hangtalanul formázta a szavakat: később.

Ori nem félt. A saját törzse itt volt a közelben. Közel állt hozzá, hogy pimasz bólintással viszonozza a kihívást, de azonnal el is öntötte az undor, amiért majdnem úgy viselkedett, mint a Tollas, és inkább elfordult tőle. Innen jól látta a barátait és. az elvtársait, akik éppen vitatkoztak, még a festőknél is hevesebb indulatokkal, bár szükség esetén azonnal együttes erővel siettek volna a segítségére. És akadtak néhányan. A forradalmárok ellen a Tollasoknak itt esélyük sem lett volna.

A tömeg addigra teljesen megvadult Adelyért, aki a műsor nyitódalát énekelte – többen peckesen sétáló mozgását is utánozták az ujjúkkal, miközben a díva az utolsó sorokat dalolta: „és ismét az esőbeeeeen” –, majd veszett tapsviharban törtek ki. Az Új Toll hívei, a művészek és az összes kis csoportosulás egyformán csatlakozott az ünnepléshez.

– Igazán köszönöm, drágáim, nagyon kedvesek vagytok, imádnivalóak, köszönöm! – kiáltotta Adely, akinek profihoz méltóan a taps és kiáltozás hangorkánjában is tökéletesen lehetett hallani a hangját. – Szeretnék mindenkinek jó estét kívánni, és arra kérném az egybegyűlteket, hogy legyenek jó szívvel azok iránt, akik hamarosan színpadra lépnek. Néhányan most vannak közöttünk először, és tudjuk jól, milyen a legelső alkalom, nem igaz? Olykor elég nagy csalódás, ugye, lányok?

A közönség hangos kacagásban tört ki, amikor tudatosult bennük, hogy ez már a következő dal, a Végeztél már? átkötő szövege. És valóban fel is hangzott a komédiákból ismerős, hápogó hang, majd a dal első néhány üteme, és Adely nagy levegőt vett, szünetet tartott, majd...

– Később! – kiáltotta, és leszaladt a színpadról. Jókedvű pfújolás követte. Pimaszság! – harsogták néhányan kedélyesen.

A színpadon megkezdődött az első produkció. Egy családi zenekar lépett fel, ahol a két gyereket babának öltöztették, az anyjuk pedig zongorázott. A közönség nagy része nem is figyelt rájuk.

Micsoda tehén! – gondolta Ori. Adely letudta a produkcióját a színpadon, majd látszólag nagylelkűen át is adta azt a kezdőknek. A tömeg azonban miatta érkezett, ezért meglepetésnek szánt nyitójelenete súlyos terhet rakott az utána következők vállára. Lehettek bármilyen jók, Adely miatt csalódást fognak kelteni. Egy ekkora név előtt még akkor is nehéz fellépni, ha az illető nem döfi őket hátba, tegye azt bármilyen kedves szavakkal. Ezek után legfeljebb átevickélhetnek a produkciójukon, mert a közönség csak arra vár majd, hogy Adely visszatérjen.

A dalárdát egy táncos követte, egy idősebb, de mozgékony és fürge férfi. Ori udvariasságból végignézte a számot, de rajta kívül nem sokan tettek így. Aztán egy éneklő komédiás érkezett a színpadra, egy szerencsétlen kontár, akit Adely felvezetője nélkül is kifütyültek volna.

A fellépők mind újraformálástól mentes, tisztavérű emberek voltak. Ez nem tetszett Orinak – nem tudta eldönteni, vajon a véletlen műve-e, hogy a Tollasok felbukkanásával eltűntek a xeno fellépők. Az Új Toll pártja befolyást gyakorolna a Fallybeggarra? Már a gyanú is undorítónak tűnt.

Végül elfogytak a haszontalan csepűrágók. Elérkezett a bemelegítésnek szánt produkciók utolsó felvonása. Ahol a szórólapokon A FLEXIBILIS BÁBSZÍNHÁZ néven szereplő társulat ELŐADJA FÉLFOHÁSZOS JACK SZOMORÚ ÉS EGYBEN TANULSÁGOS TÖRTÉNETÉT. Ori kifejezetten miattuk érkezett. Nem volt kíváncsi Adely Gladlyre.

A leeresztett függöny mögött néhány percig élénk előkészületek zajlottak. A közönség eközben a fő attrakcióról, Kennel Csalogányáról beszélt. Ori jól tudta, mivel készül a Flexibilis Bábszínház, és magában mosolygott.

A függöny fanfárok és dobpergés nélkül húzódott félre. Az előadók sem szólaltak meg, ezért kellett néhány másodperc, amíg a döbbent kiáltásokból ítélve a közönség észrevette a ritkuló dohányfüstben a színpadon berendezett másik színpadot. Többen szitkozódtak. Ori látta, hogy az egyik Tollas felpattan a székéből.

A díszlet a szokásos volt – a kordényi méretű bábszínház és mozdulatlanul pihenő, csiricsáré ruhás, faragott bábok –, azonban a paravánról letépték a két miniatűr szárnyrészt és a proszcéniumpáholyt, így világosan lehetett látni a mögötte álló bábosokat, akik túlságosan is a milicisták egyenruhájára hajazó, sötétszürke öltözéket viseltek. A színpadot ráadásul furcsa kacatokkal szórták tele. Egy feszesre húzott és kiszögelt lepedőre laterna magicával újságcikket vetítettek. Többen is voltak odafent, akikről egyelőre nem lehetett eldönteni, mi lesz a szerepük: egy csapatnyi színész és zenész. A Flexibilisek a kísérő zenekart egy szedett-vedett trióra csökkentették, akik furulyákat, sípokat szorongattak a szájukban, és dobverőket tartottak fémlapokhoz.

Ori felemelt hüvelykujjal intett feléjük. A barátai továbbra is halotti csendben, mozdulatlanul álltak odafent, egészen addig, amíg a pusmogás a nézőtéren igazán zajossá és enyhén fenyegetővé nem vált. „Takarodjatok!” – kiáltotta valaki a terem hátsó részében. Erre átható, fájdalmas hang csapott fel a színpadon – valaki rávágott az egyik fémlapra. Szinte azonnal, még azelőtt, hogy elhalhatott volna a csendülés, a másik zenészféle szépséges, életteli dallamba kezdett, félig-meddig az utcai árusok kántálását utánozva, miközben a társa olyan gyengéden játszott a fémen, mintha kézidob lenne. Előlépett egy színész – makulátlan öltönyt és kackiásan kipödört bajuszt viselt –, enyhén fejet hajtott, kalapját megbökve köszöntötte a hölgyeket az első sorban, majd váratlan trágárságot üvöltött a közönség felé, amibe mégsem köthetett bele a cenzor, ugyanis a szó elejéhez toldott egyetlen mássalhangzóval nem túl meggyőzően, de mégis halandzsává változtatta.

Erre ismét kitört a felháborodás. A Flexibilisek azonban tehetségesek voltak – arrogáns polgárpukkasztók, akik viszont komolyan vették, amit csináltak –, és ügyesen játszottak a közönségükkel, ezért minden arcátlanságot vagy gyors, vicces párbeszéd, vagy mókás zenei betét követett, és így valóban nehéz volt sokáig haragudni rájuk. Viszont így is rendkívüli próbatételnek, sőt próbatételek sorozatának tették ki a közönséget, akik az egyik pillanatban ámultak, a következőben felháborodtak. Oriban lassan tudatosult, hogy inkább az itt a kérdés, mennyit tudnak előadni a darabból, mielőtt veszélyessé válik a helyzet.

Senki sem tudta, mit lát pontosan, mi lehet ez a kiáltásokból és mondattöredékekből, érthetetlen jelmezek kavalkádjából álló strukturálatlan massza. A bábosok eközben mesterien játszottak a bábokkal, de azoknak fából faragott főszereplőknek kellett – illett – volna lenniük egy hagyományos moralista mesében, nem apró termetű kötekedőknek, akik gazdáik kezében pimaszul visszafeleseltek a narrátornak, ellentmondtak neki (mindezt a szokásos bábhangon, gyerekhalandzsával, hangutánzó és kitalált szavakkal), és olyan szilajul táncoltak vagy kezdtek kéjenc pantomimbe, amennyire az eresztékek és a zsinórok engedték.

A lepedőn villódzó egymásutánban követték egymást a rajzok vagy éppen az animációk – a gyorsan váltogatott állóképek sorozata megelevenedett, és a rajzolt alakok már ugrottak, futottak vagy a puskákkal lövöldöztek. Miközben a narrátor a közönséget ócsárolta és a bábokkal vitatkozott, a nézők ellenszenvének egyre növekvő morajában kibontakozott Félfohászos Jack történetének kaotikus verziója. Ez valamennyire elcsitította a haragos tömeget: népszerű sztori volt, és látni akarták, mit hoz ki belőle ez az anarchista, nuevista brigád.

A lényegre törő bevezető mindenesetre ismerősen csengett. „Biztosra veszem, hogy egyikünk sem felejti el soha” – mondta a narrátor, és igaza volt, hogyan is felejthette volna el bárki, pedig húsz éve történt. A bábok vázlatosan ismertették az eseményeket. Egy ki nem fejtett, ködös árulással kezdődött, amikor a legendás Jacket, a szabadraformáltak vezérét elfogták. Jobb karjáról levágták hatalmas sáskakezét – amit valaha éppen ők tákoltak rá a büntetőgyárban, de amikor ellenük fordította, elvették. A bábok vérvörös szalagokkal tették gyomorfogatóvá a jelenetet.

A milícia természetesen mindig is haramiának, gyilkosnak tartotta Jacket, és kétség nem férhetett hozzá, hogy valóban ölt. Az előadás azonban a történet legtöbb változatához hasonlóan úgy ábrázolta, ahogyan az emlékekben élt: igazságtevő haramiának, hősnek. Jacket elfogták, és a legenda szomorú véget ért, a cenzorok pedig hagyták, hogy a történet így kerüljön a közönség elé.

Nyilvános akasztásról szó sem lehetett – az alkotmány tiltotta volna –, de azért megtalálták a módját, hogy példát statuáljanak. Jacket a BilSantum téren felállított óriás farönkökhöz kötözték, és napokon át lógott ott kipányvázva, a kirendelt fegyőr pedig a legapróbb rándulását is ellenszegülésnek vette, és végigvágott rajta a korbáccsal. Abban nagyjából mindenki egyetértett, hogy akik éljeneztek, azok pénzért tették. A crobuzoniak többsége eljött, és meg sem szólalt. Akadtak páran, akik szerint az ott nem is az igazi Jack volt – „Nincsen sáskakeze, nézzétek, kerítettek valahonnan egy szerencsétlen nyomorultat, és lecsapták a karját!” –, de a hangjuk inkább csengett elkeseredetten, mint meggyőződéssel.

A bábok sorban elvonultak a furnérlemezből készült, lekicsinyített kínzóhely előtt, amihez a fából faragott Jack-bábut erősítették.

És egyszer csak dübögve megszólalt a fémdob. A színpadon álló színészek kiabálva mutogattak a milicista bábokra, a vetítővásznon felvillant egy szó – MINDENKI! –, és ezzel még a szkeptikus közönséget is bevonták az előadásba. „Ott, ott van!” – kiáltották többen. Mert pontosan így történt akkor régen is, amikor egyszer csak kitört a zavargás a tömegben, és a mai napig nem bírták eldönteni, spontán vagy megszervezett akció lehetette, bár Orinak megvolt a maga elmélete. Miközben a milicista bábuk a zsinórjaikon lengedezve megindultak a kisméretű színpadon, Ori emlékezett.

Nagyon régi, gyerekkori emlék volt – azt nem is tudta, miért és kivel ment ki a térre. Ekkor történt, hogy a milicisták hosszú idő után először mutatkoztak nyilvánosan egyenruhában – előfutára volt annak a korszaknak, amikor felhagytak a titkosrendőrségi módszerekkel. Szürke ékként nyomakodtak a tömegen át a lökdösődő, kiabáló csoport felé. A fegyőr kovás pisztolyt húzott elő, ledobta a korbácsot, és csatlakozott az egyenruhásokhoz. A kikötözött alak egyedül maradt.

Ori nem tudta, vajon valóban látta-e a rongyos férfit, aki egyszer csak megindult a magasba, Félfohászos Jack felé. Élénken emlékezett rá, de ez ugyanúgy lehetett hatéves énjének valódi emlékképe, mint a később hallott beszámolókból összerakott eseménysor. A férfi – és a miniatűr színpadon ebben a pillanatban bukkant fel a fából faragott hasonmása a háttal álló milicisták mögött – jellegzetes figura volt. Egy csúnya sebhelyekkel borított, kopasz férfi, mintha évtizedek óta tartó, durva bőrbetegség hagyott volna rajta nyomokat, mélyen ülő, nagy szemmel. Rongyokba burkolózott, arcát és orrát sállal takarta.

A bábu, ami eddig eltúlzott mozdulatokkal lopakodott felfelé a lépcsőkön, rekedten Félfohászos Jack felé kurjantott. A kiáltás a húsz évvel ezelőtti hangos, átható ordítás erőtlen visszhangja volt. Jack nevét harsogta, mint az a férfi is tette aznap. És amikor Jack közelébe ért, pisztolyt meg kést rántott (a bábu kezében ezüstpapír fegyverek csillantak). „Emlékszel rám, Jack?” – kiáltotta akkor, mint ahogyan most a faragott hasonmása is. „Tartozom neked ezzel!” A hang diadalittasan csengett.

Félfohászos Jack meggyilkolása után hosszú évekig minden előadás az első, elfogadott magyarázatot vette alapul. A himlőhelyes férfit – a gyilkos Ember-Sáska valamelyik áldozatának fivérét, apját vagy szeretőjét – túlságosan hatalmába kerítette a harag, és nem bírt várni, rettenetes dühében úgy érezte, jogában áll saját kezűleg igazságot szolgáltatni. Mindez ugyan érhető volt, és senki sem hibáztatta érte, de ez nem a törvényes módszer, ezért amint a milicisták meglátták és meghallották, mit tesz, először szomorú kötelességüknek engedelmeskedve figyelmeztetni próbálták, majd amikor ez hatástalan maradt, lőni kezdtek rá. A záporozó lövedékek meghiúsították a rongyos férfi tervét, és Félfohászos Jackkel is végeztek. Mindez rendkívül sajnálatos eseménynek számított, hiszen a törvényes eljárás nem fejeződhetett be kielégítően, mindenesetre a végeredmény abban az esetben is ugyanez lett volna.

Évekig így szólt tehát a történet, és a színészek meg a bábosok elnagyolt gonosztevőként ábrázolták Jacket. Aztán feltűnt nekik, hogy a közönség így is mindig megéljenzi.

Az eseményeket követő második évtizedben kezdtek megjelenni az újabb értelmezések, amelyek mind arra a kérdésre keresték a választ: Miért hangzott Félfohászos Jack kiáltása olyan boldognak, amikor az ismeretlen férfi megindult felé? A szemtanúk elmondása szerint a rongyos ruhájú férfi Jackre szegezte a pisztolyát, és sokaknak úgy tűnt, mintha a kötelékeit rángató Jack az idegen felé akart volna fordulni, és később ebből csak egy dolog következhetett: persze, a kegyes halál. Jack egyik társa az életét kockáztatva próbált véget vetni egykori főnöke megaláztatásainak. És talán sikerrel is járt – ki mondhatta volna biztosra, hogy valóban a milicisták lövései vetettek véget az újraformált fogoly szenvedéseinek? Talán egy jó szándékú pisztolygolyó segített egy baráton.

A közönség mindenhol sokkal jobban szerette ezt a változatot. Félfohászos Jack végre ismét az a legenda lett, akit évtizedek óta dicsőítettek a falfirkák – bajnok. A történet nagyívű és enyhén oktató jellegű tragédiává vált a nemes, de bukásra ítélt reményekről, és ugyan ebben már Jack és névtelen bajtársa játszotta a főszerepet, sokak meglepetésére a város cenzorai engedélyezték a bemutatását. Egyes változatokban a rongyos idegen megölte Jacket, majd magával is végzett, máshol lövés közben végeztek vele a milicisták. Az előadások egyre hosszabban mutatták be a két férfi haldoklását. Az igazság, legalábbis az, amire Ori emlékezett – Jack meghalt, és teste ernyedten lógott a gerendákról, de a himlőhelyes férfi eltűnt, és senki sem látta, mi lett vele –, nem kapott nyilvánosságot.

A bábszínpadon a sebhelyes bábu kinyújtott kezében fegyvereket szorongatva rohant az apró lépcsőkön, majd felkapta a fegyőr elhajított korbácsát (a mozdulatot tűk és fonalak bonyolult elrendezése tette lehetővé), ahogyan az a hagyományok szerint megtörtént. De mi történt itt?

– Mi történik itt? – kiáltotta a narrátor.

Ori elmosolyodott – olvasta a forgatókönyvet. Ökölbe szorult a keze.

– Minek a korbács? – kérdezte a narrátor. A Tollasokat elragadta a nuevista előadás durva varázsa, és most már mindannyian felpattantak.

– Szégyen! – kiáltozták. – Szégyen!

– Némá’, van pukkantóm! – szólt ki a sebhelyes bábu a közönségnek az egyre erősödő ricsajba. – Némá’, van halefom! Há’ mija ez a fegyver?

– Lenne egy ötletem, himlőpofa! – mondta a narrátor.

– Én is kigógyiztam má’ valamit, figyelje! – szólt vissza neki a bábu. – A’ egyik – tette hozzá, és felemelte a korbácsot meg a pisztolyt – nem a’ enyimé, lássa? – Rejtett, elegáns mechanizmus pörgette meg a pisztolyt a faragott kézben, és hirtelen máris fegyveraggyal előrenyújtotta, mint ajándékot a megkötözött barátjának, majd a kést Félfohászos Jack béklyóihoz szorította.

Sört fröcskölő, súlyos üvegkorsó repült át a termen, majd loccsanva összetört. „Árulás!” – harsogtak a hangok, de akadtak mások, akik talpra ugrottak, és azt kiáltották: „Igen, igen, ezt meséljétek még!” A Flexibilisek makacsul, a szétszóródott szilánkokon táncolva folytatták a klasszikus történet újragondolt változatát, ahol a két főszereplő túlságosan idilli ábrándja nem pecsételte meg sorsukat, nem átkozta el őket örökre, még csak el sem taposta el őket a világ, ami nem érdemelte meg őket, hanem tovább harcoltak, és kitartóan próbáltak győzni.

A kiabálás teljesen elnyomta a hangjukat. Ételmaradékok záporoztak a színpadra. Oldalt kavarodás támadt, majd a konferanszié sietett fel a közönség elé gyűrött öltönyben. Egy sovány fiatalember noszogatta, szinte lökdöste – a Cenzúrahivatal tisztviselője volt, aki a színpad mögül hallgatott végig minden előre bejelentett előadást. A feladata aznap este hirtelen nem volt rutinmunka többé.

– Elég legyen, befejezni! – kiabálta a konferanszié, és megpróbálta lecibálni a bábukat. – Most tájékoztattak, hogy ennek az előadásnak ezennel vége! – A megdöbbenéstől lefoszlott róla fellengzős stílusa. Őt is eltalálta néhány elhajított ételdarab, amitől még annál is jobban összekushadt, mint eddig. A Flexibilisek hívei kevesen voltak, de hangosan követelték a műsor folytatását, amint azonban a fiatal cenzor látta, hogy a Fallybeggar emberei kezéből kicsúszott az irányítás, személyesen lépett a színpadra, és a közönség felé fordult.

– Az előadást berekesztem! A színtársulat másodfokon bűnösnek találtatott Új-Crobuzon iránt tanúsított tiszteletlenség vétkében, ennélfogva az ügy kivizsgálásának időtartamára köteles felfüggeszteni működését!

„Baszódj meg! Micsoda szégyen! Takarodj! A műsor nem állhat meg! Milyen tiszteletlenség? Milyen tiszteletlenség?” A fiatal cenzor nem riadt meg a fenyegetőzéstől, és ha titokban egyet is értett a tiltakozókkal, több esze volt annál, hogy azt nyíltan kifejezze.

– A milícia már úton van. Amint megérkeznek, a helyszínen tartózkodók a törvény előtt a puszta jelenlétükkel bűnrészességet vállalnak az előadással! Kérem önöket, haladéktalanul hagyják el az intézményt!

Még több üvegpohár szállt a levegőben, és hangos sikolyok jelezték, hol érkeztek a tömegbe. Amint Ori meglátta, hogy a Tollasok a színpadra céloznak, feltápászkodott a székéből, intett a közelben álló barátainak, majd együttes erővel rontottak az ujjaikat ropogtató Tollasoknak, és máris tovább gyűrűzött a felfordulás.

Adely Gladly már merész szabású jelmezében rontott ki a színpadra, és megpróbálta lecsitítani a vendégeket. Ezt Ori még éppen látta, mielőtt csontrepesztő erővel tarkón nem vágott egy Tollas mocsadékot, majd minden figyelmét az aktuális problémának szentelte. Odafent a Flexibilis Bábszínház előadói a kellékeket mentették. A verekedés, a sikoltozás és az üvegcsörömpölés lármáját túlharsogta Kennel Csalogányának csodaszép hangja, aki mindenkit könyörögve kért, hogy fejezzék be a harcot, de senki sem hederített rá.

7.

Az előadás végérvényesen befejeződött, és mire a milícia megérkezett, túlságosan lefoglalta őket a tömeg szétoszlatása, ezért meg sem próbáltak letartóztatni senkit. Orinak sikerült olyan hosszan feltartania a Tollasokat, hogy a bábosok kimenthették a holmijukat, aztán csatlakozott a Flexibilisekhez, és a verekedőket kerülgetve megindult a színpad mögé. A dulakodás addigra inkább részeg pofozkodássá vált, amit nem fűszereztek politikai nézetkülönbségek.

Véresen, de nevetve rontottak ki a sikátorba, egy csomó színész, akik útitáskákba tömködték a jelmezeiket, és néhány Orihoz hasonló szemlélődő. Percekkel ezelőtt még esett az eső, de meleg éjszaka volt, és a vékony vízréteg úgy csillogott, mintha a város verejtékezne.

Petron Carrickos, aki a narrátort alakította, letépte az arcáról a bajuszát, és csak a gumiarábikum kísérlete maradt az ajka felett. A kelléket a sikátor egyetlen plakátjára nyomta, és dús szemöldököt varázsolt vele a reklámozott prédikációt vezetető térítőnek. Ori Carrickos és még néhány másik társa társaságában nyugat felé indult, a Kadmium utca irányába. Úgy tervezték, hogy valahol majd visszafordulnak, és a Fallybeggart elkerülve közelítik meg Bujjarét állomást.

Későre járt, de még nem volt túl késő, ezért azon a részen, ahol Bujjaliget Sikoltorékba olvadt, az utcákon nyüzsögtek az emberek. A sarkokon milicisták ácsorogtak. Ori utat tört magának a kirakatok előtt lézengők és a színházba igyekvők között, hol a voxofon-fülkék előtt várakozó zenebarátokat kerülgette, hol az óriási marionettbábukra emlékeztető gólemeket, akik tulajdonosaik széles szalagjait viselték. A falakat elborították a jelek. A graffitik illegális galériákat, előadásokat és szobaszínházakat hirdettek azoknak, akik képesek voltak értelmezni a betűket. Bujjaligetet fokozatosan elfoglalták a hétvégi bohémek. Valaha bőven akadtak errefelé pénzes csavargók, rossz útra tért fekete bárányok, akik mind ízléstelen megváltást vagy kicsapongást kerestek, de a látogatásaik mostanában inkább futó, turistaszerű vizitekké váltak. Ori megvetette ezt a változást. A művészek és a zenészek folyamatosan költöztek el innen, az ügynökök meg a kereskedők vonultak be helyettük, a bérleti díjak emelkedtek, pedig maga az ágazat megroggyant. Ezért mentek most Sikoltorékba.

Az utcák csak úgy sercegtek az epesárga elyktrobarometrikus fényreklámoktól. Ori odabiccentve köszönt a találkozókról, előadásokról ismerős arcoknak: a nőnek az ezüstműves ajtaja mellett, egy röplapokat osztogató köpcös kaktuszembernek. A javítások nyomán fém és cement keveréséből összeálló, foltvarrásnak látszó téglafalak megrogytak, és a házak egymásnak támaszkodtak – anarchisztikus stílusokban spirálokkal és trágárságokkal festették tele őket, és kibukkantak közéjük az égre törve a templomtornyok meg a milícia figyelőbódéi, na meg toronyépületek. Az este haladt a késő éjjel felé, és a tömeg megritkult.

Magasvasúton a tetők között a Kacsk állomásig, átsétálni egyik peronról a másikra és jó éjt kívánni a barátoknak, míg végül Petron is elment a Mógdomb irányába, és Ori egyedül maradt az üléseken elterülve, olcsó szesztől bűzölgő késő éjszakai utasok között. Elhaladt néhány kezeslábast viselő alak mellett, akik az eltolt műszakból tartottak haza, és elfordultak, hogy ne kelljen látniuk az iszákosokat. Leült egy idősebb nő mellé, és a tekintetét követve kinézett a mocsokfoltos ablakon a mérföldeken át elterülő városra, a csillámlással teli épületingoványra. A vonat áthaladt a folyam fölött. Ori megértette, hogy a nő a semmibe mered, de ez az ő figyelmét is magával ragadta: valamiféle rezdülés az egyik csomópontnál, a város göcsörtje.

Ori Szírben lévő utcáján szinte egyetlen ablakon sem volt függöny. Amikor felébredt, kinézett, és a gázlámpafényben a házukban mozdulatlanul álldogáló, alvó alakokat látott. A kaktuszemberek települtek ebbe az utcába. Egy kedves, rekedt hangú kaktusznőtől bérelte a helyet, aki költözködéskor könnyedén zöldellő karjára kapta a zsákjait.

A hajnali járat tompa fénnyel húzott el a felső ablakok előtt. Ilyenkor vagy a déli területek felé tartott a vonat, vagy északnak, roppant méretű végállomásuk, a város folyói között elhelyezkedő, zabolázatlan építészeti idegdúc, a Perdido pályaudvar irányába.

Az éjszaka folyt tovább a saját medrében. Meleg és nyirkos volt a levegő, szétoldotta a ragasztásokat, és elemésztette a téglafalak peremeit. A város legrégebbi helyeitől a Sobek Corixban található szívós, repkénnyel bepólyált kalyibaszerű romoktól kezdve. Családok forgolódtak nyugtalanul álmukban a Csontnegyed szélén álló raktárépületekben. Aeroszkáfok várakoztak higgadtan és baljóslatúan közvetlenül a felhők alatt.

Két folyó igyekezett, találkozott és alkotta meg együttesen a Szurokfolyamot, hogy az a tenger után tapogatóztában csatornaléhez illően és nyöszörögve hagyja el egy híd csonkjain át, az Új-Crobuzon vonzásában lévő putritelepek között a város határát. A város törvénytelen lakosai néhány kurta pillanatra előbújtak, majd újra elrejtőztek. Üzemelt az éjféli gyártósor. Valaki, megszámlálhatatlan valakik mindig ébren voltak, legyenek akár toronyházakban vagy előkelő épületekben, Knum vörös téglás palotáiban vagy a xenogettókban, az Üvegházban vagy Kinken és Csermelypart khepri lárvák által létrehozott, morzsálló bogárköpettel átformált teraszain. Folytatódott minden.

A másnapi hírlapokban egyetlen sor sem volt a felfordulásról, ahogy harmadnap sem. Az embereknek ettől még a fülébe jutott, hogy történt valami.

Ori elhintette a megfelelő embereknek, hogy ott volt. Feltűnt Szír boltjaiban és kocsmáiban, ügyelt arra, hogy észrevegyék, és tudta, vannak közöttük olyanok – itt a nő, ott a vogyanoj, a férfi, vagy éppen a kaktusz, sőt még az újraformált is –, akik a Választmány hívei. Loppal köszöntve őket alkalmanként még a mellét is megütögette öklével, amivel néha nem foglalkoztak, máskor visszadübögtek neki. A választmányosok ujjakkal formált bonyolult alakzatokkal kommunikáltak egymással: belvárosi jelszlengjüket nem sikerült Orinak megfejtenie. Azt mondogatta magának, hogy talán róla van szó.

A Választmány a maga zárt és titkos ülésén róla beszélt. Tudta, hogy ez nem igaz, de attól még örömét lelte a gondolatban. Igen, a barátai nuevisták, de nem azok a dekadens fajták vagy a semmirekellők, és nem is azok, akik megelégszenek a botrányokozással. Maga elé képzelte a Választmányt, az összes párt és frakció küldötteit, ahogy felhagynak egy pillanatra a stratégia és a forradalom tervezgetésével, felhagynak a milícia és besúgói előli bujkálással, hogy megdicsérjék Orit és barátait a remekül sikerült izgatásért. Ez sosem történik meg, de attól még kedvére való volt elképzelni.

Bősgomolyban elvégezte a napi munkát, ami az útjába akadt. Rakodott és kifutóskodott ételért és silány fizetségért. Valami katonai gépezet fegyverszürke alkatrészeit, amiknek el kell jutniuk a parthoz, aztán át a Sivár-tengeren és a szorosokon a messze dúló háborúba. Dolgozott bármelyik iparvágány mellett és dokkban, bármelyik roncsbontónál, amelyik munkát adott neki, bárkákat rakodott ki a Mandragóra híd mellett, és a nap végén ivott ideiglenesen barátainak számító munkatársaival.

Fiatal volt, ezért a műszakvezetők gyötörték, de tele voltak közben feszültséggel, és nyugtalankodtak. Mindenfelé bajok támadtak. Feszült napok voltak ezek a Bősgomolyban lévő gyárakban, Pincsfában és Zenglőkátyban. A Fogazt úti öntödén túl látni lehetett a tüzek nyomán maradt hegeket az utcán, ahol néhány héttel ezelőtt a sztrájkőrség posztjai álltak még. A falakon az ellenállás billogjai. „Toro”, „Az Ember-sáska él!” – a stenciltanácsnok. Golyónyomok éktelenkedtek a falakon a Háromsarkú elágazásnál, ahol egy évvel ezelőtt a milícia felvonulók százait szalajtotta meg.

Az egész a Paradoxon Műveknél indult el: szervezetlen panaszt nyújtottak be csupán néhány elbocsájtás miatt, aztán egyik pillanatról a másikra már az utcára is került az egész, és a környéken betörtek a boltok kirakatai, ahogy egyre többen csatlakoztak a tüntetőkhöz, akiknek a jelmondatai a barátok visszavételéből fizetésemelésre változtak, majd váratlanul a polgármester és a szavazattombola elítélése, szavazati jog követelése lett belőlük. Palackokat és gyújtó-maró flogisztont kezdtek dobálni... eldördült néhány lövés – a milícia viszonozta a tüzet, esetleg ők kezdték az egészet –, és tizenhat személy az életét vesztette. Az útkereszteződésben rendszeres időközönként tűntek fel krétával írt megemlékezések, hogy aztán letakarítsák őket. Ori feltűnés nélkül megérintette öklével a mellkasát, ahogy elhaladt a Paradoxon-mészárlás helyszíne mellett.

Láncnapon bement a Rőfös Kedvesébe. Nem sokkal nyolc előtt ketten álltak fel a söntés mellől, és nem tértek vissza. Véletlenszerűen, mintha csak a dolgukra mennének, néhányan követték őket. Ori megitta az utolsó korty sörét, és felállt, mint aki az illemhelyre készül, de amikor megbizonyosodott arról, hogy nem követték, befordult az egyik ázásfoltokkal ékes folyosón, és felemelt egy csapóajtót, ami a pincébe nyílt. A sötétben összegyűlt többiek ránéztek, és nem köszöntek, arcukon egyenlő arányban látszott a gyanakvás és a viszontlátás öröme.

– Chaverim – mondta Ori. Egy régi nyelvből származott a kifejezés.

– Chaver – felelték: bajtárs, egyenlő fél, összeesküvő.

Egy újraformált, és most járt ott először. Két karja csuklóban összeért, összeforrasztották őket, és amikor széttárta az ujjait, mintha madarat próbált volna formálni a kezével.

Volt ott két nő a sompolykerti vasútvonal boltívei alatt működő egyik üzemből, kötőgépkezelők, amott egy dokkmunkás és egy gépész, és egy vogyanoj, hivatalnok embereknél használatos öltöny víz alatt is viselhető utánzatában, még rátűzött nyakkendő is volt hozzá. Egy kaktusz álldogált közöttük. Az olcsó sörrel és borral teli hordók szolgáltak asztalnak az ellenállás kiadványainak: egy gyűrött Kiáltás, egy Kohó és számos példány a legismertebb ellenálló hírlapból, a Renegát Rebelliséből.

– Chaverim, köszönöm, hogy eljöttetek – szólalt meg egy középkorú férfi, hangjában higgadt tekintéllyel. – Szeretném körünkben köszönteni új barátunkat, jacket – biccentett oda az újraformáltnak. – Sok mindenről beszélek ma. Itt van a háború Tesh-sel. A milícia beszivárgása. Szabad szakszervezetek. A sztrájk Purrill pékségében. Azonban szeretnék néhány percet szánni arra, hogy beszéljek arról, amit gondolok... amit a Két R gondol... a fajok témájáról.

A vogyanojra és a kaktuszemberre sandított, majd újra beszélni kezdett.

Ezek a bevezetők, ezek az eszmecserék voltak azok, amelyek a Renegát Rebellise köreibe vezették Orit. Három hónapon át minden második héten vett egy példányt egy borongosi gyümölcsárustól, és a férfi végül megkérdezte tőle, szeretné-e megbeszélni valakivel a lapban olvasottakat, ő irányította el ezekre a titkos találkozókra. Ori rendszeres résztvevő lett, egyre több érvet és ellenérvet hozott föl, egyre lelkesebben – és alkalmanként egyre fásultabban – beszélt, míg végül az egyik találkozót követően a szervező megindító bizalommal elmondta neki a valódi nevét: Curdin. Ori is így tett, azonban a találkozókon továbbra is ugyanúgy jacknek szólították egymást, mint mindenki más.

– Igen, igen – mondta éppen Curdin. – Azt hiszem, ez így van, jack. A kérdés az, hogy miért?

Ori kinyitotta a saját példányát, és soronként ízlelgette. Korábban már olvasott buzdítások egységes fellépésre, indulatos és szemeket felnyitó elemzések, hasábok, egyik a másik után sztrájkokról. Minden egyes munkahely, minden két-három személy, aki letette a szerszámot, akár győzött, akár veszített, ha húszan voltak, ha százan, a félórás tüntető kivonulások, minden egyes céhtag, feltételezett szakszervezeti tag eltűnése. Leltár az összes vitáról, akár halálos kimenetelű volt, akár jelentéktelen. Ori unalmasnak találta.

Akadtak történetek, amelyek nem kerültek bele. Ori egyre türelmetlenebb lett. Itt nem történik semmi. Az máshol van, igaz, csak néhány pillanatra. Mint ahogy a Fallybeggarban is.

A Renegát Rebellisére bökött.

– Hol van Toro? – kérdezte. – Toro megint elkapott egyet. Hallottam. Knumban. Az embereivel elintézték az őröket, és lelőtték a magisztert, aki ott lakott. Az miért nincs benne?

– Jack... te is tudod, mi a véleményünk Toróról – mondta Curdin. – A kettővel ezelőtti számban volt róla egy hasáb. Mi nem... Szerintünk nem ez a módja...

– Tudom, jack, tudom. Kritizáljátok. Bírálgatjátok.

A gyűlés összehívója nem szólt semmit.

– Toro járja az utcákat, és csinál valamit, igaz? Harcol, és nem várakozik, ahogy ti. És ti itt ültök és vártok, és azt hajtogatjátok neki, hogy túlságosan is előresiet?

– Nem erről van szó. Senkit nem fogok ócsárolni, aki szembeszáll a magiszterekkel, a milíciával vagy a polgármesterrel, de Toro egymagában, vagy akár csak a kis csapatával nem tud változtatni a dolgokon, jack...

– De legalább megváltoztat valamit.

– Nem elég.

– De legalább valamit megváltoztat.

Ori tisztelte Curdint, rengeteget tudott meg tőle és a röpirataiból, nem akarta elmarni maga mellől. De egyre jobban dühítette a csoportja vezetőjének tétlenkedése. Több mint kétszer annyi idős volt, mint Ori... nem lehet, hogy egyszerűen csak öreg? Ültek ott, és szótlanul méregették egymást, miközben a többiek egyikről a másikra néztek.

Utána elnézést kért a viselkedéséért.

– Fel sem veszem – mondta Curdin. – Olyan gorombán viselkedhetsz velem, ahogy csak akarsz. De megmondom neked az igazat, jack. – Egyedül voltak, úgyhogy kijavította magát. – Megmondom neked az igazat, Ori. Aggódom. Úgy látom, megindultál egy úton. A színdarabjaitok meg a bábjaitok... – Ingatta a fejét, és felsóhajtott. – Esküszöm, nem vagyok ellene. Hallottam, mi történt a Fallybeggarban, és, szóval, jót tesz neked, jót tesz a barátaidnak. De a kiabálás meg a polgárpukkasztás önmagában nem elég. Hadd kérdezzek valamit! A barátaid, a Flexibilis Bábszínház... miért ezt a nevet választották?

– Te is tudod.

– Nem, nem tudom. Értem, hogy tisztelgés, és ennek örülök is, de miért épp őelőtte, miért nem Szeshech vagy Billy le Ginsen, vagy éppen Poppy Lutkin előtt?

– Mert ha megpróbáljuk, akkor letartóztatnának.

– Ne add itt nekem a hülyét! Te is tudod, miről beszélek... Tucatjával vannak olyan nevek, amiket választhattatok volna, hogy üzenjetek vele, és belehugyozzatok a polgármester fürdővizébe, de ti épp őelőtte tisztelegtetek. A Renegát Rebellise alapító szerkesztője előtt... nem a Kohóé vagy a Munkások háborújáé, vagy a Hajtűé előtt. Miért épp őelőtte?

Curdin a combját csapkodta a papírral.

– Megmondom, hogy miért... mert akár tisztában vagytok ezzel, akár nem, ő az, akitől megrémül a hatalom. Mert neki igaza volt. A frakciókkal, a háborúval, a szavazatokkal kapcsolatban. Ami pedig Billyt, Poppyt, Zöldfülű Nyakaláncot meg a többit illeti... Torót, Ori, Torót és a kis csapatát meg a többit, még Félfohászos Jacket is... jó emberek, chaverim, de az ilyen dolgokkal kapcsolatban szart se ér az elképzelésük. Bennek volt igaza, Toro pedig téved.

Ori önteltséget, elkötelezettséget, szenvedélyt, esetleg elemzést hallott Curdin hangjában csendülni. Annyira indulatos volt, hogy nem törődött a kibogozásával.

– Most Félfohászoson akarsz gúnyolódni?

– Nem erre gondoltam. Nem azt mondtam...

– Isten köpetére, mit gondolsz, ki vagy te? Toro csinál valamit, Curdin. Elér dolgokat. Te... te csak beszélsz, a RR csak beszél. Benjámin Flex pedig halott. Réges-régóta halott.

Hallotta, amint Curdin azt mondja:

– Nem vagy tisztességes. Alig kezdtél el borotválkozni, és te mondod meg nekem, mi volt Benjamin Flexszel, Szátyár szerelmére!

Kedvesen beszélt. Nem megbántásnak szánta, de Ori egészen felháborodott:

– Legalább csinálok valamit! – kiáltotta. – Legalább valamit csinálok...

8.

Senki nem tudta, Tesh és Új-Crobuzon között miért robbant ki a háború. A Renegát Rebellise szerkesztőségének megvoltak a maga elméletei, és léteztek hivatalos történetek is, a mögöttük húzódó észrevétlen fondorkodásokról nem is beszélve, azonban Ori társaságában nem akadt senki, aki pontosan tudta volna, miért is indult el, vagy akár csak azt, hogy pontosan mikor kezdődött.

Amikor évekkel ezelőtt igazán fájdalmassá vált a régóta tartó visszaesés, az Új-Crobuzonból útjukra induló kereskedőhajók visszatértükkor kalózok és piasák támadásáról, ismeretlen hajók minden előjel nélküli lerohanásáról számoltak be. A város felfedezői erőfeszítései és kereskedelme ellen irányuló tevékenységről volt itt szó. A történelem meghatározó jegye volt Új-Crobuzon gazdasági önellátás és külső kötelezettségvállalások közötti természetes ingamozgása, azonban – a sebesült hajóskapitányok szavaiból így tűnt ki – még soha nem fordult elő, hogy a merkantilista fordulatot ennyire erősen és ilyen váratlanul büntessék.

Évszázadokon át tartó bizonytalanságot, furcsa viszonyt követően a város végre megtalálta a hangot a Wikkakráciával, és akadálytalanná vált az új-crobuzoni hajók átjutása a Tüzes-szoroson. Vagyis nyitva állt a tengeri út a füves puszták és a szigetek, a földrész túlsó felén lévő mondabeli helyek irányába. Olyan hajók tértek vissza, amelyek legénysége állította, megjárták Maru’ámot. Éveken átjárták a tengert, és ékköves süteményeket hoztak sok ezer mérföldes távolságból, a Fivéreknek nevezett krokodil kettősvárosból. Aztán megindult a kalózkodás, méghozzá hevesen, és Új-Crobuzon lassanként megértette, hogy támadás alatt áll.

A rejtélyes tesh-i hajók, a barkentinek és a sokszínű vásznaktól csuparojt tetszetős kutt-vitorlázatú csónakok, amiknek a legénységén hennarajzok voltak, és hegyesre reszelték fogaikat, többé nem tűntek fel a város kikötőiben. Azt rebesgették, hogy Tesh rejtőzködő és titkos követe réges-rég nem használt csatornákon át közölte a polgármesterrel, a két állam háborúban áll egymással.

A lapokban és a kormány hírfalragaszain egyre gyakoribbak lettek és egyre kiemeltebb helyet kaptak a Tüzes-szorosban történt tesh-i fosztogatásokról szóló beszámolók. A polgármester bosszút és ellentámadást ígért. Fokozták a toborzást a flottába. Ori úgy hallotta, hogy ez „piás toborzást” – kényszertoborzást – is jelentett.

Az egész még mindig távoli, elvont dolognak tűnt: a várostól ezer mérföldre vívott tengeri csaták voltak, semmi több. Ám napról napra növekedett a jelentősége. Egyre többször szerepelt a miniszterek beszédeiben. Az új, kereskedelmi szellemű politika nem hozta meg a jutalmát: nem nyíltak meg piacok a kivitelre termelt áruknak; a háború miatt nem lehetett hozzáférni a nehezebben beszerezhető javak forrásaihoz. Hajók indultak el, és nem értek vissza soha többé. Új-Crobuzon bedeszkázott ablakú üzemei nem nyitottak ki ismét, sőt újak is bezártak, kapujukon kihajtott a rozsda a táblákon, csúfot űzve a kiírásokból, miszerint „A termelés ideiglenesen szünetel”. A város pangott – lecsúszott és elszegényedett. Hazaértek az első túlélők.

Tönkretett katonák, akik kénytelenek voltak koldulni és hangos beszámolókat tartani élményeikről Kennelben és Folyóhámban. Csupaheg, összeroppantott csontú alakok, akiket az ellenség vágott szét, esetleg a hevenyészett harctéri ellátásba nyomorodtak bele, testükön egészen különös sebhelyekkel is, amik csakis tesh-i katonák művei lehettek.

A visszatértek között százával voltak, akiknek megbomlott az elméjük, és tébolyukban ismeretlen, sziszegő nyelven hadováltak: a város minden kerületében egyszerre, összehangoltan mondták ki ugyanazokat a szavakat. Emberek, akiknek a szeme bevérzett véredény, mégis láttak, és Ori hallotta, amint szünet nélkül kiáltoznak, ahogy mindenben csak a halált érzékelték. A tömeg tartott a veteránoktól, mintha önnön rossz lelkiismeretével kellene szembenéznie. Néhány hónappal korábban Ori egy alkalommal elhaladt valaki mellett, aki épp a szörnyülködő összeverődöttekhez beszélt, és közben halottszürkére fakult karjait mutogatta nekik.

– Tudjátok, mi ez! – kiáltotta éppen. – Tudjátok! Egy robbanás peremén voltam, és most nézzétek! A hentesek le akarták vágni a karjaimat, azt mondták, menniük kell, pedig csak nem akarják, hogy ti is lássátok... – Egyre lengette hátborzongató tagjait, akárha papírból kivágott díszek lennének, majd jött a milícia, elhallgattatták és elvitték. Ori soha nem felejtette el a nézőközönség rettegését. Tesh tényleg emlékszik még a színbombák elveszett technológiájára?

Rengeteg a bizonytalanság, a félelem és a közhangulat lefelé ívelő csigavonala a városban. Új-Corbuzon kormányzata megtette a szükséges lépéseket. Immár két vagy három éve a különleges offenzíva időszakában voltak. Még több halál, még több termelés. Mindenki ismert valakit, aki elment harcolni, esetleg eltűnt valamelyik kikötői kocsmából. Kátrányszáj, a torkolatnál található előváros ontani kezdte magából a páncélos hajókat és a tengeralattjárókat, ezzel beindított valamiféle fellendülést, és Új-Crobuzon malmai, kohói meg is indultak a nyomában, mozgásba hozta fogaskerekeiket a háború.

A céheket és szakszervezeteket teljesen kiszámíthatatlan módon hol betiltották, hol engedélyezték, hol korlátozták, hol ellehetetlenítették. Új munkahelyek nyíltak, ahol elhelyezkedhettek néhányan azok közül, akik a tömegnyomorba nőttek bele, igaz, kíméletlen verseny folyt értük. Új-Crobuzon megfeszült, képessége határáig jutott.

Minden kornak megvan a maga népszerű bűnözője. Ori gyerekkorában ilyen volt Félfohászos Jack, Zablár a Por Hetén, egy évszázaddal ezelőtt Alois és csapata. Bizonyos szempontból maga Szátyár is ilyen volt. Az összefüggéseik tették őket különössé, amelyben megjelentek. Ahogy felrúgták a szabályokat: lehet, hogy a tömeg leköpdöste volna az újraformáltakat, mégis beállt volna Félfohászos mögé. Egészen biztosan akadtak közöttük, akik csak a történelemkönyvek lapjain léteztek: aljas kis zsebmetszők, akiknek az alakját kiszínezték az évszázadok során. De voltak valódiak is: Ori meg mert volna esküdni, hogy Jack ilyen volt. Most pedig itt volt Toro.

Csontnapon együtt lógott a nuevistákkal. Átvette a fizetését aznapra, és csatlakozott hozzájuk a Halom híd melletti Két Féreg nevű kocsmában, majd a folyó túlpartján lévő Kinkén bogárköpetmocskos háztetőinek látképe mellett játszottak, illetve eszmecseréket folytattak a művészetről. A diákok és a művésznegyed számkivetettjei mindig örömmel fogadták Ori megjelenését, mert egyike volt a körhöz tartozó néhány tényleges kétkezi munkásnak. Este aztán Ori, Petron és sokan mások műcselekményt hajtottak végre, amikor pantomimező disznóknak öltözve végigvonultak Bujjaligetig, el a régi dicsőségét visszasíró Óra és Kakas mellett, ahová a parvenük meg a belvárosi vigécek jártak játszani a bohéméletet. A nuevisták leröfögték az iszogatókat, és malachangon azt visítozták: „Jaj, szép emlékek!”

Pornapon rakodómunkát vállalt, és este a melóskocsmában ivott, Sompolykertben. A füstös, sörszagú nevetések közepette hiányzott neki a Két Féreg rikító hivalkodása. Az egyik felszolgálólány végigmérte, mire Ori rájött, találkoztak már, ott volt az egyik titkos találkozón. A lány felhajtotta a kötényét, és láthatta a zsebben a Renegát Rebellisét, hátha szeretne vásárolni tőle egy példányt – Orira pedig teljes erejével rátört mindaz a csalódottság és bosszús indulat, amit Curdin iránt érzett.

Olyan nyersen intett nemet a fejével, hogy a lány egyértelműen azt hitte, rosszul emlékezett. Egészen elkerekedett a szeme. Szegény nő, nem akarta megijeszteni. Meggyőzte arról, hogy biztonsággal szóba lehet állni vele. Jacknek szólította a lányt.

– Belefáradtam – suttogta neki. – Belefáradtam a Renegát Rebellisébe, hogy mindig csak mondja, mi micsoda, de soha nem csinál semmit; belefáradtam, hogy várjak a változásra, ami nem jön el soha.

Nevetséges jelszleng-mozdulatot mutatott, kifigurázva az egészet.

– Mármint hogy mi értelme van az egésznek? – kérdezte a lány.

– Nem, tudom, hogy van értelme... – bökdöste indulatosan az asztal lapját. – Hónapok óta ezt olvasom már. Szóval... de a milícia csinál valamit. A Tollasok csinálnak valamit. És a mi oldalunkon csakis olyan eszelősök tesznek bármit is, mint amilyen például a Mértéktelen Liga meg a Toróhoz hasonló banditák.

– De, szóval, ugye nem komolyan mondod? – Jack gondosan lehalkította a hangját. – Szóval, te is tudod a korlátokat...

– Isten köpetére és még a picsába is, jack, ne gyere nekem épp most „az egyéni cselekvés korlátaival”! Egyszerűen fáradt vagyok. Néha, nincs úgy veled néha, hogy azt kívánod, bár ne is törődnél vele? Mármint persze, változást akarsz, mind változást akarunk, de az istenek szerelmére, ha nem jön a változás, akkor a következő, amit szeretnék, hogy ne törődtem volna vele!

Halnap estéjén a Salétrom állomáson szállt ki. A füstködös szürkületben lépdelve haladt át Grízvég téglafalú bérkaszárnyái között, el a masinefaktúrák és grafitkezelt tekercsek szemcsés mocskát verandájukról vakaró bérlők mellett, akik az ablakon kinézve társalogtak egymással a kis utcák fölött. Egy régi istállóban népkonyha porciózta a levest a nyomorgók várakozó sorának. Az adomány névleg Kinkenből származott, és a rendet három khepri tartotta fenn: őristeneik, az Acélnővérek mintájára fegyverezték fel magukat számszeríjjal és kovás pisztollyal, lándzsával és horgas hálóval, az egyiknél pedig ott volt a fém óraműves fullánkdoboz.

Nyújtogatták karcsú és erős asszonytestüket. Hangtalanul, fejszkarabeuszuk – a nyakuk tetején található két láb hosszú, szivárványszínben játszó bogarak – antennái és fejlábai mozgatásával beszélgettek. Khemykáliás felhőket eregettek. Ori felé fordultak – alakja visszatükröződött összetett szemükben –, és felismerték, intettek neki, álljon oda az egyik üsthöz. Hozzáfogott, hogy levest osszon a türelmes csöveseknek.

A konyhát kinkeni pénzből nyitották, de a helyiek tartották fenn. Amikor a polgármester kijelentette, hogy a város nem tud gondoskodni a rászorulókról, más megoldások, alternatív intézmények születtek erre. Akár azért, hogy szégyent hozzanak Új-Crobuzon vezetőire, akár kétségbeesésből különböző csoportosulások indítottak szociális programokat. Alkalmatlanok voltak a feladatra, túl sokan iratkoztak fel rájuk, és a csoportok közötti versengés nyomán dudvaként bújtak elő mindenütt.

Mállatkertben az egyházak működtették: az öregek, árvák és szegények gondozása a misztériumok tudói, a szerzetesek és apácák kezében volt. A kórház-és konyhapótlékokkal a hithagyó és vakbuzgó felekezetek olyan bizalmat építettek ki maguk iránt, amit ezerévnyi prédikálással sem tudtak volna elérni soha. Ennek láttán az Új Toll párt is megnyitotta Tépetben a maga kizárólag embereknek szóló menhelyét, hogy ezzel egészítse ki az utcai balhékat. A felkelők, akiket azonnal letartóztattak volna, ha a nyilvánosság elé lépnek, nem követhették a példájukat.

Inkább a kinkeni pénz nyomán haladtak... úgy tudták, Francine 2, a khepri alvilági főnökasszony volt a forrása. Előfordult már máskor is, hogy a jogellenes ügyletek vezetői efféle jótékonykodásba kezdtek: Csontnegyedben Mr. Motleyról köztudomású volt, hogy a saját jótékonysági alapjaival biztosítja a helyiek hűségét iránta. De akárhonnan is származott a pénz, a grízvégi menedékhelyet a helyiek tartották fönn, a Választmány pedig nagyon igyekezett, hogy ne derüljön ki, érintett az ügyben.

Feszültségek alakulhattak ki ott, ahol sehová el nem kötelezett személyek dolgoztak együtt különböző irányultságú választmányi tagokkal. Az aktivistáknak suttogva kellett lebonyolítaniuk teaidőben az eszmecseréiket.

Ori erőlevest meregetett a tálakba. Számos csavargót megismert – néhányat névről is ismert. Sok volt köztük az újraformált. Egy nő, akinek büntetésképpen elvették a szemét – arca orrától a haja vonaláig egyetlen bőrpecsét –, csoszogott el mellette, társa rongyos kabátjába csimpaszkodva. A többségük ember volt, de nem mind: akadtak nehéz időket élő más fajbeliek is. Egy vénséges vén kaktuszember, a tövisei összeasztak és letöredeztek. Heges férfiak és nők. Akadt, aki elveszítette elméje épségét, aki himnuszokat énekelt, vagy értelmetlen szavakat óbégatott, esetleg értelmetlen kérdésekkel gyötört mindenkit.

– Kéteres vagy? – kérdezte egy zsíros hajú vénség mindenkitől, aki elhaladt mellette. – Mértéked van? Betiltottak? Te kéteres vagy, fiam?

– Ori! Feloldozásért jöttél?

Ladia volt a szolgálatos teljes munkakörű. Az összes önkéntest azzal ugratta, hogy csak azért jöttek, mert szeretnék ledolgozni a bűntudatukat. Nem volt hülye... tisztában volt az elkötelezettségükkel. Amikor Ori leült pihenni egy kicsit, csatlakozott hozzá, és tett egy kis betétet a teájába. A férfi tudta, az éhezők asztal melletti viselkedése megakadályozza, hogy bárki is meghallja, miről beszélgetnek.

– Olyanok vagytok, akár Toro – mondta a nőnek. – Ti vagytok az egyetlenek, akik csinálnak bármit is, akik változást hoznak itt és most.

– Tudtam én. Tudtam, hogy azért vagy itt, mert lelkiismeret-furdalásod van. – Ladia úgy beszélt, mint aki nem tartja ezt fontosnak. – Megteszed a magadét.

Ori végigdolgozta a műszakját, és megőrizte közben a türelmét. Dörmögött valamit azoknak, akik ideiglenesen a gondjaiba kerültek. Volt, aki mosolygott, és felelt is neki – volt, aki szidta őt, leheletén alkohol vagy valótea érződött.

– Mértéked van? Betiltottak? Kéteres vagy? – mondogatta neki kitartóan az öreg.

Ori elvette tőle a tálját.

– Az vagy – közölte erre a vénember. – Kéteres vagy, tényleg. Kéteres vagy, te kis haszontalan.

Angyali mosollyal az arcán mutatott Ori hasára, ahol előreesett az ing, és kivillant az öve, beletűzve a Renegát Rebellise példánya. RR.

Visszatűrte az ingét, és közben ügyelt arra, hogy ne kerülje a feltűnést. A szivattyúkútnál elmosta a tálakat (a férfi közben a háta mögött egyre csak kuncogott, a szakállát cibálta, és azt hajtogatta: „kéteres vagy”). Tett még egy kört a helyiségben, szép komótosan, szétosztogatta az utolsó kenyérdarabkákat, és visszatért a nevetgélő öreghez.

– Az vagyok – felelte könnyedén és halkan. – Kéteres vagyok, de jobb lenne, ha ezt nem hangoztatnád, pajtás. Nem szeretném, hogy mindenki megtudja, ugye megérted? Tartsd titokban, hm?

– Hát persze. – A férfinak egyszerre egészen megváltozott a viselkedése. Erőt vett rajta az őrültek ravaszsága, és lehalkította a hangját. – Hát persze, ez megy nekünk, nem igaz? Jó emberek azok a kéteresek. Ti, kéteresek. Meg a mérték nélküliek, meg a szabadok és a betiltottak is.

A Mértéktelen Csoport, a Szabad Szakszervezet és a Betiltottak Ligája... Nem csak a Renegát Rebelliséről volt itt szó: az öreg a Választmány tagszervezeteit sorolta.

– Jó emberek, csak fecsegnek – közölte, majd széttárta, aztán gyorsan összezárta a tenyerét, akárha beszélő száj lenne a két keze. – Az egész egy kicsit fecserészés.

Ori elmosolyodott és biccentett.

– Szeretnek beszélni. És hát, az rendben is van, a beszéd az jó. Nem mindig... fecsegés.

– Kicsoda az öregfiú? – kérdezte Ladiától.

– Spirál Jacobs – felelte a nő. – Szegény öreg dilis ratyi. Talált valakit, akihez beszélhet? Úgy döntött, hogy kedvel téged, Ori? Hogy betiltott vagy, esetleg szabad, egy kéteres?

Ori csak bámult Ladiára, nem tudta megállapítani, tudja-e, hogy mit is mondott az előbb.

– Elkezdte már magyarázni neked a karokat meg a nyelveket? Karok és nyelvek, Spirál! – kiáltotta az Öregnek, közben a karját ingatta, és kiöltötte a nyelvét, a vénember pedig felvihogott, és megismételte a mozdulatot.

– Ha jól emlékszem, az elsőt támogatja, a másodikat ellenzi – mondta a nő Orinak. – Skandált már neked? „Nem lesz elég, hogy pörölj, kellene már egy pöröly.”

Ahogy kifelé tartott, az ajtóban megállította egy másik önkéntes, egy kedves és buta fickó.

– Láttam, hogy beszélgettél Ladiával Spirál Jacobsról – mondta. Vigyorgott. – Hallottad, mit mondanak róla? – kérdezte suttogva. – Mit csinált valamikor? Félfohászos Jack társa volt! Szátyárra esküszöm! Benne volt Jack bandájában, ismerte a Sebhelyest, és megúszta.

9.

Spirál Jacobs nem volt ott másnap a menedékhelyen, se a rá következő napon. Ladia egyre csökkenő meglepetéssel és örömmel fogadta az érkezését. Látta, ahogy a nő figyeli őt, nehogy drogokat vagy csempészárut kínálgasson, de Ori keményen dolgozott, így Ladia nem lett okosabb.

Csontnapon aztán, amikor épp a padlót söpörte, meghallotta:

– Betiltott vagy? Kéteres? – Spirál Jacobs észrevette, és elmosolyodott. – Ott a fiú. Itt is vagy, nem igaz, te kis... – Azzal felemelte az ujját, és kacsintott. Odahajolt Orihoz, úgy suttogta: – Kéteres.

Egyetlen próbálkozás – gondolta Ori. Ügyelt arra, hogy kételyekkel forduljon oda. Egy darabka engedékenység ennek a veszteségnek. Csak amikor már az összes ételt kiosztották, és az első hajléktalan családok is bejöttek az egész napos koldulásból, esetleg tolvajkodásból, hogy leheveredjenek, akkor oldalgott oda Spirál mellé.

– Meghívhatlak valamikor kocsmába? – kérdezte Ori. – Nagyon úgy néz ki, ugyanaz érdekel minket. Elbeszélgethetnénk. A kéterességről. A barátunkról, jackről.

– A barátunkról, persze. Jackről.

Az öreg lefeküdt, betakarózott egy pokróccal. Orinak egyre fogyott a türelme. Spirál Jacobs előkapart valamit, egy összehajtogatott papírdarabot, a redőiben megült már a kosz. Gyermeki vigyorral mutatta meg neki.

Hűvös volt már, amikor hazafelé lépdelt. A vasútvonalat követte, ment a sínek mentén; téglahurkok, tengeri kígyót idéző ívek tartották az egészet palatetők fölött. A vonat mocskos ablakaiból fény buggyant ki, akár a gázlámpák vagy gyertyák világa, hogy nyomában görcsösen rángva bukjanak át rejtekhely után tapogatózva a lankás tetőkön az árnyak, és a mozdony után a kémény mögül leskelődjön elő a sötétség.

A milicisták mellett mindig fejét lehajtva, kezét zsebébe dugva, szapora léptekkel haladt el. Magán érezte a tekintetüket. Nehéz volt figyelemmel követni őket: tortszálakat szőttek a ruhájukba, amik felzabálták a kevéske meglévő fényt, és sötétséget ürítettek magukból. Éjjel a legjobban a fegyvereiket lehetett látni: látszólag véletlenszerűen válogatták össze a felszerelésüket, és a félhomályban Ori látta a gumibotjaikat vagy a fullánkdobozaikat, a tőreiket, forgócsöves pisztolyaikat.

Felidézte a tizenkét évvel ezelőtti időket, még a pangás előtt, a konstrukt-háború korát, amikor egy évszázad után a milícia fedett rendfenntartási munkájának – a kémekből, besúgókból, titkosrendőrökből és egyetlen központ nélküli félelemből álló hálózatainak – hagyománya első alkalommal bizonyult elégtelennek, és egyenruhára, egységesen nyílt fellépésre váltottak. Nem emlékezett arra, hogyan kezdődött. A többi gyerekkel együtt, zsivajgó bandaként kapaszkodtak föl Cseprőgomoly és Borzosláp háztetőire, a Szurok északi partján, onnan nézték, hogyan tartja zárótűz alatt a milícia Grízkanyar szemétlerakatait.

A gyerekekre jellemző erőszakossággal csatlakoztak a város konstruktjai elleni irtóhadjárathoz, az egyszerre ellenségnek számító óraműés gőzmeghajtású takarítógépek elleni hajszához. Csőcselék szorította sarokba és verte darabokra a hegesztett-forrasztott szerkezeteket. A többségük nem tett mást, türelmesen álldogált, miközben széjjelcincálták, üveglapjait apró szilánkokká taposták, és kábeleit cafatokra tépték.

Akadt néhány, amelyik szembeszállt a támadóival. A háború kiváltó okai. Vírusos tudatossággal, olyan programokkal fertőződtek meg, amelyeknek létezniük sem lett volna szabad, és átjárták Új-Crobuzon kontstruktjait, analitikus gépezeteik fogaskerekei eretnek összetételekben forogva, rideg gépi tudatot szőttek. Gondolkodó motorok, amelyek számára alaptétel volt az önfenntartás, és amelyek korábbi tulajdonosaikra emelték most fémből, fából, csövekből készült tagjaikat. Ori soha nem látta ezt.

A milícia a földdel tette egyenlővé Grízkanyar szemétőserdőjét. Bombázták, tűzzel tisztították meg a helyet, rombolóosztagokkal törtek előre az olvadék-és hamvidéken. A veszedelmes programok valamiféle gyára működött ott korábban, és most megsemmisítették azt is, illetve a szörnyeteg elmét, ami létrehozta. Valamiféle démon volt, esetleg az öntudatra ébredt konstruktok és hús-vér híveik tanácsa.

Akadtak a városban még ma is konstruktok és számlálógépek, de jóval kevesebb, mint egykor, és azok is szigorúan engedély alapján működtek. Félig-meddig a gólemek piaca vette át a helyüket, amin igen szépen meggazdagodott néhány thaumaturg. Grízkanyar szeméttelepei még mindig csontfehér és koromfekete romhalmazok voltak. Senkiföldje lett, és az új-crobuzoni gyerekek felmásztak, bekúsztak oda, hogy különféle emléktárgyakkal térjenek vissza, miközben azt mondogatták egymásnak, a szemétkupacok között gépek szellemei kísértenek. Ám Ori véleménye szerint a válság legmaradandóbb eredménye az volt, hogy a milícia továbbra is nyíltan tevékenykedett. Alig néhány hónappal a konstrukt-háború után indultak meg a válság miatti tüntetések, és utána nagyon kevés milicista bújt vissza titkosrendőri szerepének megfelelő polgári öltözékbe.

Nem tudta eldönteni, vajon jobban jártak-e ezzel. Mind a két nézetnek – hogy a milícia nyílt megjelenése az erő, vagy éppenséggel a gyengeség jele – akadtak szószólói a lázadók között.

Spirál Jacobs egy heliotípiát mutatott Orinak: réges-rég készült, és két férfi volt látható rajta, a Perdido pályaudvar tetején. Silány minőségű volt a papír, fénytől fakó, kortól szemcsés a kép, az exponálás túl lassú, az alakok bemozdulásos koronát viseltek. De így is felismerhetőek voltak. Spirál Jacobs fehér szakállal, már akkor is idősen, arcán ugyanaz a tébolyult vigyor. Mellette pedig egy másik férfi, aki épp elfordította az arcát, elmosódott, és karját, bal keze ujjait széttárva a lencse felé emelte. Jobb karja épp kibontakozófélben volt: embertelen és vaskos imádkozósáska-karom.

Másnap korán reggel, amikor a csavargókat épp kiterelgették a menhelyről, Ori már ott várakozott.

– Spirál – szólította meg a vakaródzva, pokrócát maga köré bugyolálva kilépő öreget. A vénember a napfényben hunyorogva pillantott fel.

– Kéteres! Te vagy a kéteres!

Ori egynapnyi fizetését áldozta rá. Ki kellett fizetnie a bérkocsit, hogy elvigye a legyengült öreget Legyespartra, ahol ráadásul senkit nem ismert. Spirál magában motyorgott. Ori a legyesparti milíciatorony tövében lévő téren vett reggelit, fejük fölött sok száz láb magasan drótkötélpályák kötötték össze a tornyot a város szívében álló Tövissel. Spirál Jacobs sokáig csak evett szótlanul.

– Nem lesz elég, hogy pörölj, kellene már egy pöröly, Spirál. Nem igaz? Ez nem elég... – öltötte ki a nyelvét Ori – ...Ez kellene. – És ökölbe szorította a kezét.

– Pöröly, ne pörölj! – bólintott rá a csavargó, és megevett egy sült paradicsomot.

– Ezt mondta Jack?

Spirál abbahagyta a rágást, és ravaszkásan csillogó szemmel nézett fel.

– Jack? Majd én megcsekkellek, fiam – mondta. – Mit akarsz tudni Jackről?

A hangsúly, a hanghordozás, az alig kivehető nyoma valaminek, ami máshonnan, másvalakitől ered, egy pillanatig még hangosabban rezgeti a levegőben.

– Nem pörölt, hanem pörölyölt, igaz? Jack ezt csinálta – kezdte Ori. – Nem igaz? Van úgy, hogy kell valaki, aki pöröly, aki csinál valamit, nem?

– Jackkel félig teljesült a fohászunk – felelte az öreg, és szomorú mosoly jelent meg az arcán. Egy másodpercre egyáltalán nem látszott kergének. – Ő volt közöttünk a legjobb. Szeretem őt is és a gyerekeit is.

A gyerekeit?

– A gyerekeit?

– Akik utána jöttek. Megbikázni őket.

– Igen.

– Megbikázni őket. Toro.

– Toro?

Valódi bomlottságot látott Spirál tekintetében: a magány, a hideg, az alkohol és a bódítószerek sötét tengerét. De úsztak abban a tengerben még gondolatok, ravasz barrakudák, rezdüléseik a hajléktalan arcának rándulásai.

Próbálgat engem – gondolta Ori. – Mérlegre tesz, de valami hátsó indítékkal.

– Ha kicsit idősebb lettem volna akkor, Jack embere lettem volna – közölte hangosan. – Ő a főnök, mindig is ő volt az. Követtem volna. Tudod, láttam őt meghalni.

– Jack nem halt meg, fiam.

– Láttam.

– Na igen, az, mondjuk, lehet, de, szóval, a Jackhez hasonló emberek soha nem halnak meg.

– Akkor hol van most?

– Szerintem Jack figyel titeket, kétereseket, és mosolyog rátok, de vannak mások is, a barátaink, a cimboráim, ezt gondolja magában. Megbikázni őket!

Az öreg felvihogott.

– A barátaid?

– Úgy ám, a barátaim. Nagy tervekkel. Tudok mindenről. Aki egyszer Jack barátja, mindig az, meg az összes rokonáé is.

– Kivel barátkozol? – szerette volna tudni Ori, de Jacobs nem felelt. – Miféle tervek? Kik a barátaid?

Az öreg befejezte az étkezést, beletúrt még a tojás maradékába, aztán lenyalogatta az ujjait. Észre sem vette, hogy Ori is ott van, esetleg nem foglalkozott vele – hátradőlt, pihent egyet, majd társára se nézve elcsoszogott, bele a felhős nappali utcák sorába.

Ori utánament, de egyáltalán nem loppal. Egyszerűen csak néhány lépéssel Spiráltól lemaradva, mögötte sétált, úgy követte a hazafelé úton. El-elábrándozó útvezetésű séta volt ez. Végig a Shadrach utcán, keresztül a piac maradványain, be Kocsonyáskút zsivajgásába, ahol néhány gyümölcsös és hentes bódéja álldogált.

Spirál Jacobs sok emberrel szóba elegyedett közben. Ételt, némi aprót adtak nekik.

Ori megfigyelhette a csavargók társadalmát. Szürke arcú férfiak és nők üdvözölték Jacobsot, ruhájuk akár hámló bőrrétegek, esetleg olyan hévvel szidták, ahogy az testvérek között szokás. Egy kiégett iroda elszenesedett árnyékában több mint egy órán átjártak kézről kézre a palackok Kocsonyáskút hajléktalanjai között, miközben Ori megpróbálta megérteni Jacobsot.

Egy alkalommal fiúk és lányok csapata, csupa huligán – köztük egy rugdalózva ugráló vogyanoj lány, sőt még egy ifjú városi garuda is – kövekkel kezdte dobálni őket. Ori előrelépett, de a hajléktalanok már-már szertartásosnak látszó erőszakossággal kiáltozni és integetni kezdtek, a gyerekek pedig nemsokára odébbálltak.

Spirál keletnek tartott, a Szurokfolyam irányába, a téglafalú házak és a grízkanyari menedékhely felé, amit még leginkább otthonának lehetett nevezni. Ori nézte, ahogy botladozik, figyelte, ahogy az útkereszteződésekben áttúrja a szeméthalmokat. Kíváncsian szemlélte, mit válogat ki az öreg: érthetetlen hulladékdarabokat. A fiatalember gondosan szemügyre vett minden egyes választást, mintha Jacobs egy másik korból való üzenet lenne, amelyet körültekintően eljárva megfejthet végül. Hús-vérbe fogalmazott szöveg.

Az inas kisöreg átvágott Új-Crobuzon forgalmas útjain, el a Búzaspirálból és a környező falvakból származó zöldséggel púposra rakott kordék mellett. Púpos hidacskák vitték át csatornák fölött, bennük antracitot szállító bárkák, keresztül a délutáni tömegen, gyerekek, civakodó vevők, koldusok, az itt-ott feltűnő gólemek között, szegénységüket kopottas ingóságaikkal takargatni igyekvő boltosok mellett, akik felfirkantott csavarvonalakat és szélsőséges jelmondatokat igyekeztek lesúrolni deszkából rótt oldalfalaikról, nyirkos és foltos falak folyosójában, amelyek csak emelkedtek, aztán mintha elmálltak volna, téglaelemeik pezsegve látszottak elforrni a levegőn.

Amikor végül jó idővel később sötét színek tekeregtek végig az égen, odaértek a Trauka megállóhoz. Fejük fölött az alatta húzódó teraszokról tudomást sem vevő szögben vágott át a vasúti sínpár. Spirál Jacobs ismét Orira emelte tekintetét.

*

– Honnan ismerted? – kérdezte a fiatalember.

– Jacket?

Jacobs a lábát lógázta. A Borongos felőli parton voltak, combjuk a korlát alá nyúlt ki. A folyóban kátránnyal borított forma törte meg a vizet: kivilágítatlan vogyanoj ház. Az öreg dallamosan ejtette ki a szavakat, Ori pedig úgy vélte, Jacobs otthonának énekbeszédes történetmondói hagyományát hallja éppen.

– Jack, az Ember-Sáska, ő volt csak a látvány a megfáradt szemeknek. Ő volt, aki elkapta az éji rémeket. Ő jött el, megmenteni ezt a helyet egykor rég, még a te születésed előtt, az álommételytől. Átvágott a milícián. – Kezét csuklóból lógatva lóbálta, nyisszantgatott vele. – Adtam neki ezt-azt, amire szüksége volt. Értesüléselő voltam.

Ori a gázlámpák fényében nézegette a heliotípiát. Hüvelykujjával végigsimított Félfohászos Jack karmán.

– Mi van a többiekkel?

– Jack összes gyerekét figyelem. Torónak remek elképzelései vannak. – Jacobs elmosolyodott. – Már ha az ember tudja a terveket.

– Mondd el!

– Nem lehet.

– Mondd el!

– Nem nekem kell elmondanom neked. Torónak.

Értesülés – egy helyszín, egy napszak – cserélt gazdát közöttük. Ori eltette az összehajtogatott képet.

Az új-crobuzoni sajtó tele volt Toróról szóló hírekkel. Látványos metszetek ábrázoltak valamiféle rettenetesen izmos, bikafejű lényt, Mafaton és Rikács, a felső réteg lakhelyei és a kormányhivatalok fölött szálló vadállatias ökörbődülésekről szóló beszámolókat lehetett olvasni.

Toro minden egyes tettének külön neve volt, és a lapok rögeszmésen emlegették fel ezeket. Feltörték például az egyik bank páncéltermét, és teletűzdelték jelszavakkal, illetve sok ezer guinea-t vittek el onnan, amiből százával került szétosztásra a rosszparti gyerekek között. Ori a következőt olvasta a Naplóban:

„Nagyfokú szerencsének köszönhetően a Rosszparti Milliók Esete nem végződött olyan véresen, mint a Guruló Titkár Esete vagy a Vízbe fojtott Özvegy Esete. Eme korábbi ügyek egyértelműen jelzik a közvéleménynek, hogy a Toro néven ismert gazember nem több gyáva gyilkosnál, aki csupán hetvenkedésének köszönhetően tett szert bizonyos fokú helyi jellegű rokonszenvre.”

Új-Crobuzon hajszálerekre bomló és titkos csatornahálózatán át üzenetek jutottak el Orihoz. Három alkalommal várakozott Tetemkertben, azon a sarkon, amelyet Spirál Jacobs mondott neki, a Rákláb és Zápfog utat jelző táblák alatt, a régi viaszpanoptikum mellett. A gipszvakolatnak dőlve álldogált a napon, miközben az utcagyerekek színes papírba csavart gyufákat és magokat próbáltak eladni neki.

Minden egyes alkalomért munkabérrel és a bősgomolyi felhajtók közötti megítélésével kellett fizetnie. Szüneteket kellett tartania közöttük, máskülönben kénytelen lett volna éhezni, esetleg azt kockáztatja, hogy elfogy a házinénije türelme. Visszatért a Renegát Rebellise-csoportba is, üldögélni, jack a jackek között, és beszélgetni a városi méltánytalanságokról. Curdin örömmel fogadta. Ori a korábbinál jóval higgadtabban élte meg másfajta véleményét. Boldogan tapogatta meg lelkében bújtatott titkát. Többé már nem tartok egészen veletek – gondolta, és úgy érezte, Torónak kémkedik itt.

Szakadt ruhás lány köszöntötte a sarkon, legfeljebb ha tízéves. Rámosolygott, ahogy Ori megtámasztotta a panoptikum épületének falát – bájos volt a foghíjaival. Dióval-mogyoróval teli papírtölcsért nyújtott a fiatalembernek, és amikor Ori a fejét rázta, azt mondta:

– Az úr mán kifizette. Aszonta, magának lesz.

A kitekert papíron még a pirított magvak foltjai mellett is olvasható volt az üzenet: „Látam, hogy vársz. Hozzál kaját meg ezüstneműt egy gazdag ember asztaláról!” Alatta kis szarvas kör, Toro pecsétje.

Egyszerűbb volt, mint gondolta. Kifigyelt egy házat Kelet-Giddben. Végül fizetett egy fiúnak, törje be elöl az ablakot, míg ő átugrott a kerítésen a sövény tövébe, betaszította a kerti ajtót, és késeket, villákat és csirkét markolt föl az asztalról. Kutyák jöttek, de Ori fiatal volt, máskor is futott el már kutyák elől.

Senki nem evett volna abból a zsíros csomóból, ami egy egész éjjelen át érlelődött a zsákjában. Vizsga volt ez. Másnap a szokott helyen letette a lábához a zsákot, és amikor elment, nem vette föl. Izgatott volt.

„Nyamm, jó – állt a következő üzenetben, amit megint utcai ételről pöndörített le. – Most péz kel barátom negyven arany.”

Ori teljesítette a rendeléseket. Amit mondtak, megtette. Nem volt tolvaj, de ismert olyanokat. Segítettek neki, esetleg kitanították a fogásokra. Először nem voltak ínyére ezek a felforgató jellegű kalandok, hogy éjjelente sikátorokon rohanjon végig, kezében zsákot lóbálva, háta mögött elegáns hölgyek visítozásával.

Utálta, hogy lumpen zsebmetsző legyen, de tisztában volt azzal, bármi ennél komolyabb dologgal a milícia figyelmét kockáztatja. Így viszont, amikor alkonyatkor zsúfolt utcákon rohant végig, nyomában úgy zártak össze az utcai bandák, mintha ez lett volna az előzetes terv, a járőrök pedig csak egy kicsit mentek be a nyomornegyedekbe, ólmosbotjukat lóbálva.

Kétszer tett ilyet, és alig bírt úrrá lenni a remegésén. Egészen felvillanyozódott, mérhetetlenül fellelkesült azon, hogy ilyesmiket, valami ténylegesen kézzelfoghatót követ el. A harmadik alkalommal már egyáltalán nem félt, és utána sem.

Soha egyetlen garast sem vett el abból, amit lopott. Átadta az egészet láthatatlan levelezőpartnerének. Jó néhány küldemény elment. Egy ponton túl nem tudta számon tartani, mennyi. A rablások egészen megszokott foglalatossággá váltak. Viszont bizonyára összegyűlt a negyven arany: új megbízatás érkezett. Ez alkalommal rovátkákkal teli viaszhengerként, amit egy voxofon-fülkébe kellett bevinnie.

A tű sercegése ellenére is hallotta a reccsenésekbe vesző beszédhangot:

– Nagyon jó, fiam, most fordítsuk komolyra a szót, hozz nekünk egy milíciacímert!

Minden héten meglátogatta Spirált. Kihagyásokból, elhallgatásokból álló külön nyelvet alakítottak ki maguk között. Nem volt félreérthetetlen – nem ismert el semmit –, Jacobs pedig továbbra is bukdácsoló gondolatmenettel beszélt. Ori mostanra megértette, az öreg tébolya legalább részben színjáték.

– Rávettek engem dolgokra – mondta a fiatalember. – A társaid. Nem éppen egy barátságos társaság, nem igaz?

– Nem, nem azok, de ha megbarátkoznak veled, akkor egy életre a barátaid lesznek. Régóta azon a menedékhelyen vagyok. Régóta ott vagyok már, kíváncsi voltam, találok-e bárkit is, akinek bemutathatom őket.

Ezen az óvatos, közvetett módon beszélgettek politikai témákról. A Renegát Rebellise chaverim között Ori hallgatott és figyelt. A létszámuk lecsökkent, aztán megint gyarapodtak. A sompolykerti üzemből már csak egy nő járt. Egyre többször szólalt meg, egyre bővülő ismeretekkel.

Ori valamiféle nosztalgiával figyelte, és közben az járt az eszében: hogyan csináljam?

Elment Kennelbe, mert tudta, ugyan a milíciát nehezebb itt megtalálni, ő viszont elrejtőzhet. Két kísérletbe, rengeteg tervezésbe és jó néhány sékelnyi kenőpénzbe került. Éjszaka került rá sor, a Maláta híd T-gerendás aljának sötétjében. Kétfős járőrt csalogatott oda egy ziháló utcakölyök, aki szerint valakit a vízbe hajítottak. Közben a bandája kiabált. Fiatal utcalány jajveszékelt a sötét lében, odafönn fújtattak a vonatok. Valódi félelem hajtotta a vergődését (nem tudott úszni, két vogyanoj gyerek tartotta alulról, akik fulladozó kuncogásnak számítóan lötybölték a vizet).

A milicisták első éjjel csak álltak a parton, és lámpásukkal világítottak a fel-felbukkanó nőre, mialatt a gyerekek ordítottak, hogy mentsék meg végre. Odakiáltottak neki, tartson ki, és elmentek segítségért – Ori pedig előjött, kihúzta az undorodó szajhát, és elhajtott onnan mindenkit.

A második éjjel az egyik milicista társánál hagyta a kabátját és csizmáját, belegázolt a hűvös vízbe. A vogyanojok lemerültek, a nő nagyon csúnyán pánikba esett, és süllyedni kezdett. A zűrzavarban nem volt semmi tettetés. A gyerekek visítozva nyüzsgölődtek a parton maradt milicista körül, lármázva kérték, tegyen végre valamit, addig lökdösték, míg elbódult, és nagyot csapott körbe a botjával, csakhogy addigra már késő volt. Noha társa ruháinak csomója a markában volt, mégis belenyúltak, áttúrták a tartalmát.

Ori Toro utcasarkán hagyta a jelvényt. Amikor két nappal később visszatért, már várták.

Vénváll kaktuszember volt: fajtájához képest egészen vékonynak és törpének számított, még Orinál is kisebb volt. Átsétáltak a húspiacon. Ori észrevette, hogy az árak még mindig fölfelé mennek.

– Nem tudom, ki irányított téged útba hozzánk, és nem is kérdezem – kezdte Vénváll. – Hol voltál idáig? Kivel?

– Két R – felelte Ori. A kaktuszember biccentett.

– Na igen, nem kezdek neki sírni miattuk, de érdemes döntened, pajtás. – Arca halványzöldre fakult a napon töltött évektől. Ori egészen fiatalnak érezte magát mellette. – A mi barátunknál egészen másként mennek a dolgok.

Megvakarta az orrát, első és utolsó ujját kinyújtva szarvat mutatott.

– Fütyülök rá, mit szólt volna ehhez Flex vagy a bandája. Itt elbúcsúzhatsz a bölcselkedéstől. Minket nem érdekel a munka értékének elmélete, a fölfutás-lecsúszás irányzatokról szóló ábrák meg a mittudom-mik. A Két R-nél nincs más, csak egyre újabb elméletek.

Engem nem érdekel, ha úgy tudnak előadást tartani, mintha az egyetemen ülnél. – Csak álltak egy helyben a legyek és a hús meleg illata, az eladók rikkantgatásai között. – Engem az érdekel, mit tudsz csinálni, pajtás. Mit tudsz tenni értünk? Mit tudsz tenni a barátodért?

Futárnak használták. Meg kellett mutatnia, hogy ér valamit, ezért vette föl a csomagokat, üzeneteket, amiket Vénváll otthagyott neki, ezért vitte át őket a városon anélkül, hogy megvizsgálta volna a tartalmukat, ezért adta át férfiaknak és nőknek, bizalom nélkül méregették és elküldték, mielőtt kinyitották a küldeményt.

A Két Féregben iszogatott, megőrizte nuevista barátait. Eljárt a Renegát Rebellisének olvasókörébe. „Titkos történetek: Szátyár: Szent vagy Szélhámos?”; „Vastanácsos: A Stencil Mögötti Valóság”. A kemény, ifjú szövőnő politikai tekintéllyé vált. Ori úgy érezte, mintha ablakon keresztül szemlélné a világot.

Tethisz első hetében, amikor minden átmenet nélkül hideg köszöntött be, Vénváll figyelőnek használta. Csak a legutolsó pillanatban közölték vele, mi is lesz a feladata, és azonnal maradéktalanul visszatért a korábbi izgatottsága.

Csontnegyedben voltak. Nézték, ahogy ólomfakó árnyakban érkezik meg az este Agyaras és a Bordák körvonalaira. A környék nevét adó ősrégi csontok repedezetten, megsárgultan, földtani léptékkel mérhető málladozás közepette íveltek föl több mint kétszáz lábnyira, a körülöttük lévő házak eltörpültek mellettük.

Az alvilág királyának, Motleynak szóló küldemény volt az. Ori még azt sem láthatta, hol veszi át a bandája. Egészen felvillanyozódott. Csak figyelt és figyelt, de a milícia nem érkezett. Egészen a csontok alatti beépítetlen területig ellátott, ahol artisták és nyomtatványárusok számolgatták a bevételüket, egészen megfeledkezve a fejük fölötti bordaketrecről.

A semmit figyelte, igyekezett, azt kívánta, bár lenne pisztolya. Bandába verődött fiatalok sétáltak el mellette, méregették, úgy döntöttek, nem foglalkoznak vele. Ökölbe feszült kezében maradt a füttyentés. Fogalma sem volt arról, hogy egyáltalán elkezdődött-e bármi is, amíg Vénváll hátulról megkocogtatta a hátát, amitől hevesen összerándult, és azt mondta neki:

– Mehetünk haza, fiú. Kész.

Ennyi volt.

*

Ori nem tudta volna megmondani, mikor lett a banda tagja. Vénváll lassanként bemutatta őt másoknak, a dünnyögve folytatott megbeszélések módszerének is.

Kocsmákban, Tetemkert kátránypapíros viskóiban és útvesztőiben taktikai megfontolásokról cserélt eszmét Toro embereivel. Próbaidős bandatag volt. Remegett a gyomra bűntudatában, amikor újdonsült társai a Választmányt – köztük népszerű kifejezéssel, a néphívságot –, vagy éppen a Renegát Rebellisét szidták. Továbbra is eljárt a Két R kocsma alatti vitaestjeire, de az ott eltöltött számos hónappal ellentétben, újfajta ténykedésének azonnal láthatta az eredményét. Benne volt az újságokban. Ori ügyelő volt annál, amit „Csontnegyedi balhé esetének” neveztek el.

Minden egyes munkáért fizettek neki. Nem sokat, de eleget ahhoz, hogy az ellensúlyozza a kieső munkabérét, és még egy kicsivel többet is. A Két Féregben és a Fallybeggarban bőkezűen fizette a köröket, a nuevisták pedig tósztot mondtak rá. Egészen elérzékenyült tőle.

Tetemkertben pedig új társai voltak: Vénváll, Ulliam, Ruby, Énokh, Macs. Volt valamiféle lelkesültség Toro bandájában. Másféle, gazdagabb és bizonytalanabb életet éltek, mert kockára tették.

Ha most elkapnak, nem csak egyszerűen bekasztliznak – gondolta Ori. – Egészen biztosan újraformálnak. Az a legkevesebb. Valószínűleg halott vagyok.

Majd minden héten lecsaptak Grízkanyarban. Gondok voltak Füstmartalékban. A Tollasok megtámadtak egy khepri gettót Csermelyparton. A milícia bevonult Kennelbe, Folyóhámba és Sikoltorékba, szakszervezetiket, piti szélhámosokat és nuevistákat vittek el onnan. Az egyik ilyen rajtaütés során halálra verték a CsurrCsepp költészet legjobb képviselőjét, a temetése pedig kisebb rendbontássá vált. Ori ott volt, dobálta a köveket a gyászolókkal együtt.

Úgy érezte, mintha most ébredne föl. A városa hallucináció. Akár haraphatta is volna a levegőt – kisajtolhatta volna belőle a feszültséget. Naponta sétált el sztrájkőrök mellett, velük együtt skandált.

– Lendületben van – mondta Vénváll. Örömtelien csendült a hangja. – Amikor megcsináljuk... Amikor a barátunk végre átjuthat, és, ööö, találkozhat tudodkivel...

A banda körbesandított, Ori jó néhány gyors, felé vetett pillantást látott. Nem voltak biztosak abban, hogy beszélhetnek-e előtte. De nem tudták magukban tartani a dolgot. Óvatos volt, nem engedett a vágynak, hogy megkérdezze: Kivel? Ki az a tudomki?

Azonban Vénváll egy hirdetőoszlopot nézett, a kövér pillér régi poszterek bőrrétegeit viselte magán. Volt rajta egy nagybetűkkel írt heliotípia, jól ismert arc fekete-fehérben, Vénváll pedig egyenesen azt figyelte beszéd közben, Ori pedig megértette, mit is mondanak neki.

– Véget vetünk az egésznek – közölte az öreg kaktuszember. – Mindent megváltoztatunk, amikor a barátunk találkozik egy bizonyos valakivel.

Napokig nem találkozott Spirál Jacobsszal. Amikor végül felkereste, a hajléktalan egészen zavarodottnak tűnt. Régóta nem fordult már meg a menedékhelyen. Kimerültnek, még a szokottnál is ápolatlanabbnak és koszosabbnak tűnt.

Más elfeledett férfiak és nők útbaigazítását követve Rikácsban sikerült rálelnie. Ott csoszogott a város központi negyedének nagy boltjai, szobrai, csupamárvány és sima fehér kő homlokzatai között. Kréta volt a kezében, időről időre megállt, motyogott magában valamit, és valamilyen értelmetlen, halvány vonalú jelet firkantott a falra.

– Spirál – szólalt meg Ori, mire a vén csavargó megfordult, és erre ő rándult össze az arcán látható indulattól, amiért megzavarták. Beletellett egy másodpercbe, mire Jacobs összeszedte magát.

A BilSantum téren ültek, a zsonglőrök között. Az este meleg színei közepette mellettük ott magasodott a Perdido pályaudvar, a kevert építészeti stílusok nyugtalanító, roppant és lenyűgöző tömege, az öt vasútvonal úgy indult különböző irányokba magasan lévő boltív-szájaiból, akár a fény egy csillagból. A milícia minaretje, a Tövis nyugati oldalán tört az égbe. A Perdido pályaudvar úgy támaszkodott rá, akár egy ember a botjára.

Ori felnézett a Tövis csúcsáról nyújtózó hét drótkötélpályára. Végignézett az egyiken, amelyik délkeleti irányba, a piroslámpás negyed és a higiénikus Mállatkert, majd a borzoslápi tudósnegyed fölött volt kifeszítve egy másik toronyig, onnan tovább a Strack-szigetre, és magáig az egymásba kapcsolódó folyókkal körülvett parlamentig.

– A polgármester az – mondta, miközben Jacobs mintha nem is figyelt volna, csak a krétájával játszadozott, és gondolta, amit gondolni kívánt. – Toro embereinek elege van abból, hogy a milícia tizedeseit meg hasonlókat kapjanak el. Szeretnék elindítani a dolgokat. Meg fogják ölni a polgármestert.

Meglehet, úgy tűnt, Spirál Jacobs túlságosan is el van foglalva magával ahhoz, hogy törődjön mindezzel, de Ori látta a tekintetét. Látta, ahogy kinyílik, aztán becsukódik az a nyúlós nyállal teli száj. Meglepődés lett volna? Mi mást tett volna a nép banditája?

És bár Ori álltathatta volna magát azzal, hogy csupán valamiféle kötelességtudatból hozta Spirál tudtára, valamiféle olyan érzésből, az öreg harcos, Félfohászos Jack bajtársa megérdemelte, hogy tudjon róla, ennél többről volt szó. Spirál nagyon is része volt az egésznek, a maga kiszámíthatatlan módján ő kísérte el Orit eddig a kegyetlen és felszabadulást hozó politikai tettig. Ori azt magyarázta, egy ilyen tervhez merészség és erő, információk és pénz szükséges. Ez volt a kiindulás. „Gyere el holnap a leveshez – mondta váratlanul Spirál –, ígérd meg!”

Ori így tett. Meglehet, sejtette, mi van a zsákban, amit Jacobs a kezébe nyomott. Amikor jóval később, egy gyertya társaságában kinyitotta a szobájában, akaratlanul is elállt a lélegzete.

Pénz. Göngyölegekben, összecsomózva. Hatalmas mennyiségű érme és papír többtucatnyi pénznemben. Sékelek, aranyak és guinea-k, persze, a legújabb is évtizedes, de akadtak ott dukátok, tallérok és rúpiák, dörzsjegyek és rejtélyes fityingek, négyszögletes pénzérmék, tengerparti tartományok apró öntecsei Shankellből, Perrickből meg olyan városokból, amiknek még a létezésében sem hitt egészen biztosan. Egy útonálló, még inkább, egy kalóz életének zacca.

„Hozzájárulás – állt a mellé tett papírdarabon. – Segítség egy remek tervhez. Jack emlékére.”

HARMADIK RÉSZ

Borföld

10.

A gólem őrködött az alvó utazók fölött. Állt a parázs mellett embernél, kaktusznál is magasabban. Vaskos alak, túl hosszú karja majmokat idézően lógott teste előtt. Görnyedten tartotta magát, hátán púp alkotott nyerget. Agyagbőre repedezett a naptól.

Pirkadatkor körbeőgyelegték az ébredő rovarok. Nem moccant. Bojtorjánok és spórák lengedeztek a mélyedésükbe húzódott, alvó testek fölött. Bőrüket szellő csiklandozta. Északra voltak a kérlelhetetlen hőségtől.

Elsőnek Drogon ébredt. Mire a többiek magukhoz tértek, már nem volt ott, felderített, és elment Pomeroy meg Elsie is, egyedül hagyták Cuttert a gólem gazdájával.

Cutter ezzel kezdte:

– Nem kellett volna elmenned. Judah, nem kellett volna elmenned.

Mire Judah azt felelte:

– Megkaptad a pénzt, amit otthagytam?

– Persze hogy megkaptam, meg az utasításaidat is, de kurvára nem azt csináltam, nem igaz? Nem vagy rám büszke? Azért, amit hoztam? – csapott a csomagjára. – Amikor elmentél, még nem voltak készen.

– Most pedig az egyik elromlott – mosolygott szomorúan Judah. – Egy nem elég.

– Elromlott? – Cutter egészen megdöbbent. Idáig hurcolta magával a felszerelést.

– Nem kellett volna elmenned, Judah, nélkülem nem – zihálta Cutter. – Meg kellett volna várnod.

Megcsókolta, azzal a mohósággal, ami mindig rátört, amikor így tett, kétségbeesetten. Judah pedig úgy felelt rá, ahogy mindig... valamiféle szeretettel és valamiféle türelemmel.

Cutter álmélkodva ébredt rá, hogy Judah Low még most sem tűnt úgy, mint aki egészen azzal foglalkozik, ami ott van az orra előtt. Azóta ilyen volt, amióta csak ismerte. Cutter először az ilyen-olyan témába belefeledkezett kutatók jellegzetes képviselőjének vélte. Borzoslápban volt a boltja, tudósok voltak a vásárlói. Meglepődött, amikor valamilyen belvárosi akcentus nyomait fedezte fel Judah beszédében.

Több mint tíz évvel ezelőtt találkoztak. Cutter a raktárhelyiségből előlépve pillantotta meg Judah-t, aki a setétfa polcokra összezsúfolt különlegességeket vizsgálgatta: jegyzetfüzeteket, fém óraműveket, növényi titkokat. Magas, vékony férfi száraz, frizura nélküli hajjal, jóval idősebb Cutternál, arca ráncos, szeme mindig tágra nyíltan nézte, ami éppen a tekintete elé került. Nem sokkal a szeméttelepen zajló háború után történt mindez, amikor Cutternak fel kellett adnia a takarító konstruktját. Épp a padlót mosta föl, és rosszkedve volt. Gorombán bánt vele.

Amikor Judah másodszor is eljött, igyekezett szabadkozni, de az idősebbik férfi csak nézett rá. Amikor harmadszor tért vissza – nátronlúgot és a legjobb, legsűrűbb agyagot vitte nagy tételben –, Cutter megkérdezte, hogy hívják.

– És vajon Judah-nak, Jude-nak vagy dr. Low-nak szólítsam? – mondta akkor, mire Judah elmosolyodott.

Még soha nem érezte, hogy valaki ennyire megérti, hogy valakivel ilyen erős kapcsolata van, mint annak a mosolynak a láttán. Könnyedén, cinizmus nélkül tárták fel viselkedése mozgatórugóit. Akkor már tudta, ez az ember nem szórakozott, mint olyan sok tudósféle, hanem üdvözült. Cutter nagyon hamar megszerette.

Szégyenlősen bántak egymással. Nemcsak Cutter és Judah, hanem Judah és Pomeroy, Judah és Elsie is. Újra és újra megkérdezte tőlük Drey, Ihona és Fejh halálának történetét. Amikor elmondták, ki veszett oda az úton, egészen megrendült. Megroggyant.

Történetekként meséltette el velük a haláleseteket. Ihonát a vízoszlopában; Drey keresztforma zuhanását. Fejhechrillen szétbomlását a vas záporában nehezebb volt elbeszéléssel megszentelni.

Megpróbálták rávenni, mondja el nekik, mit tett. Csak a fejét ingatta, mintha semmiség lett volna.

– Lovagoltam – közölte velük. – A gólememen. Délnek tartottam vele, át az erdőn, végig a talpfákon és síneken. Fizettem az átkelésért a Sivár-tengeren. Nyugatnak lovagoltam, keresztül a kaktuszfalvakon. Segítettek. Átmentem a hasadékon. Tudtam, hogy követnek. Csapdát állítottam. Szátyárnak hála, rájöttél, Cutter.

Arcára egy pillanatra rettegő kifejezés ült.

Fáradtnak látszott. Cutter nem tudta, min kellett keresztülmennie, mi tette így próbára. Heges volt: történetek bizonyító jele, amelyeket nem kívánt elmondani. Nem került neki sokba életben tartani a gólemét, de ezen kívül sok más is elszívta az erejét menekülése során.

Cutter a teremtmény szürke horpaszára tette a kezét.

– Engedd el, Judah! – mondta. Az idősebbik férfi azzal az örökös meglepettségével pillantott rá. Lassan elmosolyodott.

– Pihenj! – szólalt meg Judah. Megérintette a gólem elnagyolt arcát. Az agyagember nem moccant, valami mégis elhagyta. Valami szervecske. Észrevehetetlenül lejjebb eresztette a vállát, és por szállt föl belőle, a repedései pedig egyszerre szárazabbnak tűntek, mint addig. Ott állt, ahol eddig is, és többé nem mozdul onnan. Lassan széthullik majd, üregei madaraknak és férgeknek adnak majd otthont. A táj része lesz belőle, aztán eltűnik.

Cutter legszívesebben fellökte volna, végignézte volna, ahogy darabokra esik, csak hogy megmentse, ne kelljen így az időbe akadtan léteznie itt, de hagyta ott állni.

– Drogon kicsoda? – kérdezte Judah. A sustorgár egészen elveszettnek látszott a lova nélkül. Lefoglalta magát valamivel, hagyta őket megbeszélni, kiféle ő.

– Ha rajtam múlt volna, nem lenne itt – közölte Pomeroy. – Sustorgárhoz képest rohadt nagy a hatalma. És nem tudjuk, honnan jött.

– Olyan kóborló – mondta Cutter –, farmmunkás, nyomolvasó, tudod? Lovas csavargó. Meghallotta, hogy elmentél... az istenek tudják csak, milyen szóbeszédek járnak manapság. Csatlakozott hozzánk, mert meg akarja találni a Vastanácsot. Szerintem rajongásból. Jó néhányszor megmentett már minket.

– Velünk tart?

Mindnyájan Judah-ra néztek.

Cutter óvatosan fogalmazott:

– Szóval... nem kell továbbmenned. Visszatérhetünk. – Judah értetlenül nézett rá. – Tudom, hogy azt hiszed, a szobádban felállított gólemcsapdával felégetted magad után a hidakat, és tény, hogy mostantól figyelni fognak, de a fenébe is, Judah, még mindig megteheted, hogy illegalitásba vonulsz. A Választmány megvéd.

Judah csak nézte őket, és egyesével mindegyikük elfordította a tekintetét szégyenében.

– Nem hiszitek, hogy még mindig megvan – közölte. – Erről van szó? Ti értem vagytok itt?

– Nem – felelte Pomeroy. – Mindig is mondtam, hogy én nem csak miattad vagyok itt.

De Judah folytatta:

– Azt hiszitek, eltűnt? – Higgadtan, már-már papokhoz illő bizonyossággal beszélt. – Nem tűnt el. Hogy mehetnék vissza, Cutter? Nem értitek, miért vagyok itt? A Tanácsot keresik. Amikor megtalálják, elpusztítják. A tesh-iek miatt érkeztek, de mostanra rájöttek, hogy nem engedhetik létezni a Tanácsot. Egy régi forrástól hallottam. Elmondta, hogy megkeresik, azt is, mit tennének vele. Figyelmeztetnem kell őket. Tudom, hogy a Választmány nem értené meg. Valószínűleg elátkoznának.

– Küldtünk nekik üzenetet – mondta Cutter. – Myrshockból. Tudják, hogy téged keresünk.

Judah papírokat és három viaszhengert vett elő az oldaltáskájából.

– A Tanácstól. A legrégebbi levél tizenhét éves. Az első henger még annál is régebbi. Közel húszéves. Az utolsók három évvel ezelőtt érkezett, és amikor megjöttek, csak kétévesek voltak. Tudom, hogy a Tanács itt van.

Az üzenetek ismeretlen útvonalakat jártak be. A Dönterdőből a tengerig, csónakon a Tüzes-szorosig, Shankellig és Myrshockig, a Vasöbölig és Új-Crobuzonig. Esetleg a hegyek közötti ösvényeken vagy erdőkön át, csapásokon, mérföldek százain át, a Sirályos-tenger alatti lápokig. Magáig a Sirályos-tengerig a nagy síkságon. Vagy a levegőn át, vagy éppen thaumaturgiával, de valahogy eljutottak végül Judah Low-hoz.

És te tudtál válaszolni, Judah? – gondolta Cutter. – Tudod, hogy várnak? Tudják, hogy jössz? És vajon hány üzenetük veszett el?

Barátságtalan vízmosásokat látott viaszdarabokkal teliszórva. A szél szirmokként sodorta a rejtjelezett papírok cafatjait a füves pusztaság fölött.

Ámulva nézte a lapokat, a barázdákkal teli hengereket, az időbe rögzített hangokat. A Választmány szóbeszédeiből, utazók és zendülők történeteiből származó tárgyak.

Ugyan mit is tudhatna ő erről? Gyerek volt még, amikor először hallott a Vastanácsról: népmese volt ez is, akárcsak Félfohászos Jack meg Toro meg a Kontumancia. Amikor pedig elég idős lett ahhoz, hogy tisztában legyen azzal, a parlamentje talán hazudott – hogy talán nem is történt semmilyen baleset a déli ingoványban –, soha nem lehetett volna már megtalálni a Vastanácsot, amiről néhányan azt beszélték, ott született. Még akik azt állították, hogy látták, azok is csak annyit tudtak tenni, hogy mutogattak nyugatra.

Miért nem mutattad meg ezeket nekem soha, Judah? – gondolta. Soha, a sok beszélgetés alatt, soha, miközben egyre közelebb kerültek egymáshoz. Judah elfogadta Cutter cinizmusát, és megpróbált kezdeni vele valamit, megpróbálta elmondani Cutternak, hogy megbéklyózza. Van más módja is a kétkedésnek, amitől nem kell dacoskodnia, mondta neki egykor, Cutter pedig próbálkozott.

Tucatnyi éve ismerték már egymást, és Cutter sokat tanult tőle, miközben néhány dolgot ő is tanított neki. Judah volt, aki elvitte a Választmány pereméig. A boltjában, kicsiny szobáiban, az ágyában zajlott eszmecserékre gondolt. És a rengeteg politikai tépelődés alatt – Judah egészen nagy szellemi magasságokban járó forradalmár, Cutter sohasem több bizalmatlan útitársnál – egyszer sem látta ezt a magától a Vastanácstól származó készletet.

Nem érezte elárultnak magát, csupán zavarodottnak. Az pedig ismerős érzés volt.

– Tudom, hol a Tanács – közölte Judah. – Meg tudom találni. Nagyszerű, hogy jöttetek. Menjünk!

Judah elbeszélgetett a sustorgárral. Természetesen rajta kívül senki más nem hallotta Drogon válaszait. Végül Judah bólintott, és mindenki megértette, Drogon velük tart. Bármit is tett addig a sustorgár, Pomeroy komoran meredt maga elé.

Judah, a szómaturg nem törekedett a vezetői címre, nem tett mást, csak azt mondta, folytatja az utat, és hogy ők is vele tarthatnak, mégis a követői lettek, ahogy mindig azok voltak. Új-Crobuzonban ugyanez zajlott le. Soha nem utasította őket, gyakorta túlságosan is elfoglaltnak tűnt ahhoz, hogy feltűnjön neki, ott vannak mellette, de amikor ott voltak, mindenkor ő volt a figyelmük középpontjában.

Felkészültek. Hetekig kell majd utazni. Szárazföld mérföldeken és még több mérföldön át, meg sziklák, még több fa, esetleg víz, néha talán szakadékok, aztán remélhetőleg a Vastanács. Korán aludni tértek, és Cutter felébredt Pomeroy és Elsie szeretkezésére. Nem tudtak mit kezdeni halk zihálásukkal, sem testük egymáshoz dörzsölődésével. A hangoktól felizgult. Vágyakozva, merevedéssel és egyre erősödő gyengédséggel hallgatta barátai szexelését. Judah-ért nyúlt, aki álmosan felé fordult, és viszonozta is nyelves csókját, de utána szelíden elfordult megint.

A takarója alatt csöndben, Judah hátát nézve maszturbált a földre.

11.

Egy hétig észak-északkeletnek tartottak, zöldülő vidéken át. Kimerítő volt. A síkság hullámot vetett. A töbrös, zsombolyos részek egyre mélyebbek lettek, az alacsony hegyeket bozótosok és hőségtől korcs fák pettyezték. Szurdokokban jártak. A sustorgár háromszor mutatta meg nekik, hogy észre sem vették, de ösvényre leltek, és hogy lábnyomok kísértetei közt járnak.

– Hová megyünk?

– Tudom, hol van – mondta Judah –, melyik részen.

Térképeket vizsgált, értekezett a síkságot sokszor bejárt Drogonnal. Judah kikezdhetetlen vadonbeli higgadtsággal lovagolt.

– Miért vagy itt? – kérdezte Drogontól. A sustorgár egyenesen a fülébe válaszolt. – Igen – mondta erre. – De ez nem mond nekem semmit.

– Most nem csinálja veled – közölte Cutter. – Átveheti feletted az uralmat a rohadt hangjával. Legalább kétszer így tartott minket életben.

Pumák és fekélyszárnyúak méregették őket az alacsonyabb hegyekről vagy a levegőből, mire a csapat elsütötte fegyvereit. Lapokból álló pozsgásokra emlékeztető, viaszos levelű növények cserjései fenyegették őket – meg sem rezdültek a szélben.

– Odanézzetek! – súgta Drogon. Húzta maga után a nomád élet kellékeit. Ehhez a vidékhez tartozott, és rosszul érezte magát ló nélkül. Olyan dolgokat mutatott, amiket maguktól észre sem vettek volna. – Egy falu volt itt – mondta, és valóban, megtanulták, mit kell látni a talajon, a regolitba vázolt falakat és alapokat, a táj épületekről szóló emlékeit. – Az nem fa – mondta, és ők akkor látták meg, hogy valami ősrégi ágyú vagy ágyúszerű tárgy repkénybe és az időjárás mocskába pólyált csöve.

Egyik éjjel, mialatt a többiek vadvacsorájukat igyekeztek kialudni, Cutter órákkal pirkadat előtt felült a helyén, és látta, hogy Judah nincs sehol. Bután tapogatta Judah hálózsákját, mintha megtalálhatná benne. A sustorgár fölnézett, savanyú arcot vágott, amikor látta, hogy Cutter kétségbeesett sóvárgással markolássza a takarót.

Judah a szél irányába ment, behúzódott egy kis horpadásba a hegyoldalban. Zsákjából öntöttvas szerkezetet vett elő: olyan nehéznek tűnt, Cutter egészen elképedt, hogy idáig elhozta magával. Intett neki, üljön oda a voxofonhoz. Betette az egyik viaszhengerét, keze a kurblin.

Judah elmosolyodott. A legfelső barázdához illesztette a plektrontűt.

– Maradj csak – mondta –, ha már itt vagy. Ez visz előre.

Megforgatta a kart, mire a sercegés és a tölcsérből véletlenszerűen előtörő „trá”-k közepette egy férfi hangja hangzott föl. A basszus hiányzott, ráadásul a forgattyú sebességének változásával hol felgyorsult, hol lelassult kissé, ezért nehéz volt megérteni a hangsúlyozást. Amint a hang kilépett a tölcsérből, jött a szél, és vitte is magával.

– ...nem érzem úgy mintha alig ismernélek de azt mondják család vagy nővér ezért gondoltam hallanod kell a családról nem pedig olvasni a tény az hogy halott Uzman meghalt sajnálom hogy így kell értesülnöd róla sajnálom hogy egyáltalán hallanod kell az igazság az hogy nem volt rossz lelkiállapotban megbékélt előre temettük el és most a pályánkban van volt aki azt mondta a temetőben kellene elhelyeznünk de szerintem szó sem lehetett róla azt mondtam nekik szóval ő nem ezt akarta azt mondta csináljátok jól csináljátok úgy ahogy régen ezért rávettem őket gyászolunk azt mondta ne tegyük ne gyászoljatok szervezzetek ezt mondta amikor harcoltunk azt mondták nekem és a folt után azt mondta ne gyászoljatok ünnepeljetek de nővérem nem tehetek róla szabad gyászolnunk gyászolj nővérem menj csak és gyászolj én is azt teszem én vagyok Rahul és búcsúzom...

A tű egy pattanással megállt. Judah sírt. Cutter képtelen volt elviselni ezt. Odanyúlt, mozdulata elakadt, amikor látta, hogy nem örülnének az érintésének. Judah nem szipogott. A szél kutyaként szimatolta körbe kettejüket. Halványlott a hold. Hűvös volt. Cutter nézte, ahogy a másik zokog, és fájt neki, alig várta, hogy belekapaszkodhasson az ősz hajú férfiba, de nem tehetett mást, csak várt.

Amikor végül Judah befejezte, és megtörölte az arcát, Cutterra mosolygott, akinek le kellett sütnie a szemét erre.

Nagyon ügyelt arra, mit mond.

– Ismerted azt, akiről beszéltek. Értem. Kié az üzenet? Kinek a testvére küldte?

– Az enyém – mondta Judah. – Én vagyok a nővér. A nővére vagyok, ő pedig az enyém.

A hegyek lankásan emelkedtek, oldaluk fejedelmi színekben pompázó virágokkal teliszórva. Cutter izzadságába por ragadt, virágportól sűrű levegőt szívott be. Az utazók végigbotorkáltak a különös tájon, a mocsok és a nap úgy húzta a tagjaikat, mintha kátrányba mártották volna.

A levegőnek széníze volt. Valahol az előttük lévő kaptatón túl nem csak a nyár szennyezte az eget. Sötét füst csíkjai húzódtak fölfelé és oszlottak szét. Szivárványként látszottak egyre távolodni, ahogy a csapat közeledett feléjük, viszont másnap jóval eresebb volt az égett szag.

Akadtak ösvények is. Lakott területre értek, és tűzrakások felé tartottak.

– Azt nézzétek! – mondta a sustorgár sorra mindegyiküknek. Lejjebb, mérföldekre tőlük mozgás támadt. Drogon távcsövén át Cutter láthatta, hogy emberek azok. Úgy százan lehettek. Kordékat húztak, nógatták húsukért tartott jószágaikat: kövér, tehén méretű madarak voltak, négy végtagon jártak, cingár, tollak nélküli szárnyuk mellső lábcsökevényül szolgált.

Megrokkant, kétségbeesett karaván volt ez.

– Mi folyik itt? – kérdezte Cutter.

Délre olyan helyre értek, ahol meghasadt a föld, és háznál is jóval nagyobb folyóágyak alján gyalogoltak. Valami szürkésbarna, viharvert dolgot pillantottak meg, akárha egy óriási, zsineggel átkötött postai csomag lett volna. Szekér volt. Kerekei kitörtek, a sziklafalnak támaszkodott. Széthasadt és kiégett.

Férfiak és nők voltak körülötte. Fejük beütve vagy mellkasuk felnyitva és kiforgatva a lövedékek nyomán, tartalma ruhájukra, cipőjükre ömlött. Rendezett sorban ültek vagy hevertek ott, ahol megölték őket, akár egy parancsra váró szakasz. A holtak százada. Elöl törött szablyára tűzött gyerek görnyedt az egység kabalájaként.

Nem katonák voltak. Ruhájuk parasztoké. Javaik a szurdok alját borították... vasnemű, fazekak és lábasok, csupa ismeretlen minta és forma. Rongyokká tépett ruhák.

Cutter és társai kezüket szájuk elé emelve bámulták mindezt. Drogon szája, orra elé kötötte kendőjét, belegyalogolt a holtak bűzébe, át a lakmározó bogarak felhőin. Fogott egy fából készült küllőt, és olyan óvatosan kezdte böködni vele a testeket, hogy az már-már tiszteletteljesnek látszott. A nap kiszárította őket, bőrük megaszalódott. Cutter látta a peremeknél a csontjaikat.

Ahogy Drogon behajolt, megbillent a szekér. Lekuporodott, és a sebeket kezdte vizsgálni, bökdöste őket, miközben a többiek nézték, és érthetetlen hangokat adtak ki magukból. Amikor szelíden megfogta a gyerekből kiálló pengét, Cutter elfordult, ne kelljen látnia a halott fiú moccanását.

– Napok óta – mondta a sustorgár a fülébe, miközben Cutter továbbra is a hátát mutatta a vizsgálódásnak. – Ezek a tieitek. Ez Új-Crobuzonban készült. A milícia használ ilyen szablyát.

A milícia lövedékei ölték meg őket, egy milicista volt, aki keresztüldöfte a gyereket. Milicistakések szabdalták szét a szekeret – új-crobuzoni kezek szórták az ingóságaikat a földre.

– Megmondtam – szólalt meg halkan Judah.

Nem mehetnénk el innen? – gondolta Cutter. – Nem akarok előttük beszélgetni.

Kapkodta a levegőt, ahogy felnézett; látta, Pomeroy és Elsie egymás kezét fogja.

– A levelemben, Cutter. Emlékszel? – Judah nem vette le pillantását róla. – Megmondtam, emiatt megyek.

– Tesh környékén járunk – felelte Cutter. – Ez nem jelenti azt, hogy a milícia a Vastanácsot keresi.

– Van egy táboruk a parton, onnan küldik ki ezeket az osztagokat. Ez a... munka... Ez csak a fele annak, amit művelnek. Északnak tartanak. A Tanácsot keresik.

A holtakon túl sík vidék terült el. Tisztában voltak vele, hogy a milicista csapat, ami ezt művelte a menekültekkel, a közelben járhat, ezért körültekintően haladtak tovább. Valahányszor lehunyta a szemét, Cutter a türelmes holtakat látta maga előtt. Drogon zsályacserjésen keresztülvivő ösvényen vezette őket. Előttük félig elvadult bozótos, mégis művelt földek diribdarabjai látszottak a hegyoldalakon, ahonnan a füstöt látták.

Egy nap telt el a pusztítás óta. Gomolygó parázslás fojtogatta a levegőt. Előreszegezett fegyverrel léptek az első kis szántóföldre.

A megforgatott föld barázdáin át egy olyan helyre, ami korábban olajfák ligete lehetett. Gyökerek széttárt karmai között tapostak ott, ahonnan kiszaggatták a vékony fákat. Száradó olajbogyók hevertek mindenütt állati galacsinokként. Gödrök is voltak, ahol szénszobrokat készítettek a tuskókból. Testek is, csontvázzá főzve.

Kunyhók álltak ott, kiégve. Bokrokkal és kiszáradófélben lévő vízmosásokkal szabdalt síkságon salakként füstölgő, fekete szeméthalmok. Csípős hús és édeskés szag. Cutter csapkodva tört át a nyártól száraz csalitoson.

Másodpercekbe tellett, mire megértette, mit lát. A halmok egymásra halmozott tetemek voltak, csontgyűjtemény és mészárszék... ormányos, agyaras patások, testük nagy és nehéz, akár egy bölényé. Hamu és megpörkölődött levelek vették körül őket. Felhólyagzott bőrükből gyökerek nyújtóztak elő.

– Lédisznók – szólalt meg Judah. – Galaggiban vagyunk. Igencsak messzire eljutottunk.

Megmozdult a szél, a dombtető pora, és szemüket csípte az olajfák, a venyigék és szőlőlevelek hamuja. A döglött jószág megzörrent.

Pomeroy talált egy árkot, amiben tucatnyi férfi és nő rohadt. A napok óta tartó bomlás sem tudta még eltakarni keresztvonalas tetoválásaikat. Habkőszínű bőrükön a halál mocska, kőből készült ékszerekkel átbökve.

Vinkondások voltak. Klánjaik, az ő házaik, a forró északi sztyeppe nomádjai, a lédisznó vinkondák őrzői. Követték, óvták az állatokat, szüret idején pedig veszedelmes és nagyszerű állattenyésztési munkaként beugrottak a támadó kedvű növényevők szarvai közé, hogy megmetsszék a farukon gömbölyödő gyümölcsöt.

Cutter nagyot nyelt. Mind ezt tették, ahogy a lőfegyverek füzétől megtépázott holtakat bámulták.

– Talán a Predicus-ház ez – szólalt meg Judah. – Esetleg a Charium, vagy a Gneura.

A lédisznók, a gazdatestek és termésük is szétmorzsálódott, teljesen megsemmisült.

Egész nap tönkretett vidéken, semmivé tiport olajfaligeteken és jószágkerteken át, a vinkondás törzsek megpörkölődött nagyszámú teteme között haladtak. Egész karámnyi nagy testű, húsáért tartott madár lett a férgek martaléka. Körülöttük halkan sercenő parázs és zörgő deszkák. Egyes holttesteken még mindig jól kivehető volt a gyilkosság módja. Nő, szoknyája felgyűrve és dermedtvörös; megtermett vinkondás férfi, hasát legyek köpték be, mindkét szemét kiszúrták. Cutternak öklendeznie kellett a rothadástól.

Találtak egy életben maradt lédisznót egy kőből készült vízgyűjtő medencében. Reszketett az éhségtől és a fertőzés lázától. Körbe-körbe sántikált, megpróbálta felkaparni a talajt. Bőrén gyökérzet dudorodott, levelet hámlott szimbiotikus szőlővenyigéjétől. Sömörszőlő-fürtjei összeasztak. Cutter megszánta és lelőtte.

– Ezért harcoltak délen a kaktuszok – szólalt meg hosszú csönd után Pomeroy. – Ez az, amiről hallottak. Meglátták a milíciát, és arra gondoltak, ők is ugyanígy járnak.

– Miért? Ezt miért? – kérdezte Elsie. Nehezen fogadta el. – Galaggi nem Tesh, nem tartozik senkihez. Ezek nem tesh-i törzsek.

– Nem, de ezzel Tesh-nek okoznak kárt – magyarázta Judah. – A Galaggiból jövő olaj és bor keresztülhalad rajta. Ahhoz még nem elég erősek, hogy magát a várost támadják, de aki ezt csinálja, az a pénzesládáin keresztül üt egyet Tesh-en.

Messze-messze elhagyták már a térképen ismert világot. Két-háromszáz mérföldre délnyugatra onnan, a part menti síkságon ott állt Tesh. Cutternak a város járt a fejében, habár nem tudta, hogyan is kellene elképzelnie. Tesh, a Kúszó Vizek Városa. Sáncárkai és üvegmacskái, a Catoblepas-síkság, a kalmárhalászok, a koldusdiplomaták és a Síró Herceg.

Tengeri mérföldek ezrei a Vas-öböltől addig a távoli partszakaszig, a talpalatnyi helyig, amit Tesh-től északra sikerült kisajátítania Új-Crobuzonnak. A milíciának meg kellett kerülnie Shankellt, átjutnia kalózoktól hemzsegő tengereken, keresztül a Tüzes-szoroson, ahol a Wikkakrácia támogatta a szomszédos Tesh-t. Rohagi megszelídítetlen belső területén át nem vezetett semmilyen útvonal, nem lehetett rövidíteni. Borzasztóan nehéz volt ezt a háborút vívni. Új-Crobuzonnak hónapokig tartó útra kellett küldenie hajóit ellenséges vizeken át. Cutter megilletődötten gondolt az ehhez szükséges nyers erőre.

Aznap éjjel éretlen gyümölcsöt ettek – egy döglött lédisznón találtak romlatlan fürtöket –, és szánalmas tréfákkal próbálkoztak arról, mennyire jó évjárat. A borászok földjén töltött második napon rátaláltak a martalócok maradványaira. Az új-crobuzoni milíciának nem sikerült minden úgy, ahogy szerették volna. Egy rinocér, vassal burkolt, a bozótos síkságon szolgáló harcjárművé újraformált orrszarvú roncsa volt az. Kétszintes, megemelt ülepénél lőállás, nyaka dugattyúkkal erősített. Szarván csigavonal: hatalmas fúrószár. Szétrobbant, paraszti fegyverek nyomait viselte magán. Körülötte szerteszét fogaskerekei és belsőségei.

Hat halott milicista volt még ott. Cutter meredten nézte az ismerős egyenruhákat ezen a szokatlan helyen. Pengékkel végeztek velük. A földön vinkondások sarlói hevertek.

A környék tele volt dögevőkkel. Tetemeken élő rókalények kaparták a talajt. Aznap éjjel Drogon lövéssel riasztotta föl az utazókat.

„Gúl” – suttogta sorra mindegyiküknek. Nem hittek neki, azonban reggel ott volt a holttest: hullasápadt, majomszerű valami, széles, fogakkal teli szájjal, szem nélküli homlokán száradó vérfolt.

Megkezdődött a lehűlés, ahogy haladtak észak felé, de éppen csak. A hőségben, a gúlok és holtak között, a füst és rothadó gyümölcs szagában, az önmaga felszaggatott emlékévé váló vidéken Cutter úgy érezte, mint aki valami pokolbeli bugyor peremén jár éppen.

Napokon át követték egymást a rézsút futó, erősen szegdelt dombok, és északra erdős lankák homályos ködfoltja vált éppen csak kivehetővé, Judah pedig egészen fellelkesült.

– Azon kell átjutnunk – mondta. – Az ott a bozótos síkság vége. Galaggi másik határa.

Mögöttük a milícia nyomai tépték fel a talajt. Kiértek már a gazdálkodás és a vadon termő borszőlő összezúzott sávjából, abból a néhány tucat mérföldből, ami egykor ért is valamit. Csupa nyár végi, rézsárga és csúszós domb húzódott előttük, nedvesebb vidékre értek. Meleg zápor hullott... a földig el nem érő virgák.

Olyan helyeken fordultak meg, ahol eddig csak ókori bölcsek és kalandorok jártak. Hallottak már valamikor erről a tájról... jeges foltok a nyár közepén, kutya méretű termeszek bolyai, gránittá kövesült felhők. Pornapon új füst és új szag ért el hozzájuk. Görgeteges, breccsás lejtőkön hágtak fel, hogy lássák az erdőig nyúló bozótos mérföldjeit, és valamit, ami ott égett előttük. Egyesével tört elő belőlük a hang.

Alig néhány mérföldre onnan. Egy levesteknőc. Titáni lábai széttartanak, haspáncélja a földnek simul. Oldalai befogadhatatlanul emelkedtek az égbe, félúton jöttek a teknő anyagának göcsörtjei, nemzedékeken át győzködve arról, alkossanak ereszeket és tornyokat, egy szarufalu falait. Az óriásteknős több mint száz yard hosszú volt, élete évszázadai alatt réteges egyenetlenség-település nőtt hozzá a hátához. Héjának törékeny kinövéseit tömbökké, tökéletlen síkokból és vonalakból álló zikkuratokká és tornyokká faragták és formálták vágott ablakokkal, a tornyocskákat összekapcsoló kötélhidakkal, az egészet keresztül-kasul átjáró szaruutcákkal és -alagutakkal, és mindent a foltos teknőchéj alkotott, borított és határolt. A levesteknőc döglött volt, és lángolt.

Égett szőr bűze volt. Tionsavas fuvallat füstöt hajtott föl a falakból. Szájának barlangjából mocsok és vér csörgött.

Kerekes-hernyótalpas alkalmatosságok, mozgó lövegek hemzsegtek a tövénél: új-crobuzoni különítmény. Személyzet ügyködött két rinocéron, a parancsnok az orrszarvú feje mögötti süllyesztett ülésben, egyenesen az idegdúcokkal összeöltött vezérlést markolva. A milícia ágyúi bizonyára erősebbek, mint amilyennek látszottak, ha ilyen sebeket voltak képesek robbantani.

Gyalogság tartott az utazók irányába. A teknőcváros romjait maguk mögött hagyó menekültek vonalát követték.

Drogon és Judah vezetésével jutottak át a bozótoson, amíg éles kucckucckucc nem hangzott föl, és sikoltozás támadt, lövedékek visszhangoztak. Addig hevertek ott, ahol hasra vetették magukat, amíg világossá nem vált, hogy nem ők voltak a célpontok, mentek tovább görnyedten a domb tövéig, ahol márgás barikád mögött kerestek menedéket. Fölöttük, a fák fedezékén túl megtört családok sora. Nem mindegyik ember. Néhányuk kidőlt fatörzs mögött, mélyedésben – mások rohannak. Félelemkiáltásaik, akár a csiszolás zaja.

A dombtetőn milicista alegységek foglaltak el állást. Éppen csak kivehetőek voltak. Gépágyúk mögött térdepeltek – zajförgeteg, lövedékek és sok menekült a földre bukott.

Cutter dühödten figyelte a jelenetet. Újabb lövedékek préselték le a talajt, mire a haldoklók összerándultak, megpróbáltak elkúszni onnan. Az egyik teknőcös valamit a szájához emelt, vékonyka hang csendült, és valahol odafönn ordítozás támadt, a milicisták egy része megrogyott a trombitában lévő thaumaturgia nyomán.

Drogon a távcsövén át figyelte a dombtetőt. Judah suttogásra válaszként felé fordult, és azt mondta:

– Hogy mit csomagol ki az a nő?

Drótból és sötét bőrből álló, embernél is magasabb alak hajtogatódott ki fölöttük. Kinyíló-nyúló fém akadozásával vált önmagává. Kottatartó állvány módjára többször is szétnyílt. A thaumaturgia zümmögésétől megritkult a levegő, ahogy a milícia tisztje formákat rajzolt a valamire, reccsenés, és a drótvászon megmoccant.

Üvegszemű fejét hátravetette, bőrszárnyai kettőt csaptak, és már a levegőben is termett, száguldott lefelé a domb mentén a galaggok irányába. Tagjai nem lábak vagy karok voltak, hanem késes, rovarszerű és csillanó nyúlványok. Fémen fent fém hangjával csusszantak egymáson.

A csúf szoborgép a földre kushadók felé repült. Judah tágra nyílt szemmel nézte, és amikor megszólalt, dühtől és megvetéstől volt rekedt a hangja:

– Egy előregyártott – mondta. – Egy nyüves készárut használtok?!

Kilépett, fölfelé a lankás domboldalon, Cutter pedig ott maradt mellette, és célzott.

A milícia levegőben sikló gyilkosa elhaladt a jajveszékelő sebesültek fölött, és odaért a trombitáshoz. A férfi újabb vékonyka hangot csalt elő eszközéből, de a szerkezetben nem volt semmiféle élet, amit megzavarhatott volna. Szétszelte a szuronyaival, a férfi pedig ordított, és hamar kivérzett.

Judah torkából morgás szakadt föl. Cutter hegynek fölfelé tüzelt, hogy védje. Judah üvöltött, és nem is a drótokkal teli förmedvényt nézte, hanem a tisztet, aki irányította. A szerkezet felemelkedett áldozata húshalmáról, és csapott egyet emberkéz alkotta szárnyával. Judah öklöző módjára teleszívta a mellkasát.

Nem lőtt senki. Figyelték – még a galaggok is, akik egészen meglepődtek a furcsa alak láttán –, ahogy a késpengés bőrmadár kitárt szárnnyal csapott le Judah-ra. Cutter elsütötte a fegyverét, de még azt sem tudta megmondani, egyáltalán eltalálta-e a célpontját.

Judah köveket és port markolt föl. Morgása még hangosabb lett, ordítás lett belőle, ahogy rávetült az árnyék.

– Ellenem? – Fenségesen csendült a hangja. – Ellenem használtok gólemet?

Maroknyi megbűvölt porát úgy dobta a szerkezetnek, akár egy gyerek. Kábító erejű energiarobbanás következett. A gólem azon nyomban leesett. Kőként zuhant le az égből, semmi nem maradt repülése lendületéből.

Judah megállt a magába roskadt fém fölött. Az összes kis kölcsönkapott élet eltűnt a szerkezetből. Másodpercekig nem hangzott el semmi. Judah remegett haragjában. Fölfelé mutatott, a domb tetejére.

– Ellenem használtok gólemet?

A gépágyú felé lendült, azonban lövések dördültek el, a lövész felkiáltott, és meghalt a rejtőzködő Drogon keze nyomán. Egyszerre tucatjával voltak lövedékek a levegőben: a sustorgár, Pomeroy mordálya, Elsie, Cutter és a halálsápadt milicisták munkája.

Judah határozott léptekkel hatolt át a lövöldözésen. Bömbölt valamit, de Cutter már nem értette, mit, csak szaladt, hogy megvédje. Alig néhány yardnyira onnan az új-crobuzoni milicisták kiáltoztak és vakon tüzeltek lefelé, a domb tövének. Judah Low a galagg holtak egyik kupacához ért.

A szómaturg a holttestek közé nyomta a kezét, és vakkantott valamit. Pezsgő erjedés támadt, ahogy megzabolázták és irányba terelték a világ energiáját, a pillanat meggörbedt, felpuffadt, és értelmezhetetlenséget köpött magából. A tetemhalom új alakban állt föl: húsból való gólem, ami meg-megrándult még, ahogy kimúltak benne az idegek.

A nemrégiben meghaltak véres-velős, csöpögő mészárszéke volt. Alapvetően emberi alakban lépdelt előre: öt-hat test, mit sem törődve eredeti körvonalaikkal egymásnak préselve. A gólem lábai félig már megmerevedett hullák voltak, egyikük fordítva, halott feje az egyik lábfej, és minden egyes lépésnél még jobban megroppant, még formátlanabbá vált; a törzs összeállt karok és csontok; a karok újabb holtak; a fej megint csak halott galaggok – az egész egyveleg rettentő sebességgel dübörgött fölfelé a domboldalon, nyomában önmagát hagyva. Utána a szőlőgondozók sikolyai, ahogy elveszett szeretteiket és gyerekeiket ebben a torzszülöttben látták meg újra mozdulni. Gyorsan mozgott, mögötte Judah, sercegve köpködött körülötte az energia, hátborzongató köldökzsinórral kapcsolta össze ezzel a szörnyeteggel.

A milicisták a lövések miatt nem tudták elhagyni helyüket, és most odaért hozzájuk a hullagólem. Ahogy felkaptatott a dombtetőre, saját alkotóanyagát hullatta magából, a karabélyaikat, gépágyúikat beleürítő új-crobuzoni katonák pedig csak még több vérrel szennyezték be és tovább gyalázták a benne lévő halottakat. De így is elég hosszan megmaradt ahhoz, hogy eltapossa és halálra zúzza őket. Nem tudtak ellenállni az öklét alkotó elhunyt férfiak és nők ütéseinek.

Amikor a dombtető elcsöndesedett, és az utolsó katona is elesett, a húsgólem összerogyott. Mire földet ért, ismét csak holttestek voltak a helyén.

*

A halott milicisták egyenruhájuk elrongyolódott gerillaváltozatát viselték, rajta fülekből, fogakból és nehezen értelmezhető jelképekből álló díszekkel, annak jelzésére, hányat öltek meg eddig. Az álarcukat még mindig viselték, nem hiányzott egyetlenegyről sem.

Ketten még életben voltak. Az egyik, akivel a trombita bánt el, félrebeszélt, hagymázas lázat kapott a zeneszerszámfegyvertől. A másikat Pomeroy lövése a két kezén érte, és üvöltve meredt ujjak nélküli, vöröslő húsdarálékjára.

Drogon átvizsgálta a holtakat. Nem maradt sok idejük, mielőtt a teknőcnél tartózkodó főcsapat felderítőket küld a kis halálosztaga után.

Judah kimerült. A gólem, amit készített – ilyen gyorsan, ilyen nagyot –, sok erőt emésztett föl. Átkutatta a halott thaumaturg századost, akinek olyan könnyedén hatástalanította az összehajtogatott gólemét. Magához vette a nő felszerelését: akkumulátorokat, khemykáliával teli fiolákat, a rótt kavicsokat.

Kerülte Cutter pillantását.

Szégyelli magát – gondolta. – E miatt a kis bemutató miatt. Judah, ahogy háborgó lélekként lépdel fölfelé a dombon, és valamiféle élettel fertőzi meg a holtakat. Judah rendkívüli hatalommal és tapasztalattal rendelkező gólemista volt: mivel a konstrukt-háború arra kényszerítette a gazdagokat, hogy cseréljék le gőzhajtású szolgáikat, a képességeinek köszönhetően komoly vagyonra tett szert. Azonban Cutter még soha nem látta őt elismerni a saját hatalmát, sem pedig fürdeni benne, egészen addig a halálos felvonulásig a tetemóriás nyomában.

„Ellenem használtok gólemet?” Volt valami könnyedség a haragjában. Most pedig Judah Low igyekezett elbújni.

A menekültek nézték őket. A teknőcről származó emberek voltak, sokféle bőrszínű, elképesztő szabású ruhákat viselő férfiak és nők. Akadtak ott gyerek méretű, felegyenesedve járó bogarak is. Szivárványosan csillogó szemmel néztek körbe, csápjaik Cutter felé lendültek. Halottjaik felhasadtak, és testnedvük borította őket.

Az emberek között akadt néhány, amelyik a vadászokra jellemző természetes színekbe öltözött. Magasabbak voltak a teknőcieknél, bőrük teljesen szürke.

– Vinkondások – mondta Cutter.

– Kétszeresen is menekültek – felelte Elsie. – Biztos a milícia elől kerestek menedéket a héjvárosban, aztán megint menekülniük kellett.

Megszólalt az egyik vinkondás, mire az utazók és a megmaradtak sorra vették az összes ismert nyelvet, és kiderítették, hogy csak néhány rokon szavuk van. Porcsíkok húzódtak a bokrok között, ahogy a menekültek megindultak a meleg éghajlati erdő irányába, míg Drogon vizsgálódott, Judah pedig üldögélt. Mögöttük zokogás hallatszott az életben maradt milicisták irányából.

– Mennünk kell – mondta Elsie.

Csatlakoztak az utolsó teknőciekből, néhány hallgatag rovaremberből és két vinkondásból álló csoporthoz. Begyalogoltak az erdőbe. A hátuk mögött az új-crobuzoni milicista görcsösen rángatózott, és félrebeszélt a rábájolt láztól.

Egyáltalán nem hasonlított a Morderdőre. A szeglya-fák vastagabbak voltak, indák és pozsgás levelek függönye borította őket, sötét, ismeretlen gyümölcsök csüngtek róluk. Idegenszerű állati hangok hallatszottak.

A megmaradt teknőciek meghunyászkodtak, tágra nyílt szemű reménytelenséggel nézték Judah-t. Igyekeztek kitartani a mellett a hatalom mellett, amelyikről látták, hogy megmentette őket. Viszont olyan sutasággal mozogtak, amelyet Cutter és a társai már levedlettek, és ez most bosszantotta őket.

Nem késlekedhettek, és maguk mögött hagyták a menekülteket – elég volt hozzá lépdelni a maguk karcsú, fakemény izmaik használatával. Cutter tisztában volt azzal, hogy a milícia a nyomukban lesz, és hogy azoknak, akiket otthagytak, nem lesz jó végük, ha rájuk találnak. Túlságosan fáradt volt ahhoz, hogy komolyan lelkiismeret-furdalást érezzen emiatt.

A bogáremberek egész végig nem szóltak egy szót sem, csak ráleltek a maguk erdei ösvényeire, és elmentek. A langyos éjszaka érkeztével csakis a két vinkondás tartotta továbbra is a lépést velük. Vadászokra jellemző kitartással mozogtak. Végül, kellő távolságban a lehagyott, kimerült teknőciektől, az utazók megálltak. Különös közösség volt az övék, a vinkondások és Cutter csapata egymást méregette, ahogy rágtak, mindegyik csoportocska nyájasan és szótlanul vette számba a másik furcsaságait.

Az első két napon lőszereket hallottak a hátuk mögött. Utána napokig nem hallottak semmit, habár biztosra vették, hogy továbbra is követik őket, és szaporán szedték a lábukat, igyekeztek elrejteni a nyomaikat.

A vinkondások végig velük tartottak. A nevük Behellua volt, és Szuszullil. Gyakorta vett erőt rajtuk a búskomorság, félig-meddig szertartásosan sírtak, keseregtek kacsos jószágaik elvesztése miatt. Esténként hosszan beszéltek monoton énekhangon a tűznél, mit sem zavartatva magukat, hogy társaik nem értették a dolgot. Judah csak egy-két elcsípett részletet tudott lefordítani.

– Valami az esőről – mondta. – Vagy talán a mennydörgésről, és... ez kígyó és egy hold és kenyér.

Elsie-nek volt töménye: a vinkondások lerészegedtek. Táncban beszéltek el egy történetet. Egy ponton bonyolult, páros arccsapkodást mutattak be, és új arccal fordultak nézőközönségük irányába... a klánok közötti thaumaturgia hatására bohókás szörnyetegekké váltak, fogaik durva agyarakként fordultak ki a hatására. Mézgával rögzítették a fülüket denevérszárnynak a bűbáj idejére.

A vinkondások megkérdezték, hová tartanak. Judah keveréknyelven beszélt, és pantomimezett, Cutternak azt magyarázta, hogy barátokat, egy mondát, valami hiányzó dolgot keresnek, valamit, amit meg kell menteniük, ami egy nap megmentheti őket, a Vastanácsot. A vinkondások meredten nézték őket. Cutter nem tudta, miért maradtak velük. Esténként az utazók és a helyiek tanultak, és tanítgatták egymásnak a nyelvüket. Cutter nem vette le a szemét Szuszullilról, és látta, hogy felfigyel rá.

Minden reggel meleg eső hullott, mintha velük együtt verítékezett volna az őserdő. Utat vágtak maguknak, keresztül a liánokon és a bozótoson, csapkodva hessegették a szúnyogokat és a vérszívó lepkéket. Éjjelente mocskosan, kimerülten és vérfoltosan zuhantak le oda, ahová a hátizsákjukat ejtették le. Pomeroy és Elsie füstölt, a szivarkájukkal égették le a piócákat.

Egyre magasabbra jutottak, és az erdő megváltozott: finoman lehűlt, és hegyvidéki jelleget öltött. A lombsátor leereszkedett. Íbiszek és mézmadarak figyelték őket. A vinkondások farákokat főztek. Behelluával majdnem végzett egy királytobzoska, amikor kicsapott rá a mérgezett nyelvével. Nagy ritkán, amikor az egyikük igazán elfáradt, Drogon engedélyt kért, amit Pomeroyon kívül mindenki más megadott neki, és suttogott nekik, közölte velük, hogy „Sétálj!”, mire engedelmeskedtek neki.

– Tudod, hová megyünk, Judah?

Judah bólintott Cutternak, tanácskozott Drogonnal, és újra bólintott – azonban Cutter észrevette a szorongását. Ellenőrizte az iránytűjét és a mind nyirkosabbá váló térképeit.

Cutterra egyszerre nagyon nagy fáradtság tört rá, mintha hozzá lenne bilincselve Új-Crobuzon, és akárhová ment, vonszolta maga után. Mintha minden egyes új hely, amit megpillantott, megfertőződött volna azzal, ahol eddig megfordult.

Pomeroy és Elsie újrakezdte a szeretkezést. Judah egyedül aludt. Cutter hallgatózott, és látta, hogy Behellua és Szuszullil is figyelnek, majd elképedten nézte, ahogy halkan csevegnek a maguk borföldi nyelvén, és felülvén fesztelenül önkielégítésbe kezdenek, közben simogatják egymást. Észrevették, hogy figyeli őket, és félbeszakították a dolgot, utána pedig sietve le kellett hunynia a szemét, ahogy Szuszullil úgy intett magára, mint aki egy pohár bort kínál oda éppen.

Reggelre eltűnt Behellua. Szuszullil megpróbálta elmagyarázni.

– Elment a favárosba – mondta hosszú próbálkozás után Judah. – Van egy város. Ahová azok mennek, akiket elkergetett a milícia. Maroknyi falu, teknőc túlélői, a bozótos puszta nomádjai. Egy számkivetett-város az erdőben. Ahol találtak egy istent, aki meg tud mondani bármit, amit csak tudni szeretne az ember. Azt mondja... Behellua elment, hogy meséljen nekik... rólunk.

Rólad – gondolta Cutter. – Arról, amit tettél. A milicistákkal. Történet lesz belőled. Még itt is.

– És ő miért marad? – érdeklődött Elsie.

– Judah tette fellelkesítette, nem igaz? – kezdte halkan Cutter. – Mindannyiunkkal ez történt.

Nem bántóan mondta.

Cutter egészen Szuszullil mögött volt. Éjszakára egy tisztásra értek, és ha Szuszullil nem tolja félre, belesétált volna a mohos csontok szegélyébe, a nyom-fa árulkodó jelébe. A fa fűzszerű tapogatóin tollak, haraszttövisek. Nem tudta megállapítani, miféle állatok adták eddig oda a csontjaikat neki, de annyit látott, hogy néhány közülük még friss volt, nem termett rajta zuzmó.

Az alsó ágak között egy ember ült – valaki, aki elkószált az erdőből. Felsőteste, feje eltűnt a bozótban. A lába lógott, megrándult, és irányítatlanul rúgott egyet-egyet az emésztésével foglalatoskodó fa gondoskodásának köszönhetően. Szuszullil a fa ágainak távolságán belülre lépett, mire Cutter feljajdult.

A nyom-fa lenyúlt ágcsápjaival, amelyek virágba borulva bomlottak ki, mozgásuk majdhogynem szinte semmi egyéb, csak a lombkorona véletlenszerű hullámzása. A vinkondás elgördült az érte nyúló kinövekedés alatt, és kicsapott sarlójával. Bukfencet vetett, és visszakúszott, ki a pápics árnyékából. Remegés futott végig a pórul járt favágó lábán.

– Fúj, ez gusztustalan! – mondta Elsie. Szuszullil magasba emelte a levágott gyümölcsöt. Kicsi volt, barnult már, a héja tele dudorokkal. Emberi fejre emlékeztetett. A fán termő összes zsákmánygyümölcs közül épp az egyik emberét választotta.

Még egy kulturális eltérés – gondolta aznap este Cutter, ahogy ültek a tűz mellett, és Szuszullil megette, amit szedett. Pomeroy és Elsie, még a csöndes Judah is hangot adott undorának. Akkor lennének hajlandók zsákmánygyümölcsöt enni, amikor kutyaszart. Cutternak felfordult a gyomra annak láttán, hogy Szuszullil nagyot nyel, és leheveredik a hátára, végigálmodni a halott ember elméjének üledékét. Gondja volt rá, hogy még pillantson rá egyet, mielőtt lehunyta a szemét.

Pomeroy és Elsie elvonultak, Judah és Cutter pedig beszélgettek egy keveset. Amikor végül lefeküdt, Cutter elkapta Judah mérlegelő tekintetét, és biztos volt benne, a másik tudja, mire készül. Ismerős érzelmi keverék tört rá.

Hosszú percekig várt, amíg végül mindenki egyenletesen szuszogott már, és a hold fénye bevilágította a táborhelyet. Amikor megérintette Szuszullilt, hogy felébressze, és hosszan megcsókolta, a vinkondás nyelvén még ott érezte a halott ember ízét.

12.

Aztán a napfény átért a sűrű és zákányos lombtakarón. Elsie és Pomeroy látta Cuttert, amint ott hever Szuszullil közelében. Nem szóltak, nem is találkozott a pillantásuk Cutteréval, ahogy tábort bontottak.

Ha a vinkondás tudatában volt is a zavarodottságuknak, nem adta jelét, ahogy vele sem bánt kedvesebben most, hogy véget ért az éjszaka. Míg Cutter a kettejük párnájául szolgáló takarót tekerte össze, Judah odajött hozzá, és lassan kegyes mosoly ült ki az arcára. Áldás.

Cutternak égett az arca. Nyelt egyet. Megállt, hogy elcsomagolja a felszerelését. Odahajolt, és halkan, hogy csak a szómaturg hallja, azt mondta:

– Soha, sem most, sem máskor nem kell a kurva engedélyed, Judah.

Olyan volt, mint azokon az alkalmakon, Új-Crobuzonban, amikor hazavitt valakit, és az utcán összetalálkoztak Judah-val. A Cédrussoron, a Szalom téri Kasbában. Egyszer Judah kerülőnapon korán ért oda Cutter lakrészéhez, és az ajtót az a fekete hajú fiú nyitotta ki, akivel ébredt előtte. Akkor aztán, mint mindig, amikor meglátta Cutter partnereit, békésen, elfogadóan mosolygott, még olyankor is, amikor Cutter félretolta az ifjút, és megállt Judah előtt, hogy becsukja utána az ajtót.

Amikor elment keresni, azon kapta magát, hogy hátrafelé sandítgat, hátha ott van Judah, és látja őt.

Azt képzelte magáról, hogy művész vagy zenész, esetleg író, szabados röpiratszerző, olyasvalaki, akinek az egész élete egyetlen botrány, afféle bujjaligeti fajta, de boltos volt. Egy borzoslápi boltos, akinek tudósok alkotják a vásárlóközönségét. Borzosláp különös és nyugodt kerület volt – az itteni izgalmak nem olyasfélék voltak, mint a művészies déli part menti területei.

Borzoslápban renegát hexek képesek voltak ajtót tenni oda, ahol nem lenne szabad ajtónak lennie. Thaumaturgizált plazmában nevelt entitások szökhettek ki a laboratóriumból, halálos veszedelmet hozva az utcákra, és gyilkos vitákra kerülhetett sor, ahogy az egymás vetélytársainak számító gondolkodók komoran feltöltött ab-ionokat szabadítottak egymásra. Borzoslápnak megvolt a történelme és a maga bája, de nem akadtak itt olyan helyek, ahol Cutter férfit találhatott volna. Amikor a déli parti ivókban ismerős borzoslápi arcok tűntek fel, nem ismerte meg őket, és ők sem Cuttert.

Lenézte a szoknyás, kifestett arcú babafiúkat, a bujjaligeti éjszakában virágokba burkolózó esztéta homoszexuálisokat. Homlokát ráncolva sétált végig Szangvia csatornapartjain, el a hímringyók mellett, akikkel nem állt szóba. Nem volt hajlandó bemenni a bordélyházakba, nem bérelte ki akárki seggét. Többé már nem. Ritkán kereste csak fel a kikötők melletti bérkaszárnyákat, ahol azok a matrózok, akik egyszerűen nem váltak be a tengeren, mégis jobban szerették úgy, férfiaknak dolgoztak felhajtóként.

Inkább nagy ritkán átküzdötte magát a tömegen egyes kocsmákba, amelyeknek a bejárata nem volt teljesen nyilvános, keskeny volt a helyiségük, keskeny a pultjuk, és sok volt odabenn a füst, idősebb férfiak mohón mértek fel minden újonnan érkezettet, férfiak csoportjai nevettek rekedtesen, míg mások egymagukban, fel sem nézve üldögéltek, és ahány nő csak akadt ott, mindegyik férfi, babafiú vagy olyan újraformált, aki férfiként kezdte, és mostani köztes állapota történetesen egyesek gyenge pontjának számított.

Cutter óvatos volt. Akiket választott, soha nem voltak túlságosan jóképűek: ki tudja, nem voltak-e milicisták vagy csalik, akik lépre csalják egy adagnyi súlyos elfajzottság bűntettére mindazokat, akik odaléptek hozzájuk, esetleg odakinn az osztaguk szívesen szórakozna el egy kis rögtönzött büntetéssel verés és erőszak formájában.

Sem szégyenlősen, sem mohón, egyszerűen csak várakozott, közben gyűlölte a helyet, és egészen provinciálisnak érezte magát emiatt, míg be nem lépett valaki, aki olyan volt, mint ő.

Tizenkét év telt el azóta, hogy találkozott Judah Low-val. Huszonnégy volt akkor, ideje nagy részében emésztette az indulat. Judah tizenöt évvel volt idősebb nála. Cutter hamar beleszeretett.

Alig-alig értek egymáshoz. Évente csupán néhány alkalommal volt együtt Judah Low-val, minden egyes alkalommal azért, mert ragaszkodott hozzá, de még nem egészen könyörgött érte. Az elején gyakrabban, mígnem Judah-t egyre nehezebb lett rávenni. Cutter úgy vélte, nem annyira a Judah-ban lévő vágy csappant meg, inkább elgondolkodóbbá vált, amire Cutter nem egészen tudott megfelelő szavakat találni. Valahányszor együtt voltak, nagyon erős volt benne az érzés, hogy Judah részéről ez afféle engedékenység. Gyűlölte az érzést.

Tudta, hogy nőkkel is volt, és úgy sejtette, talán más férfiakkal is volt dolga, de mindabból, amit elképzelt, és amit hallott, nem gyakrabban és sem több, sem kevesebb lelkesedéssel, mint amit kettejük alkalmainál mutatott. Majd én, majd kiáltozol miattam – gondolta, ahogy együtt izzadtak. Már-már erőszakosságnak számító szenvedéllyel igyekezett ezen. Majd én megoldom, hogy érezd. Nem bosszúszomj volt ez, inkább kétségbeesés, hogy kedvességnél valami többet tudjon kiváltani a másikból.

Judah tanította, pénzt tett bele az üzletébe, ő vitte el először a Választmány üléseire. Amikor Cutter felfogta, hogy a szex közöttük soha nem lesz más, mint patríciusi barátságból fakadó cselekedet, szentségtörő és jámbor nagylelkűség, mindig is adomány lesz Judah-tól, akkor megpróbált véget vetni neki, de képtelen volt elviselni az önmegtartóztatást. Ahogy idősödött, elhagyott valamennyit fiatalos vicsorgó ingerültségéből, de volt olyan indulat benne, amit képtelen volt levedleni. Egy részét a Választmány a parlament felé terelte. Más részét – az iránta érzett forró szerelme mellett – mindig is Judah Low szította fel.

– Cutter, chaver – mondta neki egy alkalommal Pomeroy. – Nem megbántani akarlak, bocsásd meg a kérdést, de te... homoki vagy?

Ügyetlenül hangzott a szleng a szájából. Nem volt rossz kifejezés, és szinte kedvességnek szánta... játszótéri terminológia. Cutter legszívesebben kijavította volna – Nem, seggtúró vagyok, Pomeroy –, de kegyetlenség lett volna, ráadásul nehezen kibogozható modorosság is.

Az összes chaver régóta tudta már, és gondosan ügyeltek, hogy ne ítélkezzenek fölötte, de csak azért – amint azt kétszer tudtára hozták –, mert egy rendes felkelő nem hibáztatja az áldozatokat, amiért a beteg társadalom eltorzítja őket. Nem hozta fel a témát, de Szátyárra, nem is hajlandó szabadkozni miatta vagy rejtegetni a dolgot.

Tudták, hogy Judah lefekszik vele, de bosszúságára semmiféle óvatos tétovázás nem volt az idősebbik férfi jelenlétében, még azon a napon sem, amikor a másik ruhájában érkeztek a találkozóra.

– Itt Judah-ról van szó.

Ha Judah csinálta, a szex csak annyira volt szex, amennyire a harag harag vagy a főzés főzés. Tettei soha nem csak önmagukban álltak – mindenkor valamiféle nem E világi önigazolás hatotta át őket. Cutter homoszexuális volt, Judah viszont Judah Low.

Elsie és Pomeroy bátortalanul közeledett Cutterhoz. Az utazás nem engedett teret a feszélyezettségnek: hamarosan megfogták a kezét, és húzták, vagy éppen ő húzta őket, végig a laza talajú, gyökerekkel teli lejtőkön.

Szuszullil nem változott meg az esettől. Úgy tűnt, nem bánta meg, és nem is fontolgatja a megismétlését sem. Cutter elég kevésre becsülte magát ahhoz, hogy meglássa a helyzet humorát. Három nappal később ismét odabújt hozzá. Félszeg volt az együttlét. Meg kellett ismernie a másik igényeit. Szuszullil szeretett csókolózni, és egy kezdő lelkesedésével csinálta. Viszont csakis a kezét volt hajlandó használni. Kelletlenséggel fogadta Cutter kitartó, nyelvével megtámogatott, lefelé vezető útját. Cutter megpróbálkozott felkínálni a fenekét, és amikor a nomád végül megértette, őszinte derültséggel nevetett föl, amivel felébresztette az alvást mímelő többieket.

Különös állatvilághoz szoktak hozzá. Végtagokkal rendelkező gombához például, ami csigamód haladt félig kúszva, félig nőve a fakérgen. Rendszer nélküli majomlényekhez, amiket Pomeroy „pokolmajmoknak” hívott, összekapcsolódó magrészből váltakozó számban előtörő gibbonkarok csomóihoz, amelyek eszelős sebességgel lendültek ágról ágra.

– Ugye tudjátok, hol vagyunk? – kérdezte Cutter Judah-t és Drogont.

Az erdőség veszített sűrűségéből. Az eső nem szűnt meg érkezni, és hidegebb volt, mint eddig. A levegő nem annyira gőz volt már, mint inkább vízpára.

– Még mindig az ösvényeket követjük – felelte Drogon.

Tudjátok, merre tartunk? – gondolta Cutter.

Amikor meghallották, hogy közeledik valami, felemelték a fegyverüket – de nem támadt kiáltozás, nem próbálkozott senki elbújni, és Szuszullil izgatottan, felgyorsulva válaszolt. Amikor a többiek odaértek hozzá, épp Behellua kezét csapdosta, mögötte két meghunyászkodottnak látszó ember állt erdei álcaöltözékben, akik óvatos üdvözléssel biccentettek.

A visszatért az utazókra mosolygott. A vinkondások beszélgettek.

Amikor Szuszullil végül feléjük fordult, szavait megfontolva beszélt Judah-hoz, noha mostanra mindenki értette már valamelyest.

– Az erdei városból jött – mondta Judah. – Segítséget szeretnének. Valami eljött értük... kiirtja őket. Behellua mesélt nekik rólunk, arról, amit értük tettünk. Úgy hiszik, van hatalmunk. Kínálnak valamit. Ha segítünk nekik... – Újra a másikat figyelte. – Ha segítünk nekik, az istenük segít majd nekünk. Megadja majd, amit szeretnénk. Azt mondják, az istenük elmondja majd nekünk a Vastanácshoz vezető utat.

Rejtektelep kunyhókból állt egy tisztáson. Cutter fák ágai közötti metropoliszt képzelt el korábban, az ágak között, a magasban húzódó gyalogjárókkal és a levelekkel teli égből indákon körbe-körbe kanyarogva lecsúszó gyerekekkel.

A falu határában kísérletet tettek karósánc kialakítására. A rejtektelepiek erdei színű ruháikban megbámulták az utazókat. A helység jobbára kátránnyal vagy guttaperkával lekent sátrakból állt. Akadt néhány korcs deszkaviskó, lothadt tüzek, egy szemétgödör. A lakók többsége ember volt, azonban számos gyerekmagas bogár surrant tova a sáros ösvényeken.

A város sarkaiban alakították ki a maguk lakhelyeit. Kitinkertészek voltak. Bogarak, pókok és ízeltlábúak millióit terelték össze, nemzedékek gyors egymásutánján nevelgették végig őket, míg végül roppant létszámú, gombostűfej méretű hangyájuk, lábnyi hosszú ezerlábújuk és számtalan fajta hemzsegő darazsuk lett. Különös eljárásokkal falakká változtatták a nyájakat, szelíden összenyomták, egymásba olvasztották és elsimították őket, egyfajta gipsszé préselték össze a kitin még mindig élő, egyesített masszáját. Kunyhókat és vackokat készítettek élő habarcsukból, és óvatosan táplálták, hogy az alkotóelemeit jelentő parányi életek nem haltak meg, hanem a többibe beleágyazódva, egybeolvadva tekeregtek és vonaglottak, építészet, élő házakból álló gettó lett belőlük.

Rejtektelep emberlakói a galaggi különféle változatait beszélték itt-ott tesh-sel keverten, és korcs nyelvet hoztak létre belőle. A főnök egy banditaforma férfi volt – Cutter látta, ideges, mert tudta, a történelem furcsa fordulata nyomán főnökké vált középszerűség.

Cutter feltételezte, azok a menekültek, akik képesek voltak ellátni magukat, nem tékozolták az idejüket erre a helyre. Rejtektelep a reménytelenek gyülekezete volt. Nem csoda, hogy kétségbeestek. Nem csoda, hogy ennyire egyszerű húsétekül szolgáltak valami fenevadnak.

Felületes udvariaskodással hablatyoltak valamit az utazóknak, és hajlongtak előttük, ahogy belökdösték őket egy karókból készült tornyos – száldeszkákból rótt kezdetleges minarettel ellátott –, hosszú... viskóba. Templom volt ez, ahol szimbólumokat véstek és dörzsöltek bele a falakba. Asztalok voltak odabenn, rajtuk tükör, papirusz. Finom fekete gyapjúból készült köpeny. A főnök otthagyta őket.

Néhány másodpercig csönd volt.

– Mi a picsát csinálunk itt? – kérdezte Cutter.

Voltak visszhangok – árnyak mozdultak, amiknek nem kellett volna ott lenniük. Cutter látta, ahogy Elsie megborzong. Hátukat egymásnak vetve kört formáztak.

– Van itt valami – suttogta a nő. – Valami van itt...

– Itt vagyok. – Egészen torokból jövő, acsargó hang volt ez. Erdőbe húzódott szökevényekhez illő sebességgel vetették hasra magukat. Várakoztak.

– Mi vagy te? – szólalt meg Judah.

– Itt vagyok. – Akcentusosan, nyákosan beszélt, mintha a szavak megalvadnának a torkában. Mozgás támadt, amit nem tudtak követni. – Az áldásomért hoztak titeket ide, azt hiszem. Egy perc csak. Igen, igen, azért. És megmondani nektek, mit kell tenni. Azért vagytok itt, hogy vadásszatok értük.

Drogon az asztalra mutatott. A gyapjúköpeny eltűnt.

– Beszéled a nyelvünket – mondta Cutter.

– Kis isten vagyok, de attól még isten. Bajnokok vagytok. Mármint, ez az elképzelés. Ti bajnokoknak tartjátok magatokat? – A hang mintha a falakból csörgött volna elő, mintha egyszerre sok helyen lett volna.

– Igen, ezt szeretnénk – közölte Pomeroy. – Mi ezzel a gond?

Lassan lépdelt körbe, kötekedő hitetlen egy isten jelenlétében. Drogon apránként mozdította a fejét, közben mozgott a szája.

– Nincsen – mondta a hang. – Egyáltalán. Csak... fölösleges erőfeszítés ez, de tényleg. Te, hmmm, te, teneked van egy kislányod egy szajhától egy Kátrányszáj nevű helyen. Mennetek kellene innént. Ez a hely el fog pusztulni. Ha megmentitek őket ettől, lesz valami más, ami elkapja őket.

Pomeroynak némán mozgott a szája. Elsie a férfit nézte, de ügyelt arra, hogy meg se rezdüljön az arca.

– Szóval, miért vagy itt? – kérdezte Cutter.

– Mert ez az én városom, amit parancsomra építettek nekem. Akarnak engem. Hmm, te, te nem vagy biztos ebben a te Választmányodban, nem igaz, boltos?

Cutter egészen megütközött. A többiek őt nézték. Drogon feje előrelendült. Olyan mozdulatot tett, mint aki köp egyet. A testetlen hang nagyot nyelt. Háborgás támadt, valami leesett, és okádtak, mint aki fel akar öklendezni valamit, aztán az erőfeszítéstől remegve kámzsás alak emelkedett elő az asztal mögül. Beesett epebajos arc, mély ráncok és borotvált fej, szájáról hányadék csöpögött, rettegve nézett rájuk.

A nő vagy férfi másodpercekig állt ott, reszketve, mint aki jégtömbök között van, aztán öklendezett egyet, és átszaladt a helyiségen az egyik oszlophoz, be mögé, és eltűnt a szemük elől. Cutter utánaeredt, Pomeroy pedig a másik irányba indult – végül azonban összetalálkoztak, és nem találtak semmit. Az alak eltűnt.

A hang ingerülten és riadtan szólalt meg ismét:

– Ezt soha többé ne csináld velem! – mondta. Drogon Cutter fülébe sutyorgott:

– Megtaláltam. Rájöttem, hol van, és suttogtam neki. Utasítottam. „Ne olvass bennünk!”, ezt mondtam neki. Még rá is kiabáltam: „Mutasd meg magadat!”

– Várj még, sustorgár! – mondta hangosan Cutter. – Egy kurva isten, mi? – Ezt már a helyiségnek címezte. – Mi a neved? Honnan beszéled a nyelvünket? Mégis, mi vagy te?

Másodpercekig csak csönd volt. Az jutott eszébe, hogy az alak talán kisurrant valamilyen thaumaturgikus burok leple alatt. Amikor ismét megszólalt, a hang legyőzötten csendült, de Cutter biztos volt benne, hogy némi megkönnyebbülés is vegyült bele.

– Azért beszélem a ragamollt, mert megtanultam olvasni, a könyveitekben lévő sok rejtett dolog miatt. Azért vagyok itt, mert... mint mindenki más, aki itt van, elszaladtam. Menekült vagyok.

A milíciátok elkerüli Tesh-t, ez igaz, de egészen megközelítették a Catoblepas-síkságot. Megtámadták a városainkat és az előőrseinket. A tesh-i kolostorokat. Szerzetes vagyok. Az Elveszett Dolgok Pillanatából, a Rejtettek Pillanatából.

A milícia tombolt Tesh árnyékában. A város bezárta kapuit, és elárasztotta a sáncterületet. A kolostor ezen túl, a hangavermekben állt. Elméletben biztonságos vidéken.

Amikor ráébredtek, hogy egy újraformált orgyilkosokból álló új-crobuzoni halálosztag közeleg feléjük, a szerzetesek Tesh-re tekintettek, hogy védelmükre keljen. Napok múltak el, mire belátták, senki nem érkezik – magukra hagyták őket. Riadalmukban rendszer nélküli terveket ötlöttek ki. A Sokfajta Láthatárnak szentelt templom volt az övék, ahol a különféle Pillanatainak szentelt szerzetesek csoportjai éltek, és minden egyes Pillanat önálló alakulattá vált.

Volt, aki harcolt – néhányan a szent halált keresve indultak el. Cadmer szerzetesei, a Számítás Pillanata tagjai tisztában voltak azzal, nem győzhetnek, és a hangavermekben várták, hogy megkapják a golyót. Zaori szerzetesei, a Varázsbor Pillanata, látomásos halálba itták magukat, mielőtt még akár egyetlen milicista is hozzájuk érhetett volna. Ám a Gerlék Pillanata elküldte madarait, hogy ott pusztuljanak a milícia fogaskerekeiben, és leállítsák a motorjaikat; az Aszalás Pillanata hamuvá változtatta a milicisták vérét; Pharru és Seszim tekke, az Elfeledett Hó és az Emlék Pillanatai összefogtak, és hóvihart támasztottak.

Ám a milíciának tapasztalt thaumaturgjai voltak, a rabszolgatisztek tántoríthatatlanok maradtak, és végül a kolostor nem tudta tartani magát. Amikor pedig elesett, csakis a Vogu tekke, a Rejtettek és Elveszettek Pillanatának szerzetesei menekültek meg.

Novíciusaikat megölték, azonban a szerzetesek jámborsága elrejtette őket. Támadóik számára elvesztek. Elsurrantak onnan... el templomuk üszkös romjaitól, el Tesh-től, a Kúszó Vizek Városától, ami zárva maradt előttük, ami hajlandó volt hagyni őket meghalni. Elindultak a vidék irányába.

A szerzetes mindent elmondott nekik. Valahogyan még szívesen is tette, ezt Cutter látta rajta.

– Elrejtettek vagyunk. Ismerünk rejtett dolgokat. Ránk bízzák őket. Megtalálunk elveszett dolgokat. Gyorsan haladok: rejtett ösvényeket, elveszett utakat használok. Amikor ideértem, rávettem őket, építsék meg ezt a helyet. Itt könnyű istennek lenni. Akárki is jön, elmondok valami kis titkot, valami rejtettet. Így aztán hisznek bennem.

– Hogy hívnak, szerzetes? – kérdezte Cutter.

– Qurabin. Vogu tekke nyolcadik gyűrűs vörös szerzetese.

– Ez férfinév? – Nevetés volt a válasz.

– A neveinkben nincs különbség. Arra vagy kíváncsi, férfi vagyok-e? – A hang egyszerre nagyon közelről csendült. – Nem tudom.

Vogu tekke összes szerzetesét beburkolta a Pillanat, ám ez alku volt. Megtudják azt, ami rejtett volt, és azt, hogyan találják meg, ami elveszett. Csakhogy Vogu szentségét nem kiszolgálták nekik, hanem fizetni kellett érte. A Pillanat védelmének ára valaminek elveszítetté válása volt, valami elrejtett lett a hívő előtt, átkerült Voguhoz.

– Ismerek olyan szerzetest, aki nem ismeri a saját nevét. Aki elrejtette. Aki elvesztette a szemét. Az otthonát vagy a családját. Én... amikor alávetettem magamat Vogunak, a nemem lett rejtett. Emlékszem a gyerekkoromra, de arra nem, fiú voltam-e, vagy lány. Amikor vizelek, lenézek, de rejtve van előttem. A nemem elveszett.

Qurabin gyűlölködve beszélt.

– Szóval akkor azt szeretnéd, hogy takarítsuk el ezt a valamit, ami megtámadja a helyet? – mondta Cutter.

– Én nem – felelte Qurabin. – Ők akarják ezt, ők akarnak bajnokot. Semmi értelme ezt a nyomortanyát védelmezni.

A csapat tagjai egymásra néztek.

– Ha már az isteneknél tartunk, nem vagy valami nagy védelmező, nem igaz? – szólalt meg Elsie.

– Nem mondtam, hogy az vagyok. Az egész miattuk van... körém építették a hülye várost, és folyton akarnak tőlem valamit. Én nem kértem ezt. Hol volt az én védelmezőm? Én is meg tudom tenni ugyanazt, amit Tesh tett velem. Égjen csak le a város!

– Eddig nem ezt mondtad – mondta Cutter, de Judah közbeszólt:

– Ugyan ki vagy te, hogy ezt megmondhasd?

Előrelépett, és úgy nézett az összetákolt oltárra, mintha korábban tudta volna, hogy Qurabin ott bújt el.

– Ki vagy te, hogy megmondhasd? – ismételte hangosabban. – Idejönnek, kihozzák ebből a helyből, amit csak tudnak, menekülnek azok elől, akik azért gyilkolnák meg őket, mert Tesh közelében élnek. Megpróbálnak építeni valamit, és egyetlen hibát követnek el. Keresnek egy istent, és benned fedezik fel.

– Segítséget ígértek nekünk... Kalauzt. Úgyhogy mondd el nekünk! Akármi is legyen, megtaláljuk, és segítünk nekik. Te pedig megtalálhatod nekünk azt, amit mi keresünk.

A hevenyészett templomban csak a nyirkos erdőség csöpp-csöppje hallatszott.

– Mondd el, hol van! Rohadtul nem hiszem, hogy nem érdekel téged. Nagyon is érdekel. El akarod mondani nekünk. Gondoskodni akarsz róluk. Te is tudod. Úgyhogy mondd el! Elfogadtuk az ajánlatodat. Szükségük van ránk, hogy végezzünk ezzel a lénnyel, utána pedig te megadod nekünk, amit ígértél.

– Nektek semmit nem fogok kihozni Vogu házából...

– Egy szót se akarok hallani a rohadt áhítatodról, amikor azért hozol ki morzsákat az istened házából, hogy tetves őslakókat nyűgözz le vele. Mondd meg, hol a fenevad, mi pedig megoldjuk a dolgot, aztán pedig elmondod nekünk, hol van a Vastanács.

– Nem vagyok áruló – mondta Qurabin. – Vásárolok. Valahányszor megtudok valamit, elveszítek valamit. És az fáj. Vogu nem adja ingyen. Nem lett rejtve az egyikőtök szajhája meg a lánya, és az belém szúr, és elvesztettem valamit. Elvesztettem, elrejtette a Pillanat. Meztelenül állok előttetek. Vegyem le erről a rejtést? A Vastanácsról? Azért fizetnem kell.

Csönd lett megint, és csöpögés.

– A fenevad – szólalt meg Judah. – Hol van?

Sokáig tartott a némaság.

– Várjatok! – mondta a hang, és a neheztelésen túl megint megkönnyebbülés csendült benne. Belefáradt az istenségbe – gondolta Cutter. Judah-ra pillantott, aki remegve, pompás látványt nyújtva állt ott. Cutter számára világos volt, hogy Qurabin nem találja a helyét. Megtört. Mohón vár valamit, elhagyatottan és újdonsült türelmetlenséggel, a jogosságával eltelt Judah előtt.

– Megpróbálom – mondta a hang, és harákoló öklendezést hallatott. Amikor Qurabin újra megszólalt, olyasvalakinek a hangján, aki hozzászokott a gyötrelemhez, fájdalom volt a beszédében.

– Tűzrohadás. Basszus. Előjött a rejtettségből. A fenevad.

– Mit veszítettél el? – kérdezte Cutter.

– Valakinek a nevét. – És a hangján hallatszott, hogy ez a valaki fontos volt.

13.

Pirkadatra értek oda a vizenyős helyre. Sár volt, és fehér, lehántott fák, veszélyes ösvények. A láp verítékezett. Meg-megzörrentek a fák, de csak alig-alig.

Ők pedig jöttek: az új-crobuzoni számkivetettek, Szuszullil és Behellua, bátor rejtektelepiek parányi csapata. Qurabin is ott volt velük, észrevétlenül.

Cutter mohón vágyott valamilyen értelmes hangra. Énekelni, kacagni szeretett volna. A táj tudomást sem vett róla, és ez sértette. Igyekezett jelenlétként gondolni magára, és csakis azokat az új-crobuzoni nyesedékeket tudta átélni, amelyeket maga mögött hagyott. Beszennyezte azt, ahol tartózkodott azzal, ami előtte volt.

Judah haladt elöl. Mellette roppant méretű gólem lépdelt. Nyolc láb magas, deszkából és Rejtektelep összes nélkülözhető pengéjéből készült lény. Judah pántos ízületekkel, kezdetleges forgónyakkal ütötte össze. Elég lett volna csak megérintenie egy rakás fát, és előhívhatta volna belőle, de ha csak thaumaturgia tartja egyben, akkor gyorsabban kimerítette volna őt, esetleg széthullhatott volna.

Judah újra lejátszotta a viaszhengerét: „nem érzem úgy mintha alig ismernélek de azt mondják család vagy – mondta a hang. – Halott Uzman meghalt.” Cutter látta, mennyire szomorú a régi üzenet miatt, és azon merengett, ki lehetett neki ez az Uzman.

– Tudod, miért lettem gólemista, Cutter? Évekkel a konstrukt-háború előtt történt. Amikor elkezdtem, egyáltalán nem volt jól fizető foglalkozás. Tudtad, hogy létezik hanggólem is? Nehéz, de azért meg lehet csinálni. Árnyékgólemet még soha nem láttál, igaz? Az ilyesfajták... – intett a deszka felé. – Ezek nekem csak melléktermékek. Egyáltalán nem erről szól.

Meglehet. Ezzel együtt a lény, amit készítettek, erős volt, és remekül működött. Elfordította fejét, hogy a bágyadt nap végigsimított olcsó üveggyöngy-szemén. Ujjai rozsdás kések voltak.

– A fenevad a közelben van – hallották Qurabint. Fájdalom volt a hangjában: elcserélt valamit ezért az ismeretmorzsáért.

Cutter lábujjával megböködött egy émelyítő színű göröngyöt, riadtan káromkodott egyet. Állati maradvány volt. Kibomló bűzzel hullott szét. Megbotlott és Pomeroy megfordult és kiabálni kezdett és Elsie mondott valamit.

– Erre! – mondta újra a nő. Egy holttest fölött állt. Cutter látta a bomlás csillogó filmrétegét. Hiányzott a mellkas nagyobbik fele.

– Édes Szátyár! – szólalt meg. – Az istenekverte nappalijában vagyunk.

– Gyorsan! – mondta Judah. – Gyorsan, ide!

A mocsár pereménél állt, és egy fiatalember felé nyúlt, aki ott ült, rajta piócák foltjai. A fiú iszonyúan vékony volt. Nem nézett föl, egyre a szürkülő húst nézte, amit harapdált.

Cutter elfojtotta kiáltását. Egy csont és bőr embert pillantott meg, a gaz és a fák selyemszálai álcájában. Rágott. Mellette az őserdő mélyén élő tapír. Mozgott az állkapcsa.

– Judah! Judah, gyere vissza! – Erre Judah megfordult. Körülöttük mindenütt mozdulatlan, csámcsogó testek voltak a vízben. Férfiak és nők, egy remegő kutya. Mindegyiküknek maszatos volt a szája a régebbi anyagtól, és mintha egy indát vonszoltak volna magukkal.

Gázok feszültek, és amiről Cutter eddig azt gondolta, alvadt, csomós mocsok, emelkedni kezdett. Pislantott. Amit eddig köveknek, lyukaknak hitt, szemek voltak. Fekete szemek szoros egymásutánjának szegecssora. Kiemelkedett.

Nem indák, az izé szívókorongokkal szegett tagjai. Minden egyes girhes figurából indult egy... minden egyes felnőtt és gyerek, minden egyes állat ki volt pányvázva a tarkójánál fogva. Minden, amit ettek, ezekbe a bizarr zsigerpórázokba terelődött, és perisztaltikusan haladt tovább. Agyatlan ételcsatornákká váltak. A karok közepén pedig, szabadon csapdosó tagjaitól borzasan ott csüngött a lény, ami rajtuk keresztül táplálkozott.

Hájas ember módjára testes, körvonalaiban visszataszítóan polipszerű. Nem holtsúlyként lengett, hanem gázzal, esetleg thaumaturgiával telten lebegett. Cutter héjas, lehetetlenül nyurga és szorosan egymás közeléből kinövő lábak rákokét idéző kinövését látta kibontakozni alatta. Nagyon magas volt, ahogy megállt, mintha maréknyi hosszú nádszálon lenne. Csöpögött. Figyelt. Csápjai megrándultak, és csontos karmokat feszített szét.

A lény fürgén és émelyítően kényeskedve nyargalt előre olyan lábakon, amelyeknek nem lett volna szabad elbírniuk a testét. Tapogatói megfeszültek: mozgásával nem zavarta meg agyatlan táplálóit.

A rejtektelepiek elrohantak, nyomukban a langyos köd kísérletei és a lény karjai. Madárkarmaival fákat markolt, mire csigaszemként húsnyiradék buggyant elő belőle. Cutter ismétlője egészen aprócskának tűnt most. Judah felé szaladt. A lény nyúlványai valósággal betöltötték a levegőt. Az egyik végtag végén apró szemeket, meggörbülő nyílást, orsóhaléra emlékeztető, koncentrikus körökben elhelyezkedő reszelőfogakat pillantott meg.

Elsütötte fegyverét a bordázott testre, eltalálta, és nem ért el vele mást, csak lerobbantott róla egy kis darabot, nyomában tejszerűen szivárgó vérzéssel. Civakodó férgekként karok hálócsapdája tekergőzött előtte egymáson.

– Öljétek meg! – mondta valahonnan Qurabin. Újabb lövések dördültek.

Cutter hallotta Judah-t – „Várjatok! Várjatok!” –, aztán fa és bőr került a szeme elé, és meglátta a gólemet. Átvágta a csápok fonatát, néhányat teljesen lemetszett. Mások rátekeredtek, belefúródtak a nyakába. A nyálkás nyúlvány megrándult. Másodpercekig reszketett, mirigyeket feszített, enzimeket fecskendett a fába. Abbahagyta, mint aki értetlenkedik.

A maga egyszerű módján támadó gólem újra és újra lecsapott késeivel és hatalmasra hexelt erejével. Anyag és a lény vérének rögei fröcsköltek fel, ő maga pedig megrogyott, és az összes hozzápányvázott teremtménye felhagyott az evéssel. Pomeroy odaszaladt, beledöfte csövét a zsírjába. A robbanást lefogta a hús, de a lövedékek ökölként csapódtak a zsigereibe.

Még akkor sem hullott a földre, csupán tipegve tántorgott és megingott, ám a gólem addigra újra nekiesett. Cutter látta, hogy Judah lép egyet. A szómaturg a saját testét mozgatta, éppen csak, a kés-és deszkagólem pedig visszhangozta. A gólem maroknyi darabokra szaggatta a ragadozót.

A lény áldozatai eszméletlenek vagy halottak voltak. Régóta a csillapíthatatlan étvágyú valami evőgépei voltak már.

Szuszullil és Pomeroy megsebesült. Szuszullil hagyta, hogy Cutter kimossa a sebeit. Két rejtektelepi életét vesztette. Az egyik elég közel esett el, az állat rabigájába került, természetellenesen kiéhezett emberekhez, hogy erőtlen tagjaikkal utánanyúljanak és belekóstoljanak.

A rejtektelepiek szervtrófeákat gyűjtöttek, a lény húsában kotorásztak, a csőreit vagy karmait keresve. Cutter undorodott tőle. Azt kívánta, bárcsak lenne egy fényképezőgépe. Elképzelte a heliotípiát: Szuszullil, Judah, Elsie és Pomeroy a flintájával, ő, Cutter pedig a végén, a gólemmel, mindnyájuk arcán a nagy vadász gondosan beállított vonásai.

Este suta és kezdetleges lakomát tartottak a hosszúviskóban. Férfiak és nők, akik vadászó-gyűjtögetők voltak, meg a teknőcök lakói táncoltak kerítésszaggatótól részegen.

A kis bogárnépség tagjai keresztül-kasul beterítették a helyiséget. Egy szót sem szóltak – semmit nem tettek, hogy bárkinek is az útjába keveredjenek. Csak jöttek, némán felvették az elejtett, otthagyott ételt, finoman megérintették az abroszok anyagát, összeérintették kalimpáló csápjaikat.

Szuszullil Behellua mellett volt. Cutter nézte őket, és tudta, aznap éjjel az a fajta baráti érintkezés lesz közöttük, amire ő kizárólag csak szexként tudott gondolni, noha nem hitte, hogy ők maguk úgy tekintettek rá.

Az asztal körül mindenki történeteket mesélt. A rejtektelepiek számára Qurabin egy egyszerre világivá és nyitáspártivá vált isten volt. A szerzetes észrevétlenül mozgott a lakomázók között, és fordított nekik.

Szuszullil a vinkondás Qurabin révén elmondott egy történetet a Predicus-ház valaha látott legjobb szüretéről, az első lédisznó kan lemetszéséről, hogy a második kan, akinek szárazabb és jobb volt a termése, párosodhasson. Beszélt arról, micsoda küzdelem volt ez, a szomorúságról, amit a kan pusztulása miatt érzett. A történet végén az új-crobuzoniak együtt tapsoltak a többiekkel.

Most rajtuk volt a sor, és Cutter kezdett bele. A rejtektelepiek halkan, dobszóra zümmögtek, úgyhogy beszéd közben átvette a ritmusukat. Kicsit húzta az időt, újra lenézett, aztán föl, és – nyakasan és részegen, a hencegésből fakadó örömmel – megszólalt:

– Ez egy szerelmi történet. Aminek soha nem lett volna szabad megtörténnie. Egy éjszakán és egy reggelen át tartott.

Öt évvel ezelőtt történt. Találtam egy férfit. Egy kocsmában voltunk, a kikötőben. Megkérdeztem, hazajön-e velem. Aznap éjjel valóteát meg shazbát toltunk, és megtettük, amit mindannyian szeretnénk megtenni, értitek, és jó volt.

Nevetés hangzott föl a vinkondások soraiból, ahogy Qurabin fordított. Elsie és Pomeroy lesütötte a szemét.

– Aztán később, amikor aludt, átfordítottam, és elmentem az éjjeliedényhez, és megláttam a ruháját. És a zsebéből egy egészen kicsike pisztoly bukkant elő. Még soha nem láttam ennyire ügyes dolgot, és bár semmi közöm nem volt hozzá, kihúztam, és egy kis jelvény került elő vele.

Milícia. Egy milicista. Nem tudtam, mit csináljak. Miféle feladata van? Kábszeres? Elfajzottsági őrségben van? Bármelyik is, engem megfogott. Még az is eszembe jutott, hogy lelövöm, de az nem fog megtörténni. Szóval arra gondoltam, hogy talán el tudok menni onnan hamarabb, meg hogy a börtönbe vezető úton talán szépen meg tudom kérni, meg talán ez, meg esetleg az. És végül beláttam, hogy nincs semmi, amit tehetnék. Úgyhogy visszafeküdtem az ágyba. És közben felébresztettem. Úgyhogy megint nekikezdtünk. – Ismét ujjongás. – Aztán kora reggel megint csináltuk.

Részeg vagyok – gondolta Cutter. Nem bánta.

– És csak vártam, és majd könyörgök neki, vagy megvesztegetem... elvégre mostanra már tudom, mit szeret, nem igaz? Felkeltem, kiszaladtam, és az jutott az eszembe, talán nem is kellene megállni. Lemennék a hajókhoz, megváltoztatnám a nevemet, nem megyek a börtönbe, nem leszek újraformált. De aztán elmegyek egy pék mellett, aztán meg egy zöldséges mellett, és egyszerűen nem megy, hogy itt hagyjak mindent. Nem tudok csak úgy eltűnni. Úgyhogy ahelyett, hogy megpattantam volna, bevásároltam. És aztán visszamentem.

Felébresztettem. És együtt reggeliztünk, a boltom fölött, Borzaslápban... és aztán elment. Nagy csók, viszlát, és vége. Soha többé nem láttam. És főhetett a fejem. Lehet, hogy egyáltalán nem akart soha semmit. De szerintem, mármint ahogy a legjobban tetszik, azzal, amit csináltam neki aznap éjjel, meg a szépséges reggeli is – grillezett hal, fűszeres fasírt és tejszínes gyümölcs, az asztal közepén virággal, mintha házasok lennénk –, azt hiszem, aznap reggel néhány percre tényleg belémszeretett. Nem, komolyan mondom. Én is belészerettem. Soha nem szerettem semmit még úgy, mint őt, amikor megcsókolt és elbúcsúzott. Mert biztos vagyok benne, biztos vagyok, hogy tudta, hogy tudom. Ez volt az ajándéka nekem, ez a távozás, ez a búcsú. Ahogy a reggeli meg az én ajándékom volt neki. Soha nem szerettem senkit sem azelőtt, sem azóta úgy, egyvalaki kivételével.

Amikor nyilvánvaló volt, hogy befejezte, a vinkondások vonítani kezdtek, és taps hangzott fel innen-onnan a közönség soraiból. Elsie és Pomeroy kicsit ünnepelték, bár Pomeroy nem nézett rá közben. Ahogy nézte a két tenyerét összeütögető nagydarab férfit, Cutterban szárba szökkent az elérzékenyülés. Az istenek áldják meg őket! – gondolta, és az egész megkoronázásaként Elsie röpke mosolyt küldött felé.

Aztán észrevette Judah-t, és a gólemista arcán egészen másféle mosolytündökölt... nem volt benne semmilyen erőfeszítés, se kapcsolódás, olyan volt, akár egy bálvány mosolya, és az idősebbik férfi iránt érzett szenvedélye közepette Cutter felizzott.

Nem érdekelték az istenek. Akadt néhány az új-crobuzoni panteonokban, akiknél érzett némi rokonságot, jobbára eretnekségből: mint például Ráklábnál, akinek a komédiázása nem annyira idétlen bohóckodásnak, mint inkább taktikai szempontok vezérelte felforgatásnak tűnt. Felkelő vagy, nem igaz? – gondolta mindig, miközben a papok Rákláb napján türelmes elnézést mutattak az isteni bolonddal szemben. De senkinek nem volt a híve. A fohászai mindig cinikusak vagy köpönyegforgatók voltak. Azonban látta, micsoda ereje van Qurabin jámborságának.

A szerzetes képes volt megtalálni mindazt, ami rejtve volt, vagy elveszett, noha fizetnie kellett érte. Viszont többé már nem hallotta a hangjában a hatalom dölyfét. Jól érzékelhetően megváltozott valami. A szerzetes feladja – gondolta Cutter.

– Galaggiul azt mondják... szobrecs vagy szobrecsin lulszur. Szójáték. – Qurabin hangja eltűnt, aztán visszatért, ahogy feltárta az információt. – A szobres „gyűlöletes”, a szobr’csi pedig „kapitány”. Az én nyelvemen nincs neve. Tesh-ben... nem osztályozunk annyit, mint ti. – És Cutter hallotta Qurabin hangjában az undort, a felháborodást, ahogy szóba jött a város.

Nem is lepődött meg másnap, amikor Qurabin ébredéskor felkereste őket, és azt mondta, nem utaznak egyedül. Hogy a szerzetes nem mondja meg, hol a Vastanács, inkább megmutatja nekik.

Pihenni akar – villant át az agyán. – És egyedül lenni. Velünk. Bátorságot gyűjteni. Egyre többet és többet fog elárulni, akármi is legyen az ára. Ugyan mit számít? Mi értelme van még élnie? Mihez kellene még hűségesnek lennie?

Esett, de ez másféle eső volt. A nap sugarai úgy fagytak bele minden egyes csöppbe, akár a rovarok a borostyánba, ezért könnyű zápornak tűnt csak. A rejtektelepiek integetve búcsúztak tőlük.

Szuszullil Cutterra mosolygott, és biccentett.

– Soha nem értettük meg egymást, nem igaz, cimbora? – mondta neki őszinte mosollyal Cutter. Qurabin hangja, ez a különös, nemtelen huhogás, viszlátot dúdolt. Senkin nem látszott különösebb megdöbbenés, amiért istenük éppen elhagyja őket.

Persze Cutternak fogalma sem volt arról, mit is mond Qurabin. „Mostantól a magatok urai vagytok, nincs szükségetek istenekre” – gondolta. – Esetleg: „Ne feledkezzetek el rólam, máskülönben visszatérek, és elvakítalak titeket a haragommal.” Vagy: „Soha nem voltam isten, eltévedtem egy hülye vallás miatt.”

Az utazók észak-északnyugatnak vették az irányt. Egy nap, aztán még egy, keresztül a lassanként mind hidegebbé váló erdőn. A talaj meredekebbé vált, és a lombkorona eltűnt.

Egyre ritkultak a fák. A tócsákhoz nyakigláb medvék, macska méretű, cakkos szélű darazsak és hasonló lények jártak inni. Cutter látni vélt bizonyos dolgokat – úgy gondolta, figyelik őket.

A szerzetes észrevétlen társaságában egészen másként mozogtak, mint eddig. Először Drogon pillantotta meg.

– Túl gyorsan haladunk – mondta Cutternak. Lefelé mutatott, egy vénséges, Y alakú fa irányába, ami erősen elütött a környezetétől. – Ne vedd le róla a szemedet! – suttogta.

Cutter igyekezett odafigyelni a lépteire, de ettől csak összezavarodott – a táj bizonytalanul változott, mintha szeszélyeskedne az ösvény. Fél mérfölddel előrébb egy folyó mellett látta meg a fát – hallotta Qurabin lépteit és hangos beszédét, majd lehúzta a fejét egy tüskés ág elől, és amikor felemelte, tett még két lépést, és megállt, miközben Drogon azt pusmogta:

– Mondtam.

A víz már mögöttük volt. Cutter látta is a növényzeten át, és ott volt a fa is, kérge fekete, ágai esdekelve kitárt karokként széttárva nyújtóztak az ég felé. Mögötte volt az is.

Nem volt semmiféle elmozdulás. Csak lépdelt. Útitársai egészen megrökönyödtek, kivéve Judah-t.

– Mibe kerül ez neked? – kérdezte a gólemista Qurabint. – Megtalálni ezeket az utakat?

– Ezek rejtett utak, rövidítések... elveszett ösvények – magyarázta a szerzetes. – A Pillanat néha megengedi, hogy használjam őket. Néha.

Egészen fáradtnak hangzott.

– Mondtam, hogy elviszlek titeket oda.

Miért kell ilyen gyorsnak lenni, szerzetes? – gondolta Cutter. – Nem kötelező ilyen gyorsan utaznod. Mibe kerül neked ez a sok titok?

Így aztán felgyorsultak, noha sétáltak csak, és lepucolták a csomagjaikat, és ugyanolyan sebességgel kúsztak-másztak tovább. A szerzetes nap mint nap bemutatott kis csodái egyre nagyobb sebességgel vitték előre őket. A fák között álló sziklaoszlopok mellett haladtak el, és megkerülvén őket száraz fennsíkra értek ki. Az erdőség egyre elnyűttebb lett – olyan volt, mintha egy régi és vékonyodó faliszőnyegen lépdelnének át.

– Azt hiszem... erre, keresztül – mondta néha Qurabin, mire a kompaszaik tűje kilendült, és összevissza járt, miközben mérföldeket tettek meg. Gyorsabban haladtak, mint a lovak.

Cutter megértette, Qurabin istenkáromlást követ el. Kiszaggatott dolgokat az elveszett és elrejtett dolgok Pillanatának fennhatóságából. Qurabin napról napra kevesebbnek hangzott.

– El akarsz tűnni – mondta ki alig hallhatóan Cutter. A szerzetes messze került az otthonától, renegát lesz, akiről hazája és a történelem is lemondott.

El akarsz tűnni. Minden egyes feltárt elveszett útvonallal elveszítesz valamit... valami rejtetté válik előtted. Eleged volt. És így akarod végigcsinálni. Hogy értelme legyen.

Útjuk Qurabin hosszan elnyúló öngyilkossága volt.

– Te is tudod, mit tesz a szerzetes – mondta Cutter Judah-nak. – Csak abban reménykedhetünk, Qurabin nem lesz teljesen elrejtve, nem veszik el, mielőtt elérjük az úti célunkat.

– Közel van – felelte Judah. Elmosolyodott, és olyan boldogság ült ki az arcára, hogy Cutter akarva-akaratlanul visszamosolygott rá.

Vastagon borította a fű a tájat. Jégkorból maradt kavicsos agyagörgetegek katlanjai, ingoványok és poros fennsíkok szakítják meg a lankákat. Oly sok hete tart már az út. Mesquitopagonyokat és romokat láttak. A vadon növő termények tengerként mozdultak a széllel. A szerzetes egyre gyengült, egyre mélyebbre rejtezett, mégis hívogatta és vezette őket, el víz, el csordák, el fákra tekeredett, óriáskígyónyi százlábúak mellett.

Egy napon lényeket láttak meg pollen-és porösvényt hagyni maguk után és úgy fodrozni a vizet, akár a bálnák a sekély vizet. Bokitsakok, kószák, a hasított patás síksági nomádok. Egy klán, elöl a fiatalok, hátul a királynő. A kószák sokkal magasabbak voltak az embernél. A maguk csetlő-botló ügetésével száguldottak tova, lábuk nem görbült, úgy lendült, mintha mankó lenne.

Az egyik tehén feléjük fordította barátságos, állatias arcát, és meglátta őket, eldübörögtében intett nekik. A bokitsak kéz furcsán működik. Úgy nézett ki, mintha a végtagja feltűnt, aztán eltűnt volna.

Az utazók megkeményedtek. Izmaik kötegesek lettek, és tapasztalt, ügyes lövőknek számítottak. Pomeroy horzsolásaiba kosz került, így most pompás sötét hegeket viselt. Elsie szalagot kötött torzonborz hajába. A férfiaknak megnőtt a szakálla, sörényüket bőrrel fogták össze: csak Drogon dacolt ezzel, aki mindennap szárazon borotválkozott. Gondosan számon tartották egyre csappanó lőszerkészletüket, tűzben edzett lándzsa volt a kezükben. Cutter úgy gondolta, egészen úgy néznek ki, akárha kalandorok, a földrész rabló zsoldosai lennének.

De azért nem. Van egy kurva oka ennek az egész utazásnak.

– Bünnös körül járhat, nem? – szólalt meg. – Vagy már benne vagyunk? Nem tudtam számon tartani.

Ujjaikon számolgatták a heteket.

Judah egyik éjjel négy kis alakot készített a földből, és eldörmögött trükkökkel táncra perdítette őket, miközben társai tapsolva adták a ritmust hozzá. Amikor befejezték, meghajoltatta őket – majd visszazuhantak a földbe.

– Szeretném elmondani nektek, hogy nagyon hálás vagyok – mondta. – Szeretném, ha ezzel tisztában lennétek. – Erre vízzel koccintottak. – Szeretném elmondani... olyan régóta megyünk már, olyan, mintha az egész csak az utazásért magáért lenne. De nem így van.

Még azt sem tudom biztosan, hisztek-e a Vastanácsban. – Elmosolyodott. – Azt hiszem, igen. De talán akad olyan köztetek, akinek már nem is erről szól ez az egész. Azt hiszem, te a tapsházban töltött napok miatt vagy itt, Elsie – mondta, a nő pedig a szemébe nézett, és bólintott. – Azt tudom, hogy te miért vagy itt – fordult Cutterhoz. – Még talán te is, Drogon... Egy olyan kóbor szerzet, mint te... Mondák és remények, ez a ti a pénzetek, igaz? Ezzel kereskedtek. Ez tartja mozgásban a lovas csavargókat. Azért vagy itt, mert úgy gondolod, hogy a Vastanács olyan, mint a Marcipánpalota? Mennyországot keresel?

– Én nem ezért vagyok itt, Judah Low – szólalt meg Pomeroy. Judah elmosolyodott. – Te nekem jelentesz a legtöbbet, Judah, meghalnék érted, de ha lehet, nem most. Nem olyankor, amikor az folyik Új-Crobuzonban, ami. Túl sok minden forog kockán. Azért vagyok itt, amit mondasz, hogy fenyegeti a Tanácsot. És mert úgy gondolom, hogy meg tudod állítani. Ezért vagyok itt.

Judah biccentett és felsóhajtott.

– Ezt akarom mondani. Ez nagyobb nálunk. A Vastanács... – Sokáig nem szólalt meg. – Nehéz, mert ennek így kellett lennie. De ez a Tanács. A Vastanács. És Új-Crobuzon kormányzói... nem tudom, hogyan... megtalálták. A kapcsolatom, az egykori barátom, minden oka megvolt arra, hogy ne mondja el, de, Szátyárnak hála, megtette. Ennyi idő után rátaláltak. Annyi idő telt el, hogy sok városi már nem is biztos abban, hogy létezett, sok ezer másik pedig úgy gondolja, régen vége van.

Chaverim... barátaim... Megmentjük a Vastanácsot.

Qurabin másnap sokáig beszélgetett a Pillanattal. A megtalálhatatlan szerzetes felkiáltott, esdekelt, keserves hangot adott ki magából.

Végül Cutter szólalt meg:

– Szerzetes! Szerzetes, mi történt? Itt vagy? Elmentél?

– Többé már nincs rejtve – közölte tompán Qurabin. – Tudom, hol találni. De belekerült... Elveszítettem érte az anyanyelvemet.

Csak a ragamoll, az utazók nyers gyerekbeszéde maradt neki.

– Emlékszem édesanyámra – mondta halkan. – Emlékszem, mit suttogott nekem. De nem tudom, mit jelent.

Semmi iszonyodás nem volt a hangjában. Csak szenvtelen beletörődés.

– Az egyik elvész, a másik megkerül. Tudom, hová kell menni.

Felfoghatatlan útvonalat követtek. Az égnek megfolyt a színe.

Láncnapon a síkság elfogyott, és ráébredtek, hogy régóta egyre magasabbra tartanak már – a talaj ferde lett, és zselnicemeggyes, magányos hegyen kapaszkodtak fölfelé a ritka levegőben. Előttük vörös agyagos medence, szurdok, ami olyan nagy területté tágult ki, hogy azt már nem lehetett völgynek nevezni, ahol a földrész vállát megvonva feszült egyre széjjel. Egy hosszú kőtaréj mögül fekete füst mocskolta a levegőt.

Judah megállt a szírt peremén, lenézett a nem bozóttűzből származó pamacsokra, és felordított. Olyan tiszta, állati öröm hangja volt ez, mintha visszarepült volna az időben, mintha nincs olyan ember, olyan értelmes lény, amelyik átélhetne ilyen tökéletes érzelmet. Judah vonított.

Nem lassított. Gyorsan ereszkedett, és nem várt a társaira, csak ment előre a prériben húzódó, halvány gyalogösvények mentén. Cutter beérte, de nem próbált meg beszélni vele. Szirupsűrű fény járta végig a hegylánc fűrészes gerincét.

Valaki rájuk kiáltott, és a visszhangok mintha csúfolták volna őket.

Kérdés, számos különböző nyelv gyors egymásutánjában felhangzó parancs. És aztán jött a sajátjuk is, a ragamoll, otthonuktól közel kétezer mérföld távolságban. Cutternak elakadt a lélegzete. Valami rejtekhelyről három alak állt föl.

– Várjunk csak, várjunk! – kiáltotta az egyik. – Beszélitek a ragamollt?

Cutter mutatta, hogy nincs a kezében fegyver. Különös boldogság vett erőt rajta, ahogy a fejét rázta. A fiatalember kevert akcentussal beszélt, mintha a déli városrész, Kennel, Új-Crobuzon sikátorainak jól ismert vicsorgásán túl valami más is formálná a fonémáit.

Judah a hármas – egy férfi, egy nő és egy gacsos kaktusz – felé szaladt. Hátuk mögött lenyugvóban volt a nap, ezért árnyék lepte őket, és Cutter csak körvonalakat látott. A karját magasba emelve feléjük botorkáló Judah-t felőlük nézve minden bizonnyal elborítja a kései napfény, fürdik benne, borostyánba zárja vonásait. Nevetett és kiabált.

– Igen, igen, igen, beszéljük a ragamollt! – mondta. – Igen, hozzátok tartozunk! Nővérek! Nővérek!

Újra azt a kiáltást hallatta, és ez annyira nyilvánvalóan nem volt fenyegetés, annyira egyértelműen a melegség és megkönnyebbülés önkívülete szólt, hogy az emberi őrök előreléptek, és karjukat tárták felé, vendégként fogadták.

– Nővérek! – szólalt meg. – Visszatértem, itthon vagyok, én vagyok az. Soká éljen a Vastanács! Istenek és Szátyár és, és, és Uzman nevében...

Erre összerezzentek. Judah egyesével megölelte őket, majd megfordult, szeméből patakzott a könny, és fontolgatás, nyilvános arc nélkül mosolygott, olyan mosollyal, amilyet Cutter még soha nem látott tőle.

– Itt vagyunk – mondta. – Éljen soká, éljen! Itt vagyunk.

ANAMNÉZIS

Az örökmozgó vonat

A víz és a hínár gyökerei minden lépésnél beleakaszkodnak. Évekkel ezelőtt van, Judah Low fiatal, és a lápvidéken él.

„Megint” – mondja. Csak ennyi. Nincs „kérlek”, nincs is rá szükség. A nyelvet mélyrétegéig áthatja az udvariasság. Erőfeszítést igényel, és szabálytalan névszóragozás kell ahhoz, hogy valaki goromba legyen.

„Megint” – mondja, mire a gyerek hosszúdárdás megmutatja, mit is csinált. A szemöldöke meghajlik, amiről Judah tudja, hogy mosolyt jelent, kinyitja a kezét, és ujjai között sárból-vízililiomból készített hosszúdárdás játék áll. Egy-két csípéssel formára igazítja, és halk, szavak nélküli trillázással dúdol neki, megmozdítja. A szobrocskának csak egy mozdulata van, behajlítja és kinyújtja szárlábait. Jó néhányszor megcsinálja, mielőtt szétpukkan.

Tágas, göcsörtös fákkal és páfrányokkal sűrűn benőtt ösvényekkel, itt-ott csatornákkal szegett tér peremén állnak. Az ágak átjárókat rejtenek, és a növényzet annyira sűrű, annyira vaskos, annyira telített a láp vizével, hogy nyálkásan nyúlik, olyan, akárha a gallyakról csöpögő, ideiglenesen levélformára alvadó, ragadós folyadék lenne.

A mocsár mindenféle tájat mímel. Pázsitokra nyílik, és lehet erdőség. Egyes helyeken a sár annyira megszilárdul, hogy mocsárhegyekké tornyosul föl. A gyökérzet alatt vízpadlós alagutak, vermek és útvesztők. Halott helyeken a kifehérült posványból szögellnek elő. Moszkitó-és bögölytörzsek rontanak Judah-ra, és rettenetesen megcsapolják.

Judah nem éli meg nyomasztónak az ingovány levegőjét. Olyan, mint valami méhlepény. Az itt töltött hónapok alatt megtanulta úgy érezni, mintha cirógatná. Az összes elfertőződött csípés és a hasmenés ellenére szereti a mocsarat. Felnéz a vizezett tejhez hasonlóan híg felhőkre, a kései napra. Úgy érzi magát, mintha kizöldült, bepenészedett ázalagok lakhelyévé vált volna, mintha gazdatest lenne, nemcsak élet, hanem egész környezet is.

A gyerek fajára oly jellemző kecsességgel meríti meg a kezét. Ujjai sugarasan helyezkednek el kis tenyere körül: csillag. A sajátos módján zárja össze: összecsukódó virág szirmaiként fordulnak elvékonyodó ujjai egyetlen hegybe. A körmök egymásba fűződnek, lándzsahegy lesz a kezéből.

Az ifjú hosszúdárdás négy lábon indul el Judah Low mellől. Csupa-ín nyakán elfordítja fejét, és szavak nélkül érdeklődik, jön-e vele, ő pedig megy, azzal a fröcskölő-tocsogó esetlenséggel, amit a hosszúdárdás megbocsát, mintha Judah újszülött lenne.

Amikor a gyermek sétál, tagjai pontosan ütik át a vizet. Judah Low mintha magával vonszolná a mocsarat, és heget hagyna rajta széles nyomdokvizével. Szerencséje van, amiért a hosszúdárdás borjú nőstényei és hímjei engedik neki, hogy vele tartson, hiszen minden egyes sétával töltött másodpercében olyan figyelmet irányít a hosszúdárdásra, amit inkább kerülni kellene. A fekete kajmán és az óriáskígyók bizonyára úgy hallják a lépteit, akárha valami sebesült lény vergődése lenne.

A hosszúdárdás-közösség azért viselte el, sőt azért látta szívesen őt, mert megmentett két gyerkőcöt valami fölemelkedő, zsombékban élő ragadozótól. Még mindig meggyőződése, hogy őmiatta jött, de aztán a kis páros felé fordult: látván, ahogy sziszegve és ingoványtól sikamlósan kibukkan, megdermedtek, egyúttal álcamirigyeikből kibocsátott thaumaturgonoknak köszönhetően néma gyermekek párosa helyett két fatönknek tűnhettek volna, amennyiben a lény nem lett volna túl közel ahhoz, hogy ez megzavarja.

Azonban Judah kiáltozni kezdett, és – az áradmányos öböl tompa csöndjében döbbenetesen idegenül ható zajt hallatva – összeütögette a faja jellegzetességének számító edényt és husángot. A lényt – oroszlánfóka és szalamandra magasba tornyosuló kevercsét, uszonyos kitüremkedései könnyűszerrel törhették volna össze a koponyáját – nem tudta volna elriasztani, de sikerült megzavarnia. Befúrta magát az átokhínár alá.

Azóta, amióta a megmentett páros hazarohant, és az igaz volta hangsúlyozására sebtében összerakott kavatínában elénekelte, mi történt, Judah megtűrt személy.

A hosszúdárdások nem beszélnek gyakran. Napok is eltelhetnek közben.

Közösségüknek nincs neve. Kalyibáik a nádból és a vízből bukkannak elő, gyalogjárók kapcsolják össze, és függőágyak kötik át, tartják meg őket, más helyiségek az átázott talajba süllyesztett vermek. Judah öklének megfelelő nagyságú rovarok botorkálnak át a levegőn nagy, buta macskák módjára dorombolva. A hosszúdárdások felnyársalják és megeszik őket.

Szőrük olajos pihéin gyöngyözik a láp mocska. Gázlómadarak módjára mozognak. Olyanok, akár a madarak, akár a girhes macskák, rezzenetlen, szinte már vonások nélküli arccal.

A hímek áhítattal teli dallamokat énekelnek, ha vörösek, és szerszámokat, nádházakat készítenek, gondozzák a mangroveföldeket, ha cserszínűek. A nőstények vadásznak, egyszerre egy lábukat emelik, olyan lassan, hogy mire kitárt karmuk kibukkan, egészen megszáradt, így egyetlen csöpp sem zavarja a felszínt, ahogy a megcsillagozott ujjak önnön tükörképe fölött egyensúlyozó tőrré zárulnak össze. Amíg arra nem jár valami kövér hal vagy béka, és nem mozdul semmi, a kéz visszadöf a vízbe, és azonnal ki is húzzák, az ujjak szétnyílnak, a zsákmány a hosszúdárdás csuklójára tűzve – vért csöpögő ételkarkötő.

A házak között úgy játszanak az ifjú hosszúdárdások a sárból készült gólemekkel, ahogy az új-crobuzoni gyerekek az üveggolyókkal meg a gödörben lévő garasokkal. Judah jegyzeteket, heliotípiákat készít. Nem xenológus. Nem tudja, hogyan kell eldönteni, mi a fontos. Az összes kis bűbájt – a hosszúdárdásnak ösztönös álcázási képessége, a gólemeik, gyógyfüveket használó orvoslásuk, a pillanatok szétválasztása –, mindegyiket tanulmányozni szeretné.

Nem ismeri egyikük nevét sem, még azt sem tudja, van-e egyáltalán nevük, de akad, akit valamilyen enyhe sajátossága alapján elnevez: Rőtszemű, Öregfiú és A Ló. Öregfiút kérdezi a sárszobrocskákról. Játékok, mondja a forrása, vagy játékszerek: valami ilyesmi.

„Ezek szerint te már nem készítesz ilyeneket?” – kérdezi Judah, mire a hosszúdárdás felhorkan, és az égre pillant a kellemetlenség miatt. Judah már nem pirul el a baklövései miatt. Amennyire meg tudja állapítani, ez nem képesség, hanem illendőség dolga: épp olyan kevéssé lenne helyénvaló egy felnőtt hosszúdárdásnak kis alakokat készíteni, mint egy új-crobuzoni felnőttnek totyogó kisgyerek módjára kikérezkedni a mellékhelyiségbe.

Judah elkíséri a nőstényeket. Mintha bevonná őket a napfény máza. Alig fér karukon a sok kifogott, héjas búvárpók, egyenként nagyobbak Judah kitárt tenyerénél. Megfejik őket a selymükért, hálókat szőnek a gyökerek és víz alatti gallyak közé, varsákká változtatják az erecskéket.

Judah valami hátborzongatónak lesz a tanúja. Egy kis izomhal dobja föl magát, lazuritpikkelyei ragyognak. Aztán pillanatnyi dalt hall, kétvagy háromrétegű lecsupaszított ritmus kilehelését, ba-ba-ba-ba gyors, bonyolult ütemben, sok nőstény együtt, és az izomhal megdermed. Ott van karikájába hajoltan, mozdulatlanul, egy helybe fagyottan a vízben, a vadász pedig átdöfi rovátkolt kezével, és abban a pillanatban, amint lecsap rá, társaival együtt abbahagyják az éneklést, mire az izomhal újra rezzen, de már későn. Judah napokkal később újra látja ezt, a kicsi, szinte néma kórust, a dünnyögött zümmögést, ami egy másodpercre mozdulatlanul tartja a zsákmányt.

A mélyebb csatornákban édesvízi delfinek úsznak el. Csúf, belterjes tenyészetből eredőnek tűnő lények. Egy szarkoszukhusz horkantásai riasztják el őket. A fiatal hosszúdárdások megpróbálják megtanítani Judah-nak, hogyan tud ő maga is sárfigurát készíteni. Úgy döntöttek, ugyanolyan gyerek, mint ők. A szobrai kétségbeejtően kezdetlegesek, a láttukra a nevetésüknek számító sóhajokat hallatják.

Amikor a szobrocskáiknak dalolnak, jóindulatúan igyekszik utánozni őket, miközben tudja, csakis bohóc lehet, de szívesen játszik.

„Sallaballúú – mondja. – Kallam kallé kazá!” – És persze nem történik semmi, persze az összes hosszúdárdás gyereknek elindul az iszapkupaca, az övé pedig nyúlósan rogy önmagába, és szétfolyik.

Nyár vége van, egészen híg a maláriás levegő. Lövések hallanak. A karabély távoli dobolására az összes hosszúdárdás megdermed, és felölti álcáját, Judah pedig másodpercekig egyedül van a váratlanul ott termett fák ligetében. A csönddel együtt a mocsárlakók is visszatérnek lassan saját külalakjukhoz. Mindegyikük ránéz.

Vadászok vannak, kis termetű mocsári emlősök prémjébe burkolózva. Felfedeznek, gyűjtögetnek a mocsárvidéken.

Judah tíz lépésre halad el az egyiktől, de helyi lett, úgyhogy a férfi nem hallja, nem is látja meg, csak a karabélyát emelinti, és bután néz el Judah mellett a vízi utakra. Egy másik ügyesebb. Tapasztalt mozdulattal egyenesen Judah mellkasát célozza.

„Istenekverte rohadás – mondja. – Majdnem megöltelek.”

Gyanakvó pillantással méri föl Judah öltözékét és mocsári sápadtságát. Hüvelykjével az északi út felé bök.

„Arra vannak, még három-négy mérföldnyire” – mondja.

A morotvában élő állatok csöndesek. Nincs ciripelés, se halk léptek és csobbanás. Judah lelassít. Ez itt egy fordulópontos pillanat, és bár önmagán kívül nincs senki, akit okolni lehetne azzal, hogy most itt van, le kell hunynia a szemét, és végiggondolni, mi lesz és mi volt eddig. Nem engedi véget érni ezt a pillanatot: csökönyös rohadékként csimpaszkodik bele majd, akár a kutya, amelyik emberbe mar, amíg végül az idő vérezve elvonszolja magát onnan, Judah pedig újra ott van, szomorúbban.

„Jaj, ne!” – szólal meg. Nyomoronc valami lett az időben. Borzongás támad.

Föld ajka az, kőgát. Tisztás a nagy mocsaras síkság, a szelíden mozgó folyadék lapos, törmelékkel ékes hektárjai peremén. Új ösvény a megcsurranó fák között, sátrak és ekhós szekerek, a megzabolázott földön álló, mohafedeles tőzegkunyhók összebújó csapatáig. Lövések.

Judah ajándékot hoz a zsákjában, mellé mocsári virágokból kötött bokrétát. Férfiak csapatát pillantja meg, fehér ingük összemocskolva, nadrágjuk vastag. Ábrákat tanulmányoznak, és rejtélyes műszerekre hunyorognak. Zsíros füstöt – kalamájó-tintafelhőket – eregető tüzek fölött forralnak bográcsban ételt. Félig-meddig köszönnek neki. Úgy nézhet ki, mint valami sárból-iszapból gyúrt szellem. Az újraformált málhásállatok nyugtalanul dobrokolnak, ahogy a közelükbe ér.

A vezető feláll. Idősebb férfi, még mindig cingár és szívós, akár egy kopó. Judah csak ránéz, követi a vízhatlan vászonból készült helyiségbe.

A fény homályosan túrja át magát a vásznon. Dísztelen setétfa bútorok, fiókos szekrény, ami majd ággyá hajtható ki a szűkös helyen.

Az öreg megszagolja az elnyűtt csokrot. Judah összezavarodik... elfelejtette, hogyan szokás viselkedni a városban. Tényleg virágot kellene adnia ennek a korosodó embernek? De a másik könnyen veszi a helyzetet, beleszimatol a még mindig szépséges virágokba, és vízbe teszi őket.

A háta egyenes. Haja ősz, gondos kis varkocsba fogva. Egészen élénkkék a szeme. Judah a zsákjában kotorászik (a testőrök megfeszülnek, és pisztolyokat emelnek), és egy szobrocskát húz elő.

„Ez a magáé – mondja. – A hosszúdárdásoktól.”

A férfi átveszi, arcán őszintének látszik az öröm.

„Egy isten – közli Judah. – Nem sok művészeti alkotásuk meg faragásuk van. Csak kicsi, egyszerű dolgok.”

Kötélbe bugyolált előd szelleme. Ezt maga Judah készítette. A férfi belebámul a bepólyált arcba.

„Szeretnék kérdezni valamit – kezdi Judah. – Nem tudtam, hogy személyesen lesz itt...”

„Mindig, amikor új területen kezdünk dolgozni. Ez a munka szent, fiam.”

Judah biccent, mint akinek valami értékes dolgot mondtak.

„Élnek a mocsárban, uram – magyarázza. – Azt hiszem, miattuk vagyok itt.”

„Mit gondolsz, fiam, nem tudom? Szerinted nem tudom, miért vagy itt? Ezért mondom, hogy a munka, amit itt végzünk, szent. Igyekezlek megkímélni a szomorúságtól.”

„Nem olyanok, amilyennek Shac bestiáriuma alapján gondolná őket, uram.”

„Fiam, én sok másik embernél jobban tisztelem a »lehetségesen bölcs«-eket, de nem kell ezt elmondanod nekem. Régen volt már, hogy, hm, mondjuk úgy, pontosnak gondoltam. Nem ez itt a kérdés.”

„De uram. Tudnom kell, azt szeretném tudni, hogyan... pontosan merre szeretne menni esetleg, mert itt vannak, ez a nép, ezek a hosszúdárdások, ők, ők... Nem tudom, képesek lennének-e szembenézni mindazzal, amit esetleg idehozhat...”

„Eszem ágában sincs ártani, de az istenekre és Szátyárra mondom, most már nem fordulok vissza.”

Nincs semmi durvaság a hangjában, de Judah egészen meghűl a szenvedélyétől.

„Értsd meg, fiam, hogy mi az, ami idejön! Nincsenek terveim a te hosszúdárdásaiddal, de ha az útjuk keresztezi az enyémet, akkor bizony az én utam agyonzúzza őket.

Tudod, mit látsz itt? – kérdezi. – Mindenki, aki itt van, és mindenki, aki ideérkezik, a legszutykosabb kubikos, minden egyes aktakukac, minden egyes kurva, minden egyes szakács és lovas és minden egyes újraformált, közülünk mindenki egy új egyház hittérítője, és nincs semmi, ami feltartóztatja a szent munkát. Nem rosszindulatból mondom ezt. Van más, amit még mondani szeretnél nekem?”

Judah rettenetes szomorúsággal nézi. Megköszörüli a torkát, hogy beszélhessen.

„Mennyi idő? – kérdezi végül. – Mik a tervek?”

„Szerintem te magad is tudod, mik a tervek, fiam. – Az öreg nyugodt. – És hogy mennyi még? A dombvidékieket kell megkérdezni erről. Aztán pedig meg kell kérdezned ennek a te mocsaradnak az isteneit meg szellemeit, mennyi jóféle, tiszta homokot tudnak lenyelni.”

Mosolyog. Megérinti Judah térdét.

„Egészen biztosan nincs semmi más, amit szeretnél elmondani nekem? Bíztam benne, hogy mást is hallok tőled, de annak mostanra már hangot adtál volna. Szeretnék köszönetet mondani az istenért, amit adtál, és leköteleznél, ha megkeresnéd ezeket a te hosszúdárdásaidat, és elmondanád nekik, hogy övék a legmélyebb és tiszteletteljes hálám. Ugye tudod, hogy hamarosan találkozom velük?”

A falra mutat, a térképre, amin az egész vidék látható Új-Crobuzontól a Morderdőig, aztán a mocsarak és egészen Myrshock kikötőjéig, és még néhány száz mérföld nyugat felé, a földrész belseje irányába. A részletek elnagyoltak: vitatott területről van szó. De Judah látja a keresztvonalkázott szintezést a mocsár szívében.

„Tudom, mit látok – mondja az öreg, és hangjában valódi kedvesség csendül. – Épp elég emberrel volt dolgom a magam idején, akik elvegyültek a bennszülöttek között. Akármit is gondolsz most róla, ez színlelés, fiam. De nem foglak kioktatni. Nem következik semmiféle vádaskodás. Csak annyit mondok, hogy közeleg a történelem, és a legjobb, ha az új törzsed elhúzódik az útjából.”

„De hát a fenébe is! – fakad ki Judah. – Ez nem lakatlan terület!”

Az öreg láthatóan meghökken.

„Bármijük is van, bármi is hevert ott nekik évszázadokon át az ingoványban, akármi is legyen az, szívesen fogadom, hogy szembenézzen a történelemmel, amit én hozok, már ha képes rá.”

*

Megint a posványos mélyén, a hosszúdárdások között, és Judah nem tudja, mit is mondjon. Háta mögött összeállnak a páfrányok, tudja, hazugság ez az elzártság.

A gyerekek újra megpróbálják megtanítani neki a gólemeiket. Eddig a legkisebb varázserőnek se mutatta semmi jelét, úgy gondolt magára, mint akinek semmiféle tehetsége nincs hozzá. Míg erőlködik, odalépdel hozzá egy felnőtt hosszúdárdás, és megérinti a mellkasát. Judah kinyitja a szemét, úgy érzi, valami mozog a testében. Akár az érintéstől, akár a mocsárban lévő levegőtől, esetleg a rendszeresen fogyasztott nyers dolgoktól, olyan fogékonyságot érez magában, amilyet korábban még soha, és elképedten nézi, hogy éppen csak, de képes megmozdítani sárból készült alakját. A gyerek hosszúdárdások az elismerés halk hümmentéseit hallatják.

„Jönnek” – mondja éjszaka. A hosszúdárdások csak udvariasan merednek rá.

„Emberek jönnek, és lecsapolják majd a mocsaratokat. Felosztják és összezsugorítják a lápvidéketeket.”

Eszébe jut a térkép. Gondosan kimért harmadolás. Tinta, amiből megváltoztatott táj, sok millió tonnányi, helyéről elmozdított kavics és fák letárolása lesz.

„Nem fognak megállni a kedvetekért. Nem fognak arrébb menni a kedvetekért. Mennetek kell. Délre kell vonulnotok, ahol a többi klán vadászik, mélyebben, messzebb innen.”

Sokáig nem történik semmi. Aztán a hosszúdárdás nyelv egytagú szavai, nyájasan:

„Ott a többi klán vadászik. Nem akarnak minket ott.”

„De muszáj. Ha nem mentek el, meglátjátok majd, mit hoznak ide az emberek. A klánoknak össze kell gyűlniük és elrejtőzni.”

„Elrejtőzünk. Amikor az emberek jönnek, fák leszünk.”

„Nem lesz elég. Az emberek kiszárítják a földet. Befedik majd a falutokat.”

A hosszúdárdások ránéznek.

„Mennetek kell.”

Nem fognak.

A következő néhány napban Judah sokat rágja a körmét. A hosszúdárdásokkal eszik együtt, figyeli őket, heliotípikákat készít a tevékenységükről, és feljegyzéseket ír róluk, de egyre növekvő émelygéssel érzi most már, hogy ez az emlékezetük megőrzésére szolgál.

„Voltak harcok – mondják neki, amikor a háborúikról kérdezi őket. – Három évvel ezelőtt megküzdöttünk egy másik klánnal, és sokunkat megöltek.”

Judah megkérdezi, mennyit, mire a hosszúdárdás felemeli a két kezét – ennek hét ujja van –, kinyitja és összecsukja, majd felemel egyet:

„Tizenötöt.”

Judah a fejét ingatja.

„Sokkal, de sokkalta sokkal többet ölnek meg, ha nem mentek el” – mondja, és a hosszúdárdás is a fejét rázza... tőle tanulta ezt a gesztust, és most büszkén alkalmazza.

„Fák leszünk” – mondja.

Judah táncra tudja perdíteni sárlényét. Napról napra erősebb és ügyesebb benne. Mostanra lábnyi magas figurákat készít sárból és tőzegből. Nem tudja, mi az, amit előidéz, sem azt, hogyan tanították a hosszúdárdás gyerekek, vagy mit tett bele a felnőtt, de nagy örömét leli új képességeiben. A kis szobra mostanra legyőzi a többieket a gólemcirkuszban, amit játszani szoktak.

Ez az egyedüli öröme, és utálja, hogy kibúvónak érződik. Egyszer-kétszer még könyörög a hosszúdárdásoknak, jöjjenek vele a mocsár mélyére. Tönkreteszi, hogy képtelen rátalálni arra, amit elmondva mozgásra késztetheti őket. Ez az ő kultúrájuk, magyarázza magának, az ő módszereik, az ő természetük. Nem magát, hanem őket kell hibáztatni. De nem hisz saját gondolatainak.

Úgy érzi, a történelem gombostűjére került. Vergődhet és kapálózhat, akár az ottmaradt pillangó, de nem mehet sehová.

Újabb visszhangok verődnek ide-oda, és egész nap hallhatóak a vadászok fegyvereinek durranásai. Judah megért valamit. Figyeli, ahogy a hosszúdárdások sarokba szorítanak egy combnyi vastagságú kétéltűt, és együtt ellehelik az a-a-a-a-a ütemet, mire a gőtelény fél másodpercre kővé dermed testét feszítő ugrása közepette, beleragad a besűrített időbe, Judah pedig ráébred, hogy a harmóniában, amit elénekeltek, ott visszhangzik a gyerekek sárgólem-dala. Ugyanaz, csak mérhetetlenül bonyolultabb, számos alkotóelemből.

A dallam a rögeszméje. Konzerválni akarja a kiejtésének pillanatait, megszilárdítani, lecsupaszítani a hangokat.

Gyorsan dolgozott. Úgy érzi, csomó szorul össze a belsejében. Majdnem-barátja, Rőtszemű segít neki.

„Mozgó formákat készítünk. Mindnyájan: a fiatalok egyféle módon, a vadászok másféleképpen.” – És Judah megérti, hogy a gyerekek dalocskái csak utánzások – a kezük az, ami a gólemet készíti. A vadászok harmóniája végzi el ugyanazt a munkát, amit a gyerekek csipdeső keze. Mind a kettő egyfajta közbenjárás.

Messze ipari zajok. Mormogó ütem.

Az első hosszúdárdás, aki meghal, egy ifjú, aki túlságosan össze van zavarodva ahhoz, hogy ellenőrzése alatt tudja tartani álcáját. Egy vadász lövi le, akit megrémít a négylábú állatizé és a leginkább rothadó fának tűnő kép gyors ide-oda váltakozása. Nem tudja, mit ölt meg, és csakis a véletlenen, illetve az újdonságtól való félelmen múlik, hogy nem eszi meg a gyermeket. A klán megtalálja a kis testet.

Elérték a tavat – gondolja Judah. Számolatlan szekérre való semmit, földet, követ és homokot képzel maga elé, amik duzzasztják a lápot.

Most van a pillanat. Hogy új klánját bevigye a mélybe, és eltűnjenek. Nincs másik pillanat erre. Félresöpörték már. Noha minden este újra elmondja, amit korábban – mennetek kell, itt nem biztonságos, mások is meghalnak –, mostanra feladta. Elengedi. Újra csak megfigyelő.

A hosszúdárdások halkan értekeznek egymással. Egyre inkább szűkében vannak az élelemnek. A halak és az ételnek való állatok menekülnek vagy fuldokolnak. Méreg van a mocsárban, ezernyi férfi és nő üledéke, a latrinák és tisztítókristályok zagyvize, a puskapor, a szükségsírok leve.

Újabb haláleset, egy megriasztott magányos nőstény. Az iparkodás bömbölése állandóan hallható.

Visszatér a hosszúdárdások egyik vadászcsapata, és megpróbálják elmondani, mit láttak. Kiszárított medret, valamit közeledni. Mostanra gőzzel hajtott kotrógépek vannak itt, Judah tudja ezt, egyre növekvő létszámú brigádok.

„Megpróbáltak bántani minket” – mondja az egyik hosszúdárdás, és megmutatja a csoportnak a lőfegyvert, amit elvett. Emberi vér szennyezi. Gyilkoltak, és Judah akkor már tudja, hogy ezzel vége is. Az idő lezárult. Nem látják. A nap halott számukra. Nem maradt semmi. Eszelős igyekezettel tanul, hogy megőrizze ezt a népet a jegyzeteiben, hogy tisztelegjen előttük.

Az ölést követően a hosszúdárdásokból célpont lett.

A vörös hímek kitekerik bebugyolált istenüket, és gyilkos szellemnek faragják át. Halálszektát élesztenek újjá. A kiválasztott nőstények és hímek olyan mérgekbe mártják dárdakezüket, amelyek egyetlen apró vágásnál is ölnek, és egy nappal meg egy éjszaka alatt átszivárognak a bőrükön át a testükbe, végeznek velük is, ezért nincs más választásuk, mint hogy öngyilkos módon tomboljanak az egyre közelebb érő vállalatot támadva.

Judah látja a hosszúdárdás karoktól átjárt, méregtől felfúvódott új-crobuzoniak holttesteit lebegni a zsombékos zsákutcáiban. Ha ott találják a hosszúdárdásokkal, a faja árulója, a város árulója lesz, és lassú, nem engedélyezett, de jóváhagyott halál vár rá. A hosszúdárdás harcosok rajtaütnek a pályaépítőkön.

Hármasával-négyesével ölik az embereket, néhány kaktuszt is. Minden hosszúdárdás kézpár után jutalom jár. Alig telik el néhány nap, és újak érkeznek a mocsárba, vérdíj-vadászok. Mindennemű társadalommal dacolva, világvégéhez illő rongyokba öltözködnek, száz és száz civilizáció renegátjai. Judah a fák közül nézi őket.

Fejvadász aljadékok a Sirályos-tengerről és Khadóból, meg kaktuszkalózok Deer Samherból. Vannak ott vogyanojok, Gharkeltiszt és Új-Crobuzon söpredéke. Egy hét láb magas nő két cséphadaróval verekszik, és számos halott hosszúdárdást hoz be. Azt beszélik, egy gesszin lakozik a férfi páncéljában. A Tüzes-szorosból érkezett boszorkány sok kézpárt húz hurokba, bizarr csokrot alkot belőlük, és vadászálmokat lát, amelyek a táboron élősködő álomördögöket idéznek meg.

„Menjetek a mélyére!” – mondja megint Judah, és akik még élnek a kis település tagjai közül, hallgatnak rá.

Délnek tartanak. Rőtszemű elmondja Judah-nak, hogy menedékre találnak majd az új kevert törzsben, amit az összes hosszúdárdás népekből származó menekültek alkotnak.

„Nemsokára megyek” – mondja neki Judah. Rőtszemű biccent – újabb tanult gesztus.

Nem maradtak gyerekek a településen, akiket ki lehetne hívni a kis gólemekkel. Csak felnőttek vannak, akik kecsessége mögött mindig harciasság van immár, akik az áldozatokat számolják, és csapdákat állítanak. A kő és kerekek morzsolása sosem szűnik, ahogy a munkálatok egyre közelebb érnek.

Egy nap Judah felkel, összeszedi mindazt, amije van – jegyzeteket, mintapéldányokat, heliotípiákat és rajzokat –, és kisétál a faluból, keresztül a víz útvesztőjén, be az új gyárterületre. Széthullott. A pillanat túlhaladt rajta.

Új irtás peremén egy munkafelügyelő áll, kiáltozik a brigádjainak. Judah bámulja. Durvák és kicsik és önhittek, mégis átformálják a vidéket.

Ahogy elhalad mellette, a művezető odabiccent neki, és azt mondja:

„Ez nem egy kibaszott istenekverte kurva tó, ez a foshalom maga a pokol. – Nagyot köp a fekete vízbe. – Eszi, egyre csak eszi az összes istenköpetes tonnányi szart, amit csak belélapátolunk. Ennek nincs alja se.”

Szekercések és póznások, mérőszalag-kezelők, vadászok, árkot ásó mérnökök; kaktuszok, vogyanojok, emberek és újraformáltak. Ásókkal és fűrészekkel, csákányokkal, talicskákkal dolgoznak. A láp egyre sekélyebb.

Ember ember, újraformált kaktusz után, érkezik a gipsszel és kaviccsal kevert földdel teli kordéval, és beborítja az újdonsült rakpartról. Gőzhajtású markoló dobja le újra meg újra görcsbe rándulva terhét. A zúzalék eltűnik. Az átokhínár, a levelek és por szőrzete nincs már sehol, áttörtek a láp álcázásán, vize egyre terjedő gyűrűben látható. Egyik talicskát nyeli a másik után hangos gurgulázással.

„Látod? Látod? – mondja a művezető. – Ez az istenekverte izé még egy kurva pinájánál is mélyebb.”

Itt ingovány volt valamikor, ami épp olyan erővel birkózott az emberrel, akár az óriáskígyók. Az előhegységből ideszállított kövek nagy tömbökben magasodnak, alul a sűrű víz nyaldossa őket. Földsánc tartja a helyén a földet és a sódert. Kihasítják a száraz területet. Utat metszettek az anyagba, a vörösfenyők, a mangrovék, csenevész füvek és a tavirózsa maradványainak szántóföldre illő rendje hiányzik. Kéttucatnyi yard szélességű és végtelenül hosszú ledöngölt föld szalagja ez, nyújtózik hátrafelé, keresztül az ázott cserjéseken, fáktól mentesítetten, és ameddig csak Judah ellát, csillések és favágók gondozzák.

Elterülő sátorváros. A kordákat mocsári lényekké, kétéltűekké újraformált öszvérek húzzák. A föld tönkök tarlója, azon túl pedig inognak a mocsár mutatói. Szivattyúk dübörögnek, és csapolják, iszapos lapállyá változtatják a vizes részeket, aztán a lapályok új kövek alapjául szolgálnak. Kaktuszokból álló brigádok vannak ott, roppant izmaik moccannak tövises bőrük alatt.

És rengeteg az újraformált. Rá se pillantanak a teljes emberekre, a szabad munkásokra, ennek a robotolásnak az arisztokráciájára.

Az újraformáltak mindig sokfélék. Judah egész életében így volt. Testük lehetetlenség lett. Az útalapon ott egy férfi, akinek satnya karoktól nyüzsög testének egész elülső része, mindegyik holttesttől vagy valamilyen amputációból származik. A hozzáláncolt férfi magasabb nála, arca közönyös, egy rókát varrtak-ágyaztak bele a mellkasába, onnan vicsorog és kapdos felé örökös rettegésben.

Itt egy spirálházba, vasba és szivárgó gőzbe préselt, hasán kúszó férfi. Ott egy nő dolgozik, mert az újraformáltak között vannak nők is, egy nő, akiből kibelezett oszlop lett, szerves részei, akár a megkésett megfontolások eredményei. Egy férfi – vagy nő? –, akinek hullámok szaladnak végig a bőrén olyan böffenetekkel, amilyeneket polipoknál látni. Emberek, akiknek áthelyezték az arcát, vasból-gumiból és kábelekből készült a testük, meg gőzgépkarúak, állatkarúak és testnyi hosszú dugattyúkkal helyettesített karúak, amin járnak, a lábukat meg majommanccsal helyettesítették, hogy a saját derekuk alatt nyúlnak most előrefelé.

Az újraformáltak hurcolnak, felügyelőik figyelik, alkalmanként korbácsolják őket. Az útalap megy hátra a végtelenségig a fák között.

„Hosszúdárdás barátom! – mondja az öreg. Üdvözli Judah-t. – Hosszúdárdás barátom, örülök, hogy itt vagy. Visszatérsz hozzánk? – Judah bólint. – Örülök neki, fiam. Ez a legjobb megoldás. Hogy van a klánod?”

Ridegen pillant föl, de semmiféle diadalt nem lát. A kérdést nem ingerlésnek szánták.

„Elmentek” – feleli. Érzi a kudarcát.

Az öreg biccent és csücsörít hozzá.

„Megmutatod nekünk a tanyájukat? Szeretném lerombolni. Elfogadhatatlan lenne, ha lenne egy hely, ahová visszatérhetnének. Tudod, itt város épül majd. Úgy bizony. Itt ülünk, Csatlakozásváros, Elágazásváros vagy Lápi Csomópont altalaján, még nem döntöttem el, melyik legyen. És múzeumot tudnék kialakítani a hosszúdárdások falujából, hogy a Plaza di Párától induló félnapos kirándulás során eljuthatnának oda a látogatók. De inkább arra gondoltam, hogy lerombolom. Megmutatod, hol van?

Ha megmarad, akkor akadnak majd hosszúdárdások, akik vissza akarnak térni oda. A gyerekek megpróbálják megkeresni majd a régi helyeket, ahol játszottak.”

„Megmutatom.”

„Ez a beszéd. Megértelek és csodállak. Keresztülmentél egy-két dolgon, és ezt tisztelem. Megtaláltad, amit szerettél volna? Emlékszem arra, amikor először beszélgettünk. Amikor felfogadtalak, emlékszel? Szerettem volna tőled valamit, de mindig is úgy gondoltam, hogy te a mocsártól, vagy a hosszúdárdásoktól akarsz valamit. Megtaláltad?”

„Igen. Meg.”

Az öreg elmosolyodik, és kinyújtja a kezét, Judah pedig átnyújtja neki a térképek, a feljegyzések, a lápi tudomány íveit. Az öreg nem szól, hogy mennyire megkésett ez a sok adat. Átlapozza, de nem mondja, mennyire silány, mennyire elégtelenül tartotta magát Judah a béralkuban megbeszéltekhez. Bejön valaki, és gyorsan beszélni kezd valamilyen vitáról, elbukott határidőről. Az öreg bólint.

„Nagyon sok a problémánk – mondja. – A munkafelügyelők haragszanak a város magisztereire. Fogalmuk sincs arról, mit csinálunk mi. Olyan újraformáltakat küldenek, akiket nem lehet használni. A cölöpözéseink megroppannak. A védfalaink megrogynak, az állványaink összecsuklanak.”

Mosolyog.

„Egyáltalán nem lep meg.”

„Az istenek hoztak újra itt! – mondja. – Mondd csak, rajta vagy a fizetési jegyzékemen? Visszamész Új-Corbuzonba? Vagy maradsz? Beszélünk még. Mennem kell. Olyan régóta vagyunk már itt, mögöttünk a síksággal, hogy utolértek a rozsdafalók. Már a fáknál vannak.”

Valóban, ott vannak. Nem kell sok idő a pályatest mentén, ami annál laposabb és készebb, minél hátrébb jut Judah. Megvan a maga szépsége ennek a vonatra szabott vidéknek. Furcsaság ez az út, amibe belecsimpaszkodik a mocsár.

Egy sarok, és ott is van az új munkáscsapat. Megkurtított fák cirógatják, akárcsak a lápvidéket kiegyengető brigádot, de egyéni ütemben, az építkezés szinkópájával halad.

Egész sereg bontakozik ki előtte, feléje. Gyors ütemű puffogás, ahogy ledobják a talpfákat, aztán olyan hang, mintha valamit felszeletelnének, ahogy a pőrekocsiról legördítik a gerendákat, újraformáltakból és épekből álló csoportok felveszik nagy fogókkal, zavarba ejtően kecses mozdulattal leeresztik őket, miközben tagbaszakadt munkások kezükben pöröllyel lépnek be, és zenekarhoz illő összehangoltsággal verik le a talpgerendákat és síneket. Mögöttük valami óriási és zajos ereget és figyeli az erőfeszítéseiket, óvakodik folyamatosan előre. Egy vonat, mélyen a mangrovefák között.

Hónapokkal korábban találkozott először az öreggel. Weather Wrightbyval, Veszett Weatherrel. A Vasmívessel. A TVT irodájában, a toborzógyűléseken, az összes többi, keményített alsóneműt és fogszabályzót viselő ifjúval együtt.

Egyetemisták, tisztviselőgyerekek, kalandvágyó pénzesek és olyan igyekvő fiatalok, amilyen Judah is, kenneli és kimeri inasok, akik unják a munkájukat, fellelkesítették őket a gyermekmesék és az útibeszámolók.

„Évtizedek óta ez a célom – mondta Wrightby. Meggyőzően beszélt. A frissen felfogadottak tisztelettel pillantgatnak rá, aki közel háromszor annyi idős, mint ők. A pénze nem tette kevesebbé. – Kétszer indultam nyugatnak, útvonalat keresni. Sajnos, kétszer kellett hazatérnem. A nagy átkelés még mindig várat magára. Az komoly feladat. Ez, amit most teszünk, csak a kezdet. Egy kis babrálás dél felé.”

Ezer mérföldnyi vágány. Csiszolópalán, erdőségeken és mocsáron át. Judah-t egészen megijesztette Wrightby szenvedélye. Akkora vállalkozásról van szó, ami még egy akkora vagyont is képes tönkretenni, mint az övé.

Wrightby megtapogatta, úgy kopogtatta a mellkasát, mint valami orvos. Megbízásokat osztott ki, csapatokat állított össze.

„Te jelenthetsz majd nekünk a mocsárból, fiam. Nehéz terep. Tudnunk kell, mire számítsunk.”

Így került oda Judah.

Az első út Új-Crobuzonból. Egy csapat: mérnökök, zsandárok, tudósok és marcona felderítők, akik barátságos leereszkedéssel méregették a hosszú hajú Judah-t. Erős őrséggel indultak el, Új-Crobuzontól két-három mérföldre nyugati irányba. A vidékből kifaragott síksági város, egész sor ütköző, sínpárok legyezője.

Akkora raktárak, hogy egész hajók elférnek bennük, zúzalékhegyek, a Morderdő tarvágásából való talpfák. Emberek és kaktuszok alkotta sokaság, kheprik, szkarabeuszfejük folyton izeg-mozog, vogyanojok a városig futó csatornákban, nyitott fenekű uszályok legénységeként, ritkább fajok tagjai is. Különböző végtagok kertje. Olcsó alkuk, szerződések, utalványok. Az újraformáltakat karámba zárták, vágómarhák módjára hajtották-lapátolták rácsos tehervagonokra. A vasútvonal pedig ment kifelé, a semmibe, lőporral robbantott irtásokon kerülgetve az erdő szélét.

Késő tavasz volt. Odafenn léghajók pepecseltek, pásztázva mérték föl a vidéket, követték a vasösvény vonalát. Judah a vonat ablakából nézte a vadont.

A szerelvény újoncokkal volt tele: fapadokon munkások, az újraformáltak rabvagonjai. Judah a többi földmérő társaságában foglalt helyet. Hallgatta a dugattyúkat. A zömök, egyszerű vonatok Új-Crobuzonon belül egyfolytában gyorsítottak vagy lassítottak, egyre löktek-rántottak az állomások között. Nem volt idejük felgyorsítani, kitartani a sebességet és létrehozni ezt az új hangot, a robogó vonat egészen új dobogását.

Elhaladtak egy falu mellett: különös, csúf látványt nyújtott. Mellékvágányok siklottak tova az irányába, Judah pedig látta az eredeti paticsfalú lakhelyeket a gyors ütemben készített deszkaházak mellett. Egy év alatt legalább megháromszorozódhatott a település mérete.

„Őrület – mondta az egyik ember. – Nem tart ki. Két év sem kell hozzá, és itt fognak sírni. Az összes szarcsimbók város, ami mellett elmegyünk, tejel a vasútnak, vagy lejön valami testület, átveszi az irányítást, és fizet Wrightby vasútjának, hogy megkaphassák azokat a tetves síneket. Nem tudja mindegyik megcsinálni. Néhányuk elpusztul majd.”

„Vagy elpusztítják – mondta egy másik, mire nevettek. – Már azelőtt építkezni kezdtek, hogy az első kapavágást megejtettük volna. Van egy település nyugatra, Enyhely, amit maga Wrightby Transzkontinentális Vasúti Társaságának emberei építettek. Ők dolgozták ki a Myrshock-Sirályos-tenger útvonal terveit személyesen magával a Vasmívessel, elkészítették neki a városát. A semmiből. Egy helyet félúton, még a mocsári csomópont előtt.

Csakhogy volt egy-két suskus, Szátyár tudja, pontosan mi, és a Vasmíves most nem áll szóba velük. Úgyhogy most másfelé kerülünk, és semmiféle vasút nem érkezik majd Enyhelyhez. – Az emberek nevettek. – Még mindig megvan. Még mindig modern. Tiszta üres és hideg. Rohagi legfiatalabb kísértetvárosa.”

Judah koncerttermeket, fürdőházat képzelt maga elé, amit csak a por látogat, és a kúszónövények rágják.

Megálltak egy újonnan felpuffadt településnél, mire az utcai árusok megrohanták a szerelvényt. Olcsó ételt, olcsó ruhákat, kézi nyomtatású helységnévtárakat nyújtottak a magasba, bestiáriumot, az újonnan megnyíló területek térképét ígérve. Vonalvégi lapokat árultak... Judah vett egyet, A Vezetőfülke összemázolt, nyelvtani és helyesírási hibáktól sűrű lapját. Munkások panaszaival, az újraformáltak hiányosságairól szóló gyalázkodással, trágárságokkal és kézzel készült pornográf képekkel volt tele.

A vonat délnyugatnak kanyarodott, tarajosra taposott sár és szeméthalmok közepette, ahol egy ideiglenes várost bontottak le akkor éppen, majd tovább a sziklás vidékre és a prérire. Egy alkalommal újonnan készült állványhídon – ingott alattuk – felkúszott egy szurdokon.

Ahol szükséges volt, ott az emelkedőn szerpentinen haladtak, azonban a vonat jobbára egyenesen ment... az eltérések kudarcokat jeleztek. Ahol kibukkant a kő, ott kettéhasították, füstfoltos, görgeteggel szegélyezett vájat lett benne. Nyugatról hegyek néztek le rájuk. A Bezhek árnyékkal övezett csúcsai. Amikor ismét lassítani kezdtek, az a vonal végét jelentette.

Emberek éltek ezen a vad vidéken. Sok nő, földfoltos alsószoknyában. Egyeseknek gyerek ült a karján. Egyszerre százával termettek ott, a csillogó sínek közelében álló sátorvárosban. Utcalányok, akik egészen elütöttek ettől a sivár környezettől.

A nap leszállt, és tüzek égtek. Judah a hátrahagyottakra gondolt, a holtakra, a betegekre és a meggyilkoltakra, az otthagyott vagy megfojtott gyerekekre, akiket a vonal temetett el. Lassítva haladtak el korcs, gubancos, alig észrevehetően újraformált jószágok, bűnyáj mellett. A ládakaprák rágtak, azon a silány élelmen éltek, ami akadt itt, keresztpupillás szemük árulkodott kecskerokonságukról. Végül pedig, a szajhatelep és az állatok előtt, ott volt az örökmozgó vonat.

Judah végigjárta teljes hosszában, kerülgette a brigádokat. Gördülőállomány-város volt, lassan mozgó gyártelep. Az üres vágányok senkiföldjének végében megpillantotta a munkát. Új-Crobuzon idáig nyújtózott. A fémből készült szörnyű nagy csáp, Bas-Lag legnagyobb városának előpöndörödő új vasnyelve, amint végignyalja a síkság lakhelyeit.

Aztán napokig tartó gyaloglás a vas peremén túl. Judah csapata elhagyta a talpfarakók kordéit is. Brigádok vágtak ki facsoportokat, formálták és kezelték, halmokba rakták és hurcolták a rönköket. A talpfákon túl puszta zúzalék volt a pályatest. A talpfákon lépdelve olyannak tűntek, akár a földön végigvezető létra fokai – most viszont út volt. Barázdát vájt a dombok közé, kimagaslott a síkságból. Messze voltak még a talajgyalulóktól.

Öt napon át nem akadt más társaságuk, csak a madarak. Hátborzongató, hegyes-völgyes belvidék volt ez, csupa lanka és folyócska. A sztélék módjára kiemelkedő szirteket nem tervezett domborművekké faragta a szél. A pályatest holmi roppant romként, egykori városfal maradványaként húzódott előttük. Zaj ütötte meg a fülüket, bejárathoz értek a sziklában.

Az alagútvájók ösvényt vontak a görgetegkúpon át. Tábor állt a lyuk mellett, benne emberek, még több bukkant elő a kő zsigerei közül, húzták a hegy szemetével teli kocsikat. Túl messze voltak Új-Crobuzontól, hogy gőzhajtású kotrógép is ideérhessen hozzájuk. A szikla pedig feltehetően túlságosan kemény volt, noha Judah örömmel képzelte el, ahogy a batár méretű jármű orrán a fúrószárral kibukkan a földből. Az alagútfúrók egyedül voltak a vadonban csákányokkal és lőporral, utat készítettek olyan vonatoknak, amelyek csak hónapok múlva érnek erre a helyre.

A végtagjaik helyén dugattyúkat és légkalapácsokat emelő újraformáltakat megsüketítette saját munkálkodásuk. Az egyikük karját egy vakondok túlméretezett, kifelé szélesedő karmaival cserélték ki – semmi esélye nem volt átkaparni magát ezen a sziklán, viszont a brigádok kabalafigurának használták, így ott ült az alagút mélyén, és dallal biztatta a többieket. A TVT zsandárjai vigyázták a rendet.

„Merre tartotok?” – kérdezte a felügyelő.

„Délnek. A Sirályos-tenger, a síkság irányába.”

„A mocsárba” – mondta Judah terepbejáró-társa.

»A mocsárba – mondta a munkafelügyelő. – Kurva nagy vicc lesz amikor ez a vonat elér odáig. Mi a fasz, mi?”

Judah mosolygott. A társa nevetett. Hét héttel később elvitte valamilyen sorvasztó lépi nyavalya, és egyedül hagyta őt. Judah a heliotípiákra gondolt, a lápvideket ábrázoló rézkarcokra, a morotvákból előbukkanó lényekre, a felázott lapályra, betonná változtatott iszapban, helyükre bénultan képzelte el az egészet.

Elfogyott alóluk az út. Elérték az útgyalulókat, akik ástak, ahol a föld felágaskodott, elvitték a fölösleget, és oda borították, ahol a föld lebukott.

Dombot vágtak az ipari tevékenység hátuk mögött maradó peremébe. A földtömegből rakodómunkásoktól és hátasállatoktól hemzsegő lépcsősor lett. Löszport hordott a szél. A munkaórák során a lépcsők szintbe süllyedtek. Szurdok lesz ott, ahol előtte domb volt.

A brigádok üveggyöngyszemekként sorjáznak végig a síkságon – gondolta Judah.

Most pedig visszatért. Utolérte az örökmozgó vonat. Behatolt a mocsárvidékre.

A sötétebbik ingovány olajos felületként terjed szét, de most belefurakodtak. Vonalat húztak a belsejében, és kövekkel támogatták meg. Csillognak rajta a sínek. Judah hasadékot pillant meg a fák között, hozzá a vonat fekete füstjét.

Érkeznek az utánpótlást hozó szerelvények, talpfákkal és sózott marhahússal, vasból való sínszálakkal tele. Judah hazautazhatna Új-Crobuzonba. Csakhogy valamilyen erős nyugalom telepedett rá. A dolgok még nincsenek befejezve. Nem szeretne visszamenni.

A vízzel telített talaj feltartóztatta a tevékenységet, és utolérték egymást a brigádok: az útgyalulók, a talpfa-lerakók, a sínrögzítők maga az örökmozgó vonat előtt. Sárkányfajzatok gyűjtik a szemetet. A markotányosnők összefogtak. Sátorváros érkezett az örökmozgó vonat mögött. Sörcsarnok-sátrak, tánchelyiség-sátrak, piroslámpás sátrak, olcsó deszkából készült előregyártott házak, cirkuszok a munkások szabadidejére.

„Ott voltam benne” – mondja magának Judah, ahogy a lápot nézi. Azt mondja magának: „haza kellene mennem, csak, csak...”

Nehéz kimondania, miért nem teszi. Vonzza a betolakodó erő pompája.

Visszamegy az elhagyatott hosszúdárdás táborhelyre. Önmagát emészti el éppen, enged az iszapnak. Lénye egy része szeretne behúzódni az egész mélyére és megkeresni a hosszúdárdásokat egyre zsugorodó mocsárviláguk közepén. Csakhogy ember, és a hosszúdárdások mostanság gyilkolják az embereket. Valamilyen elégtelen és oda nem illő áldozatot megemlékezést hajt végre. Kiüresedettnek érzi magát.

Judah figyeli az útkaparók haladását. Olyan, akár egy sirály, dögevő a vonat lassú, nagyon lassú nyomában. A szerelvény és a vágányai talán ha néhány tucat yardot haladnak naponta ebben a kíméletet nem ismerő ingoványban. Egyre gyorsul feléjük az ősz.

A lápvidék peremén álló sátorváros és viskói kereskedelem és kezdetleges ipar központjai. Tele vannak vidékiekkel, akik elszöktek otthonukból; munkásokkal, akik nem dolgoznak; talajvizsgálókkal; a vasösvény megnyitotta síkságon széltében-hosszában egyre szaporodó, pisztolyos lovas csavargókkal. Kaktusztokkal, vogyanojokkal, llorgissokkal, kheprikkel és még rejtelmesebb fajokkal: két lábon járó, szerzetesek módjára kámzsát hordó rákfélékkel, alakokkal, akiknek túl sok a szemük. Szerencsevadász zsoldosokkal – több tucat kultúra csőcselékével.

„Hogyan mehetnék vissza – mondja Judah az egyiküknek, miközben csontkockákat vetnek –, amikor ott van az az izé, az a vonat? Hogyan?”

Hajléktalan, aki vágányok gőzdugattyús városában kószál. Ezrével vannak itt férfiak és nők, sokan munka nélkül. Szánnivaló tartalékos hadsereg vánszorog az örökmozgó vonat mögött. Amikor a zsandárok nem néznek rájuk, koldulnak.

Judah gólemeket készít a vágányfej összetiport sarából. Képtelen otthagyni a síneket.

A falvak, amelyek mellett elhaladnak, meggazdagodnak, és gyilkos erőszak uralkodik el bennük – romlott, szeszt vedelő, kurvákkal teli, törvények nélküli helyek lesznek – a vasútvonal néhány napjára, esetleg hetére, aztán meghalnak. A városkák kérészélete.

A szex legalább annyira a része a vasútiparnak, amennyire a sínszegelés, az útkaparás, az állattartás és a papírmunka. Új-Crobuzon rossz hírű negyedeiből menekült szajhák sátorvárosa követi a síneket és a férfiakat, akik lerakják. A férfiak Kúróvárosnak hívják.

Jön a vonat, és minden megváltozik. Évszázadok óta léteztek közösségek az erdőség kiszögelléseinél. Háborúságok a megélhetési földművelők és a vadászok, a remeték és a prémvadászok között – kereskedelem és egyezségek a helyiek és az Új-Crobuzon elől bujkáló zendülő szektákból származó telepesek között. A városból szökött újraformáltak itt vertek tanyát, a sztyeppén, és szabadraformáltak lettek. Most pedig felvágták az őslakosok közösségét és életét, hogy kinyíljon, és Új-Crobuzon hallgatja az itt keringő szóbeszédeket.

Az önjelölt bányászok kis léptékű exodusai indulnak útjukra a metropoliszból, gyalogosan haladnak tovább a vasút pályájától abba az irányba, ahol állítólag sziklanektár, drágakövek vagy szörnyek hatalommal telített csontjai fejthetők. A bűnözők új helyekre menekülhetnek, a fejvadászok új utakon eredhetnek a nyomukba. Az összes ilyesféle újonnan érkezett, felfedező és a város söpredéke meg a földrész minden szegletéből érkezett kíváncsiak itt vannak mind, csapáznak bele az új tájba. Akár a mellékfolyók, akár a repkény gyökérszálai, úgy ágaznak szét és térnek vissza ösvényeik a vágányhoz. Judah egy közülük.

Vágánymérföldeket jár be, és tudja, enyhe megrázkódtatás hatása alatt áll éppen. Minden éjjel a hosszúdárdásokkal álmodik. Hallja szaggatott hangadásukat, az időszakasztó lélegzetet. Álmában véresen, kezüktől megfosztva térnek vissza hozzá.

Judah napokig gyalogol, átkel egy állványhídon, amin nyüzsögnek a munkások, az újraformáltak megnyújtható gibbonkarokkal lendülnek egyik fogásból a másikra. Egy mellékvonal végén hurkot ír le a sínpár kovakővel szegélyezett pormedencében, ott áll az Ilyen nevű város. Telepesi lendülettel át is nevezték már: hívják Kofatelepnek, Paklivárosnak, Cinkelt Kockának és Batyuslaknak is.

A kaszinókban sínrakó munkások verik el a pénzüket ezüst kovás pisztolyos, fekete selyemkalapos piperkőcök – hazárdjátékosok, kártyások, szerencsefiak – mellett. Jönnek Új-Crobuzonból, Myrshockból és a Sirályos-tengertől, a tervezett útvonalak végállomásairól, néhányan még messzebbről is. A kaktuszember Shankellból; egy névtelen vogyanoj, aki állítólag Neovadanból jött; Coros, sámán Békásparlagból, aki matrózgatyával és kamáslival egészíti ki hagyományos teknőspáncélos kabátját.

Judah nézi őket, ahogy köszöntik egymást, és játszanak.

„Kérgesnyak – mondja hibátlan ragamollsággal Coros –, Myrshock óta nem láttalak.” – Judah látja, ahogy leakaszt egy békásparlagi fegyvert, egy suttogócsigákkal kivert gris-gris buzogányt az övéről.

Több tucatnyi különféle dobókocka és kártyapakli van itt. Hat, nyolc, tizenkét oldalú dobókockák, aszimmetrikus dobótestek, amelyek más és más valószínűséggel esnek az egyes oldalaikra. Hétféle színű kártyák, kerekes-lángnyelves-záras-feketecsillagos kártyák, színek nélküli, kizárólag ábrás lapokból álló kártyák.

Akadnak nők is a szerencséjüket próbálgatók között: Frey, a maga szívós és szépséges mosolyával; Rosa, soha nem látott szépségű vérvörös ruhában, állítólag borotvapengékkel ellátott legyezővel hűti magát éppen. Az Ilyenben töltött második hetén Judah megpillant egy újraformáltat – nem, aki így tartja magát, az szabadraformált, törvényenkívüli –, épp arra kúszik, alteste akár egymással viaskodó kígyók tanyája, elhalad a zsandárok mellett, akik úgy tesznek, mintha nem látnák.

„Fészdzsek – hangzik el halkan a neve. – Fészdzsek, a Szabad Tételező.”

Az így nevezett nyomot húz maga után az egyik hátsó helyiségbe, ahol valamilyen nagymenő-játék zajlik, ahol bárkinek megfelel a pénze, a törvények pedig mehetnek a picsába.

Judah nem akar játszani. Inkább megpróbál lopni. Rőzséból készít gólemet, végigsietteti a kis műalakot az asztal alatt az aznap esti legnagyobb nyeremény irányába. Felkapaszkodik az egyik szék keresztlécein, hogy leüljön Hallom Tét, feketét és ezüstöt viselő szerencsejátékos alá, aki zsetonokat és ígérvényeket gyűjtöget. A kaszinó tele van, nagy a zaj, és Judah-n kívül senki más nem látja az alakocskát.

Parancsaira mozdul, megpróbálja kibogozni Hallom Tét zsákját. Kavarodás támad, vörös, kénes hasadék a levegőben, és a gólem füstölgő széndarab. Füstből, homályos lángból álló csomó surran vissza patkány módjára Tét kabátjában, hogy leírjon egy kört a nyaka körül, és aztán eltűnjön. Mindenki feláll a helyéről, de Tét a levegőt simogatva csitítja az embereket.

Judah pislog. Hát persze, akinek az a munkája, és akkora a vagyona, mint Tétnek, azt védik. Nem a kaszinó vudusától várja, hogy kiszimatolja a tiltott jóstevékenységet. Van egy saját őrdémona. Amikor megnyerte mindazt, amit szeretett volna, Tét odalép a pulthoz, és fizeti az italokat, történeteket mesél a játszmáiról és azokról a helyekről, ahol megfordult, meg arról, hogyan vitte vissza az új vasútvonal Új-Crobuzonba.

Az utat gombolyítja le – gondolja Judah. – Visszafelé számolja, úgy meséli el a mérföldeket, ahogy a lapokat szokta számolni.

„Uram, szeretnék magával menni.” – Hallom Tét pedig nevet, de nem rosszindulatúan, nevetve nézi ezt a mogorva, zúzódásfoltos fiatalembert, aki feleannyi idős lehet, mint ő. Nem kell hosszan győzködni. Nagyravágyó igényeinek nagyon is tetszik egy komornyik gondolata. Fel is öltözteti Judah-t ennek megfelelően, és megtanítja, hogyan kell megülnie az öszvért, amit vásárol neki.

„Most egy ideig zaciban vagy nálam” – mondja.

Zsályáson, hangásokon keresztül haladnak a vasút menti települések között, néha ránéznek a vágányra és a brigádokra. A sínek mellett más lesz a táj képe: az állatok bizalmatlanok, a fák satnyák.

Judah nem gólemezik, csak amikor egyedül van. A városok között Hallom bőbeszédű és kedves vele – amikor beérkeznek valahová, ahol játszhat, magára ölti a gazda szerepét, és Judah-nak ott kell várakoznia mögötte, bonbonokat, kendőket kell hoznia neki. Része Tét egyenruhájának, legalább annyira, amennyire a pamutbársony kabátja.

Ugyanazok a játékosok, visszatérők, és Judah kitanulja a stílusukat. Kérgesnyak, a kaktuszember goromba, és nem kedvelik, csak elviselik, mert korántsem olyan ügyes a kártyában, amilyennek hiszi magát. Rosát nézni, hallgatni igazi felüdülés. És ott van még Jaqar Kazaan, O’Kingshersdt és Secseszter, a vogyanoj, meg mások, és mindegyiknek megvan a maga kedvenc játéka. Tétnek ott a démona, másoknak a maguk védekezése: hexek, famulusok, a hajukban játszadozó megszelídített légelementálok. Judah szemtanúja, ahogy csalókat és csúnyán veszítőket lőnek le és szigonyoznak meg.

Hallom Tét több pénzt veszít, mint amennyi valaha Judah tulajdonában volt egyetlen éjszaka alatt, aztán két nappal később visszagyűjti, sőt még többet is szerez. Judah látja, ahogy játszik kalyibákban, fegyverekben, bebalzsamozott furcsaságokban, ismeretekben, és mindenekelőtt pénzben. Amikor csak tud, Judah lecsíp némi aprót. Biztos benne, hogy ezt el is várják tőle.

A pusztaságban Judah szolgáltatásai közé tartozik a szexuális is. Nem bánja: sem kevesebbet, sem többet nem érez, mint amikor nővel van együtt. Lelkében a könyörület aranyröge, és érzi, ahogy folyamatosan növekszik. Olyan, mintha valami befejezetlenség, valamiféle jótétemény lenne.

Egynapnyi lovaglásra a vasúttól hírét veszik, hogy jönnek a Maru’ám szerencsejátékosai. Mindenki izgatott.

„Mindig is hazárdőr voltam – mondja aznap éjjel Hallom Tét. – Nincs olyan játék vagy stílus, amivel nem volt még dolgom: játszom a természetesekkel, a számmisztikusokkal és az akadémiákon végzettekkel, akik ettől a tétemelés gnosztikusai lettek. Többször nyertem, mint ahányszor veszítettem, különben itt se lennék. De a Maru’ám! Ó! Egyszer lesz olyan, hogy már nem leszek, és én mondom, ha jó vagyok, és elmondom az imát, akkor odajutok, amikor meghalok.”

Maru’ám, a kaszinóparlament.

„Egészen biztos olyan ez nekik, mint a rulett, a huszonegy meg a kocka, de nem csak a »sikló tág torokosokkal«, leülnek a kártyásoknak is. Most már tíz éve, 1770-ben volt. Úgy játszottam, mintha maga La Dama Fortuna nedvesedne értem. Feltettem a lovamat, a fegyvereimet, az életemet, és folyton nyertem. És aztán jöttek azok a tétek, amik csak a Maru’ámban vannak: egyik törvényt nyerem a másik után, ahogy játszom a vasbridzset meg a fekete zsírozást, míg egy egész éjszakán át tartó tökötösben felteszem a nagy ingatlantörvényt a királynő egyik svindlerszenátoráé ellen, és veszítek, viszont látom, hogy lapokat húz elő a kabátujjából, úgy viszi az egész törvénykezési téthalmot, és meg is mondom ezt, és hát nem vagyok valami nagy fegyveres, de a fenébe is, mérges voltam, és akkor jött a párbaj – »tíz lépés és megfordulni« –, a városiak százával vannak ott, és nézik, és a nagyjuk nekem szurkol, az én törvényem jobb lenne nekik. Mind a mai napig meggyőződésem, közülük valaki ölte meg, nem én. Sose voltam ügyes a fegyverrel.”

Mosolyog.

Senki nem játszik úgy, ahogy a maru’ámiak, és hozzák magukkal a házi szabályaikat. A szerencsejátékosok összegyűlnek. Egy kisvárosban, ahol a medence folyói találkoznak, egynapi lovaglásra a vasúttól összegyűlnek a zarándokok. A helyiek álmélkodva nézik az utcáikon feltűnő krakélereket, a választékos öltözékű, díszes és komisz fegyverekkel rendelkező férfiakat és nőket, akik megtöltik a fogadókat, idegen vidékről származó borokat hoznak, és eladják a tulajoknak, aztán visszavásárolják tőlük, prostituálják a fiatalokat.

Itt a tél. Judah úgy hallja, a sínverők leálltak, behúzódtak, bünteti őket az időjárás. Úgy érzi, valami rágja. A vidékre vetett mondat az út, neki pedig elemeznie kellene, és most épp nem sikerül neki.

Valami egészen szokatlan tűnik elő a jégsima égen. A maru’ámiak semmihez sem hasonlítható bio-papírsárkányhajón, nyurga, tollas, bogárpáncél-gyöngyházas valamin érkeznek. Leszáll, és pislant fényszórószemével, kiöklendezi utasait. Nefritkővel, opállal borított kezeslábast viselnek, kezükben paklik. A vezetőjük egy hercegnő. Erősen akcentusos ragamoll nyelven, borzasztó affektálással emeli fel a karját, és kiáltja el: „Játsszunk!”

A helyiek népi tánccal próbálkoznak, hitvány és oda nem illő szórakozás. Kocka, csatarangkorongok kopp-koppannak. Szinkópájuk, akár a kerekek zörgése a síneken. Kártyalapok halkabb surrogása.

Hallom Tét egy megrendíthetetlen nyugalmú rebisszel, a Maru’ám egyik androgün sipistájával néz szembe, aki sietség nélkül nyer bakkarában, fogas bezique-ban, pókerben. Tét csettintéssel jelzi Judah-nak, hozzon forró szörbetet, de a hetvenkedés csupán közönséges gesztus. A hímnő mosolyog.

Olyan játékot játszanak, amit Judah nem ismer, egy csomag hétoldalú lappal. Felfordítják, néhányat eldobnak, másokat egymást átfedő mintákba fűznek össze az asztalon. Jönnek és mennek mások is, valami átláthatatlan rendszer alapján emelik a téteket, veszítenek, miközben a tét nő, és csak Tét meg a hermafrodita marad ott.

Most már minden egyes emelés fájdalmat okoz Tétnek. Tömeg gyűlt köréjük. Az egyik lap felfordításával a maru’ám szerencsejátékos elnyeri az őrdémon életét: a lényecske lángoló selyemmajmocskaként anyagiasulva rikoltozik, és markolássza Tét gallérját, amitől füstölni kezd az anyag, ám aztán szétpukkan, és pernyeszellentés kíséretében már el is tűnik. Tét fél. Összeszedi magát, és nyer egy maréknyi óraműékkővet, ám a következő körben a hímnő hármas fogást fordít fel, Hallom Tét pedig csak nyöszörögni tud. Anyagtalannak tűnik. Egyre nehezebb kivenni a körvonalait, ahogy folyton veszít.

Erőszakosan emeli a tétet. Ordítva mondja be: „A lovamat, egyévnyi gondolatomat, amott az inasomat.” Judah felé int, aki pislant, és a fejét ingatja – Nem vagyok én istenekverte tét –, de már késő, pontosan az lett, Tét pedig játszott és veszített, és Judah-t eljátszották. Ezért aztán menekül.

Meggyötört öszvérén siet vissza a vasúthoz, prémvadászok csapáit használja. Nála a pénz, amit összelopott.

Városok kiürült héjain halad keresztül, hónapokkal ezelőtt a vágányfej karneváljai voltak ezek. Olvadékvíztől megduzzadt csermelyeket követ. A dombok gyűrűiben figyeli a vasutat, a szerelvények lovagi rohamozását, kiöblösödő kéményük feketén bömböl, tele vannak a félúton álló városokba siető, szerencséjüket megpróbálni jött emberekkel.

Judah három napon belül felfedezi, a rebis, aki megnyerte, a nyomában van. A szóbeszédek megteszik a távot. Úgyhogy délen, ismét a mocsár közelében, ahol odafagyott a kúszva haladó munka és csapata, talál egy fegyveresekkel teli szurdokvárost. A síkság egyszerre tele van ilyen semmirekellő pusztai banditákkal. A térség öröktől fogva létező útonállóbandáihoz csatlakoztak a vasút miatt rablónak állt újonnan érkezettek. A vonat igencsak igyekszik.

Egy fogadóban felfogadja a pisztolyheves Olajos Billt, akinek a jobb keze egykor a motorok javítására szolgáló szerszám volt, és egy fegyvermester átalakította sárgarezesre kifelé öblösödő csővel, hogy a lövedék szóródjon. Nem engedi menekülni Judah-t, megdolgozik a védelmi pénzéért azzal, hogy hagyja, élje őket utol az androgün kártyás. A fagyos téli porban leszámolás zajlik. Ahogy a nyamvadt városka lakói kihúzódnak kettejük közül, a szerencsejátékos útjára küld egy tőrgalamb-párt, amelyek pengésen suhognak Olajos Bill irányába, ám olyan tűzgyorsasággal, amilyet Judah még soha nem látott (pisztolykezét óraműves-tekercsrugós szerkezet tölti), a szabadraformált cafatokra lövi őket, majd a tollcsomóikon át tüzelve földre küldi a maru’ámit kiterülve, nedvesen és holtan.

Judah Olajos Billel vándorol. Nem foglalkozik már a gólemeivel, hosszúdárdás emlékeivel, és magával a vasúttal sem. Olyan éhséget lát a brigantiban a sínek iránt, ami hasonlít a sajátjához. A szabadraformált szenvedélye kevésbé összetett, Judah pedig úgy érzi, tisztább. Lelke legmélyén, a rátelepedett higgadtság alatt tudja, meg kell értenie a vágányokat.

Egyes fogadókban fizetnek, máshol elvesznek. Olajos Bill a kóborló számkivetettek dalait énekli. Judah előadásokat mutat be neki, gólemeket készít – ez az egyetlen, amit tud – az ételükből, és végigtáncoltatja őket az asztalon. Megpróbál ütemre levegőt venni, utánozni a hosszúdárdásokat.

Minden egyes település meghozza a maga szabályait, és ha tudja, be is tartatja őket. Új-Crobuzon nem követeli magának a síkvidéket. Még nem akarja őket magának: nem küldi ide a milíciát, átadja a rendfenntartás jogát és a zsákmányt is a TVT-nek, Weather Wrightbynak és a vasúttársasági monopóliumának. Itt a TVT zsandárjai jelentik a törvényt, de kíméletlenül szabadelvűek: a fegyvereseik csak néhány bányát és piacvárost őriznek.

Bill hírneve miatt beletelik némi időbe, mire akad, aki szembeszáll vele, és Judah újra látja őt gyilkolni. Amikor megteszi, valamiféle ocsmány ember, egy acsarkodó részeges elleni cselekedet, aki mindenkit, aki csak a szeme elé kerül, az izgő-mozgó meghexelt tetoválásaival fenyeget, de attól még aránytalan a válasz. Judah bámulja a holttestet, amit meztelenre vetkőztettek a helyi utcagyerekek.

A valami, amiről úgy érezte, hogy megszületett benne, összeállt törődésének lénye csap egyet a farkával. Nincs ínyére Judah társa.

Mégis Olajos Bill mellett marad, ő maga is fegyveres banditává válik a porköpenyében, öszvérét lopott lóra cseréli. Mert Bill nem hagyhatja egyedül a vasutat. A téli dombok között csavarognak. Bill egyre csak visszavezeti őket a vágányokhoz.

„Odasüss, az ottan az olyan pótkocsikkal, az a munkavonat ellátmánya, megy egészen a mocsárig. Azok a másikak, amit láttunk, meg az Új-Crobuzonból jövő turistáké, akik jöttek megnézni maguknak a vad vidéket, és ott, a másik, azokkal a lövegtornyokkal a kazánja mögött... az a járandóságot hozó vonat.”

Elmosolyodik.

Judah kíváncsi. Korábban is voltak próbálkozások kifosztani a vonatot. Eleven és vakmerő rajtaütések lovasoktól és kocsiktól és sebességre alakított, lopott lábak tálkájával bíró szabadraformáltaktól, akik tartják a lépést a vágtató mozdonyokkal, zaklatják a fűtőket, felszállnak a szerelvényre, és megint eltűnnek a felmarkolt pénzzel.

Olajos Bill terve esetleg működhetne. Közönséges, nélkülöz mindennemű finomságot, és talán működik is majd, mert Olajos Bill nem hunyászkodik meg a vasúttól, és nem is nézi ámulattal. Mások megpróbálkoztak levágni valamelyik híd egy részét, úgy állítani meg és lerohanni a vonatot: Bill fel akarja robbantani a hidat, miközben rajta van a szerelvény. Hadicselekményt akar végrehajtani. Judah annyira elképed a terv ostobaságán, hogy az szinte már bámulat.

„Az állványzat az Ezüstbeles-hasadéknál – mondja Olajos Bill a porba rajzolva. – Az a kurva híd több száz yard hosszú. Lenn várunk, meggyújtjuk a kanócokat, aztán elhúzunk onnan, amikor a baszott vonat a hídra ér. Az a szarkupac aztán nem bírja el ezt. Összerogyik.”

És aztán a terv az, hogy a szerelvény szétesik a levegőben, széttörik száz lábbal lejjebb, a fagyos kvarcszirteken, és bár persze óriási lesz a pocsékolás, ahogy a tűz belekap a pénzzel teli ládákba, meg az összezúzódott fém elzárja a bejutást a kocsikba, és a halott vasutasok, utasok vére összemocskolja a bankjegyeket, néhány aranyrúd biztosan kiszabadul. Néhány guinea-t biztosan felkap a résekbe bejutó szél, Olajos Bill pedig egyszerűen összeszedi a zsákmányt a földről meg a levegőből.

Bill zsenialitása adja meg becsvágya korlátait. Egy nagyobb tolvaj ragaszkodna ahhoz, hogy az utolsó garast is begyűjtse a ládákból, és nem támogatna egy efféle hasztalanul kieszelt vérontást. Olajos Bill viszont nem törődik azzal, ha a nagy része ennek az egésznek ott rohad a szétszakadt szerelvényben, amennyiben neki sikerül hozzájutni némi pénzhez, és épp ez a meggondolatlan, roppant léptékű erőszak az, amitől még akár be is válhat a terve.

A Judah-ban fészkelő lárva, nem lelkiismeret, hanem valamiféle homályos körvonalú erényesség, megmozdul. Úgy érzi, teljesen különváltan létezik tőle, mégis rágja őt. Nem fogja követni Bill tervét, viszont nem tudja legyőzni őt, ezért közönyösséget kell tettetnie, miközben lőport lopnak és visszalovagolnak, végig az Ezüstbeles-hasadékon, el a téli kaktuszok és a sokat látott fekete sziklák mellett odáig, ahol fejük fölött a fából ácsolt macskabölcső ível, letenni a robbanóanyagot – Bill olyan nemtörődömséggel végzi ezt, amibe Judah egészen belesápadt – a keményre fagyott földben álló támfákhoz. Judah csak ezt követően léphet ellene, mialatt a vonatra várnak, és Bill alszik.

Hátrahagyja a lovát, és felkapaszkodik a meredek sziklafalon, megmássza, és ujjai annyira érzéketlenek a hidegtől, hogy attól tart, elveszíti őket. Közel egy napon át fut, míg egy sínek menti kunyhóhoz – mellék-vágányhoz és postaállomáshoz –, a TVT váltókezelőjéhez ér.

„A zsandárok – mondja Judah üres kézzel integetve. – Üzenetem van nekik.”

Egy nappal és egy éjszaka elteltével ér vissza, új állaton, egy mérfölddel lemaradva a TVT lovas vadászaitól. Mire az állványhíd gyökereihez ér, két zsandár holtan hever, Bill lőpora szerteszét.

Ő maga sehol. A zsandárok őrt állítanak. Judah megvetően figyeli őket. Korcs, szedett-vedett társaság – egyáltalán nincs meg bennük az új-crobuzoni milícia fellépése. Ezek a semmittevőktől és szerencséjüket próbálgatóktól alig megkülönböztethető összetoborzottak, akiknek fegyvert nyomtak a kezébe, és rájuk adtak egy széles vállszalagot a TVT színeiben. Alig valami fogalmuk van arról, miként is kellene Olajos Billt üldözőbe venni, kedvük pedig még annyi sincs. Díjat tűznek ki a fejére.

Amíg Bill szabadlábon van, Judah-nak veszélyben az élete. Csatlakozik az egyik, fejpénzért dolgozó vadászhoz.

Először azt hiszi, a fejvadász ember, azonban torokhangú, idegen kuncogással fogadja el a megbízást, olyan módon hajtja meg a nyakát és hunyja le a szemét, ami jelzi, természettelen lény. Olyasmin lovagol, ami nem ló, csak nagyjából lószerű a formája, egy ló benyomását kelti, lóforgácsok a valódi bőre alatt. Kovás pisztollyal tüzel, ami köpdös és dünnyög, és alkalmanként karabély, máskor számszeríj. Nem árulja el Judah-nak, mi a neve.

Együtt haladnak a lovukon és a lótörmelékükön, keresztül a síkvidéken a vasút nyomdokvizét követve, nem is gyarmatosított, hanem megfertőzött vidékeken, ahogy az élet fertőzte meg egykor a sziklás pocsolyákat. Négy napon át tart a nyomolvasás meghexelt porból álló ideogrammákkal, és a fejvadász rálel Olajos Billre, egy kőfejtőben zajlik a leszámolás. A fehér kövön minták, keresztvonalazás a vésők nyomán, ami hálózatot alkot a bandita feje mögött.

„Te” – kiáltja Judah-nak az elárult ostobák haragjával, a fejpénzér pedig megöli, és a fegyverei megeszik a tetemet.

Talán ilyen leszek – gondolja Judah, és ott lovagol a vadász mellett. Városról városra járnak azoknak a nyomában, akiket nem kapnak el a zsandárok. A TVT vágány melletti állomásain megpihennek, áttúrják a körözés papírlapokat. A fejvadász nem kéri Judah-t, hogy maradjon, nem is küldi el. Sziszegő suttogással beszél, ami olyan halk, hogy Judah nem tudja megállapítani, jól beszéli-e a ragamollt, vagy éppen csak boldogul.

A fegyvereiből származó tüskékkel, esetleg az élő hálóival vagy váratlan torokhangokkal sebesíti meg azokat, akikre vadászik, néha meg is öli őket, aztán elvonszolja őket a feltételes megállóhelyekre a fejpénzért, és nem kérdez Judah-tól semmit, ahogy nem is kínál neki semmit. Növekszik a birkatolvajok, erőszaktevők és gyilkosok száma, folyik be a pénz. Söpredék az, akivel végez az emberségtelen lény, de a Judah-ban lakozó valami nem marad nyugton.

Háromnapnyi lovaglás a fakó kőösvényeken. A szikla göröngyei, akár a szürke levegő halmazai, amelyek szétpukkannak a paták alatt. Külszíni fejtéses nyílás, árkászok és zsandárok holttestei, és a bejáratok olyan alagutakba, ahol valamilyen, korok óta halott isteni fenevad csontveleje lett érccé, és ahol mélységjárók kis törzse él.

A Nyílhegyi Konszern kitermel a csontelérekből annyit, amennyit csak tud. A barlanglakok elhajtották onnan a bányászokat, és kiálltak magukért, a zsandárok pedig azt akarják, hogy tűnjenek el onnan. Ez a megbízatás.

Judah nézi, ahogy társa khemykáliákat vesz elő a csomagból. Igyekszik nyugalmat érezni. Nem mozdul semmi, se madár, se porszem, se felhő. Mintha maga az idő várakozna. Judah megfordul, és úgy érzi, lomhán ismét elindul, ahogy a fejvadász párlatokat és olajokat önt egy nagy kondérba, majd lefedi, tűzre rakja, bőrből készült tömlőt vezet a barlang bejáratához, és rögzíti, bőrrel-gumival zárja be a levegőt. Az éjszaka végére jár. A tűz és a sárgaréz kondér izgő-mozgó homoksárga fényt vet kettejükre. A vérdíjvadász mérgeket kever össze.

A hegy gyomrában minden bizonnyal várakoznak a mélységjárók. Judah úgy hiszi, figyelnek. Tudniuk kell, hogy készül valami. A hosszúdárdásokra gondol, nem tud mást tenni, reménytelen, ismeretek híján lévő ellenállásukra. Fázik, de belsejében a bizonytalanság férge, a furcsaság, ami nem lelkiismeret, hanem a rossz „tudatossága”, a „jóságé”, most kibontakozik a gyűrűiből. Felsóhajt.

„Csillapodj! – mondja neki. – Csillapodj!”

De a furcsaság nem csillapszik.

Mozog benne, undort és dühöt választ ki magából, amiket illetően Judah biztos benne, hogy nem a sajátjai, de foltot hagynak rajta, és akár az övé, akár nem, érzi őket. Felbuzognak benne. A hosszúdárdás kölykökre gondol, és a mélységjárókra a kis hegyben.

A khemykáliák keverednek és fortyognak, a fejvadász pedig keverékeket ad hozzájuk, amíg végül a rőt színű, iszapszerű vegyülék gázt böfög, és maró, olajos füst kezd egyszerre ömleni belőle, hogy belevezetődjön az alagútba. A vadász várakozik. Méreg süvít végig a járatokon, elképesztő sebességgel fortyog a folyadék.

Judah-n úrrá lesz az indulat. Újabb másodpercekig tétovázik, és soha nem fogja elfeledni a halálos gáz köbyardjait, amiket ez alatt az idő alatt enged szabadjára, majd az üsthöz sétál, ügyelve, hogy szélirányban maradjon, és bal kezét a fedő alá dugja, bele a füstbe. A fejvadász iszonyodva értetlenkedik.

A gáz savas és forró, és Judah üvölt, ahogy bőre felrepedezik, de nem húzza ki a kezét, az ordításából pedig dallamot formáz, és az összes addig tanult erőt, az összes ellesett fogást kipréseli a teste belsejéből, a gyűlölet és bosszúvágy önmagában akkor fellelt üvegtiszta aranyröge segítségével fogja össze az egészet, és tovavezeti, soha addig nem érzett minőségű és erősségű katexissal engedi szabadjára, a thaumaturgikus energia pedig kiárad belőle, és létrehoz egy gólemet.

Egy füstgólemet, egy gázgólemet, egy részecskékből és mérgezett levegőből álló gólemet.

Sérült karját markolva zuhan hátra. Az üst továbbra is okádja magából a füstöt, de már nem folyik az alagutakba: összegyűlik, szennyezett levegőgombát alkotva hömpölyög ki a peremen és húzódik vissza a fedél alá, vissza a csőből. Illékony, majom-vagy oroszlántagokkal kúszik ki a kondérból, amelyek megint behúzódnak, majd előbukkannak, és a felhő két-, három-, egy-, sehánylábú óriás mocsokfoltként áll ott, majd kilép, kihullámzik, kiröppen a szél ellenében a fejvadász irányába, követve Judah elgyötört utasításait.

Eddig még soha nem teremtett ekkorát. Idomtalan volt, és labilis, a szél nagy darabokat ránt le belőle, hogy közeledtében egyre zsugorodik, de nem olyan gyorsan, hogy eltűnjön addigra, mire a vadászhoz ér, aki tüzel rá, és hasztalanul lövi keresztül újra meg újra, rövidke tüskékként halvány füstkarikákat visznek magukkal útjukra a lövedékek, nem látja mögötte Judah-t, nem látja, hogyan mozgatja a kezét és bábozik a gólemmel. A valaminek megrebben a gázfarka. Lélek nélküli környezetbe vonja a fejvadászt, hogy nem tud mást tenni, csak belélegezni a gólem anyagát, és emberihez nem fogható bőre, érzékeny hártyái elgennyednek és szétszakadnak, és belefullad cseppfolyósodó tüdejébe.

Amikor az emberségtelen lény már halott, Judah magasba ugratja az egyre kisebbedő gólemet, és elengedi a szélbe, mire görcsbe rándul, és már ott sincs. Beköti a kezét, és kifosztja a fejvadász holttestét. Enyhén gázszaga van.

Judah nem tudja, a mélységlakók városának mekkora része mérgeződött meg. Tudja, hogy ez csak egy napig tart. Tudja, hogy a Nyílhegyi Konszern ráveszi a TVT-t, küldjön egy másik fejvadászt ehhez a temetőhöz, és az majd rátalál ennek az elhibázott mérgezésnek a maradványaira, ezekre a halottakra. Judah tudja, hogy a mélységlakókat kiirtják, otthonaik elvesznek a történelem számára, azonban ő nem lesz cinkos ebben, és megpróbálkozott az útjába állni az egésznek.

A mélységlakók meghalnak majd. Bárcsak hátrahagyhatna valamit nekik! Bárcsak valamiféle őralakká formálhatná ezeket a sziklákat, és aztán itt várakoztathatná őket, hogy szükség esetén felébredjenek! A fejvadász hátaslénye elszalad előle, bele a sziklába, állatot formázó zuzmóhorpadást hagyva maga után.

Itt végeztem – gondolja Judah. Remeg a keze – remeg ő maga is. Végeztem egy emberrel, illetve valamivel, ami embernek néz ki. Teljesen kimerült szómaturgiás erőfeszítésétől, a lény alakjának fenntartásától, a gyilkolástól. Reszket a félelemtől és a megilletődöttségtől afelett, amit tett, hogy képes ilyesmire, hogy képes nem agyagból, hanem a nehéz levegőből készíteni gólemet. Végeztem itt, ezen a vad vidéken. Azért ilyen vad, mert itt vagyunk. Nem tudja elhinni, mire volt képes.

Szétrúgja az edényeket és a fel-fellobbanó tüzet. Hátat fordít a vasútnak.

Valamiféle zavaros forgatagban sodorja magával a vonatok menetszele. Valami végképp elhagyatott helyen találkozik a töltéssel. Lova kimerült. Meg-megborzong a hódarában. Judah a dombok közé megy, egy faluba, ahonnan rálátni a vágányon dolgozókra.

Noha gondoskodnak az emberekről, noha még a vágányfejtől ilyen messzeségben is van egy egész törzsnyi szajha a sátorkuplerájokban, az útkaparók és a kőtörők közül néha feljönnek a kecskepásztorok aprócska falujába, ahol Judah üldögél és figyel. A helybeli lányok elmennek az új-corbuzoni férfiakkal, pedig a családjaik tehetetlenül helytelenítik és küzdenek, és aztán elnyomják őket. A falubeliek ápolják a sérültjeiket, és átvészelik ezeket a betolakodásokat. „Mit tehetnénk?” – mondogatják. Megköti a kezüket a béketűrés, a visszafogottság.

Mióta a mocsárba belehasították a vasútvonalat, újfajta nyugalom fészkelte be magát Judah-ba. Üveglapon át nézi a világot.

Afféle történetmondóvá válik kecskepásztor vendéglátóinak, aki a városról mesél nekik. Hagyják, hogy meghúzza magát a sátoros táborhelyeken. Hálásak, amiért nem olyan állatias, mint az örökmozgó vonat emberei. Kérdéseket tesznek fel neki a maguk faragatlan ragamollján.

„Igaz, hogy az úttól megsavanyszik a tej?”

„Igaz, hogy megöli a kicsit a méhben?”

„Igaz, hogy megromlik tőle a hal húsa a folyóban?”

„Mi a neve az útnak?”

„Jártam a végénél” – mondja Judah. Mi a neve az útnak? Megrökönyödik a kérdésen.

Talált egy fiatal nőt a hegyoldalban élő parasztok között, aki vele hál. Ann-Harinak hívják. Jó néhány évvel fiatalabb nála, nyers és csinos. Lányként gondol rá, pedig a lelkesedései és a tekintete nyomán alkalmanként sokkal inkább felnőttnek és számítónak, mint szendének látja.

Judah azt akarja, hogy vele legyen. A családja, a faluja számára Ann-Hari elveszett. Sok olyan van, amilyen ő, egy-két fiú, de jobbára fiatal nők, akiket teljességgel megváltoztatott ezeknek a faragatlan napszámosoknak és a vonatok ziháló dugattyúinak érkezése. Családjaik keseregnek, miközben ők hagyják szétszaladni a nyájaikat, esetleg eladják húsnak a vasútépítőknek a szerszámkészítő műhelyből származó, faragott és vésett csecsebecsékért cserébe. A fiatal nők másféle lehetőségeket találnak.

Ann-Hari nem Judah-é – nem tarthatja meg. Amikor rátalál, egészen megmámorosodott az úttól, és a lány magába fogadja, olyan mohósággal szabadul meg a szüzességétől, amiről Judah tudja, nem sok köze van hozzá. Igyekszik a tőle telhető legtöbbet kihozni abból a néhány napból, amikor csakis az övé, megpróbálja megadni az élethosszig tartó szerelem ívét. Nem színlelés ez, hanem szerep, teljesen átadja magát neki. Ann-Hari a válla fölött pillant el, miközben meglovagolja őt, keres valami mást... nem is valami jobbat, csak mást, többet. Barátokat szerez. Más férfiak szagával jön Judah-hoz a faluba.

Elharapott szavakból álló dombvidéki ragamollja változik. Városi szlenget használ, a pörölyözőktől lopja össze. Judah jól látja a szeleskedése mögött meghúzódó higgadt és kíméletlen értelmet, telhetetlen szerzésvágyát. Megmutatja neki a gólemeket, amiket készíteni tud; még mindig növekszenek méretben és erőben is. Ann-Harit mulattatja a dolog, de csak úgy, ahogy ezer másik is.

Ellenségeskedés van a markotányosok között. A szajhákat, akik kötelességtudóan követték ezeket a férfiakat, elszakadtak az örökmozgó vonattól, hogy ezekkel a hegytúrókkal dolgozzanak, sértik újdonsült falusi vetélytársaik, ezek a parasztlányok, akik semmiféle fizetséget nem várnak. Még néhány munkást is megriasztanak az újonnan jött, falánk fiatal nők, akik nem eladják, még csak nem is odaadják a szexet, hanem inkább elveszik tőlük. Nem léteznek számukra szabályok. Még nem tanulták meg, mi az, ami tilos: akad olyan is, aki a tábor rabjaival, a bilincsbe vert újraformáltakkal próbálja meg. Az újraformáltak megrettennek ettől, és felkeresik a felügyelőiket.

Egy hideg éjjelen riadtan, bepiszkolva, véresen és horzsolásokkal tele keresi fel Judah-t. Verekedés volt. Egy ringyókból álló banda sátorról sátorra járta a tábort. Szétráncigálták az összes szeretkezőt, akit csak találtak, létszámfölényükkel gyűrték le a felháborodott férfiakat, lefogták őket, belenéztek az összes nő arcába, ellenőrizték a hangját. Azok, akik fizetséget nem kérő helyiek, azokat kihurcolták, és motorolajjal meg tollakkal díszítették. A zsandárok a dolgozó lányok felé húznak, ezért hagyták, hadd csinálják ezt végig.

Ann-Hari épp egy fickóval üzekedett a tábor szélén, amikor utolérte a rikácsoló kurvák igazságszolgáltatása. Nem hagyta magát. Összes paraszti erejét beleadva ütött. Hármat is leütött közülük, odabökött egy kis ácsfúróval, ami kilyukasztotta az egyik idősebb nő hasát. Ann-Hari elfutott mind fehérebbé váló áldozatától.

Judah még soha nem látta ennyire alázatosnak. Tisztában van vele, hogy ez nem kicsiség. Senki nem halt meg, feltehetően nem is fog... egészen aprócska pengéről van szó. A helyiek ismerik a szabályokat, senki nem emlékszik majd Ann-Harira, aki visszavágott. Csakhogy a váratlan erőszak nyomán támadt félelme nem hagy alább, Judah lényének egy része pedig örvendezik, mert most, hogy fél maradni, meggyőzheti, jöjjön el vele. Maga mögött akarja hagyni a pusztaságot – le akarja zárni maga után a vasból való ösvényt, hazamenni. És szeretne egy másik szempárt, amelyen keresztül láthat majd.

Két napig gyalogolnak egy halódó állomásig, a vonatokig. Harmadosztályú helyük van. Judah figyeli az elmaradó réteket és magányos szirteket, az ezekkel közrefogott folyót, a hasadékokat, az alagutak sötétjét néző Ann-Harit. Órákon át tartó csönd, csak a kerekek összetett üteme töri meg, míg mennek a városba, amit már hónapok óta, a lány pedig még soha nem látott.

Visszatért, és parasztember módjára pislog Új-Crobuzonra. Ann-Harival egy rosszparti háztetőn felállított sátorban kuporognak. A Grand Kaliber híd tetemére látni innen – forgócsapos szakasza beszorult, mozdulatlanná rozsdált már réges-rég, és sarkantyú lett belőle a vízben.

A mérföldek magukkal vitték Ann-Hari összes félelmét, semmi nem állítja meg Új-Crobuzon kitanulásában. Minden egyes nap visszatér, és lelkesülten mesél neki a városról.

Soha nem látott még kheprit. „Vannak itt olyan nők, akiknek olyan a feje, mint egy bogár” – mondja Judah-nak.

Ellátogat a Bordákhoz.

„Nagyobbak még a legnagyobbra növő fáknál is. Régiek és keményebbek a kőnél is, csontok egészen a háztetőkön túlig, valami halott izé, aminek az egész város a sírja.”

Ann-Hari beutazza Új-Crobuzon vasútjait, az öt vonalat és oldalhajtásaikat, keleten Tócsánymajortól a végállomásig, Kimervégig, Bucskadűlőig s a Dombvidékig.

„Van egy nyomornegyed, egészen az egyik domb alatt, az erdő teljesen felhúzódik odáig, és a sín bemegy a fák közé, de a vonatok nem mennek el oda.”

Van egy állomás Morderődben, a használaton kívüli vágánynál. Réges-rég lakatlan. Judah tud róla, de még soha nem látta. Ann-Hari elmegy Fröcskös veszedelmes gettójába, ahol a város kisszámú garudakö-zössége él alpolgárainak legalantasabb része fölött, és naivan sétál végig a bűzön, a szeméthalmokkal szegett utcákon az erdőbe, az állomás benőtt maradványaihoz, aztán a kenneli vonatra szállva visszatér, és elmeséli mindezt Judah-nak. Különféle dolgokat tanít neki Új-Crobuzonról.

Beszél neki a Fukszia-palotáról, a BilSantum térről és a Vízköpők parkjáról, a kupolás kaktuszgettóról, az állatkertről, és ezek közül sok helyen legutoljára gyerekként fordult meg Judah, már ha egyáltalán járt ott. Mesél neki a sokféle versenyről, amit lát. Ann-Hari imádja a piacokat.

Judah összeszed annyit, amennyiből jut ennivalóra, aprópénzre váltott varázslatával, gólemetriával szórakoztatja a járókelőket. Egy napon fából készít laza, láncízületes, tartósnak szánt figurát. Madzagokat köt a tagjaira, és onnantól fogva, noha a thaumaturgiájától táncol, közben egy keretet csóvál, mint aki azzal irányítja. Érzékelhetően többet keres olyankor, amikor a fizetővendégek bábosnak gondolják, mint amikor azt hiszik, az anyagot magát mozgatja.

A pincsfai dokkok környékén lévő szobákban laknak, minden reggel a gyárak szirénája és a munkások lassú tülekedése ébreszti őket. Ann-Hari találkozik szállítókkal. Tágra nyílt szemmel, körülötte a shazba savas szagával jön haza. Néhány éjszaka kimarad. Amikor Judah-val van, vele hál, és pénzt vesz el tőle.

Szeret sétálni. Judah mérföldeket gyalogol vele a bámész házak között, a rengetegféle félvér építészeti ivadék árnyékában. Ann-Hari azt kérdezi, miért építik a dolgokat úgy, ahogy, ő pedig nem ismeri erre a választ. Egy alkalommal, amikor Judah ott van vele, khepri pár megy el mellettük: vállszalagjuk összefonva, fejlábaik izegnek-mozognak, és savanyú levegőpöffenetek, khémyai suttogásuk gomolyog körülöttük. Érzi, ahogy a lány megfeszül, és Judah életében először látja, mennyire különösek a kheprik, most hallja, milyen nyisszanásszerű hangja van állkapcsuk moccanásainak. Látja az egész világ furcsaságát.

Ez a fellendülés ideje. Van pénz, és vannak versenytársak is az utcai szórakoztatásban. Judah énekesek és hangszeres zenészek, akrobaták és krétarajzokat készítő művészek között táncoltatja bábjait.

Tél van, de furcsamód meleg van a városban. Bágyadtság uralkodik. A festett fáklyák vörösében Judah góleme a busaréti egyetemisták előtt lép föl. A hallgatók túlnyomó többsége férfi, jól öltözött belvárosi fiú meg néhány szorgos boltosgyerek, de akadnak köztük nők, sőt még néhány xeno is. Elsétálnak Judah táncos lábú fabábja mellett. Alig idősebb a többségüknél.

Akad, aki néhány garast, márkát vagy sékelt ad neki – a többség semmit. Egy fiatalember – ráhangolódott a figura mozdulataira és a thaumaturgonok áramlására – megáll, és észreveszi, hogy a marionettbábu csalás.

„Ilyesmit én csinálok – mondja. – Ilyesmiket csinálunk mi itt. Benne vagyok abban a rohadt szómaturgiai programban. Van képed idejönni és elsütni az összecsalt hexeidet?”

„Akkor gyere, és állj ki velem!” – mondja Judah.

Így veszi kezdetét Új-Crobuzonban a hosszúdárdások között népszerű gólembirkózás.

A hallgatók kis csoportja figyeli, ahogy a pökhendi fiú szemüvege fölött Judah-ra hunyorít, aki pirospozsgás, inas-izmosan sovány, és harmad-, negyedkézből való rongyokat visel. Noha szamárként ordítva biztatják csoporttársukat, Judah érzi a bennük lévő kettősséget, és rájön, ezek a pénzes gyermekek majdhogynem szívesebben vennék, ha a társuk, ez az iparoslegény-családból való középosztálybeli valaki, veszítene vele, a teljesen kívülállóval szemben. Puszta osztályszimpátiától hajtva kis híján elsétál onnan, azonban közben zajlik a pénzmozgás, és jók az esélyei: magára fogad.

Suttog a gólemének dadogó sziszegéssel, akár egy hosszúdárdás, és az alakocska szétszedi a hallgató földemberét. Nem is nehéz győznie.

Judah a pénzét számolgatja. A vesztes nagyokat nyel, majd odajön hozzá. Van benne tisztességtudat, és értelmes is.

„Ügyes győzelem – mondja. Még mosolyog is. – Ismersz néhány fogást, és van némi hatalmad is. Még soha nem láttam senkit, aki így idézett volna gólemet.”

„Nem itt tanultam.”

„Azt látom.”

„Még egy próba? Még egy mérkőzés?”

„Igen! Igen! Újra! – Az egyik diák az. – Gyere vissza holnap, bábos, és akkor lesz még egy meccs, és kerítünk egy jobb ’turgust, mint Pennyhaugh, hogy vele állj ki.”

Sem Judah, sem Pennyhaugh nem néz rá a közbeszólóra. Csak egymást figyelik, és összemosolyognak.

Soha nem jelent majd kihívást a mezei cirkuszoknak, Kadnebar törvénytelen vértermeinek és az ezeket utánzó helyeknek, ahol a valódi testi küzdelmek rajongói késmeneteket, ketten-a-kaktusz-ellen összecsapásokat és harapós harcokat láthatnak. Azonban Pennyhaugh és Judah összefog, rendszert visznek a meccsekbe, és a bajnokságuk felkelti a figyelmet, divat lesz a gólembirkózásból.

Először jobbára a plazmatikus tudományok tanszéken lévő diákok járnak a találkozókra, aztán már néhány professzor is ugyanonnan. Majd, ahogy híre megy a dolognak, autodidakta szómaturgok, csatornákban élő bájolók érkeznek a város elmaradottabb negyedeiből. Nem éppen illegális sportról van szó, de nem is támogatja senki, és mint a legtöbb efféle tevékenység esetében, ez is egyfolytában a határán egyensúlyoz annak, hogy betiltsák. Nagyon gyorsan üzlet lesz belőle, és ott vannak a milícia besúgói, akiket le kell fizetni, a portások és az egyetemi tisztviselők, akiknek keresni kell a kegyét. Erről Pennyhaugh gondoskodik.

Nehezen hihető, hogy ezek a rajongók hősöknek számítanak: érdeklődő, izgatott, sokat tanuló személyiségek. Egyre növekvő létszámú találkozókat tartanak. Szakosodnak, pengékkel, esetleg bádogpáncél-lapokkal tűzdelik meg alkotásaikat, vagy tőrből lévő lábbal, háton végigfutó fűrészes gerincéllel látják el őket. Ezek a gólemakhészok, a harcoló formák, súly szerint összepárosítva a mérkőzésekhez.

A rangsort Judah vezeti. Nem esik nehezére győzni. Jól működnek szerény és elnagyolt hosszúdárdás-fogásai. Veszít is egyszer-kétszer, ám ebben a kérlelhetetlen laboratóriumban gyorsan fejlődik.

„Ritkaság a tehetséged, Judah” – mondja Pennyhaugh.

Nem tudja legyőzni Judah-t, viszont képezheti. Az emberitől távol eső hosszúdárdásokat nem érti meg, de próbára teheti és összepárosíthatja őket azzal, amit ő tud. Egy thaumatográfra csatlakoztatja Judah-t, leméri a katexisát, az elme összpontosított hasítását.

„Erős vagy” – mondja neki.

Ann-Hari kétszer jön el megnézni a meccseket. Szurkol Judah-nak, és mosolyog, amikor nyer, de nem érdekli a sportág. Inkább a motorok, a gépek vonzzák. Elmegy a vasútvonalak végállomásaiig, hogy lássa lassítani a szerelvényeket. Elmegy azokba a gyárakba, ahová beengedik, és a munkások között bóklászik, nézi a szerkezeteiket.

Judah szeret győzni. Lelkesíti a képessége. Egy ideig Pennyhaugh-val a legrégimódibb csalással próbálkoznak, és úgy tesznek, mintha veszítene, amíg eléggé megnőnek az esélyek, de Judah hamar hírhedtté válik.

Sztár, a Mocsárdiák Low. A másik Lothaniel Durayne, az egyik szómaturgiaoktató, aki Loth, a Macskaember néven harcol macskaforma kátránygólemeivel. Élvezetüket lelik ezekben a művésznevekben. Ott van Cirógató, egy csendes nő, aki Pennyhaugh szerint a milíciának dolgozó tudós. Ostorként használható láncfarka van a gólemakhészainak. Ez a hármas cserélgeti egymás között az első helyet, de jobbára Judah vezet.

Minél erősebb a szómaturg, annál nagyobb tömeget tud az ellenőrzése alatt tartani. Nem kell sok, és felső határt vezetnek be a súlynál. Nagy termetű kutyánál nagyobb gólemek nem harcolhatnak. Judah kíváncsi, mennyit tudna irányítani egyébként.

Szervezőkként a bukméker és a vezető gólemakhista, Pennyhaugh és Judah jó adag pénzt gyűjtenek össze. A gólembirkózásra felfigyel az új-crobuzoni sajtó, és sok lesz az új arc. Judah-t egyre inkább untatja a dolog. Már csak Loth-tal és Cirógatóval méri össze magát. Figyeli, miként animálják a készítményüket. Hallgatja a hexeiket. Annyit harcol, hogy meglegyen a pénze, de jobbára azért, hogy tanuljon.

Valahányszor mozdul a góleme, érzi a hosszúdárdásokhoz fűződő kapcsolatát.

„Mindent tudni szeretnék erről” – mondja. Pennyhaugh beviszi az egyetemi könyvtárba, megmutatja neki a vonatkozó szövegeket. Elolvassa a címeket: A Szómaturgia elméletei, A plazmatikus méretek korlátjai, Az abvitális vitán túl.

„Mindent tudni akarok” – mondja.

Kellemes a tél. Judah korcsolyázni viszi Ann-Harit. A lánynak tetszik, hogy néhányan megismerik a férfit a szembejövők közül.

„Mocsárdiák!” – mondja az egyikük. Judah-nak elromlik ettől a kedve.

Besétálnak Rikács fagymázas bevásárlóutcáira, amelyeket lámpásokkal és téli virágokkal teliaggatott kötelek díszítenek. Rummal kevert forró csokoládét isznak. Ann-Hari nem néz Judah-ra. Tekintete a szemére siklik, és elmosolyodik, és ez valódi mosoly, de nem néz rá.

Viszlát! – gondolja Judah, és visszamosolyog rá.

Amikor megérkezik a hó, néhány órára homályba borítja az építészet minden élét: a régi templomok párkánykoszorúinak szoros volutáit, a sötét kőből készült támpilléreket és a számtalan kiöntött, megformált beton-és téglateraszt, meg a munkások kunyhóit is, amelyek túlságosan silányak vagy kidolgozatlanok ahhoz, hogy bármiféle stílusban épülhettek volna.

Judah az utcai sikertörténetek szereplőinek eltúlzott gönceit viseli. Amikor sétál, a kenneli gyerekek szaladnak utána néhány girhes kaktusz és szökdécselő vogyanoj kíséretében, és könyörögnek, hogy csináljon nekik gólemakhészokat. Előfordul, hogy életre kelt egy marék szorosan összepréselt pénzérmét, és feléjük totyogtatja, hogy megbámulják, és aztán szétszedjék.

Ann-Hari nem akar megtanulni olvasni, de amikor rájön, hogy Judah a Transzkontinentális Vasúttársaság haladásáról szóló hírekért bújja a napilapokat, követeli tőle, hogy mindennap, amikor ott van vele (márpedig egyre többször fordul elő, hogy nem jön haza), olvassa el neki.

„...kegyetlen tél – olvassa a Perpatvarból. – Mindazok, akik még mindig a mocsárban vannak, idejük java részében a hideget átkozzák, noha legalább annyi szerencséjük van, hogy a hosszúdárdások, ezek az alattomos, lápi vadak, mostanra visszahúzódtak, és már nem zaklatják őket. A délről érkező üzenetek alapján a Myrshockból indult építőbrigádok, a kevésbé zord időjárás ellenére, rosszul haladnak...”

„Mi az a Myrshock?” – mondja Ann-Hari. Judah csak néz rá. A lány semmit sem tud a vasútvonal formájáról, sem a jövőjéről.

Térképet készít neki.

„Három ág – mondja, ahogy megrajzolja a fejjel lefelé álló ferde Y-t. – Új-Crobuzon. Myrshock, a Sivár-tenger partján. Sirályos-tenger a síkságoknál. Mindegyikből indul a pálya, és a mocsárban találkoznak. Ötszáz mérföldnyire Új-Crobuzontól, feleannyira a másik kettőtől.”

Azzal álcázza a vasút iránti rajongását, hogy úgy tesz, mintha Ann-Harié miatt akarna a lány kedvében járni. Egyfolytában a munkások járnak a fejében – az, amit látott, a pörölyözők közössége, ahogy beleavatkoznak a tájba.

Az út még nem ágazott el. A beszámolók rövid, de annál költségesebb munkabeszüntetésekről szólnak. Néhány szerző felveti, hogy a TVT zsandársága megszűnt működni, képtelen ellenőrizni a munkásokat vagy leverni a kis fejedelemségeket, amik létrejönnek belőle. A polgármesternek véget kell vetnie a hivatali hatalma haszonbérletbe adásának. Itt az ideje, hogy az új-crobuzoni milícia tartsa fenn a rendet a vágányok mentén. Senki nem hiszi, hogy ez bekövetkezik majd. A kormány ellenzi.

„A sztrájkolok az időjárás miatt panaszkodnak – olvassa Judah. – A hideg miatt tüntetnek. Mégis mit várnak a TVT-től? Talán nem érzi ugyanazt a hideget az összes munkás, a felügyelők, az újraformáltak, még maga Wrightby is?”

„Nem” – mondja Ann-Hari.

Judah rápillant. A lány cukrozott szilvát eszik éppen.

Vállat von.

„Nem, nem érzik.”

Judah tanul. Pennyhaugh irányításával nemcsak a képességei növekednek, hanem egyre inkább érti is, amit művel. Továbbra is zsigeri, ösztönös megközelítést használ, azonban a sok vesződséggel járó, ezoterikus szövegek bizonyos szempontból értelmet nyernek számára, és növelik a tudását.

„...Mi tulajdonképpen közbeszúrunk – oktatja a jegyzetei alapján Pennyhaugh. – Újjászervezünk. Az élőlényekből nem lehet gólemet készíteni... mert a szervességesek életerejénél, a hús-vér lények és a növények esetében az anyag önnön mechanizmusaival van kölcsönhatásban. Viszont az elevenségtelen dolgok azért vannak nyugalomban, mert történetesen úgy hevernek ott, ahol. Mi pedig értelmet adunk ennek. Nem utasítunk, hanem csak rámutatunk a rendre, ami érzékelhetetlenül bennük rejlik, mindig ott van már bennük. Ez a rámutatási cselekedet legalább annyira kijelentés és meggyőzés, mint amennyire megfigyelés. Látjuk a struktúrát, és a rámutatás során látunk mechanizmusokat, amelyeket megragadunk, majd csavarunk egyet rajtuk. Mert az alapállítás az, hogy a mintázatok nem sztázisban, hanem állandó változásban vannak. A gólemetria közbeszúrás. A statikus »LÉTEZIK« alárendelése az aktív »VAGYOK«-nak.”

Judah a hosszúdárdásokra és a vasútra gondol. Továbbra is a hosszúdárdások suttogását leheli, amikor megmozdítja a gólemeit. Egyre inkább megérti ezt a tudományágat. Egészen a rögeszméjévé válik.

Nem sikerül lefizetniük a megfelelő tisztviselőt, ezért rajtaütnek a gólembirkózáshoz használt helyiségen. Az álarcos milicisták könnyűszerrel találnak shazbát, valóteát, sőt állításuk szerint még álombogyót is. A szervezők adják a pénzt oda, ahová kell nekik, és bár Pennyhaugh fenntartja az üzletet, Judah-nak más jár a fejében.

A gólemetria közbeszúrás. A gólemetria önmagát újra megszemlélő anyag, ami parancsot, feladatot kap, és ez megszervezi. Hogyan lehetséges létrehozni a mezőt a szómaturg távollétében? Hogyan lehet előkészíteni és rávenni, hogy várakozzon?

Akkumulátorokat, kapcsolókat és vezetékeket vásárol, időtartam-kapcsolókat, megpróbál töprengeni. A napilapokban könyvelési hibákról számolnak be a TVT-nél. Valaki botrányra célozgat.

Judah napok óta nem látta Ann-Harit. Rádöbben, hogy nem csupán arról van szó, a lány talált valaki mást, akivel együtt tölthet néhány napot, hanem eltűnt. Tudja is, hol lehet.

Ann-Hari szerette Új-Crobuzont, szenvedéllyel, érdeklődve szemlélte, azonban számára a város egész tömege és történelme – egymáshoz nőtt kövei és küzdelmei – soha nem lehet más, csak a vasútvonal járuléka. Ann-Hari otthona a sínpár.

Hazament a vágányokhoz és az örökmozgó vonathoz. Tudja jól, hogy semmiféle szajhamilícia nem bünteti meg majd. Az X Judah tükrén a búcsúcsók. Ann-Hari segített neki újra megismerkedni a várossal, és ezért hálás neki. Kiderül, hogy komoly pénzösszeget is elvitt tőle.

A gólemmeccsek untatják. Pennyhaugh egyre többször tűnik el, a folyók találkozásánál megpatinásodott szögként az égbe meredő parlamenti épületben dolgozó bürokratákkal lép érintkezésbe. A meccsek pedig megritkulnak, aztán leáll az egész, Pennyhaugh pedig egyre elfoglaltabb, még több pénze van, és egy este olyan fényűző étterembe viszi Judah-t, amilyenben még soha életében nem járt – hivalkodásmentes hely Busaréten, ahol Judah nevetségesnek érzi magát az utcai cicomájában, és Pennyhaugh azt mondja neki:

„Van másik módja is, érted, van másik, hm, piaca is a gólemes képességeidnek.”

Judah megérti, a pillanat tovaszállt, és hogy Pennyhaugh immár a kormánynak dolgozik. Judah munka és a könyvtár nélkül marad. Hamar elfelejtik.

Pennyhaugh néhány héten át leveleket küld neki, amelyekben azt javasolja, hogy találkozzanak. Judah a maga csúf kézírásával lemondja ezeket a találkozókat, épp csak olyan gyakran, hogy ne tűnjön udvariatlannak.

A régi és lopott könyvekkel teli piacokon gólemekről szóló köteteket keres. Sok sékelt költ hasznavehetetlen szemétre, kevesebbet nagyszerű munkákra, amelyekkel aztán birkózik.

Mit is tettem? – töpreng. Egyáltalán nem érti önnön képességeit. – Gázból készítettem gólemet. Vajon ennél kevésbé szilárd anyagokból is lehetne? A gólemetria érvelés, közbeszúrás, tehát akkor közbeszúrok majd, és készíthetek gólemet sötétségből, halálból, elyktromosságból, hangból, súrlódásból, eszmékből vagy reményekből?

Elvállal néhány megbízatást. A különc gazdagoknak dolgozik, akik utálkozva pillantanak a konstruktok kattogására, szépségesen megformált férfiakat és nőket készít nekik drótból és homokkal megtöltött bőrből. Sokat kér értük: elfárasztják.

A lárva, a benne lévő, nyugodni nem akaró furcsaság parancsára járja a várost. Húzza-vonja őt – úgy érzi, őrajta keresztül lát. Erős jóság van bennem – gondolja mindenféle dölyfösségtől mentesen –, de valójában egy betolakodó. Nem érzem úgy, mintha az enyém lenne. Ettől akkor én is jó vagyok? Ettől jobb leszek? Vagy veszedelmes?

Ann-Harira gondol, és azt olvassa, a vágányfejnél ismét gyorsul a haladás sebessége. A parlamentben kérdések hangzanak el. Bírálják a TVT-t és Weather Wrightbyt különös tevékenységek miatt. Munkások haltak meg valamilyen balesetben, síkba került egy emelkedő, méghozzá olyan módon, amire a vizsgálatot végző személyek nem találtak magyarázatot, a hőhullámok és a kétoldalt húzódó élettelen terület kérdéseket vet fel, amelyekre a TVT nem kíván válaszolni. Senki nem mondja ki, hogy „emberáldozat”, senki nem mondja ki, hogy „démon”, de egyre erősödik a meggyőződés, Weather Wrightby a pénz és a mérnöki munka látnoka, aki nem engedi, hogy a földrajz vagy az éghajlat, vagy akár a politika feltartóztassa. Tervei benne vannak a vállalata nevében, és jóval nagyobbak ennél az útvonalnál.

Judah, Judah, Judah. A saját nevét forgatja a gondolataiban. Valami hamarosan történik majd.

A Teljes Évekből való szerkezeteket állítanak elő vagy idézik fel az elkészítésük módját. A képző-és szépművészetben bágyadt erősödés következik be. Új-Crobuzon tele van építkezésekkel, kikötői hajókkal. A boltok újfajta cikkeket kínálnak. A falragasz-bódék mellett vadvirágok módjára bukkannak fel fülkék rengeteg hirdetés, dombornyomott jelek közepette, ahogy egy ember kezéhez emeli a száját, és kiabál.

„Mik ezek? – kérdezi Judah, és belép. Szék van ott, egy gépezet, számos betűvel és számmal megírt gomb, egy cső és egy fejhallgató. Elolvassa a használati utasítást, bedobja pénzérméjét a nyílásba. A címek listája a következő:

A1 – A Polgármester Újévi Beszéde

A2 – E mese Habbal

A3 – Ostroláb Szimfónetta

És mások. Előhív egy kabarédalt: Jöjjön a szegényház. Fülét a tölcsérhez tapasztja, és elragadtatottan hallgatja, amint valami, amit egészen eddig visszatartottak, most a helyére pattan, felszabadul a potenciális energia, és ez a dal az, valami ismeretlen görl, hangjának finom árnyalatai bebörtönözve a recsegés mögé, de semmivel össze nem téveszthető módon értelmes lény hangja az, és kétség nem fér hozzá, hogy énekel. Judah hallja az összes szót.

„Végül pedig ha jön a szegényház, a szegényház hát a hideg kiráz de megteszem szép kedvesem csak légy velem én kedvesem.” Judah hallja az összes csapdába ejtett hangot.

A viasz az, ami anyagivá teszi a hangot. Teljesen lázba jön tőle. A viasz ráveszi a hangot, hogy várjon és megismétlődjön.

Új eljárás, az idő megszelídítése. Az utcán fütyült nóták szüntelen ismétlésére használják. Judah-nak más okból van szüksége rá. Átnézi a mocsárban készített jegyzeteit. Csupa izgatott, kapkodó lélegzetű energia, és érzi, ahogy Új-Crobuzon elmarad tőle.

Hányszor maradtam le a pillanatról, amikor beszélt a hatalom? Mindazok járnak az eszében, akik azért haltak meg, mert látta közelegni a pillanatot, tudta, hogy jönnek a fejvadászok vagy a milicisták, vagy a vasút, vagy a gáz, és megdermedt az elkerülhetetlenség előtt. Megrémülök az időtől.

Ám ezek a kabarészínészek megállították az idő szívverését. Befőzték a múltakat. Élősködő jósága, jámbor zsigeri valamije mocorogni kezd.

Egyszerre könnyűszerrel lerúgja már magáról Új-Crobuzont – az ott töltött hónapok könnyedén válnak emlékekké.

Ír annak a kevés ügyfelének. Ír Pennyhaugh-nak, megköszöni az erőfeszítéseit, szerencsét kíván neki, elmondja, amikor visszatér, találkoznak majd, bár nem hisz benne, hogy visszajön.

Van még egy fogás, amit nagyon szeretne megtanulni, Kinkenben kheprikkel beszél a műhelyekben – kimondott kérdések és kézírásos válaszok –, elmondatja velük mindazt, amit el kívánnak mondani az óraművekről. Thaumaturgikus akkumulátorokat vásárol, és saját ereiből tölti fel őket kimerítő munkával.

Beletelik néhány próbálkozásába. Buktatódrótot húz ki egy roskadozó háznál, ahol azok az utcagyerekek élnek, akik szeretik őt. Az ég épp csak megváltozik, amikor az első felébred, és elindul reggelit lopni. Koszos talpa zümmögés kíséretében szakítja el a szálat, és hopp, zár az áramkör, aztán, ó, az ajtó melletti kövek közül kicsiny alak lép elő táncikálva. A lány egészen csöndben van, nagyon figyel.

A kis gólem akkora csak, mint az ökle, és úgy táncol, ahogy Judah utasította, amikor elkészítette a hexet, eltárolta saját erejét a beindításra várva. A lény a lány felé táncol. Pénzből áll össze. Elbotlik, hanyatt esik, és érmékké esik szét, a kislány pedig előrelép, és összeszedi a darabjait.

Judah az egyik ajtónyílásból figyeli a jelenetet. Eltárolt egy gólemet és az utasításait. Rávette, hogy várakozzon az aprócska kelepcére. Nem tudja, akadt-e bárki is, aki megvalósított már ilyesmit.

És újra a mocsárban van. Jeges, a lombsátrakból csüngő indák cafrangjai megkeményedtek, az állatok alszanak, a láp csöndes. Mérföldekre onnan ott a munkások tábora és a készülő vasút.

A vágányok tetemekké vált városok mellett vitték el. Olyan vidékre, amelyet nem megszelídített, hanem eltorzított a munka és a munkások, végül pedig az emberkéz alkotta szigeteken, a helyéről kimozdított kövek földnyelvein növő fák közé, a lápba. Judah bemegy a mélyére, keresi azokat, akik egykor a törzse voltak.

Meg van pakolva: az új voxofonja és a hozzá való hengerek, heliotípiagépe, a fegyverei. Ügyel arra, ne csapjon olyan zajokat, mint egy vadász, és hogy hangosak legyenek a léptei. A hosszúdárdásaitól tanult dalokat énekli. Dúdolja a reggeli dalát, az üdvözlés dalát, a jó napot dalát. Lépdelése közepette mindenkor látható helyen tartja a kezét.

Amikor eljönnek érte, olyan törzsekből valók, amelyeket nem ismer, ő pedig elénekli a jószomszédok dalát és a bejöhetek? dalát. Fákként és hosszúdárdásokként veszik körül villódzva, mutogatják a fogaikat és fegyverkezeiket, és amikor nem menekül el, megütik, és amikor még mindig nem rohan el, elviszik a rejtett falujukba. A klánok és a rokoni csoportok felbomlottak: ők népük utolsó képviselői.

A gyerekek odajönnek és megbámulják. Nézi őket, és az utolsó nemzedéket látja.

Megmozdul a jósága, azonban Judah tudja, halott népről van szó, és ezen semmi nem változtat. Elviszik magukkal vadászni – nőstények és hímek együtt, a hagyományos feladatmegosztásra most nincs idő –, és hallja az a-a-a-jukat, ellenpontozott lélegzésüket és szabatos ritmusukat. A víz felkavarodik, aztán megszűnik kavarogni.

Judah odadugja a hallócsövet, és viaszra rögzíti a hangjukat. Meghallgatja – tekeri a fogantyút, és hallgatja az ütemet. Látja. Látja a formáját. Nagyítóval veszi szemügyre, és földrajztudós lesz a dal viaszföldrészén, követi a szakadékokat, a kanyargó völgyet, a csúcsokat és sziklahátakat. Lassan tekeri, lomhán mozduló időben hallgatja a dalt.

Szégyenére kellemetlenül érzi magát a pusztulásra ítélt nép tagjai között. Minden tőle telhetőt megtesz a rettenetes, nedves hidegben, feljegyzi a hosszúdárdás énekek összes rétegét, az összes halk és rosszul előadott vakkantást, de lehangolja a környezet. Nincs sehol egy lugas az erdőségben, nincs zöldellő kunyhó, csak egymáshoz préselődő, fagyott növényi törmelék és állandó harci csoportok, küzdeni induló hosszúdárdások, akiket azok a kísértetek gyötörnek, akikké bizonyosan válnak majd.

Judah nem fogja megfigyelni őket. A benne lakozó valami összecsuklik. Viaszába belefoglalta a lelküket. Másodszor is elhagyja őket.

Vissza a vonathoz. Elmozdult. Ezernyi olyan arcot lát, akiket korábban nem. A vágányok elágaztak. Egy város növekszik. Milyen csodálatos dolog!

A sínek csúszósan simák, és szerelvények fényesítik őket. Félig megépített színekbe, üres mellékvágányokba, udvarokba kígyóznak, ennek a félig elkészült városnak a megvetemedett deszkáin túl kettéágaznak. Az egyik vonal beleindul a mocsárvidék legsötétebb részébe, aztán fákkal körülzártan hirtelen megtorpan.

A másik eltűnik nyugat felé. Emberek jönnek elő az irtásról, és csöpögő kalapácsokat, szögeket markolnak, olyan koszosak és izzadtak, mintha háborúban lettek volna. Minden egyes lélegzetükkel pillanatig tartó párasálakat viselnek és dobnak le magukról.

Ahogy beér a tisztásra, ahol Csatlakozásváros növekszik, Judah jósága boldog csecsemőként rúgkapál, és ő tudja, itt marad; hogy visszatért, és része lesz annak, amit lát, nem pedig a nyomában haladó élősködő. A közbeszúrások miatt jött, és ezek egyike a dal. Ez, ez a sínekből álló, hánykolódó város pedig egy másik.

A vasútvonal veteránja, de eddig még soha nem dolgozott rajta. A benne lakozó valami hízeleg neki. Azt akarja, hogy vegye ki a részét ebből a hatalmas erőfeszítésből.

Judah követi a sínpárt az ázott fák közül a dombságig, és a vas engesztelhetetlen. A sárga töltés kiemelkedik. Emberek vannak mindenütt. Lovak sora, tűz szaga... fűből, fából, lignitből. Sátrak között sétál, az örökmozgó vonat tetején látja őket felverve. Újraformáltak és kaktuszemberek vonszolnak láncos gyalukat, hogy elegyengessék velük a talajt. A zsandárok csoportosan járnak-kelnek.

Az örökmozgó vonat kerekei parányi fordulataival kúszik előre. Négy mozdony húzza és vonja, gyémántforma kéményük kifelé szélesedik, önti magából az anyagot sokyardnyi magasságból. Megfoghatatlanul nagyobbak az Új-Crobuzon magasvasútjait meglovagló mozdonyoknál. Ezeken a pusztaságba szánt példányokon marharács van, jelzőlámpájuk élénk fénnyel ég, és a rovarok ujjlenyomatokként maradnak az üvegén. Kupolájuk, akár a templomi harangok.

Érkezik egy páncélkocsi lengő ágyútoronnyal. Kerekeken mozgó iroda, zárt vagonok az utánpótlásnak, valami, ami szalonnak tűnik, legalább egy, ami vérmocskos – gördülő mészárszék –, és azon túl egy nagyon magas, ablakos, műarannyal festett kocsi, elborítják az istenek és Szátyár jelképei. Egy templom. Négy-öt roppant méretű vagon aprócska ajtóval és kicsiny ablakok sorával: háromszintes priccsekkel teli helyiségek, zsúfolásig telve emberekkel. A hálókocsik meghajolnak középen a saját súlyúk alatt, akar a kocák. Vannak ott lapos vagonok is, fedettek és nyitottak. Azokon túl pedig a munkások. A kalapácsok zenéje.

A bozóton túl lapály. A sínrakók egyre gyorsabbak, csökken a távolság köztük és az útkaparók között.

Judah csak egy a vonat mellett sétálók közül. Semmi nem különbözteti meg a többiektől, kivéve az érzést, hogy várakozik. Judah a magasban jár. Csakhogy van itt keserűség. Embereket és kaktuszokat lát sutyorogni egymással, és a cölöpkerítésük közelében láncra vert újraformáltak félelmét. A felügyelők fegyverrel járnak. Korábban nem volt így.

Sok mérfölddel előrébb a földmérők térképezik föl a vidéket azoknak az ábráknak megfelelően, amelyeket Weather Wrightby és csoportjai rajzoltak meg közel húsz évvel ezelőtt, amikor az öreg maga is felderítő volt. Mögöttük, a vonat és a terepbejárók közötti semmilyen vidéken az útgyalulók készítik a maguk kövér, megmagasított vonalát. Mögöttük pedig a hídemelők tolnak át állványokat a járhatatlan területeken, és alagútvájárok vágják át a sziklát.

Mindez előtte van. Judah kötelékeket hordoz.

Az útkaparás a következőképpen zajlik. Az emberek százai kora reggel a harangokra kelnek, és az asztalokhoz csavarozott edényekből reggeliznek az étkezőkocsin kávét és húst, esetleg a sínek mentén esznek ilyen-olyan csoportokban. Az épek az elsők: a kemény embermunkások, az új-crobuzoni Üvegházból való kaktuszemberek, néhány shankelli renegát.

Utánuk az újraformáltak eszik, ami maradt, az őrök úgy nógatják őket ütlegekkel a táplálékhoz. Akad köztük néhány nő is, gőzmeghajtású, vasból-gumiból vagy állati eredetű anyagból készült kültakaróval rendelkező újraformáltak. A kazánokkal összebájolt raboknak annyi daraszént és gyenge hatékonyságú kokszot osztanak ki, amivel dolgozhatnak.

A szerelvények lemaradnak. Lovak, pteramadarak vagy újraformált ökrök húznak kocsikat a sínek vágány mellett álló óriási halmaitól a vasútvonal végéig, aztán vissza. A brigádok tagjai egymás felé mozdulnak, ipari táncot lejtve. Gyors ütemet járnak befelé és lefelé, aztán a kalapácsok, és újabb sínek jönnek, a kocsik ismét megtelnek, és újra az egyre hosszabbra nyúló úton vannak. Az út egyszerre tízlábnyi, sok száz font súlyú vasszakaszokkal nyúlik előre.

Szátyárra, mit készítünk mi itt? – gondolja Judah ennek a sok-sok mindenkinek a munkáját látván. – Mit művelünk itt?

Ámulatba ejti durva és keresetlen pompája.

Munka közben dúdol magának, és minden egyes fa négyszögből tagok nélküli gólemet készít, ami féllétezésének parányi időtartamára igyekszik a talpfák lovak vontatta szekeréről átjutni a töltés porába. Érzi az egyes darabok értelem nélküli rángatását, és ez segít neki. Többet vesz föl, mint amennyit kellene. Amikor a hátuk mögött lévő, láthatáron túli szerelvényből megérkeznek a vízhordó fiúk, megindul a tülekedés, hogy ki igyon először, mielőtt a víz zavaros lesz a portól meg a nyáltól. A sok újraformált várakozik.

Judah-t kedvelik azok, akikkel osztozik a sátron. Hallgatják a mocsárról szóló történeteit, és mesélnek neki a munkával járó problémákról.

„A kurva újraformáltakkal is sok a baj. A kaja meg ilyesmi miatt. És a kurvák is egyre drágábbak. Valaki aszonta, otthon elfogyott a pénz. Te tudsz erről valamit? Valaki aszonta, esnek az árak, és fogy a pénz.”

A talpfások mögött ott vannak a sínrakók és a sínszegelők, utánuk pedig a szerelvény tekervényes tömege kúszik himbálózva és hörögve mind közelebb: úgy terelgetik, akár valami gőzös állati istenséget.

Judah lát korbáccsal megfenyített újraformáltakat, és a benne lévő jelenlét minden egyes alkalommal görcsbe rándul, hogy kis híján hanyatt esik tőle. Egy alkalommal verekedés tör ki a szabad munkások és egy újraformált között, akiben az újonnan átalakítottak harciassága lobog. A többi újraformált nagyon hamar elráncigálja onnan, és csak összebújnak az épek ütlegei alatt. Az újraformált nők kaját visznek a talpfákat fektető brigádnak. Judah mosolyog rájuk, de úgy viselkednek, mintha kőből lennének.

Fizetésnapokon vagy azidőtájt csodaként előtűnő vonat jelenik meg az olvadófélben lévő mocsáron túlról. A szabadok jobbára Kúróvárosban, a szeszfőzdékben és a zugivókban hagyják a pénzüket. Judah azokon az estéken nem hagyja el a szállását. Fekszik a sátrában, hallgatja a lövések visszhangját, a verekedéseket, a zsandárokat, a sikolyokat. Előveszi a voxofonját, és lejátssza rajta a ziháló hosszúdárdás dalokat. Magyarázatokkal látja el a jegyzetfüzeteit.

A vonal vége, egy napilap, amit a szerelvényen nyomtatnak. A helyesírása pocsék, pikáns, leplezetlenül támogatja a TVT-t, ami jóváhagyja a létét. Mindenki olvassa, és vitatkoznak a legrosszabb mondatokról. Judah kétszer lát embereket titokban más lapokat olvasni.

Visszaszivárog a szerelvényhez. Ő is kiveszi a részét a sínek cipeléséből.

Judah vezeti az utat. A fém kegyetlenül nehéz. Az ég kiüresedett fényében úgy érzi, bámulják a sziklák. Minden egyes darab sín közel negyedtonnát nyom, egy mérföld négyszáz síndarabból áll. Judah a számokban él.

A brigádok csoportokban dolgoznak: csupa elítélt újraformált vagy csupa szabad, nincs keveredés. Fogókkal vagy saját fémtagjaikkal húzzák ki a sínszálakat – öt ember, három kaktusz vagy nagy újraformált minden egyes darabra –, majd bába-szelídséggel helyezik le. A távszabályzók kiigazítják a szálakat, aztán ők is eltűnnek, és érkeznek a sínverők.

Judah egy pillanatra nevetséges formájú gólemmé tesz minden egyes síndarabot. A csapatában nincs senki más, aki érzi a fém enyhe, halszerű rebbenéseit, ahogy megpróbál segíteni neki. Szögeket és vonalakat helyez le a véletlenszerű tájban. Megerősödik. Egy alkalommal a szerelvény tetején alszik, hogy megtudja, milyen. Kecskéket pányváztak ki itt, sőt gondosan körberakott tüzeket is gyújtanak.

Vándorbábos dolgozik a vonal mentén. Judah nézi, ahogy elkészíti földből a saját táncoló figuráit, de ezek nem gólemek. Csak kis távolságból ide-oda rángatott anyag, közvetlen manipulálás. Nincs hozzájuk kötött valóság, nincs féllétezésük, értelem nélküli értelmük, amivel utasításokat követhetnének, csak annyi, amennyi egy bábunak.

Jelszavak jelennek meg a szerelvényeken és a sziklákon. Minden reggel ott vannak, van, amelyik nem több megbotránkoztatásra szánt mocskolódásnál, némelyik személyes jellegű, mások vitára készültek, CSESZD MEG, WRIGHTBY! Kétszer, amikor a harang előhívja Judah-t az álomból a sötétlő reggelbe, poszterek lepik el a vonatot és a fákat.

Akad közöttük egészen egyszerű: TISZTES FIZETÉST, SZAKSZERVEZETET, SZABADSÁGOT AZ ÚJRAFORMÁLTAKNAK!, alatta pedig a kis megkettőzött R. Mások halomnyi apróbetűs szöveg. Judah megpróbálja elolvasni, miközben a felügyelők lefelé szaggatják a példányokat.

RENEGÁT REBELLISE: harmadik vágány végi melléklet

„Tovább növekszik a TVT számlájára írható halálesetek számára, ahogy a pénz utáni hajszában sutba vágják a biztonságot. A sínpár a munkások, szabadok és újraformáltak csontjain halad előre...”

„Szátyár nevére, mi a szart akarnak ezek? – mondja az egyik ember. – Ki ne akarna tisztes fizetést? És ha van olyan, aki céhet akar, hát nekem azzal nincs bajom, de hogy szabad újraformáltak legyenek? Ezek kibaszott bűnözők, hát talán ezek a szopadékok nem tudják?”

Judah-t mulattatja a zendülők vakmerősége. Éjjelente settenkednek, amikor a zsandárok járőröznek. Ha elkapnák őket, nem úsznák meg. Gondoskodnának arról, hogy a táj részévé váljanak.

A Renegát Rebellisét asztalok alatt, köveken hagyják. Szerény terjesztési megoldás, de nincs másra lehetőségük. Judah beszerez egy-egy másolatot, és amikor egyedül van, olvassa.

Éppen csak tudatában van a vágányok tragédiáinak. Dolgozik, és csak felnéz a sínek mentén lefelé felhangzó lövések esőszerű kopogására. Később azt hallja, a feltételezett területükről jóval keletebbre feltűnő kószák és szabadraformáltak közös csapata megtámadta a hátul dolgozókat. Elűzték őket, azonban a zsandárokat aggodalommal tölti el, hogy egy olyan büszke nép, mint a kószáké, összefog a nyamvadt szabadraformáltakkal a vonat ellen.

A hetek, mérföldek és tonnák hátán megérkezik a tavasz és a napok lassan tartó meghosszabbodása. A vágányok körül megritkul a föld. Judah a brigádjával együtt egy felfordított kordé mögött keres menedéket, mialatt egy kósza-család bizonytalan körvonalú lövedékeket hajigál feléjük. Az örökmozgó vonat ágyútornya elfordul, és virágok módjára ülteti a tölcséreket.

Judah rendszeresen olvassa a Renegát Rebellisét.

„A bokitsakoknak, a kószáknak jó okuk van gyűlölni a TVT-t. Területüket ellopják az új-crobuzoni vállalkozások, és az államra, a milíciára sem kell sokat várni ezután. Ki ne hallotta volna Nova Esperiumról és az őslakók közötti vérfürdőről szóló történeteket? Minden egyes vasúti munkás halála tragédia, azonban ezért nem a bokitsakok a hibásak, akik rossz célpontokat választanak bosszújukhoz, viszont a félelmeik nagyon is jogosak és valóságosak. Ezért Weather Wrightby a felelős, meg a polgármester, és a korrupció emlőin táplálkozó új-crobuzoni tőkésréteg. Éljen a népi vasútvonal és a béke az őslakókkal!”

Kúróváros közel van. Judah nem tartozik a vendégkörhöz, jobban kedveli a saját jobb kezét, vagy a bűntudatos, csukott szemű férfiak közötti markolászást a teknőkben minden láncnap éjjelén a szajhák untatására.

A karókerítéseken belül, ahol az újraformáltakat tartják, minden héten engednek egy keveset a jó hangulatnak, részeg bulik zajlanak, ahol a felügyelők tekintélyével az újraformált nőket odaadják az újraformált férfiaknak, és mindenkinek jut olcsó ital. Judah néz, ahogy utána fürdetik az újraformált nőket a hideg folyóban: visítoznak a hőmérséklete miatt, és hajtószert itatnak velük, hogy megakadályozzák a terhességeket. Egy őr vigyázza az egészet. Kedvesen bánik velük. Ellátja a harapásnyomaikat meg a véraláfutásokat, és megbünteti azokat az újraformált férfiakat, akik túlságosan, vagy túl sokszor bántják őket.

„Nem jó az, ahogy néhány nőt itt használnak” – mondja.

A fizetést hozó szerelvény gyakorta késlekedik. Egy-két napnál csak morgolódás van, azonban néha előfordul, hogy akár egy hét is eltelik pénz nélkül. Három alkalommal, amikor erre kerül sor, beszüntetik a munkát. A demokrácia valamiféle zűrzavara folytán a sínrakók leteszik a szerszámaikat, és addig állják el a vonat útját, amíg nincsenek a sékeleik a zsebükben. Megzavarja őket saját tömegük, a létszámuk. Izmos férfiak százai, kimagaslik közülük a kaktuszok megtermett zöldje. A prostituáltak, a seborvosok, hivatalnokok, tudósok, pihenőidőn lévő felderítők és vadászok odajönnek megnézni őket.

Judah ott áll közöttük, reszket az izgatottságtól. Egészen megnyílik ettől, rövid időre eggyé válik a benne lakó valamivel. Egy közbeszúrás – gondolja. Soha nincs benne a szerszámaikat letevők első hullámában – amilyen Vastagcomb, a kaktusz pörölyös, aki Judah szerint a rebellisek egyike, vagy amilyen Shaun Sullervan, a házsártos seftes –, de a másodikban mindig.

Válaszul a sztrájkőrségre keményen dolgoztatják az újraformáltakat. A munkafelügyelők egy alkalommal biztosítják a tüntetőkert arról, minden erőfeszítést megtesznek ott, ahol kell, hogy megsürgessék a pénzt, majd az újraformáltakhoz fordulnak, akiket kényszerítenek, hozzák be a tüntetők kimaradását is. A megláncolt, átformált emberek belerendülnek az ütlegbe, a thaumaturg-őrök hexeibe – csorog az izzadságuk saját tagjaik, a hozni-vinni kényszerült terhek súlya alatt.

„Kurvára semmirekellők – ordítja az egyik őr, és üt-ver egy földre zuhant férfit, aki érzékeny szemeket visel a karján. – Mi a fasz az értelme még újraformáltakat csinálni, ha olyan pöcspávák, mint te? Minden egyes istenekverte héten elmondom nekik, ipari célokra készült újraformáltak kellenek ide, nem ilyen buzi alkotások. Keljél föl, baszd meg, és vigyed!”

A szabad emberek és a kaktuszok nézik a büntetésből végzett munkát, és nem tudják megállítani az utat az előrehaladásban. Fintorognak és figyelnek.

„Rohadt rühes szarosok!” – mondja az egyik kaktuszember.

Sajnálják az újraformáltakat, de nem tudják nekik megbocsátani, hogy megtörik a sztrájkokat. Végül mindig megérkezik a pénzes vonat.

„A spekuláció nevetséges orgiája, a tőkések zsírbálnákként úsznak a lopott és odahamisított pénz nyálkájában, a TVT részvényei pedig mind magasabbra kapaszkodnak. Nem lesz mindig így. Az osztalékok meglassulásával, ahogy elviselhetetlenné válik a TVT korrupciójának, a kormány összejátszásának bűze, megmutatkozik majd a gyenge alapozás. Amikor a gazdagok félni kezdenek, akkor lesznek igazán komiszak. Kormányt az ínségre, ne pedig irigységre!”

*

Az újraformáltak meghúzták a határvonalat. Az egyiküket megverték az őrök, és meghalt, és bár nem ő az első, elég idős és elegen kedvelték ahhoz, hogy sok újraformált nem hajlandó dolgozni másnap, illetve rögtönzött temetés keretében hordozzák körbe a holttestet. A példa nélküli esetet megemésztik – üzeneteket szállítanak sürgősen oda-vissza a vágányok mentén.

A hajthatatlan újraformáltak felállnak a szerelvény oldalában. A zsandárok területet foglalnak. Az ágyútorony az örökmozgó vonaton megfordul.

Az istenekre! – gondolja Judah.

„Aki most vissza akar térni dolgozni, az emelje fel a kezét” – mondja az egyik százados. Az újraformáltak összezavarodtak. Nem vár többet öt másodpercnél, mielőtt hátat fordít. Jelez valakinek, mire a torony tüzet nyit.

Gránát húz ívet az újraformáltak közé. Később aztán Judah ráébred, hogy a töltetét minden bizonnyal csökkentették, nehogy izzó repeszeket küldjön magába a szerelvénybe. Most nem hall és lát mást, csak a tüzet és a robbanást, az újraformáltak közötti véres hézag körét.

Egy erős, rátermett férfi három csapással ver le egy szöget. Soknak négyet kell csapnia – a kaktuszembereknek és a legtöbb feljavított, gőzerős újraformáltnak kettőt. Van három elképesztő és nagy tiszteletnek örvendő kaktusz, akik egyetlen pörölysújtással képesek helyére ütni egy szöget. Akad egy újraformált nő is, aki képes erre, de az ő esetében furcsának és nevetségesnek tartják ezt.

Judah szabad pörölyöző. Nincs ennél magasabbra értékelt hely a TVT-nél. Minden egyes szögből gólemet készít, aminek a feladata elrejtőzni a földbe, úgyhogy minden egyes csapással azon igyekszik, hogy minél mélyebbre ágyazódjon.

Fakalapácsa fémes csattanásait a hosszúdárdások kilélegzésének hallja. A-A-a. A-A-a. Gondolatban visszatér voxofonjához, hallgatja, lassan bontja ízekre a hangok alkotóelemeit, az egymást átfedő ütemeket. Látja, ahogy Vastagcomb beszél valakivel anélkül, hogy ránézne: háttal az újraformáltak karókerítésének áll, a láncok mögött átalakított férfi ácsorog, mintha csak véletlenül lenne ott, azonban Judah tudja, hogy figyel.

A kaktuszember társaságában lel rá újra Ann-Harira.

Judah a harcias kaktusz barátságát keresi. A vasútvonalról, a hátborzongató, poros-sziklás tájról, a tél végi száraz hidegről beszélgetnek, na meg a tehervagonok módjára a sínek mentén hozzájuk is eljutó pletykákról. Újra sztrájkolnak a myrshocki brigádok, a Sirályos-tenger kormánya a maga értelmetlen rendszerességében újra megbukott.

Dohányoznak és drogokon osztoznak a kúróvárosi tüzek körül, és csatlakozik hozzájuk néhány nő is. A reszketeg tűz melletti árnyakban látja meg Judah Ann-Harit. Egy ringyó gyakorlatias incselkedésébe öltözik – ő is látja Judah-t, ahogy a férfi őt, ám amíg ő feláll, felkiált, és odaszalad hozzá, a nő csak mosolyog.

Hagyja, hogy Judah elkísérje. Ann-Hari, a prostituált ápolónő lett, szervező, tőrőlmetszett madám. Tanácsadóvá vált, a különössége – valamiféle pásztori vegyülékben egyszerre értelmes, bölcs és hiszékeny – azt eredményezte, hogy a fiatalabb és újabb lányok vele beszélnek, ha segítségre van szükségük. Ann-Hari beszél Shaunnal és Vastagcombbal. Ann-Hari szervez és közbeavatkozik.

Judah a láncos karókerítésnél nézi őt. Éjjel odamegy egy helyhez, amit az őrök nem figyelnek, és ugyanazt teszi, amit korábban Vastagcomb is: háttal a kerítésnek, mögötte egy újraformált férfi, aki úgy tesz, mintha csak véletlenül lenne épp ott.

Van ott egy másik is, egy fiú, kevesebb mint húszéves. Az a fajta pánik hajtja Ann-Harihoz, ami néha erőt vesz az újraformáltakon. Judah előrébb megy. Önmaguk gyűlölete hajtotta pszichotikus rohamaikban ártalmára lehetnek maguknak vagy másoknak, és a fiú a láncok ellenére is elérheti a nőt. Azonban Judah hallja, miről beszélgetnek, és lelassít.

„Meghalok, meghalok, nem megy tovább, fázom, nézz rám!” – mondja a fiú.

Négykézláb tiporja a nyakából fodorként sugarasan szertemeredő túlméretes rovartagokat, amik őt magát kaparják és markolásszák.

„Elszököm.”

„Hová mész?” – mondja Ann-Hari.

„Követem a síneket egészen hazáig.”

Ann-Hari kapcsolata figyeli őket. Húsából kibukkanó csövek és dugattyúkból álló kültakarója van: testen belüli és testen kívüli, gőzmeghajtású csontváz.

„Követed a síneket.”

„Hazamegyek. Beállok a szabadraformáltak közé.”

„Hazamész Új-Crobuzonba? Újraformáltként. Oda akarsz menni? Vagy szabadraformált leszel? Banditaként küszködsz a megélhetésért. Mérföldekre vannak innen, nem jönnek olyan közel. Húsz mérföldre se jutsz el, és végeznek veled a zsandárok.”

A fiú egy percig is hallgat.

„Délnek megyek. Északnak. Nyugatnak.”

„Délre a tenger van. Száz meg száz mérföldre innen. Tudod, hogy kell halászni? Északra, a síkságra és a hegyekbe? Nyugatnak? Fiam, nyugatra a Kakotopikus Folt van. Azt akarod választani?”

„Nem.”

„Nem.”

„De ha itt maradok, meghalok.”

„Meglehet. – Ann-Hari megfordul, és a fiúra néz, Judah pedig látja, hogy a nő látja őt, mire a Judah-ban lévő valami előtekeredik. – Közülünk nagyon sokan meghalnak ezen az úton. Lehet, hogy meghalsz, eltemetnek, akár egy szabad embert, a vas alá. Lehet, hogy nem.”

Megmarkolja a láncot úgy, hogy szinte már hozzáér a fiúhoz. Az újraformált rovari nyaklábai megrezzennek.

„Most élsz. Maradj életben a kedvemért!”

Judah szóhoz sem jut. Nem hiszi, hogy Ann-Hari találkozott volna már korábban is a fiúval.

*

Ann-Hari nem hál Judah-val, noha hosszú, lélegzetelállító másodpercekig tartó csókokat váltanak, amit senki mással nem tesz. De ha Judah ennél többet akar, olyan elvszerű eltökéltséggel számítja fel neki, ami egészen megrázza a férfit.

„Nem vagyok ügyfél” – mondogatja neki. Ann-Hari vállat von. Judah számára világos, nem a haszonlesés mozgatja a nőt.

Megint tavasz, és a végeknél áthat mindent az izzó vas szaga. A hidegben csak lassan lehetett haladni, de most, hogy az emberek levették a ruháikat, javul a sebesség, és a sínfektetők közelebb kerülnek az útkaparókhoz.

A Sirályos-tengert körülvevő óriási kiterjedésű füves pusztában vannak. Az örökmozgó vonat az egyre növekvő forróságban lúgos por kegyetlen síkságára ér, ami gennyes váladékként ül meg a szemekben és a szájakban, és úgy csíp, akár a balzsamozófolyadék. Érzékelhetően tartja a meleget, így a brigádok a téli hidegből száraz forróságba kerülnek át. A vonatváros csupa mocsok. A húsért tartott állatok nyájai kelésesek lesznek. A belőlük készült étel büdös. Lajtoskocsik szünet nélküli karavánjai haladnak mérföldeket, hogy felszívják az összes erecskét és folyót, amit csak találnak.

A táj él. Beszakad alattuk, hatalmas, port szopogató ragadozók bendője és tapogatói bukkannak elő belőle. A táj ellenáll. Földvihar támad, sziklakorongok száguldanak az ég felé, nekiütődnek a szerelvénynek.

„Komisz vidéken járunk.” – Ezt mondogatja mindenki.

A felderíteni kiküldött csoportok a bőrpuha por sivatagából térnek vissza tevéiket nyálhabos rettegésbe hajszolva, kocsijukban egy ember hever, tagjai merevek a mindannyiukat belepő mocsoktól, nem, egy szobor, nem, lerakódások, kődaganatok borítják. Körbeágyazzák, remegő szájú emberalak.

„A földből jött ki...”

„Azt hittük, köd...”

„Azt hittük, tűz füstje...”

Kőfüst az, ami kicsapott és gyorsan megszilárdult. Úgy kell kivésniük belőle. A héjjal együtt jön a hús is.

Az örökmozgó vonat napokkal később ér oda a hasadékból származó maradványokhoz. A füst bágyadt sávjai teljességgel mozdulatlanok. Lehetetlenül vékony formákat öltött kő, ami gomolygást, füstkarikákat és köd hullámzását idézi. A bazaltnál is keményebb kőpára.

Beszivárgott a töltés fölé, a legmarkosabb férfiak fogják két kézre a pörölyüket, és indulnak az új képződményeknek. Belekapaszkodnak a szél megkövült pillanataiba, és úgy fest az egész, mintha egy felhő oldalán kapaszkodnának előre. A kőfüst parányi szilánkokban törik, és hosszú órák alatt sikerül akkora utat megtisztítaniuk, ami épp elég széles a sínpárnak. Utat repesztettek maguknak a ködön át.

Szabadraformáltak zaklatják őket, tomboló hisztériával ütnek rajtuk. AZ ELLENSÉG NEM A SZABADRAFORMÁLTAK! – áll kézzel készített falragaszok új áradatán, azonban a munkásokhoz nehezen jut el az üzenet, ahogy szemtanúi lehetnek a támadások következményeinek.

Judah képtelen megérteni, mit szeretnének a szabadraformáltak. A rajtaütésekben közülük is életüket vesztik néhányan. Nem látja ugyan, de hall arról, a szabadraformált testeket és azokat, akikben már csak pislákol az élet, ráfektetik a sínekre, hogy az örökmozgó vonat feldarabolja őket. Különféle vasszerelvényeket, szerkezeteket, néhány jószágot lopnak. Tényleg megéri ez?

A talaj magasabb sziklák és fák irányába gubancolódik. Az útkaparók nincsenek messze, meglassították őket a váratlanul eléjük kerülő göcsörtök – találkoztak olyan alagútvájókkal, akik két éve vésnek már üreget a gránitba, és még nem értek át a túloldalra.

Hullám közeledik, barna patakok sora. Az útkaparók és a vájárok elől menekülő egész erdőre való rovar az.

Az emberek káromkodnak, és megpróbálják eltakarni a tagjaikat. A rovarok – szívós testek milliói – rácsapnak a brigádra: vág a kitinjük. Akkorák, akár egy kaktusz hüvelykujja. Értelem nélkül küzdenek a vonattal. Áldozatul odavetik magukat a fogaskerekek közé, a kerekek alá, és a sínek csúszóssá válnak a zsírban tocsogó mészárlástól. Csövekből érkezik homok a kellő tapadás elérésére.

Az örökmozgó vonat mögül sikolyok buzognak föl, ahogy a rovarok elérik a kurvákat és azt a néhány kéregetőt, aki egészen idáig eljött, a jószágokat, és a sínek mentén elnyúló teljes gazdaságot.

Keresztül a korántsem meghitt kis erdőn. Az útkaparók belegabalyodnak ezekbe a csontvázszerű fákba. A föld szembeszegült velük, és lelassultak. Találkoznak az alagútvájókkal és a hídépítőkkel, a vonat és a sínfektetők találkoznak az útgyalulókkal, a ribanc és kéregető táborkísérők találkoznak a vonattal, és minden megáll.

A táj megráncosodik, kétszáz láb magas kőajka lesz, túl meredek ahhoz, hogy a szerelvények felkapaszkodjanak rá. A töltés tátongó, szinte már készen álló alagútba nyomakszik be. Judah felmászik a dombra. A túloldalon merőlegesen szakad le, szurdokperem lesz belőle. Látja a majdnem befejezett hidat: kétszáz lábbal alatta tartógerendák emelkednek, jelzik, hol tör ki majd az alagút. Emberek látszanak felfüggesztett kosarakban, lefojtják az áltáluk fúrt lyukakba tett tölteteket, felhúzzak őket, ahogy a gyújtózsinór köpköd és sziszeg.

A hídon mindenütt újraformáltak vannak. Az állványzat egészen a szakadék fenekéig elér. A hídépítők felintegetnek az újonnan érkezetteknek. Vigasság kerekedik a találkozásból.

A brigádok hónapokat dolgoztak a csontszínű fák között. Olyanok, akárha porból lennének. A rozsdafalók, a hatalmas mozdonyon lévő fűtők foltosak az utazás mocskától. Ahogy a szerelvény megáll, hivatalnokok és tudósok hajolnak ki kocsijaik ablakán – odafönn sárkányfajzatok köröznek. A vonat félvad macskái peckesen lépdelnek.

Aznap éjjel óriási ünnepséget tartanak – az alagútvájók és a hídépítők egészen mámorosak az új társaságtól. Judah iszik. A tekerőlant dongására táncol Ann-Harival, és ő is vele, aztán Shaun Sullervannel és Vastagcombbal. Dohányoznak. Isznak. Az emberek nem jutnak szóhoz az olcsó drogoktól és az üstökben lepárolt meghexelt bundapálinkától.

Vannak eltérések a brigádok között. Judah látja, hogy az alagútvájárok és hídépítők, akik olyan régóta vannak a terméketlen vidék kelepcéjében, hogy a részeivé váltak, nem tesznek különbséget úgy, ahogy a saját munkatársai. Hogy noha az újraformáltakat elkülönülten szállásolják el, és történik némi erőfeszítés arra, hogy el is válasszák őket a többiektől, az itteni kíméletlen vidék nem támogatja olyan erősen a megosztottságot, mint amennyire a sajátjai között dívik. Olyan, mintha a vasból készült kapcsolat Új-Crobuzonnal az előítéleteinek vezetője lenne. A vasúton dolgozó újraformáltak figyelik a helyieket. Judah látja, ahogy nézik őket, látja, hogy a zsandárok és a felügyelők nézik őket.

A brigádjával lerakják az alagútba vezető síneket, egészen a kapirgálásnyomokkal teli végéig. Nagyon lassan haladnak. Az egészen idáig férgek módjára élő emberek viaszfoltos fülkékbe húzódnak félre. Tüzek, kőben lévő fényhexek segítenek nekik a látásban. Judah barátai behúzzák a nyakukat. Pislognak a vájárok fakó, óriási szeme láttán. Kalapácsaik csapásai borzasztóak és hangosak a sötétben.

Nincs itt mit csinálniuk. Megtisztítják a vonatot, fölöslegesen, néhány mérföldes körzetben felderítik a vidéket, kibővítenék egy kutat. Azonban a vájárokhoz nem csatlakozhatnak, és a hidat sem építhetik, csak várakozhatnak, kártyázhatnak, baszhatnak és verekedhetnek.

Az útkaparók dolgozhatnak. A szurdokon túl folytathatják a gyalulást a még mindig több mint száz mérföld szelídítetlen vadonnyi távolságban lévő Sirályos-tenger felé. Ám mielőtt elindulnak, szeretnék, ha kifizetnék őket, és ismét csak nincs pénz.

Nagyon hamar mindenki megtudja, hogy újra dugulás van a pénzcsatornában. Az alagútvájók kijönnek a sodrukból. Egészen idáig ígéretek alapján dolgoztak, és több hónapos hátralékuk van, amiről azt gondolták, a vonat hozza most magával. Az útkaparók nem hajlandóak továbbmenni. Hetek teltek el azóta, hogy otthonról szerelvény érkezett volna a vágányfejhez.

Mi ez? Nem munkalassítás, és nem is leszámolás – nem történik semmi, csak a harag ülepedik le, úgy tűnik, túlságosan régóta tartották magukban. Az alagútvájók vésőkkel dolgoznak, míg az újonnan jöttek koszos fákat vágnak ki, hogy silány botok legyenek belőlük.

Az egyik alagútbeli megsérül: mindennapos rettenet ez itt, ezen a lőporos vidéken, de olyan felháborodással fogadja az esetet, mintha most először fordult volna elő ilyesmi.

„Idenézzetek! – mondja, magasba emelve véres kezét. A mindenét belepő fehér poron élénk a vörös. – Kurvára hagynak minket itt meghalni.” Aznap éjjel Judah elmegy a teknőbe, ahol azok a férfiak gyűlnek össze, akik férfiakat basznak, és amikor visszatér, Vastagcomb várja.

„Megbeszélés van – mondja. – Nem nekünk. Nekik – mutat az örökmozgó vonat ágyútornyában látható világosságra. – Gondolkodnunk kell. Lovasokat küldenek visszafelé a pálya mentén, hogy szóljanak Wrightbynak, küldjön pénzt azonnal.”

Másnap verekedés tör ki pörölyökkel két kaktuszember között, akik olyan tagbaszakadtak, hogy a felügyelők csak nézni tudják, amint a növénylények összetörik egymás fából-szövetből lévő csontjait.

„Valami zajlik itt – mondja Ann-Hari Judah-nak. Egy megfeketedett félsziklán ülnek, ami meghasadt a tűztől, a hideg víztől és a legnagyobb újraformált férfi csapásaitól. – A lányok félnek.”

A domb tövénél, az alagútnál néhány, kézzel írt Renegát Rebellise tűnik föl. Minden egyes nap és minden egyes éjjel újabb verekedés, az indulat újabb csip-csup megnyilvánulása: betörik az örökmozgó vonat orrlámpását, trágárságokat karcolnak a festésébe.

Az útkaparók nap mint nap összegyűlnek, és visszautasítják, hogy átkeljenek a szakadékon. Felügyelőik másféle munkát találnak nekik. Nem sztrájkolnak, csak nem hajlandók megtenni, amit kellene nekik. Elsöprik az alagútban lévő törmeléket, és szerszámokat hoznak-visznek, ám ha átkelnek a hasadékon, akkor talán az ásás utolsó szakasza következhet – átviszik az alépítményt a Sirályos-tengerig hátralévő utolsó száz-egynéhány mérföldön. És ezt nem teszik meg, még nem, most nem, amíg a vasút visszatartja a pénzüket. Azzal megadnák magukat.

Aztán jön egy éjjel. A szerelvény teljes hosszában és az alagút sötétjénél is tüzek égnek. A kóborcsillagok fényesen égnek, elkúsznak egy helyben álldogáló rokonaik mellett. Judah bogáncsból készített gólemet.

„Az mi?”

Felnéz. Emberek merednek rá, felfelé tartanak a sziklás dombon. Mintha valami vonzaná őket – apró, botorkáló léptekkel haladnak előre.

„Mi van?” – mondja Judah, de akitől kérdezi, csak felkiált, és a dombra mutat.

„Nézd! Nézd! – mondja. – Gyere! Ott van.”

Hang száll végig az emelkedő gerince mentén, mintha a kövek és maguk a bokrok zengenék, aberrált ritmusban énekelnének. A lankán lévők felkiáltanak, és ínukszakadtából igyekeznek visszajutni omladék-kövek folyama közepette. Aki elesik, oldalvást zuhan neki a barátainak. Judah gyökerekbe kapaszkodik, és talpon marad.

A reszketeg dal, a nyugtalan pusztaság hangja nagyon erős. Egy pók van a feje fölött. Nem, nem is az, nem pók az az óriási forma, nem lehet az, akkora, mint egy fa, egy kövér fa, ágai tökéletes szimmetriában ívelnek kifelé, ami nem lehet, pedig az, egy pók, sokkalta nagyobb még a létező legnagyobb embernél is.

„Szövő.”

„Szövő.”

Kimondják. Hangjuk túl van már a félelmen, egészen lecsupaszította már az ámulat.

Szövő. A pókok, amik nem istenek, csak majdnem; amik valami annyira más dolgok, annyira távol állnak az emberektől vagy a xenóktól, a démonoktól, az arkhónoktól, hogy elképzelhetetlenek, a hatalmuk, az indítékaik, a szándékaik épp annyira áttetszőek, akár a vas. A halállal dacoló lények meghalnak, és átcsoportosítanak mindent a szépség, a háló bonyolultsága érdekében, mert ők így látják a világot: lehetetlen spirális szimmetriában láncba fűződő szálakként.

A Szövőkről szóló dalok töltik meg Judah gondolatait. Gyerekeknek szóló értelmetlen, félelmetes dalocskák – Nekem ígérte lány kezét Majd hálójában szabta szét szövő szemét –, nevetséges dolgok és elmutogatott butaságok. Ahogy felnéz erre a valamire a ragyogó fénytelenségben, vagy talán fény az, a sziklaperem fölött, világos lesz előtte a dalok atomi volta, a végtelenül parányi ostobaságpontok, amik a valóságban.

A Szövő bonyolult mozdulatlanságban csüng a helyén. Teste kátrányfekete, könnycseppgömb, csillanás nélküli fej. Négy hosszú láb hajlik lefelé, hogy tőrként érjenek véget, négy rövidebb fölfelé, mintha valamilyen háló közepében lenne, és a levegőben lógna. Tíz-tizenkét lábnyi hosszú, most pedig, mi, mi lehet az, lassan, enyhén megfordul, mintha függene valamin, és a világ mintha megakadna. Judah rántást érez, akárha a világ pókfonalakhoz lenne rögzítve, amelyeket fordulása közepette összegyűjt a Szövő.

Hitvány torokhang tör elő belőle. A Szövő láthatatlan szálai cibálják ki a testéből. Kéretlen hódolatszerűség.

A lejtőn végig állnak a férfiak és nők megperzselten mindattól, amit látnak, és akad, aki megpróbál elmenni; akad néhány ostoba, aki úgy kúszik közelebb, mintha oltárhoz tartana; ám a többség Judah-hoz hasonlóan csak áll egy helyben, és figyel.

„Meg ne érintsétek, kurvára ne menjetek a közelébe, ez egy istenekverte Szövő!” – mondja valaki jóval lejjebbről. A póklény megfordul. A sziklák továbbra is dalolnak, és most a Szövő is csatlakozik hozzájuk.

Hangja a kövek alól szól. Hangja rezzenés a porban:

...EGY ÉS EGY ÉS EGY ÉS KÉT ÉS RŐT RŐT-SÖTÉT RŐT-KÉK SÖTÉT A HEGYVÁGATON ÁT DRÓTFONÁLT HASAD A ZIHÁL A TÁTVA A TANÁCSA ÉS KÉSZÍTEM A SZÖVETEM A SZEMEM AZ APRÓK A JÓK MIFÉLE KŐMETSZÉS ÉS PORDOBOK ÚGY HANGZÓTOK LASSAN CSAL CSAPDÁBA BECSAP ÜTEMET AD SZERSZÁMBAN ÉS SZIKLÁBAN...

Hangja azonos időközönként felhangzó vakkantások sora, amitől táncra perdülnek a kövecskék a lankán.

...EGYÉTEK A ZENÉT EGYÉTEK A HANGOT LÖKJÉTEK A LÜKTET A PULSILOGUMOT A VARÁZST...

A gondolatok és a dolgok tapintása kelepcébe esett, és a Szövő odahúzza őket magához.

...ŐRÖLJÉTEK FÖLDRŐL VEGYÉTEK GONDOSAN ÉS TÖRETLENNÉ TEGYÉTEK AMI VOLT ELŐBB OTTAN TÖRETLEN TÖRETLEN LEGYEN RAKAMADÉVA A NEVED RINGASS ÖRDÖGÖM MEGHÖKKENSZ SZÖKKENSZ SZEMERNYIT ANNAK FELÉJE AMINEK MÉSZ ELÉBE ITT ÉPÍTED...

Azzal a Szövő behúzza összes karját, és kissé letekeredve ereszkedik a levegőben lévő fordulási pontjáról, közben továbbra is szívja magába mindazt a fényt, ami csak van ott, és úgy pöffeszkedik rajta, mintha az lenne az egyetlen valódi dolog, és Judah meg a föld, amin áll, a megviselt fácskák, amikbe kapaszkodik, mind régi, napszítta képek csak, és az élő, eleven pók azokon lépdel éppen.

Késhegyről késhegyre gyűjti össze egyenként a lábait, a szakadék peremén lépdel, végigtáncol a mentén, mialatt a színtelen férfiak és nők mögé hátrálnak, ő pedig ravasz és bohókás csusszanással fordítja el a fejét, hogy fekete tojásokra emlékeztető szemek csillagképével meredjen rájuk. Valahányszor ezt teszi, az emberek, akik a nyomában vannak, megdermednek és hátrálnak, amíg újra meg nem fordul, és megy tovább, ők pedig úgy követik, mintha hozzá lennének kötve.

Lelép a szirt széléről, ők pedig szaladnak, hogy lássák, amint a póklény magassarkút viselő lányként tipeg végig a semmin. Fut, szaladni kezd, mígnem hatalmas, elképesztő alakja lefelé száguld, és már a híd tövénél van, a tartógerendáknál, amelyek a föld felé félúton merednek elő a kőből; a Szövő ugrik egyet, és anélkül, hogy megtenné a köztes távolságot, a félkész épületcsonkon van, s a távolságtól apróvá zsugorodva fonni kezd, bukfencet vet, perem nélküli kerék lesz belőle, végigsöpör a tartóoszlopokon, amelyeken napközben az újraformált hídmajmok csimpaszkodnak és szerelnek.

...ÉS TÖRÖD ÉS TÖRÖD... a szavai olyan hangosak, mintha közvetlenül Judah mellett állna. ...NYOMOD ÉS SÖPRÖD ÉS KÖPKÖD ÉS VÁRNAK LÉLEKODA CSALODA ÉS CSUROGVA KÖZBESZÚRÁSODRA ÖRDÖGÖK A MOZGÁSOKBA LELKESEDÉS IDÉZÉS LÉPTETÉS IDÉZD A HELYET A TORNYOT SÓHAJT NO MAJD FORDÍTSD CSILLAGOT ÉS LÁSD TE VAGY TE REMEK AMAZ IDŐBEN SÍKSÁGBELI GŐZÖS EMBEREM...

És a Szövő már nincs ott, a bágyadt éjszakai világosság visszanedvedzik Judah szemébe. A Szövő elment, és jó néhány másodpercen át kell a pókforma hiányt nézni a hídon, mire a vasúthoz tartozó emberek elfordulnak. Valaki sírni kezd.

Másnapra maroknyi halott van. Merednek fölfelé, a vászonra vagy az égre, szemükből szinte minden szín kifakult, arcukon mosoly, a csöndes elégedettség mosolya.

Egy bolond öregember, aki feltűnés nélkül tett meg mérföldeket a szerelvénnyel együtt, üldögélt, miközben a pörölyözők lendítenek, és a kurvák enyhülést árusítanak, egy ember, aki kabalafigura, szerencsehozó valami lett. A Szövőt követően áll az alagút bejárata előtt, és nyelveken szólva, majd értelmes szavakkal is szónokol. Azt mondja, a pók prófétája, és bár nem engedelmeskednek a parancsoknak, amiket ad nekik, a vasúton dolgozó emberek tétova tisztelettel figyelik.

A sínfektetők kényszerű tétlensége közepette sétál. Rákiált a vájárokra, tegyék le a csákányaikat, vetkőzzenek le, és meneküljenek északra, a földrész ismeretlen vidékei irányába. Azt ordítja nekik, párosodjanak a porban lakó pókokkal. Mindannyiukat beborítják a Szövő szemölcséből való szálak. Új összetételbe bogozódtak.

„Láttunk egy Szövőt – mondja Judah. – Alig akad, akivel ilyen történik. Láttunk egy Szövőt.”

Másnap tüntetni kezdenek a nők.

„Nem” – mondják a férfiaknak, akik a sátraikba lépnek, és értetlenül merednek rájuk. Összefognak és milíciát szerveznek, kezükben szedett-vedett fegyverek. Rongyos és alsószoknyás sztrájkőrséget.

Több tucatnyian vannak, eltökéltek, és magukat is meglepték. Elküldik a pörölyösöket, az alagútfúrókat, a zsandárokat. Az elutasítottak összegyűlnek. Mogorva és kéjvágyó férfiak ellentüntetése. Sutyorognak. Van, aki elmegy maszturbalni a sziklák mögé. Van, aki egyszerűen csak elmegy. Sokan maradnak.

A két csoportosulás pora a magasba emelkedik, ahogy farkasszemet néznek egymással. Jönnek a zsandárok... Nem egészen tudják, mit is kellene kezdeniük a helyzettel – a nők nem tesznek egyebet, csak visszautasítanak mindenkit, a férfiak várakoznak.

„Fektess be – mondja Ann-Hari – és fektess le! Fektess be és fektess le fektess be és fektess le fektess be és fektess le!

Ígéremre nem dugunk többet – mondja Judah-nak. – Mióta ideértünk, és nincs pénz, egyre csak kufircolnak és kufircolnak, hitelbe. A mi pasijaink, a mi zsandárjaink, most meg ezek az új srácok is. Ráadásul régóta nem volt már dolguk nővel; bántanak minket, Judah. Jönnek, és azt mondják, írd a cechemre, kislány, és nem mondhatunk nemet, és tudjuk, hogy nem fognak fizetni.

Cyrának oda a fél szeme – mondja. – Jön valami alagutas, azt mondja, írd a többihez, ő meg azt mondja, nem, mire megüti, de olyan erősen, hogy kiveri a szemét. Belladonának eltörték a karját. Aki befektet, az fektet, Judah. Mostantól első a pénz.”

A nők védelmezik Kúróvárost. Botokkal és gyilkokkal járőröznek – frontvonal is van. Váltásban vigyáznak a gyerekekre. Kell lenniük közöttük olyanoknak, akik nem örülnek a nyílt ellentétnek, de rávették őket az összetartásra. Ann-Hari meg a többiek a szoknyájukat suhogtatják, és nevetnek, miközben a férfiak figyelik őket. Nem Judah az egyetlen, aki barátja ezeknek a felbőszült ribancoknak. Shaun Sullervan, Vastag comb, ő és maréknyi másik is nézi őket.

„Gyerünk már, lányok, mi ez már! – mondja az egyik felügyelő. – Mi folyik itt? Mit akartok? Szükségünk van rátok, szépségeim.” – Mosolyog.

„Többet nem ütnek meg senkit, John – mondja Ann-Hari. – Többet nem elég az ígérgetés. Fektess be és fektess le!”

„Nincs nálunk a pénz, Ann, te is tudod, drágám...”

„Nem az én bajom. Vedd rá az emberedet, a Wrightbyt, hogy fizesse ki az övéit, és akkor...” Megriszálja a csípőjét.

Aznap éjjel férfiak egy csoportja megpróbálkozik valami kedélyesség és harag közötti dologgal, hogy áttörjék az őrséget, ám a nők az útjukat állják, és csúnyán ellátják a bajukat, a férfiak pedig bevert fejüket fogva, legalább annyira elképedtségükben, mint a fájdalomtól ordítva vonulnak vissza.

„Rohadt hülye kurva! – visítja az egyikük. – Te hülye kurva, betörted a fejemet, kurva!”

Másnap sem hagyják, hogy a férfiak hozzájuk érjenek, és nincs már többé semmiféle újdonság, sem humor a dologban. Az egyik férfi előveszi a farkát, és rázza feléjük.

„Fizetséget akartok – kurjantja. – Majd én fizetek nektek. Ezt kapjátok be, szaros kurva ringyók!”

A férfiak tömegében akadnak, akik elég szeretetet táplálnak a nők irányában, akikkel együtt utaztak, hogy ne legyen ínyükre ez a dolog, és elhallgattatják, mások viszont megtapsolják.

„Szerezzetek pénzt, és gyertek! – kiáltják a nők. – Ne minket hibáztassatok, kanos barmok!”

Még egy kísérletet tesznek a táboruk bevételére. Ez alkalommal a vájárok vezetik. Erőszaktevő osztagról van szó, amelyik büntetni akar. Csakhogy riadóztatják a szajhákat, megrémülnek az újraformált nők, akiket a kúróvárosi sátrak közelébe küldtek ruhát mosni. Látják az egyre közelebb kúszó férfiakat, és sikoltozni kezdenek, a férfiak pedig gyorsan ott teremnek, és támadnak, hogy elnémítsak őket. Rohanva érkezik a prostituáltak csapata.

Férfiakat szúrnak meg, az egyik nőnek összetörik az arcát, és amikor a szajhák már legyőzték a behatolókat, az egyik újraformált nőt ájultan, a fejéből szivárgó lé tócsájában találják. Az ép nők rövidke tétovázást követően magukkal viszik, hogy ellássák a sebét.

Reggel sztrájkba kezdenek az alagútfúrók. A bejáratnál gyűlnek össze. A felügyelők futva érkeznek tárgyalni. A vájároknak megvan a maguk szószólója: vékony alak, gyengécske geothaumaturg, keze bazaltfekete a kőtől, amit híg iszappá szokott változtatni.

Azt mondja: „Akkor megyünk ide vissza, ha a csajok megint beengednek. – És az emberei röhögnek. – Vannak igényeink” – mondja.

A prostituáltak és az alagútfúrók is kinyilvánították a követeléseiket. Az útkaparók nem fognak dolgozni. A sínrakók nem tudnak, és csak ülnek a napon, kockáznak és verekednek. Erőszakos lett az egész hely, akár a prérin álló városok. Az örökmozgó vonat áll. A zsandárok és a munkafelügyelők tanácskoznak. Esik, de forró, felüdülést nem hozó eső ez.

„Párosodjatok a pókokkal! – mondja az öreg. – Ideje váltani.”

Mozdulatlanság mindenütt. Csak a híd készül, és újabban esténként, amikor a hídépítők lemásznak a munkadarabjukról, néhányan átkelnek a szurdokon a testvértáborba, mert kíváncsiak arra, mi a helyzet a balhéval. Jönnek: tüskébe öltözött zagyvak, betanított, újraformálással korlátok közé szorított majmok, majomszerű testet kapott újraformáltak. Jönnek, látni a tüntetéseket. Bejárják a területet egyiktől a másikig.

Az örökmozgó vonaton utazó hírlapírók, akik eddig akkor indították útjára beszámolóikat, amikor utasok is vannak, egyszerre valami új dologról is tudósíthatnak. Az egyikük heliotípiát készít a nők sztrájkőrségéről.

„Nem tudom, mit fogok írni – mondja Judah-nak. – A Perpatvarnál nem akarják, hogy örömlányokról beszéljek.”

„Készíts annyi lemezt, amennyit csak tudsz! – mondja Judah. – Ez olyasmi, amire emlékezni kell. Fontos” – mondja, és a furcsasága, üdvözült zsigerei azok, amik beszélnek. Egy pillanatra elakad a lélegzete a gondolatra, hogy hallhatja a valami szavait.

„Mindnyájan a pókok gyermekei vagyunk” – mondja az öreg.

Kézzel írt Renegát Rebellise hever a köveken.

„Ez nem három munkabeszüntetés, nem is kettő meg egy fél. Ez egyetlen sztrájk, egyetlen ellenséggel szemben, egyetlen céllal. Nem a nők az ellenfeleink. Nem a nőket kell hibáztatni. Aki befektet, az fektet, mondják nekünk, és ez lehet a mi jelmondatunk is. Addig nem fektetünk le újabb talpfát, újabb síndarabot, amíg nem a miénk a pénz, amit ígértek. Ezt mondják ők, és ezt mondjuk mi is. Aki befektet, az fektethet!”

Amikor a munkafelügyelők és a zsandárok ráébrednek, hogy az egymástól erősen különböző csoportok nem fáradnak bele a tüntetésbe, a viszontvádaskodás nem meríti ki az erejüket, változás áll be. Judah megérzi, amikor felkel, és látja, hogy a felügyelők újdonsült céltudatossággal járnak-kelnek.

Máris meleg van, máris verítékezik, amikor reggeli nélkül odamegy a tétlen munkások közül másokkal együtt az alagút bejáratához. A vájárok harcoló csapatként álltak föl, kezükben a csákányuk. Előttük a munkavezetők és a zsandárok kipányvázott újraformáltak alakulatának kíséretében.

„Ugyan már” – mondja az egyik felügyelő. Judah ismeri. Ő az, akit azért hoznak elő, hogy elvégezze a népszerűtlen dolgokat. Itt van a prostituáltak követsége: tizenkét, szorosan együtt mozgó nő, élükön Ann-Hari. A vájárok gúnyos rikkantásokat engednek el feléjük. A nők csak figyelnek. A jelenet mögött bikaként zihál a mozdony.

A munkavezető az újraformáltak előtt áll. Hátát mutatja a sztrájkolóknak, és a tarkabarka újraformáltakra pillant másnemű húsból és fémből való irhájukban. Judah látja, ahogy Ann-Hari súg valamit Vastagcombnak és egy másik férfinak, látja, ahogy biccentenek anélkül, hogy megfordulnának. Az összegyűlt újraformáltakat nézik. Egyikük, egy férfi, akinek csövek bukkannak elő a testéből, majd tűnnek el benne ismét, Vastagcombot figyeli, és moccan a feje. Egy sokkal fiatalabb férfi mellett áll, akinek kitines lábak nőnek ki a nyakából.

„Fogjátok a csákányokat! – mondja a munkafelügyelő az újraformáltaknak. – Menjetek be az alagútba! Törjétek a követ! Mi majd adjuk az utasításokat.”

És csönd van, nem mozdul semmi. A zsandárok a sztrájkolok és az újraformáltak között helyezkedtek el.

„Fogjátok a csákányokat! Menjetek be az alagútba! Menjetek a végéig! Törjétek tovább!”

Egy darabig ismét csönd. Az örökmozgó vonat emberei tudják, hogyan szokás használni az újraformáltakat, és néhányan megelőző lépésként elkezdik azt kiabálni: „sztrájktörők”. Ám a kiáltozás elhal, mert egyetlen újraformált sem moccan.

„Fogjátok a csákányokat!”

Amikor továbbra sem történik semmi, a felügyelő lesújt a korbácsával. Hangosan talál célt, nyomában sikoltás bomlik ki a tömegből. Egy újraformált a földre zuhan, keze felnyílt arcán. Félelem zaja támad, és néhány újraformált megrezdül, lépni kezd, ám aztán az egyikük halk utasítására összerándulnak, és csak állnak, egyet kivéve, aki kitör közülük, szalad az alagút felé, miközben azt kiabálja:

„Nem akartam, és nem is csinálom, nem kényszerülhettek rá, hülye terv, hülye terv!”

A többiek rá se néznek, ő pedig eltűnik a sötétben. A rovarláb-kinövéses fiatalember reszket. Semmiért nem venné le tekintetét a földről. Háta mögött mond valamit a csöves férfi.

„Fogjátok a csákányokat!” – A felügyelő az újraformáltakhoz lép.

Valami felgerjed Judah-ban. Körülötte pusmogás és indulatok.

„Fogjátok a csákányokat, vagy különben közbe kell lépnem, hogy megállítsam a bajkeverőket. Fogjátok a csákányokat, és menjetek be, különben...”

Az emberek mostanra kiáltozni kezdenek, de a munkavezető hangja túlharsogja őket:

„...különben tennem kell valamit...”

Lassan, kérkedve pillant végig a megrettent újraformáltakon, megáll, amíg szemügyre veszi a csöves férfit, az egyetlent, aki akár csak egyetlen pillanatra is, de állja a tekintetét, aztán megmarkolja a reszkető fiút, aki felkiált, és félig a földre rogy.

„...különben tennem kell valamit ez ellen a hangadó ellen” – mondja.

Egy másodperc eltelik hang, szó nélkül, majd int két zsandárnak, és ahogy odalépnek, a tömeg újra kiáltozni kezd, a zsandárok pedig ütni kezdik a fiatalembert.

És mintha csak a hosszúdárdások dalolása közepette állna, Judah látja, ahogy az idő megsűrűsödik. Nézi a fütykösök lefelé tartó útját, a fiú ügyetlenkedését, aki a fejét és kitinből való ékítményeit óvja. Van ideje megfigyelni fejük fölött a madarak továbbhaladását. Van ideje és érdeklődő ámulata a tömegben lévő arcokra.

Megütötte őket a látvány, és képtelenek elfordítani a tekintetüket. A csöves újraformált, aki a fiú védelmezője volt, összeszorítja a fogát; a sínrakók megnyílnak a szánalomtól; a vájárok zord elképedéssel, kényelmetlenséggel merednek előre a sziklaformák árnyékából; és akármerre néz is Judah, miközben testet érnek az ütések, és a zsandárok feltartóztatják a tömeget, tétovázást lát. Mindenki tétovázik és feszült, és egymást meg az üvöltő újraformált fiút meg a botokat nézik, és aztán újra egymást, és még a zsandárok is tétovák, minden egyes ütés egy pillanattal hosszabb ideig tart, mint az előző, és a társaik bizonytalanul emelik a fegyverüket, és a hangok egyre erősödnek.

Judah látja Ann-Harit, akit a barátnői tartanak vissza, a levegőt karmolja, és úgy néz ki, mint aki mindjárt belehal a dühébe. És az emberek várakoznak, mintha megacéloznák magukat, hogy belemerüljenek valami nagyon hidegbe, megint egymást nézik, várnak, várnak, és Judah érzi, ahogy a benne lévő valami kinyúl, a benne lakó furcsaság és jóság kinyúl, és megtaszítja őket, és még ebben a vérszagú hőségben is mosolyognia kell tőle, ők pedig megmozdulnak.

Nem Judah az, aki az első – soha nem ő az első –, sem a csövekkel teli újraformált, még csak nem is Vastagcomb vagy Shaun, hanem egy teljesen ismeretlen valaki az alagútfúrók első sorából. Kilép, és felemeli a kezét. Olyan, akárha átnyomakodna a világra telepedett feszültségen, áttörné, és a peremén túlcsorduló víz módjára áradna ki, a többiek jönnek vele, és ott szalad előre Ann-Hari, az újraformáltak közbelépnek, hogy feltartóztassák a zsandárok gumibotjait és korbácsait, és most már maga Judah is rohan, munkától megkeményedett karját egy egyenruhás torkára fonja.

Forró zúgás tölti meg a fülét, és nem hall mást önnön tomboló haragjának dobolásán kívül. Megfordul, és úgy harcol, ahogy a sínek mentén lezajlott verekedésekben megtanulta. Nem hall, de a levegő lökéseiként érzi a fegyverek elsütését. Hexekben fortyog benne a lendület és az erő, és amikor megragad egy zsandárt, az ösztönös pillanatban gólemet csinál az ingéből, ami vonaglik a testén. Judah fut és harcol, és bármi élettelen, amihez csak hozzáér, másodpercekig tartó félléttel ruházza fel, engedelmeskedésre, küzdésre készteti.

A zsandároknak kovás pisztolyaik és korbácsaik vannak, viszont nincsenek elegen. Vannak thaumaturgjaik, viszont nem ők a milícia: nincsenek az ellenségre köpött energiagöbök, se a sztrájkolókat sújtó átalakítások, csak egyszerű bűbájok, amikkel felér a vasutasok képessége is, és túlélhetnek.

A sínfektetők között több a kaktuszember, mint a felügyelők soraiban. Roppant méretükkel törnek át a TVT őrségén, zöld öklüket emelik rájuk, és könnyűszerrel törik össze őket. Barátaikat óvják – a zsandároknál nincs zúzóíj, amivel darabokra lehetne szaggatni őket.

A csöves újraformált elvonszolja onnan a bogárrá átépített fiú testét. Szenet húz elő a zsebéből, és a szájába tömi, amitől fekete lesz a fiú ajka. Elfut. A még mozogni képes zsandárok visszavonulnak. Mások a földön hevernek itt is, ott is, összetört újraformáltak és szabadok között. Az egész annyira gyorsan történik.

Judah rohan. Csöpög róla a veríték. A zsandárok a fegyverüket lendítik, és legyűrik őket a bilincsből szabadult újraformáltak. Lőnek, és újraformáltak hanyatlanak el. A vonat mellett újjászerveződnek.

„Muszáj” – ordítja Judah, a csöves újraformált ott van mellette, és bólogat, ő is ordít, és vannak olyanok, akik engedelmeskednek neki: újraformált és ép, szabad férfiak és nők, ott van Ann-Hari, ott van Shaun, és ettől a jellegtelen újraformálttól kapják a parancsaikat.

„Hé! – mondja Judah-nak. – Gyere velem!”

Körbemennek, keresztül a halott fákon, és ott is van az örökmozgó vonat. Füstöt lehel, szikrát köp, ahogy szedett-vedett haderőként egyre közelebb érnek hozzá. A bivalyhárítója tönkrement fogsor módjára ível kifelé. A kéménye kiöblösödik, tölcsérnek tűnik, ami felszívja a napból érkező energiát. És egész hosszában alakok ugrálnak fel rá és le róla, a tetején kialakított hálóhelyekről, a vagonokból, ahol a szabadok alszanak, véges-végig az egészről, és csak bámulják azokat, akik közelednek, a zsandárokat és a tüntetőket, ordítanak. Mind a két fél igyekszik őket a maga oldalára állítani rohanása közepette.

„Ezek, ezek...”

„Lefelé már, ezek a rohadék újraformáltak...

„Lelőttek, vertek minket...”

„Oszolj, barmok, az istenek verjenek meg titeket, különben lövök...”

„Állítsátok meg őket, Szátyárra, bassza meg, állítsátok meg a kibaszott...”

A zsandárok alaktalan alakzatban, előreszegezett fegyverekkel veszik körül a szerelvényt, és a kíváncsi, feldühödött tüntetők – alagútvájók, prostituáltak, újraformáltak – rohama toporogva megáll. A zsandárok visszahúzódnak himbálódzó ágyútornyukba.

Hosszú pillanat ez, félúton a döntetlen és a zavarodottság között. Előlép Ann-Hari és a csöves férfi. Utóbbi érzelemmentesnek tűnik. Ann-Hari nem. Mögöttük az újraformáltak bukdácsoló serege. Nem menetelnek, rázzák a lábukat, akad, akién még mindig ott a kövekkel, lopott kulcsokkal kinyitott bilincsek maradéka. Nem menetelnek, kis híján orra buknak minden egyes lépésnél, és a nap korcs színekbe öltözött ragyogó alakokká változtatja őket. Határozott éleket vág a fegyverek köré, amiket készítettek.

A korábban bezárásukra szolgáló kerítés szilánkjait emelik magasba. A lábukat megbéklyózó láncokat lengetik. Borotvákat, deszkába ágyazott cseréptörmeléket markolnak. Tucatjával, aztán már százával vannak.

„Szátyárra, ki engedte ki ezeket, mit műveltetek?” – rikoltja valaki hisztérikusan.

A Judah-ban lakó valami megemelkedik a láttukra. Felpuffasztja őt – úgy mozog, akárha gyermek lenne a hasaban. Judah odakiált nekik, üdvözlés ez, izgatottság zaja.

Négy végtagon álló, bölényemberré vált férfiak visznek végtagokkal körbebugyolált férfiakat, és állati testrészekből készített, meghosszított karokon járó nők, és dugattyúlábakon dübörgő férfiak, akárha életre kelt légkalapácsok lennének, és csupa macskabajszos nők, vagy a bőrükön át tapogatózó, ujjnyi vastag csápokkal teliek, és vadkanokról lopott, márványból kifaragott agyarak, egymásba kapcsolódó fogaskerekekké változtatott szájak, szoknyák módjára derekakon fodrozódó csapkodó macska-és kutyafarkak, újraformált mirigyekből kivált tintaveríték, szivárványszínű mocsokban patakozó alakok, és a bűnözők eme összessége, ez a keverék egyre közelebb ér a szabadsághoz.

*

A zsandárok visszahúzódtak. Páncélozott kocsijukban vannak, az ágyútoronyban. Akadt, aki öszvérre, lóra kapott a vágányfejnél felállított karámból, és elment.

„Nem, nem, nem.”

A vájárok és a sínrakók közül sokan megrémültek az újraformáltak kiszabadulásától. Senki sem tudja, ki tette, vagy hogyan történt. Néhány ellopott kulcs, egy pillanat, ami végighullámzott a megbéklyózott bűnösök közösségén (habár továbbra is akad néhány, amelyik nem bújik elő; aki ragaszkodik a vashoz).

„Nem ezért vagyunk mi itt. Nem ez az, amiről ez az egész szólt – kiáltozza az egyik alagútfúró Shaun Sullervannak címezve, mert méltóságán alulinak tartja, hogy szóba álljon Ann-Harival vagy a végtagjait nyújtogató újraformáltak hadával. – Nem akartam, hogy megverjék azt a srácot, nem csinált semmit, de ez hülyeség. Mi a faszt csinálsz most? Hm? Megtet...”

A pislogó újraformáltakra néz, akik őt bámulják. Derékból fordul feléjük.

„Nincs harag, cimborák. – Most hozzájuk beszél: – Nézzétek, ez kurvára nem az én dolgom. Láttátok, nem hagyjuk, hogy megint elnyomjanak titeket. De, de ti nem, nektek vissza kell mennetek, ez...” – int az ágyútorony irányába.

Késő van. Ostrom van, és különös fajta szünet ebben az ostromban. „Bassza meg, emberek haltak meg – mondja a férfi. – Meghaltak.”

A rovarrátétes fiú halott. Más újraformáltakkal lövedékek végeztek. Egy kaktuszembert széthasított a repülő deszka pillanata. A zsandárokat halomba rakták, szögeken, kalapácsokon, a vasútvonal hevenyészett fegyverein törtek össze. Tömegsírok mellett kába gyászolók ülnek.

Visszatérnek a vadászok. A prostituáltak köveken foglalnak helyet, a világnak ebben az elhagyatott közepében, és a szerelvényt nézik. A fűtői és a fékesei a helyzetet tárgyalják, miközben megszédült újraformáltak töltik fel a kazánt, karokat húznak meg, és azok, akiknek saját kazánjuk van, lopják a kiváló minőségű kokszot. Az emberek zavarodottan téblábolnak, egymást kérdezgetik, mi is történt. A napra, a lassan változó fatetemekre néznek, és várják, hogy valaki átvegye az irányítást.

Furcsa szorongás, mert akkora most itt a nyugalom, és ez nem maradhat fenn így. A zsandárok elfoglalták az ágyútornyot és még egy vagont – a szerelvény többi része az újraformáltaké. A vastorony pattog a hőségben, tetején fordul az ágyú.

A szabadok Shaunt és Vastagcombot akarják úgy kezelni, mint az újraformált csőcselék vezetőit, csakhogy ott áll mellettük, velük Ann-Hari meg a csövekkel teli férfi, akiről Judah megtudja, hogy Uzmannak hívják, és még más újraformáltak is.

„Vidd vissza a fiaidat! Mit gondolsz, mit csinálnak azok odabenn? – mondja a szabad munkások szószólója. A toronyra mutat. Elmondom: felkészülnek. Hogy elkapjanak titeket. Világossá tettük, mit gondolunk. Ha most visszamentek, kifizetnek minket, és akkor nem, nem lesz büntetés...”

Shaunhoz beszél, de Uzman az, aki válaszol:

„Megkapjátok a pénzeteket, és azt mondod nekünk, hogy adjuk vissza ezt? A vonatot?”

Nevet, és egészen nyilvánvaló, mennyire esztelen dolgot kérnek a szabadok. Azt akarják, hogy ezek az újraformáltak csinálják vissza a szabadulásukat. Uzman nevet.

„Még nem döntöttük el, mit teszünk itt – mondja. – De eldöntjük.”

Ordítozva előadott érvelések hangzanak el, akár egy utcai találkozás során, az ágyútorony lőréseiből, újraformált és újraformált között, sínrakók, rozsdafalók, a vájárok együtt. Az ágyútoronyból iparkodás zaja hallatszik. A tüntetők barikádok mögül figyelik a dolgot. A hold szinte teljesen félbehasadt. Ragyogásánál, a lámpások és a fényhexek világánál gyűlnek össze az örökmozgó vonathoz tartozó férfiak és nők.

„Nem tehetjük meg, hogy csak várakozunk – mondja Vastagcomb. – Néhányan már elmenekültek. Az istenek tudják, hány zsandárnak sikerült kijutnia innen... túlságosan sok ló hiányzik. Kézikocsik. És nem csak a felügyelők mennek el, Uzman. El kell érnünk, hogy feladják.”

„Mit adjanak fel? – szólal meg Ann-Hari. A Judah-ban lakó valami megmoccan. – Mit adjanak fel? Mit akarsz tőlük, chaver? Nem adhatnak nekünk semmit. Még mindig félnek, ezért vannak abban a toronyban, de amikor neki kell látniuk kihajigálni a szarukat, akkor lövöldözve bújnak majd elő.”

Felemelik a hangjukat. A tömeg lassan feléjük fordul.

„Legyenek követeléseink! – mondja Vastagcomb. – Erősítést hoznak majd. Követelésekkel kell előállnunk.”

Shaun azt mondja: „Mint például? Azt akarod, hogy engedjék szabadon a kurva újraformáltakat? Az ugyan nem fog megtörténni. Ismerjék el az új céheket? Mit akarunk?”

„Kapcsolatot kell keresnünk – mondja Vastagcomb. – A saját lovasainkat vissza Új-Crobuzonba, beszélünk az ottani céhekkel, közös követelésekkel lépünk fel. Ha sikerül rávennünk őket, hogy támogassanak...

„Álmodban. Szerinted megcsinálják ezt? A kedvünkért?”

„Irányításunk alá kell vonnunk ezt az egészet. Ez itt és most a miénk – mondja Uzman.

Valaki lehurrogja, és mond valamit az istenekverte újraformáltakról. Ann-Hari felkiált, indulatában visszatér varázsdombi ragamollja:

„Kussolj! – dobja oda a hecceidnek. – Úgy szidjátok az újraformáltakat, mintha attól ti magatok jobbak lennétek. Miért vagyunk itt? Harcoltatok. Ti – mutat a vájárokra – sztrájkoltatok. Ellenünk. – Helyettes ringyói bólintanak. – De miért harcoltatok a zsandárok ellen? Mert ők, ezek az újraformáltak, nem voltak hajlandók megtörni a sztrájkot. Nem voltak hajlandók rá. Őket verték meg helyettetek. És ezt elfogadták. Csak hogy ne törjék meg a ti sztrájkotokat. És értünk tették. Értem.”

Megmarkolja Uzmant, és magához húzza. A férfi meglepetten enged neki. Ann-Hari szájon csókolja. Újraformált – durván áthágja ezzel a szabályokat. Megdöbbenés, néhányan levegő után kapnak, de Ann-Hari ordít:

„Ezek az újraformáltak értünk tüntetnek, azért, hogy tinektek ne kelljen feladni. Ti ellenünk tüntettek, és mi ellenetek, de ezek az újraformáltak mind a kettőnk kibaszott oldalán ott állnak. Ezt ti is tudjátok. Harcoltatok értük. Most pedig megvetitek őket? Ők nyerték meg nektek a szaros sztrájkotokat, és a miénket is, pedig egymás ellen tüntettünk.”

Újra megcsókolja Uzmant. A prostituáltak között van, aki megrendülten áll, mások ünnepelnek.

„Mondom – kezdi Ann-Hari –, ha bárki megérdemli, hogy hitelben szolgáltatást kapjon, hát akkor ezek a szaros újraformáltak azok.”

A legközelebb álló és legharciasabb szajhák kerkedve keresik az újraformáltakat, hogy megérintsék őket.

„Kapcsolatot kell keresnünk” – kiáltja Vastagcomb, de senki nem figyel rá. Mindenki a barátját, Ann-Harit hallgatja. Judah gólemet készít a porból.

Mélyen az éjszakában járnak már, de nagyon kevesen alszanak csak. Judah góleme magasabb nála, olaj és koszos víz tartja össze. A Szövő prófétájává lett öregember Ann-Hari mögött áll, és nehezen érthető dicséretét kiáltozza, mialatt a nő Vastagcombbal vitatkozik.

Érkezik hozzájuk egy zsandár a szerelvény felől. Fehér zászlót lobogtat.

„Beszélni akarnak – mondja egy kitinkerekes nő.

„Várjatok! – kiáltozza a zsandar gyaloglás közben. – Azt szeretnénk, ha vége lenne ennek az egésznek. Nem vádolunk senkit. Beszélünk a TVT-vel, megszerezzük a pénzt. Mindenki nyer. Nektek meg, újraformáltak, azt tudjuk mondani, hogy beszélhetünk. Esetleg korábban véget érhet a rabszolgaságotok. Mindenről lehet szó. Nyitottak vagyunk mindenre.”

Ann-Hari arca maga a harag. A férfi meghúzza magát előtte, ő pedig elhalad mellette, és szalad a vonat irányába, nyomában újraformáltak, Vastagcomb, Uzman és Judah, aki rácsap a góleme fenekére, akárha csecsemő lenne, és másképpen is rávág, mozgásra bűvöli. Elképedten nézik mindazok, akik mellett elmegy.

Vastagcomb kiabál Ann-Harinak:

„Várj, várj, mit akarsz csinálni? Várj!” – És Uzman is nagyon akar valamit, de míg az újraformált ostromlók a cölöpkarók mögött rejtőznek, a nő egyszerűen oda áll, ahol a toronyban lévő zsandárok tökéletesen láthatják. Elveszi az egyik férfi kovás pisztolyát.

Uzman és Vastagcomb ordít neki, de ő csak megy előre, bele a szerelvény melletti senkiföldjébe. Egyedül Judah góleme tart vele. A torony ágyúcsövei felé lendülnek. Járatlanságról árulkodó mozdulattal emeli fel a pisztolyt. Ott áll az olajos poremberrel, ketten, egyedül.

„Nem alkuszunk veletek, rohadékok!” – kiáltja, és meghúzza a ravaszt, pedig a pisztolylövedék nem tudja átütni a páncélzatot. A lövés eldördültével újraformáltak rontanak előre, megvédeni őt, és Judah hallja, ahogy a százados a torony tetején kiált valamit az embereinek, ami lehet „várj” vagy „tűz”. Ann-Hari elé lépteti porgólemét, miközben előbb felhangzik egy, majd a zsandárok fegyvereinek egész ütőhangszer-készlete.

Ann-Harin és a gólemen kívül mindenki hasra veti magát, ordítások és vér fröccsen fel. A lövések elmaradnak. Hárman mozdulatlanul hevernek. Mások, jobbára újraformáltak – de épek is – segítségért kiabálnak. Ann-Hari nem mozdul. A gólemet kráterek borítják ott, ahol sűrű anyagában elakadtak a lövedékek.

„Nem, nem, nem – rikoltja a százados. – Én nem...” – De az újraformáltak most már nem várnak. Felüvöltenek. Valaki visszahúzza a nőt; Judah látja őt, és Ann-Hari mosolyog, ő pedig érzi, hogy ő is ezt teszi.

Kisméretű háború bontakozik ki.

„Mit művelsz?” – ordítja Vastagcomb Ann-Harinak, de ez mostanra haszontalan kérdés. Zsandárok, szabad munkások, szajhák és újraformáltak csatároznak egymással, és két oldal alakul ki: az újraformáltak és a barátaik, illetve a zsandárok és mindazok, akik a diadalittas hisztéria ellen vannak. Judah tart ettől, de egy pillanatig sem gondolja nem kívánatosnak ennek az erőszakos gyermeknek a születését.

Az újraformáltak fegyverekkel, kezdetleges katapultokkal és forgó-pörölyös tagjaikkal támadják a tornyot. Kőlapokat és ütközőket lőnek ki, amiktől csak úgy cseng a torony. Az egyik férfi Judah mellett – állán rákollókból álló fodor – egyszerre meghal a zsandárok lövése nyomán. Lassan kerülteti meg vele a kocsit, földhúsa rétegenként mállik le a golyók nyomán.

Nem hallja fönt a nehézfegyver lövését. Egy felfordított, kétkerekű kocsi az egyik pillanatban a küllői között görnyedő férfiakkal és nőkkel teli kordé, aztán robbanás, égett, késéles faszilánkok és testnedvek füstöt vérző üreg fölött lángolva táguló buborékja. Judah pislant egyet. Törmeléket lát. Látja, hogy a puha testű állatok nyomát maga után hagyva felé kúszó sötét valami egy nő: bőre megfeketedett, megvörösödött, tintával folyatott kraklé hús. Meglepetten érzékeli, hogy egyetlen hang sem jön ki belőle, miközben ég a haja, majd megérti, hogy éppen nem hall semmit. Cseng a füle. Az ágyúcső közönyös dohányosként leheli a füstöt magából.

Megfordul. A lázadó újraformáltak, prostituáltak és azok a szabadok, akik melléjük álltak, most rohanva igyekeznek kikerülni a lőtávolból.

Judah feláll. Lassan. Előrelép, és mozgásra készteti a gólemét. Az ágyú olajozatlan pontatlansággal vinnyog. A gólem a tehervagonhoz préseli önnön mocsokságát. Judah aprócska mozdulatait visszhangozva és felnagyítva felnyúl, felhúzza magát, nyomában teste szennyfoltja.

A fegyver a torony tetején ismét elsül. Zsíros füstöt harákol, és a pályatest a rajta lévőkkel egyetemben sokyardnyi távolságra felszakad, kinyílik. A gólem támfalakra, hornyokra tiporva kapaszkodik fel a toronyra. Magukat a fegyvereket használja fogódzkodónak, lépcsőnek, amiket a katonák lefelé, rá irányoznak. Egyetlen józan, értelemmel bíró lény sem képes így figyelmen kívül hagyni önmagát, forrasztásokon horzsolja le magát, és emelkedése közepette egyre zsugorodik, de már a tető közelében jár, noha meggyengítették a törmelékmocsok bőréből kimeredő botok és sínszögek, még a lába is lezuhan, hogy ürülékként, alaktalanul csattanjon a talajon. Az ágyú fordul, Judah pedig arra utasítja a gólemet, hogy dugja be a karját mélyen a csőbe.

Egészen a válláig ér. Meghexelt gólemkosz dugaszolja el a fegyvert. Eldördül, mire különös mozgás, hátrafelé irányuló rezdülés támad.

A cső csíkokra hasad, a gólem mocsokzápor. Begyulladt levegő és füst dagad ki, a torony megrendül, teteje felizzik, és nagy erővel kirobban, a plafon fémujjakban nyílik szét.

Büdös gomoly bodorodik elő óriás köhintéseként, és egy halott hullik le a roncsból. Az ágyúirányzó holtteste. Judah-t góleme maradványai fröcskölik össze. A lázadók ujjonganak. Nem hallja, csak látja őket.

A renegátok elfoglalják a szerelvényt. A zsandárok kidobják fegyvereiket, és véresen, kiégett, könnyező szemmel jönnek elő.

„Nem, nem, nem!” – kiáltja Uzman. Szenet eszik, duzzad a bicepsze. Vastagcombbal és Ann-Harival meg másokkal, akiknek Judah mostanra ismeri az arcát, a rebellisek megpróbálják megállítani azokat a veréseket, ahol úgy tűnik, lincselés lesz a dologból. Elveszik a késeket. Az emberek kiabálnak, de engednek nekik. A zsandárokat ugyanoda láncolják, ahol korábban az újraformáltak voltak.

„És most?” – Akárhová megy Judah, mindenhol ezt hallja.

Ez az újraformáltak vonata. Zászlókat készítenek váratlanul létrejött új országuknak, és a szétnyílt ágyútoronyból lobogtatják őket. Aznap éjjel nem alszik senki. A vájárok felügyelői eltűnnek a pusztaságban, sok férfi és néhány ringyó is velük tart.

„Az istenek szerelmére, hírt kell küldenünk – mondja Vastagcomb. – Kapcsolatokat kell keresnünk” – mondja, és Uzman bólogat. Körülöttük a hirtelen jött zendülés többi vezetője. Tanulatlanul, de annál szenvedélyesebben mondják el a véleményüket. Döntéseket hoznak.

„Ne vissza, nem megyünk vissza, hanem kifelé” – mondja Ann-Hari mindenkinek. A pusztaságra mutat.

Hírvivőket választanak. Lovasokat. Széttárt ujjakra emlékeztető, gőzös-dugattyús lábakhoz forrasztott újraformáltat, amely rettenetes rázkódással szalad föl a hegyoldalakon, emberi felsőteste vonakodó utas módjára lobog közben. Egy másik megtermett férfi, akiből különös, hatlábú lényt csináltak: hasa alatt nagy termetű, két lábon járó gyíkhoz, a sivár vidéken élő, félig-meddig megszelídített vándor lények egyikéhez kapcsolódik. Két hátrafelé hajló lábán magasodik fel merev, támaszkodni használt farka utána, karmos mellső mancsa közvetlenül az emberi bőr alatt. Hónapok óta felderítőként dolgozott itt, egy zsandár lovagolta meg, és közben pisztolyt szorított a hátához.

„Menjetek! – mondja Uzman. – Maradjatok a vágány mellett! Kerüljétek a feltűnést! Menjetek a városokba! Menjetek a munkások táboraiba, Csatlakozásvárosba! Szátyárra, bassza meg, menjetek el Új-Crobuzonba! Mondjátok el nekik! Mondjátok el az új céheket! Mondjátok meg, hogy segítségre van szükségünk! Vegyétek rá őket, hogy jöjjenek! Ha támogatnak minket, eszközöket adnak nekünk, akkor győzhetünk. Újraformáltakat és szabadokat... hozzatok ide mindenkit!”

„Uzman” – mondják, és bólintanak, mintha maga a neve is helyeslést jelentene.

A lovasok porkarikák közepette indulnak, a gőzrovar-ember egy másodperc alatt felgyorsulva inal tova. Az összetákolt, gyíkra cserélt férfi az alépítmény melletti erikacsomókon át siet el. Madarak és más repülni képes lények figyelik őket. Azok, amik nem madarak, tengeri halak cikkcakkos rándulásaival váltanak irányt.

A ribancok szigorú feltételek kikötésével – fegyvertelenül, őrnők kíséretében és soha el nem távolodva tőlük – megengedik, hogy néhány férfi bejöjjön hozzájuk. Uzman és Ann-Hari óta néhányan már újraformáltakkal is voltak.

„Új-Crobuzon tele van ilyesmivel – mondja Ann-Hari. – Épek és újraformáltak basznak. Mégis mit történik, amikor valakit büntetőgyárra ítélnek, hm, a felesége minden esetben elhagyja?”

„Úgy kellene lennie. Nem illik ilyesmit.”

„Az egész városban ezt csinálják, mint a fajok közötti dugást, kheprik, emberek, vogyanojok.”

„Így van – mondja Judah. – De nem kellene senkinek se beismernie. Ezek a nők... a lányaid... hagyják, hogy lássuk.”

Ann-Hari felnéz a holdra. Megvárja, hogy elhaladjon fölötte. Figyeli, ahogy a fénye eltűnik a csontvázhoz illő hegygerinc mögött.

„A városi céhek itt nem segíthetnek – mondja. – Ez új dolog.”

Alattuk fáklyák mozognak a támgerendákon. A hídépítők újrakezdték a munkát, felügyelők nélkül.

„Mit mondtál nekik?” – mondja Judah.

„Az igazat. Megmondtam, hogy nem állhatunk meg. Azt mondtam, ez is újraformálás.”

Három nappal később napkeltekor visszatér a gőzpók újraformált. Szürcsöli a vizet, mielőtt képes lenne megszólalni.

„Jönnek – mondja. – Zsandárok. Százával. Új vonaton. Elkobozott személyszállítón” – mondja, amiről leszállították a munkafelügyelőket és a szerencséjüket próbára tenni akarókat, akik azért jöttek, hogy felfedezzék a földrész belsejét.

Az épek és szabadok túlnyomó többsége elmenekült. Néhányan ennek az új városnak a tagjai, akiknek nincs ínyükre, hogy az újraformáltak egyszerre egyenlőek lettek velük, de itt tartja őket a nagy kérdés: „Mi történik majd?” Ennek a szerelvényes gyűlésnek a tagjai, egy csoportosulás. Akadnak, akik annyira elkötelezettek, akár az újraformáltak, részei a szabotőrök csapatának, amelyek visszamennek, hogy felszedjék a síneket. A megmaradt vezetők, kazánfűtők és fékesek tanítják az újraformáltakat.

Hátrafelé haladnak a tájon, amelyet megváltoztattak. Soha nem volt stabil valami, hexhullámokban fertőzte meg az élet. Olyan helyeken haladnak át, ahol kő volt a talaj, amikor belevágtak, most pedig foltos gyíkbőr, és tejszerű vér csorog belőle ott, ahová a sínek szögeit verték belé. Egyes pontokon a föld olyan lett, akár egy könyv borítója, és papírfoszlányok fröccsennek elő a szögütötte sebekből. Szétszerelik a vágányokat, hogy feltartóztassák az ellenük jövőket.

Visszájára fordított buzgólkodás. A pályatest szétszedésére, a szögek kifeszítésére fordítják szakértelmüket, sín-és talpfakötegeket tesznek halomba, köveket túrnak szét. Szétbontják a töltést, és utána hazatérnek.

„Lebontották a barikádot – jönnek nemsokára a felderítők mesélni. – Hoztak síneket és talpfákat. Újraépítik a vágányt. A zsandárok három nap múlva a táborhoz érnek.”

Az alagútban fények világítanak – zajlik a munka.

„Mit csináltatok?” – kérdezi Judah.

„Befejezzük az alagutat – feleli Ann-Hari. – És a hidat. Nemsokára átérünk.”

Ann-Harinak egyre terjed a befolyása. Egyszerre több és kevesebb vezetőnél – gondolja Judah. Személy ő, a vágyak, a változás utáni igyekezet csomópontja.

A sötét, nyirkos hegyben a szikla utolsó yardjait vésik ki éppen. Judah lenéz a hídra. Az új rész nevetnivaló: fém és fa gyatra, szellősen, sietve összerakott rácsozása, amit úgy vetettek oda a tisztességes szerkezet csonkjain túlra. Pótlék – éppen hogy csak híd.

Judah az elkeseredetten stratégiát kereső zárt ülés tagja – magát is meglepi ez. A dombok között gyűlnek össze: Shaun, Uzman, Ann-Hari, Vastagcomb, Judah. Azonban velük párhuzamosan valami nyers és közösségi dolog is kibontakozik.

A munkások minden éjjel összegyűlnek a gázlámpák között. Először csak mulatozás ez – szesz, kocka, légyottok –, ám ahogy egyre közelebb érnek a zsandárok, és Uzman stratégiáról cserél eszmét a kilátóponton, a bulik megváltoznak. A vonaton dolgozók „testvérnek” szólítják egymást.

Ann-Hari elmegy a találkozóra, és közbevág az egyik férfi összefüggéstelen hozzászólásánál. Nőkből álló ék nyomul be a férfiak közé. Akadnak, akik megpróbálják hangerővel Ann-Hariba fojtani a szót:

„Te nem dolgozol ezen a vágányon – mondja egy férfi. – Csak egy hegyi kurva vagy. Ez nem a te rohadt gyűlésed, hanem a mienké.”

A nő valami trágárságot felel. Egymásra halmozott buzdításokból álló, keresetlen beszédet tart... olyan szónoklatot, amitől Judah-nak meg kell állnia. Mintha maga a vonat beszélne. A láng nem moccan.

„...ne beszéljek – mondja. – Ha én ne beszéljek, akkor ugyan kinek van hozzá joga?... Hol máshol, mint rajtunk? Hol máshol, mint az én és az enyéim hátán építettük ezt a sínpárt? Történelem leszünk. Most már nincs visszaút. Nem lehet visszafordulni. Tudjátok, mit kell tennünk. Hová kell mennünk.”

Utána másodpercekig csönd van, szóhoz sem jutnak, míg végül valaki köszönetet dörmög.

„Testvérek, szavazzunk!”

Uzman azt mondja nekik, akárhogy is látják, akármit is állítanak magukban, Ann-Hari azt mondja nekik, hogy meneküljenek. Nem ez a válasz. Talán félnek?

„Nem menekülés – mondja Ann-Hari. – Itt végeztünk. Valami új dolog vagyunk.”

„Ez menekülés – mondja a férfi. – Utópisztikus.”

„Ez valami új dolog. Valami új dolog vagyunk” – mondja a nő, Uzman pedig a fejét ingatja.

„Ez menekülés” – mondja.

Lecsatolják az ágyútornyot, és bevezetik a szerelvényt az alagútba. Maguk után felszedik a síneket. A hegy belsejéből még mindig kaparászást és robajokat lehet hallani, folyik a különös új híd építése is. Eszelős mennyiségű munkát végeznek el.

A reggeli melegben más kalapácsok és másféle gőz hangja szüremlik el hozzájuk. A zsandárok vonata. Füstöt látnak a hőtől halott fák fölött.

A munkások összegyűlnek az alagútban, a vésővel faragott peremekből, az apránként változó síkokból álló hasadékban. A fény árnyékokat vet ott, ahol találkozik a kövek vektora.

Uzman, a legalulról jött hadvezér parancsokat ad, amelyeknek saját jószántukból engedelmeskednek. Egy-két száz fős sereg, amelyet újraformáltak és immár elkötelezettnek számító épészabadok alkotnak: az a néhány hivatalnok, tudós és tisztviselő, aki nem menekült el; gyenge geoempaták, mások... a markotányosnők, az eszelősök és munkaképtelenek, meg a szajhák, akik a kirekesztésükkel indították meg ezt az egészet. Kilépnek az éjszakába, mindenre készen. A vonat a hegyben lévő üregben rejtőzik.

Hűvös a levegő a pirkadat előtt. A zsandárok felkapaszkodtak a hegygerinceken, végigjöttek a kanyaron. Gyalog, újraformált lovak húzta páncélos kordékon, egyszemélyes aeroszkáfokon – fejük fölött léggömb, hátukon légcsavar – érkeznek. Végigvágtáznak a levegőn, és rácsapnak a sínfektetők rejtekhelyeire.

Gránátokat dobnak le. Rettenetes az egész. A vonat népe sikoltozik. Képtelenek elhinni, hogy így veszi kezdetét az egész. Megsüketültek, csorog belőlük a vér. Így veszi kezdetét az egész. Agyagcserepek és erősen kormozó lángok zuhatagával.

Akinek lőfegyvere van, tüzet nyit. Egy, még egy zsandár rándul össze és vérezve tűnik el az égről, ahogy kirángatják légialkalmatosságukat a lőtávból, esetleg holtan csüngenek hámjukban, ki repülve, ki zuhanva. De jönnek, egyre jönnek. Tűzvetőikkel magát az eget is megpirítják.

„Zúzzátok össze mind!” – sürgeti Uzman, mire csapatai sziklákat és tuskókat gördítenek az újjászerveződő, óriás számszeríjakból lövöldöző zsandárokra. A thaumaturgok mind a két oldalon megrezgetik a levegőt, szürke foltokat úsztatnak a semmiből, hogy összeszennyezzék vele a valót, és zsírba került víz módjára sistergő energianyilakat küldenek útjukra, amik találatnál furcsa dolgokat művelnek. A harc zűrzavara ez. Lövések és sikolyok folyamatos ugató köhögése, és hullanak a zsandárok, csakhogy a tüntetők is, hozzá sokkal nagyobb számban.

Vannak izgalmas pillanatok. Kaktuszemberek csoportja lép előre, és csak elfintorodnak, amikor a lövedékek feltépik a bőrüket. Rettegést ébresztenek a zsandárokban, akik menekülésre fogják a hatalmas növénylényekkel szemben, azonban noha nincs a tiszteknek zúzóíja, a náluk lévő marószer perzseli a kaktuszokat.

„Csőcselék vagyunk” – mondja Uzman, és kétségbeesetten néz körül. Ann-Hari nem szól semmit. A zsandárokon túlra, a füsttornyon is túlra szegezi tekintetét, oda, ahol a szerelvényük közeledik.

Judah készített egy gólemet. Előreküldi, rá a zsandárokra. Magából a pályatestből, a vágányból állt össze. Kézi hajtányokból, sínek és talpfák elszórt maradékából van. Keze fogaskerék. Fog gyanánt rácsot visel. Szeme valami üvegdarab.

A gólem kisétál az alagútból. Érzéketlen lény, ami embermódra, óvatosan lépdel.

Amerre jár, csillapodni tűnik a küzdelem. Szünet áll be a csúf, hozzá nem értők között zajló hadakozásban. A gólem elhalad a halottak mellett. Mintha egyedül ez a vasútból lett lény mozogna.

Aztán abbahagyja, Judah pedig összerándul meglepetésében, mert nem mondta neki. Új kocsi érkezik, rajta idősebb férfi és védelmezői. A férfi kedélyesen odakiált nekik. Weather Wrightby az.

A mellette lévők egyikén varázsszerek. Egy thaumaturg. Meredten nézi a gólemet, és mozog a keze.

Te állítottad meg? – Judah nem tudja megállapítani.

Wrightby megáll a harc közepén. Nyilvánvalóan lövedékeket megfogó és visszafordító hexekbe van bugyolálva, mégis nagy hatású a látványa. Megszólal, a dombokhoz intézi szavait. A gólem néhány yardra áll tőle, mint aki pisztolypárbajra készül vele, Weather Wrightby pedig hozzá is beszél, mint aki magához a vasútvonalhoz szól éppen.

„Emberek, emberek!” – kiáltja, és a levegőt paskolja közben. A zsandárok lassan leeresztik fegyvereiket.

„Mit művelnek? – mondja. – Tudjuk, mi zajlik itt. Semmi szükség erre. Ki adott parancsot rá, hogy tüzet nyissanak ezekre az emberekre? Ki adott erre parancsot?

Rendbe kell hoznunk ezt az egészet – mondja. – Ezt a felfordulást. Azt hallom, a pénzről szól az egész. A munkafelügyelők durvaságáról.”

Felemel a kordéról egy zsákot.

„Pénz. Itt van a fizetése mindazoknak az épeknek és szabadoknak, akik még itt vannak. Eljött az ideje, hogy mindenki megkapja a fizetését. Túl sokáig kellett várni rá, és ezért elnézést kérek. A pénz áramlását nem tudom ellenőrizni, de minden tőlem telhetőt megtettem, hogy elhozzam azt, ami jár nektek.”

Judah nem szól semmit. Megmozdítja a gólem fejét – egy kis színházasdi.

„Ti pedig, újraformáltak – Weather Wrightby szomorúan elmosolyodik –, nem tudom... – mondja. – Nem tudom. Munkára vagytok kötelezve. Nem én hozom a törvényeket. Tartoztok a gyárnak, amelyik létrehozott titeket. Nem ti rendelkeztek az életetekkel. A pénzetek... nincs pénzetek. De értsétek meg, és tudjátok! Tudjátok, hogy nem hibáztatlak, nem vádollak titeket. Tisztában vagyok azzal, hogy józanul gondolkodó emberek vagytok. Helyrehozzuk a dolgot.

Nem tudok fizetni nektek: a törvény nem engedi. Viszont félretehetek pénzt. A TVT gondoskodik a munkásairól. Nem tűröm, hogy a remek újraformáltjaim tudatlan munkafelügyelők szükségtelen durvaságától szenvedjenek. Magamat hibáztatom ezért a kellemetlen helyzetért. Nem figyeltem eléggé, és bocsánatot kérek tőletek ezért.

Létrehozzuk a megfelelő intézményeket. Lesz egy érdekképviselő, akit meg lehet hallgatni, aki megbüntetheti azokat a munkafelügyelőket, akik nem méltók a címre. Helyrehozzuk a dolgot, rendben?

Félreteszek pénzt, annyit, amennyit akkor kapnátok, ha ép, szabad személyek lennétek, és lesz egy hely nektek akkorra, amikor elkészül a vasútvonal. Egy pihenőhely. Ha engedik, akkor a városban, de ha Új-Crobuzon olyan rohadt süket, hogy ne hallja meg, mire van szükség, akkor ebben a pusztaságban, az utatok közelében. Nem tűröm, hogy halálra dolgoztassanak titeket. Mindenkinek lesz egy kis kunyhója, fürdő, jó ételek, és ott majd élhettek életetek végéig. Szerintetek hazudok? Talán hazugnak tartotok?

Ebből legyen elég! Elakadt az út. Hát feltartóztatnátok az utat? Emberek, emberek... Nem vagytok ti istenkáromlók, azt nem hiszem, pedig ez, amit tesztek, szentségtelen dolog, habár érthető, és jogos indokotok van rá. Nem hibáztatlak titeket, viszont így visszatartotok valamit, amit megérdemel a világ. Ugyan már! Legyen vége ennek!”

*

Judah feláll. A gólemével együtt közelebb mentek Weather Wrightbyhoz, az utóbbi a maga botladozó vasutas járásával.

„Ne legyetek ostobák! – hallatszik Uzman hangja a rejtekhelyéről. – Talán puhák vagytok? Szaros puhányok? Azt hiszitek, kurvára érdekli ez Wrightbyt?”

Csakhogy hangja belevész mások kiabálásába. Valaki tüzel. Másvalaki felordít.

„Ezt nem tudjuk megnyerni” – mondja ki hangosan Judah, pedig senki nem figyel rá. Feláll a sziklára, és futásra készteti a vágánygólemét.

Úgy futtatja, mintha gőzmeghajtású ember lenne, fogaskerék-combjai fémesen csámcsognak. Csak tipor át az egyre sűrűsödő golyózáporon, utána hatalmas lábnyomok, aztán szalad és ugrik, előreveti magát, pusztító erejű fém és fa tömegeként zuhan, izzé-porrá töri a zsandárok csontjait. Judah nem látja Weather Wrightbyt, de ahogy figyeli az úszó mozdulata közepette részeire hulló, törő-zúzó gólemet, tudja, hogy az öregember életben van még.

„Vissza, vissza!” – Ezt Shaun vagy Vastagcomb, valamelyik mondvacsinált hadvezér kiáltozza, de ugyan hová lehetne visszavonulni? Nincs hová menni. A zsandárok szétszóródnak a lőpor támadása elől, csakhogy annyival erősebb fegyverekkel rendelkeznek, hogy lehetetlen feltartóztatni őket. Kétségbeesett, rendszertelen területvédelem zajlik: a zsandárok sivatagi harcmodorban alkalmazott alakzatokban mozognak, az újraformáltak a dombok között, félig parancsra, félig visszavonulásképpen, sziklabúvóhelytől sziklabúvóhelyig mennek.

Csakhogy kavarodás támad a kanyarnál, és húzódik egyre közelebb. Zajlik ott valami.

„Mi, mi a fene, mi...?” – mondja Judah. A TVT-sek visszahúzódnak a szerelvényükhöz, és most már másik összecsapás hangjai is hallhatók onnan.

Olyan zajok jutnak el idáig onnan, ahonnan jöttek, a pályatesten, az alépítményen húzódó történelemből, amilyeneket Judah eddig meg soha nem hallott. Szaggatott rohamban, a döngölt kavicságyon pergő dobolás közepette közeledik valami. Kószák – bokitsakok – „lovasrohama”. Elképesztő sebességgel mozognak, lábuk akkora, hogy még a legmagasabb ember sem ér fel hozzájuk: görcsökben és rándulásokban megnyilvánuló, pántosan nyíló, ujjhegyen járó léptek, forgások hajszálpontos, tűhegynyi helyet használó akrobatamutatványokkal, új meg új pördülések a patákon.

Semmi emberihez nem hasonlatos kecsességgel dülöngélnek előre, arcuk fafaragások és babuinpofák közötti átmenet, rovarszerű, lidércnyomásba illő maszkok. Beernek a zsandárok köze, akik eltörpülnek mellettük – pörögnek, csontmerev lábaikat bedugják a tengelyek közé, megbillennek, mégsem esnek el, miközben a járművek kitérnek eddigi útirányukból, és egymásnak ütköznek. A bokitsakok lenyúlnak, karjukat-kezüket olyan térben, olyan vektorok mentén használják, amiket Judah nem láthat.

Keresztülmarkolnak a dimenziókon, tagjaik láthatatlanná válnak, túlságosan is széles réseken nyúlnak át, és belekapnak a zsandárokba, vagy a bőrükön át ütik meg őket. A kószák olyan fegyverekkel támadnak, amelyek azon a másik síkon léteznek, amit ők érintenek, és amik csak pillanatokra látszanak, bíbor virágok, esetleg ezüstös, folyékony arcok formájában – ahol csak lecsapnak, a zsandárokon vágások, zúzódások jelennek meg, esetleg bonyolult módon töppednek össze, és hangtalanul ordítanak, olyan talajsíkokon botlanak el, amelyeknek nem kellene gondot okozniuk számukra.

Több tucatnyi bokitsak, egy egész harci csapat érkezik. Ott jön közöttük a gyíktestű újraformált felderítő, akit még a vonattól küldtek útjára azzal, hogy jusson el Új-Crobuzonba.

A zsandárok visszavonulnak: a kószák lidérbuzogányai furcsa és torz módon gyilkolják és sebzik meg őket. Judah nem látja már Weather Wrightbyt. Az újraformált felderítő a síksági gyíkok táncos lépteivel halad előre. A kószák arrébb taszítják, és dünnyögnek hozzá rostos szájukkal, ő pedig felnevet, rájuk csap, és azt kiáltja:

„Ann-Hari, sikerült! Eljöttek velem. Úgy tettek, ahogy megjósoltad. Megtaláltam őket.”

Mikor volt erre ideje a nőnek? Judah-nak még elképzelése sincs róla. Mikor volt erre ideje, mikor tudta, mikor kereste fel azokat, akiket esetleg felderítőknek választanak ki, mikor tudta, hogy van egy másik ügye, másik elképzelése is, mikor sejtette, hogy a zsandárok támadnak majd, és ezért erősítést kell kérnie? Honnan tudta, honnan kell hívnia ilyet?

A gyíklovas felderítő nem azt a feladatot végezte el, amit kapott – másik küldetésben járt el, Ann-Hari utasításainak megfelelően. Megmentette a vonatot.

„Látjátok, látjátok? – lelkendezik Ann-Hari. – Tudtam, hogy a kószák gyűlölik a vasutat, a TVT-t.”

„Azt mondtam nekik, amit kértél – mondja a gyík-ember. – Azt, hogy mit művel a TVT, és könyörögtem, hogy segítsenek.”

„Szembeszálltál a Tanáccsal” – mondja Ann-Harinak Uzman.

A nő mélyen a szemébe néz, és addig vár, amíg kényelmetlenné nem válik a hallgatás, akkor az ízes ragamollságával azt mondja:

„Megyünk.”

„Szembeszálltál a Tanáccsal.”

„Megmentettem magunkat.”

Egyre többen verődnek össze körülöttük.

„Nem vagy te itt királynő.”

Ann-Hari pislog. Ámulva néz a férfira. Mennyire vagy te hülye? – olvasható le az arcáról, de vár egy másodpercet, és utána szólal meg, lassan formázva a szavakat:

„Megyünk. Most.”

„Szembeszálltál a Tanáccsal.”

Judah megszólal. Megdöbbenti a saját hangja. Mindenki felé fordul. A földben gólem lába mozdul mögötte, el nem készült sarka dübörög visszafogott toporzékolásában.

„Uzman – mondja. – Igazad van, de hallgass ide!”

„Mik vagyunk a Tanács nélkül?” – mondja Uzman.

Judah bólint.

„Mik vagyunk nélküle? Tudom, tudom jól. Ann-Harinak nem lett volna szabad szembeszegülnie vele. Viszont te magad is láttad, mit tettek. Ezek az emberek nem fogták volna vissza magukat. Azért jöttek, hogy végezzenek velünk, Uzman. Mit tettünk volna ellenük?”

„Másokra is szükségünk volt – mondja az újraformált. – A városi céhekre. Megszerezhettük volna...”

„Most már késő – mondja Judah. – Ez most már soha nem derül ki. Nem tudjuk meg soha. Mennünk kell. Most nem győzhetjük le őket.” „Azt akarjátok, hogy álljunk be szabadraformáltnak? – mondja Uzman. Hangosan beszél. – Egy kibaszott zendülő vagyok, Judah. Azt akarod, hogy bandita módjára szaladjak el?”

Tombol a dühtől. Mozdulatlan hangokat köp ki magából.

„Azt akarod, hogy vegyük be magunkat a kurva hegyek közé, mintha félnénk? Ezt akarod? Baszd meg, és te is, Ann-Hari... Mindenünk, amink csak van...”

„Nincs semmink” – mondja Judah.

„Megvan mindenünk” – mondja Ann-Hari.

Egymásra pillantanak.

„Nem adjuk fel, amink van! – mondja a nő. Judah gólemének megremeg a lába. – Nem adunk fel semmit. A rengeteg vérünket, a sok-sok izmot. Az összes halottat. Minden egyes pörölycsapást, a köveket, minden falatot, amit megeszünk. Minden egyes lövedéket minden egyes fegyverből. Az összes korbácsolást. A bőrünkre kiülő tengernyi izzadságot. Minden egyes széndarabot az újraformáltak kazánjaiban és a motor kazánját, minden egyes cseppnyi gecit az én lábam és a nővéreim lába között, az összeset, az egészet azon a vonaton találjuk.”

Az alagút sötétjébe mutat, ahol folyik a munka.

„Az egészet. Kibontottuk a történelmet. Történelmet csináltunk. Vasba öntöttük a történelmet, a vonat pedig kiszarta maga után. Most pedig felszántottuk. Megyünk tovább, és magunkkal visszük a történelmet. Újraformáljuk. Ez az egész vagyonunk, ez minden, ez az, amink van. Visszük magunkkal.”

A Vastanács tüntetői támogatják. Még Uzman sem tud mást tenni.

Sok síkon mozgó kezüket lengetve távoznak a kószák.

„Köszönjük, köszönjük!” – kiáltozza Judah.

A hegy gyomrában a szerelvény keresztülüti a kő utolsó fátyolát is. Az eddig mélytengeri sötétbe burkolózott alagutat kitölti a fény.

A vonat tovagördül a hídcsontvázra, amit egészen kutyafuttában készítettek, hogy várja az érkezését. A szerelvény megborzong, és megdől oldalvást, miközben mozog a híd. A vonat részegen támolyog. Judah nem vesz levegőt.

Határozottabban halad már, megy előre a gerendák hórihorgas üledékrétegein. Magasan a rémítő völgy fölött kel át, füstöt lélegzik odafönn, végig az ingatag szükséghíd yardjain az eredeti szerkezetre, és a mozgása abbamarad.

A vonat átkel, és immár a talajon, a hegy túloldalán van.

A lázadók végigsétálnak a rettentő rácsozaton, a gyerekek sírnak anyjuk karjában. Az emberek minden egyes széllökésnél megdermednek, de mindnyájan átérnek, és senki nem esik le.

Itt vannak a kaktuszok, az épészabad emberek, egy-két fejszkarabeuszos khepri, markotányosnők és csavargók, alacsonyan a levegőben sárkányfajzatok falkája – kutyáktól látott lelkesedéssel bámulják a többieket –, más, különösebb fajok is, renegát llorgissok és néma zagyvak, és száz meg száz újraformált minden lehető és lehetetlen alakban. Fűtők, gépészek és fékesek, olyanok, akik tisztviselők voltak, néhány munkafelügyelő, aki elég korán átállt a másik oldalra, vadászok, hídépítők, felderítők és tudósok, akik nem válnak meg a laborjuktól, prostituáltak, alagútvájárok, alantas varázshasználók, valóságkalibrálók és alacsony szintű bűbájosok, munka nélküli nomádok, akik a sínek mentén gyűjtögetnek, és ebből tengődnek, most pedig valami fontos lett belőlük, és száz meg száz sínrakó munkás.

Vagyonuk, történelmük beleágyazva a vasútba. Egy egész mozgó város. Ez az ő vasba és gépzsírba foglalt pillanatuk. Ők irányítják: a Vastanács. A Tanács működésbe lép.

Ugyanaz a fajta tevékenység ez, ami egészen idáig hozta őket, pontosan ugyanaz. A sínekkel és talpfákkal teli kocsikat lerakodják, a brigádok a helyükre teszik, megközölik, előhozzák a sínszálakat, odahurcolják, ledobják, és gondosan ügyelve a ritmusra – egy, két, há, kész – leverik. Elöl igyekeznek az útkaparók csapatai – csakhogy a hosszan elnyúló sík vidéken csak egy-két kitüremkedés található, amit könnyűszerrel eltakarítanak, és nem söprik félre a kövek és a természet összes limlomát, ahogy korábban tették volna.

Ugyanaz a ténykedés, és teljességgel új. Részegek módjára igyekszenek, a sebesség nagyságrendekkel gyorsabb a réginél. A talpfákat jóval távolabb helyezik le egymástól, épp csak annyit, hogy megtartsák a vonatot. Ezek a sínek nem tartósak. Nem is szánták annak. A kezük közül kikerülő pályatest vázlat, a tájat bejáró kísértet csupán. A vonat gyerek módjára kúszik-mászik előre.

Amint a sínszálak felszabadulnak, tisztára csiszolja őket a szerelvény tömege, a férfiak és nők újra felszedik. Öszvérekkel vontatják el a raktárnak és műhelynek használt vagonok mellett, ahol százával tárolják a testvéreiket, végig a vágány és maga a vonat mellett, a mozdony lámpaszemének meredt tekintete elé, ahol aztán lerakodják. A sínfektetők pedig újra lerakják.

Újra és újra felhasznált vágányok mérföldeken át, ez a vonat jövője és jelene, töredéknyivel karcosabban, repedezettebben kerül elő történelemként, újra felkapják, és újabb jövő lesz belőle. A szerelvény magával hordozza, felszedi és ismét lefekteti nyomvonalát: egy szelet ez, a vasútvonal pillanata. Többé már nem az időt áthasító vasútvonal – feltételes, múlandó jelenség, ismétlődés a szerelvény alatt, vonal, amiből csak nyom marad.

Minden korábbi eredményüket elhomályosítja a sebesség, amivel most haladnak. Napi egy mérföld volt a szint, ez pedig a sokszorosa. A hatalmas újraformált nőt, akit torz lénynek tartottak, és korábban nem engedték a sínek közelébe, most örömmel fogadják az egyetlen csapásos sínszegelési képességéért. A sínszálak a földre kerülnek, feljönnek, lefekszenek, feljönnek. Száz meg száz yardnyira nyúlnak előre és hátra a vonat körül.

„Jönnek a zsandárok.”

Judah hátramegy a bontómunkásokkal.

„Gólemmel akarom megoldani” – mondja.

Megérinti a laza szövésű hidat, kiengedi a hatalmát magából, amit végigvezet a fém – féllétet ad neki. Senki nem figyel rá.

„Gólemet akarok készíteni ebből a pályatestből. Azt akarom, hogy a sínek vezessék végig.”

Hallja a nyugtalankodó sínek pattogását, ahogy a vágány megpróbál kinyújtózni és óriási alakká válni. Megborzong. Nincs elég ereje hozzá.

Társai átkapaszkodnak a reszketeg hídon, bemennek az alagút sötétjébe. Nem gólemet készítenek, de az is közbeszúrásnak számít Judah újra csatlakozik a síkságon félrekanyarodó, Sirályos-tenger fele tartó szerelvényhez. Valamiféle népi bizottság, megválasztott vagy talán követeléseit hangosan ismételgető csoport kuporog az esővédő lemezeken, és irányítja a sínverőket. Elfordulnak a láthatatlan vonaltól abba az irányba, ahol az állhatatlan város várja őket. Az örökmozgó vonat szakértelmük nyomán pörölycsapásonként kanyarodik el eredeti útvonalától Judah segédkezik a brigádoknak felszedni a legutolsó sínszálakat és előreszállítani aztán.

Az örökmozgó vonat nyugat-északnyugati irányba tér ki. Bele a pusztaságba, ahol nincs semmi, új, feltérképezetlen vidékre tart. A vonat megvadul, és Judah kapkodja a levegőt.

(Jóval később robbanások roppanása és gomolygása üti meg a fülét. Elképzeli, ahogy a silány munkának számító híd összecsuklik és fogpiszkálókupac lesz belőle. Elképzeli, ahogy a zsandárok szerelvénye közepén összehajolva akar csókot adni önnön végének, közben embereket és hadianyagot ürít magából, kitekeredve ér le a szakadék fenekére. Olajos Bill terve jut az eszébe, a törmelék, ami végigsöpör a kiszáradt folyómedren. A vonat és a híd csontváza a végén megül, fémből-fából való kövület lesz belőlük.)

Az örökmozgó vonat elszabadult. A Vastanács hátat fordított mindennek.

A tavasz lassan a nyárról kezdett dalolni, és az örökmozgó vonatot olyan bogarak döngik körül, amilyeneket Judah meg soha nem látott, hajtogatott papírlámpásokra, aprócska csuklyás szerzetesekre emlékeztetik. Vérvörös nyommal kenődnek szét.

Judah sínszálakat cipel. Felkapja őket, szétszereli a múltat. Mögötte egyszerre tele van feladattal a táborkísérőnők serege, kapa van náluk, azzal törik fel a talajt ott, ahol előtte a vágány húzódott.

Hatástalan az álcázás, mert nem tudnak kitörölhetetlen nyomok nélkül haladni. Évekig kell a földnek suvadni, a kövi nyulaknak és kövi rókáknak saját csapáikkal keresztül-kasul összejárni a kilapított vonalat, eső és szél éveire van szükség, mire eltűnik az örökmozgó vonat varja.

Rengeteg a teendő – nem könnyű elmenekülni.

Egyik mérföld a másik után, nap mint nap. Az újra meg újra felhasznált sínek éles fordulói és a pályatestfoszlány-akadályok – mély pocsolyák, köves kátyúk – mellett halad el. Az útgyalulók brigádjai kőtörmelékkel töltik fel a víznyelőket. A szerelvény mögött ösvény porból. Ritkás erdőségben járnak, ami arra vart, hogy betöltse a vasútvonal, a Vastanács pedig eleget tesz ennek.

„Ennél megfontoltabbnak kell lennünk. Felderítőkre van szükség, vadászokra, és víz is kell. Nyomvonalat kell kijelölnünk.

„Hová megyünk?”

„Fivérek, fivérek...”

„Én nem vagyok a fivéred” – kiáltja egy nő.

„Jó van, a picsába is, akkor nővérek! – És mindenki nevet. – Nővérek, nővérek...”

„Nem hagyják abba, ugye tudjátok? – Uzman az. Az emberek csöndben maradnak. – Ez nem vicc. Nem vagyunk biztonságban. Fivérek... nővérek... Áthúztuk Weather Wrightby számításait. Ezt nem felejti el nekünk. Kergetni fognak minket.”

Csöveiből gőz száll föl.

Egy pillanatig sem akartad, hogy itt legyünk – gondolja Judah. – Te nem ezt akartad. Hanem azt, hogy tartsunk ki. A szépséges rebellises álmaid szerint kapcsolatot kellett volna keresni a céhekkel, mintha siettek volna ide, hogy megmentsenek minket. És még most is próbálkozol. Pedig magadtól nem ezt tetted volna.

Uzman jó ember.

„Nem csak a zsandárokról van szó. A TVT vérdíjat tűz ki a fejünkre. Elraboltuk a vonatukat. Elraboltuk a vasútvonalukat. Szerintetek ezt annyiban hagyják majd?

Rohagi összes fejvadásza minket fog keresni. Az istenek köpetére, mit gondoltok, a város csak úgy annyiban hagyja ezt? – Csönd van, csupán a bogarak csattannak a lámpáson. – A vasútvonal Új-Crobuzoné is, mi pedig eloroztuk. Szerintetek csak úgy hagyják, hogy az újraformáltak elsétáljanak, keressenek maguknak valami helyet a pusztaságban? Most már a milícia is keresni fog minket. A milícia!

Léghajókon érkeznek majd, és a szárazföldön is. Azt hiszitek, hagynak majd minket elbújni valami elbaszott szabadraformált idillben? Visszahozzák a vonatukat, rajta a fejünkkel. Nem elég, ha tíz, harminc vagy száz mérföldnyire innen találunk valami kis völgyet. Ha ezt csináljuk... akkor mennünk kell.

El kell tűnnünk. Add ide azt a kurva térképet! Felfogtátok, mit csináltunk? Mik vagyunk most?

Újraformáltak kusza halmaza. Újraformáltak városa, benne a xeno meg épészabad barátaikkal. Tolvajokkal és gyilkosokkal, erőszaktevőkkel, csavargókkal, sikkasztókkal, hazugokkal.

Olyanok vagytok, mintha kifaragtak volna titeket – mondja Uzman, hangjában most mind hallják az álmélkodást. – Embermagas fadarabok, amiket az istenek farigcsáltak össze.”

Pislogva néznek föl rá az ellopott vonat árnyékában.

Alig három nappal azután, hogy letértek előre megtervezett nyomvonalukról, és a Vastanács elhagyta a részletes térképek területét. Különös vidéken járnak. Ez itt Középpuszta, a rohagi vadon.

Az eszesebb sárkányfajzatokat előreküldik a kietlen földrajz fölé, amitől ezek a kicsiny városi lények egészen nyugtalanokká válnak. Az ő feladatuk lesz felkutatni a még mindig a terepet járó vadászokat, a kordés vízhordókat, nekik kell forrásokat keresni. Akik felderítést folytatnak, és visszamennek majd, és nem találnak mást, csak mészárszéket ott, ahol egykor az alagút húzódott. Végignéznek majd a zsandár-vonat bomló, napperzselte tetemein, és azt mondják:

„Mi történt itt?”

A sárkányfajzatokat elküldik, hogy gyűjtsék össze a Vastanács tagjait.

Rendszerek jönnek létre: forrásokat lelnek, és a vizeskordé mindig tele van – ahol ereszt, ott bedugaszolják. Az ágyútornyot addig forrasztják és kalapálják, amíg többé-kevésbé visszanyeri régi, igaz, megperzselődött alakját. A Tanáccsal maradt tudósok sietősen képezik az újraformáltakat, megmutatják nekik, hogyan kell térképeket készíteni.

„Hová megyünk?”

Éjjelente bendzsón és dudán játszanak, ütik a mozdony harangját, kazánját dobnak használják. A férfiak és nők újra együtt hálnak. Judah láncnapon egyszer-egyszer elmegy a sínek mentén zajló szótlan férfi-találkozókra, hogy megszabaduljon a feszültségtől, azonban egyik éjjel kefélnek Ann-Harival, és igazán őszinte, igazán belsőséges szeretettel nyúlnak egymáshoz.

Nagy örömét leli az egyre furcsábbá váló vidékben. A Vastanács hatodik napján, ahogy a mérföldnyi hosszú vágány önnön farkat lenyelve halad előre – miközben a szerelvény hegekkel teli pozsgásokkal benőtt, álomba illő tájra ér, és leereszkedik rájuk a nyár –, zsandárokból és fejvadászokból álló banda érkezik hozzájuk.

Erősen alábecsülik a Tanácsot. Harmincnál nem több ember és xeno jön repedezett, szögekkel kivert bőrruhákban – meg az öltözékükből is fegyvert alakítottak ki. A TVT lobogója alatt bukkannak elő a verőérszínű aljnövényzetből: inaló gombákhoz hasonló lények szaladnak szét előttük.

Tüzet nyitnak, beleüvöltenek hangerősítő tölcséreikbe:

„Elég volt! Törvényszegők, adjátok meg magatokat!”

Talán azt hiszik, a Vastanács majd megrémül tőlük? Judah ostobaságuktól elképedten nézi őket. Tizenkettőjüket hamar lelövik, a többi ellovagol.

„Kapjátok el őket, kapjátok el, kapjátok el! – kiáltja Ann-Hari, mire a leggyorsabb újraformáltak fegyvereikkel együtt nekiindulnak.

„Tudják, hol vagyunk!”

Még hattal sikerül végezniük. A többi elmenekül.

„Meg akarnak semmisíteni minket – mondja Uzman. – Száz mérföldet sem tettem meg, mióta megszöktek. Eljönnek értünk.

Csapdákat hagynak maguk után. Lőporral teli hordókat, bonyolult akkumulátorokat és tölteteket. Kőereszek között vezetik át a vonatot, majd a geothaumaturgok és a szemfényvesztő-bájolók kettős jeleket karcolnak az ásványi falakba, élesített hálózatokat helyeznek le a földre, hogy egy kordé súlyától is megfolyósodik majd a szikla, hűs magmaként záporozik le, és amikor újra megmerevedik, belefulladnak a zsandárok vagy a milícia felderítői. Ez a terv.

Judah gólemcsapdákat készít. Akkumulátorokat, saját tervezésű szómaturgiai turbinákat, hogy a lehullott ágak vagy a csonthalom, a föld vagy a széthasadt, eldobott sínszálak felálljanak majd, és csatába induljanak a Vastanácsért.

Éjjelente Uzman és Ann-Hari oldalán járja be a zendülő vasutat. Társai óvatosak, de szükségük van egymásra. Egy stratéga és egy látnok. Az örökmozgó vonat nem áll meg éjjel sem. Rengetegféle képesség utazik rajta. Újraformáltak javítják meg a javítható kovás pisztolyokat, melléjük új fegyvereket készítenek. A kohókban beolvasztják a régebbi síneket, vágóeszközöket, és vérteket formáznak belőlük. Hadigépezetté változtatják kerekeken gördülő városukat.”

„Nem tart már sokáig – mondja Uzman. – Eljön a pillanat, amikor nagy valószínűséggel itt kell hagynunk a vonatot, és menekülnünk kell.”

„Azt nem lehet – mondja Ann-Hari. – Enélkül semmik vagyunk.”

Tanácsnokok csoportja görnyed az irodavagonban elnagyolt térképek – mítoszok tétova vázlattömbjei – fölé. A setétfából készült asztalokon, a berakásos falakon karcok és firkák, még az első napokból, amikor a részeg lázadók primitív alkotásokkal ékítették.

„Ez itt – nyomja ujját a térképre Uzman. – Ez mi?”

„Mocsár.”

Uzman ujja elmozdul.

„Ismeretlen.”

„Sósivatag.”

„Moréna.”

„Ismeretlen.”

„Kátrányvermek.”

„Ismeretlen.”

„Kőfüst. Kőfüstös medencék.”

Uzman az ujjpercét rágja. Kinéz az ablakon. Tanácsnokok hurcolják a sínszálakat a lopott vágánymérföld egyik végétől a másikig.

„Vannak meteoromantáink?”

„Van egy Toma nevű lány. – Néhányan a fejüket ingatják. – Füttyszavára széllökés szárítja a ruháját, de, szóval, ez csak afféle szalonhex...”

„Olyasvalaki kellene, aki orkánt tud idézni...”

„Nem – mondja az egyik kutató. Fiatalember, aki hagyta megnőni a szakállát, és a munkások verítékfoltos ruháit viseli. A fejét csóválja. – Tudom, mit akarsz. Arra gondolsz, hogy a kőfüstön át? Nem. Láttátok, mi lett Malkéval, amikor belekerült? Majdnem belehalt. Láttátok, hogy néz ki.”

„Kell lennie valami módjának, hogy tudjuk, mikor jön...”

A fiatalember vállat von.

„Nyomásból – mondja. – Repedésekből. Néhány dologból. Gejzírekből. – Megint vállat von. Amikor megakasztott, utánanéztünk. Túl sok dolog.”

„De megvan a módja megjósolni...”

„Ez igaz, Uzman, de most nem használod a fejedet. Ezek a térképek csak találgatások. A Középpusztában vagyunk. És van itt egyvalami, amiről tudjuk, hogy itt van.”

A férfi ujja felfelé indul a térképen. A vagon megrándul.

„Látjátok? Hogy ez mi?”

Keresztvonalkázott, vörössel megírt terület. Kétszáz mérföldre tőlük, ami ezzel a döbbenetes sebességgel kevesebb mint egy hónapnyi távolságot jelent. A kőfüsttel határos, illetve azzal a területtel, ahol a régi térképészek a kőfüstöt sejtették.

„Tudjátok, mi ez?”

Uzman természetesen tudja. Mindenki tudja. A Kakotopikus Foltra mutat.

„A Folthoz nem fogsz elvinni minket, Uzman.”

„Sehova nem tudlak én elvinni titeket. A Tanács oda megy, amerre meghatározza magának. Én csak annyit mondok, mi az egyetlen dolog, amit tehetünk. Ti eldöntitek, hogy ezt akarjátok-e, vagy nem. Ha pedig nem akarjuk, akkor itt maradok és harcolok, és meghalunk.”

„De ez a Folt.”

„Nem, ez nem a Folt. Ez a pereme. A környéke.”

Uzman egészen látványosan fest. Ott áll, és valósággal csillámlik. Önnön csövei hevétől gyöngyözik rajta a veríték, falja a szenet. Fekete tőle az ajka.

„Ez nem a Folt. Keresztül kell mennünk a kőfüstös síkságon...”

„Már ha tényleg ott van.”

„Már ha tényleg ott van. Keresztül kell mennünk a kőfüstös síkságon, azon túl pedig a kakotoposz környéke van. Még ha a kövön át is jutnak, oda senki nem követ majd minket.”

„És tudod, miért, Uzman, ugye? Kurva jó okuk van rá.”

„Nincs más lehetőségünk. Nem, ez így nem igaz. Elmenekülhetünk. Itt hagyhatjuk a vonatot elrohadni. Elmenekülhetünk, beállhatunk szabadraformáltnak. Vagy megőrizhetjük. Az egész izzadságunkat. Az utat. Viszont, ha megőrizzük, akkor ezt kell tennünk. Ki kell vezetnünk innen valahová messzire, máskülönben meghalunk. Nyugatnak kell vennünk az irányt. És mi van innen nyugatra?”

Rábök a zsírpapírral védett ábrára.

„A kakotopikus terület. Épp csak a pereme.”

Úgy cseng a hangja, mint aki esdekel nekik.

„Mások is megfordultak már ott. Minden rendben lesz. Muszáj, hogy így legyen.”

Könyörög.

„Csak a peremére.”

Fél évezreddel ezelőtt nyílt meg ez a hasadék, ami a Torzítót, ennek a zabolátlan, rákosan burjánzó erőnek a hatalmas tömegét zúdította a világra. Ésszel felfoghatatlan, sivár vidék. Ahol az ember fűből lévő patkánylénnyé változhat, a patkányok pedig ördögi ravaszságú hatalmasságokká, vagy nem természetes hangokká, a jaguárok és a fák meg sem történt pillanatokká, lehetetlen szögekké lehetnek. Ahová szörnyetegek járnak, és ott születnek. Ahol a táj és a levegő és az idő is megfertőződik.

„Egyébként se számít – mondja valaki. – Nincsenek meteoromantáink, és nincs olyanunk, aki képes légelementálokat idézni, márpedig a kőfüstön nem megyünk át olyasvalaki nélkül, aki arrébb tudja tolni a szelet.”

Judah az asztalra támaszkodik – szeme előtt ott táncol a rojtja. Lenéz a tintából álló tájra.

„Hát – mondja. – Ami azt illeti.”

A szómaturgia, a gólemetria közbeszúrás. Élettelen anyagból szolgákat létrehozni a meggyőzésről, a hízelgésről szól. Ez az életet adás stratégiája.

„Ami azt illeti.”

Levegőből is tudok gólemet készíteni – gondolja. – Egy maréknyi levegő a levegőben. Ott szaladna mellettünk. Levegő, amint szalad a levegőn át.

Kimerül majd ettől, de biztos benne, hogy képes átjuttatni mindenkit a füstön.

Judah biztos benne, hogy nekiindulnak.

Uzmannal együtt sétálnak, mellettük egy gólem, egy cammogó zöldségkupac lépdel. Különös hármast alkotnak: az újraformált gőzt ereget a csövekből, amelyek maguk alá temetik; a magas és csontos Judah szakálla olyan, mintha a por és kosz szőrösödön volna ki; a gólem pedig teszi egymás után alaktalan lábait. A szerelvény aprócska moccanásokkal csusszan előre.

A hold fénye zsírfoltos folyadékok színét idézi, mintha be nem záruló seb lenne az éjszaka. Csoportjukon túl Judah látja a vonatot, a vonatot és a füstöt fingó vonatot, ahogy csörömpöl, mint valami dobokból és harangokból álló lusta zenekar. Fél mérfölddel előrébb az újraformáltak fektetik a vágányt, előttük pedig a futólagos útkaparást végző brigádok vannak. Hátrafelé szétszerelik éppen a vágányt, és zarándokokként, százával j önnek a követők.

Egy városnak látja az egészet, ahogy Új-Crobuzon tanította. Figyeli, ahogy a vonat megkerüli a föld felpöndörödő kérget, a folyóparti falak ívét és peremét, a Szurok melletti raktárépületek falát látja maga előtt. Félig kidőlt fát pillant meg, és egy részeg új-crobuzoni jut az eszébe, aki ugyanilyen szögben görnyedt előre.

Nem mi választjuk meg az emlékeinket – gondolja. – Azt, ami megmarad nekünk.

Magában és magával hordozza Új-Crobuzont, még most is, amikor ennek az új, útra kelt szentélymenedéknek a polgára.

„A kőfüst kevés – mondja Uzman. Az örökmozgó vonat felsóhajt. – A milícia áttör rajta, átrepül fölötte. Itt nem a kőfüst a lényeg, hanem a Kakotopikus Folt. Az fog elrejteni minket.”

Másnap a kicsapó zsandárok megölnek ötvenet a Tanácstól leszakadt emberek közül, és mire az újraformáltak ellentámadást indíthatnának, már el is tűntek onnan. Sárkányfajzatok üvöltöznek, hogy tüzet nyitottak rájuk. A maguk egyszerű, nyelvújítási megoldásokkal teli beszédével elmondják, mit láttak, szárnyukat széttárva mutogatják a golyók nyomát vastag bőrükben.

Meleg van. Szélesen elterülő tájra, jó sűrű földből álló felföldre érkeznek.

„Mik ezek? – Nagy a riadalom. – Valami rajtunk ütött!”

Állatok veszik fel a lépést a vonattal, oda-odakapnak a kerekekhez. Nem, nem is állatok, vagy ha mégis, hát olyanok, amelyek megolvadnak, újraformálódnak és a földből bújnak elő, átsüt rajtuk a fény. A lövedékek átrepülnek rajtuk, és rájuk se hederítenek.

Amint elmúlik a félelme, Judah egyre fokozódó örömmel nézi őket. Valahányszor a szerelvény megint előremozdul kicsiny vágányszeletén, újra megjelennek.

A mozgás démonai ezek: nem támadnak, hanem játszadoznak. Delfinek módjára fickándoznak, előszökkennek a földből, és körbeszimatolják a forduló kerekeket. Az ütemét, a vason forduló vas ka-ka-ka-ját falják. Miután évezredeken át csak a síksági vadászok és zsákmányaik fürge inalását tudták bekapni, teljesen megrészegültek a nehéz dübörgéstől. Rókákat és kövi patkányokat idéző alakban – eddig nem láthattak másféle állatokat ezeken kívül – fokról fokra fakulnak ki a levegőből újra meg újra. Kitanulják a most érkezetteket is, és ahogy telik-múlik az idő, a mozgásdémonok ügyetlenül – és a sínverők mulatságára – utánozzák az embereket és a kaktuszokat.

„Odanézz, azt nézd, az te vagy, az a te csúf kuglifejed, az bizony!”

Az ijedős lények megjelennek, és a kerekek felé vetik magukat, hogy még többet egyenek. Ha Tanácsnok száll le a szerelvényről, a démonok ott hemzsegnek a lába körül, és a lépteiket visszhangozzák. Az egyik nő táncra perdül, mire maga a levegő kel életre a mozgásdémonok elragadtatásától, ahogy hol láthatóan, hol láthatatlanul torkoskodnak a nő lendületes mozdulatain. Nem kell hozzá sok, és az örökmozgó vonatot csoszogó alakok övezik: újraformáltak, az épészabad nők, akik egykor kurvák voltak, a komorságukat legyűrő kaktuszemberek. Táncolnak a szerelvény mellett, bakugrásokkal, szökkenésekkel, tipegéssel tartják az iramot. Lábuk körül démonok tolonganak, testükön megcsillan a fény. Verseny lesz az egészből: a legjobb ételnek a legbonyolultabb, ismétlődő, tökéletes ritmus számít.

A napfény színe, akár a száradó fűé. Judah mosolyogva nézi a vonatot, a táncosokat és a mozgásdémonokat. Különös egy pásztorjáték ez, aratási körmenetnek látszik a pampafű és a kopár szurdokok csenevész tájképe közepén, miközben a nagydarab vonat meg-megrándulva húzza magát hívei és követői felé, akik utat fektetnek neki. Mintha a vágány póráz volna, úgy húzzák maguk után, megszelídített vadállatként, és az egyszerre jámbor vasfenevad körül ünneplők százai verik föl a nyári port. A kinetofág lények tajték módjára reszketnek a bokáik körül. Judah arra az energiára gondol, amit a ritmusban találnak, az ütemmágiára. Arra, miféle furcsa tápanyagokat rejthetnek magukban az ismétlődő hangok.

Csak néz, és szeretetet érez a Vastanács iránt. Kihajtogat egy háromlábat. Nem valami jó heliotípista, de ahogy a keresőbe fogja a lábak dobbanását, a vasat és a délutáni napfényt, hogy ez a kép tiszta lesz. A mozgástól elmosódott, a parányi sötétkamrában csak sután tudják előhívni, de biztos benne, hogy a lábak és démonok szellemkép-tömege fölött éles lesz az örökmozgó vonat, és a táncosok teste, mosolya is. Szépiaszín tintába merevítette őket, beledermesztette a képbe, ahogy a hosszúdárdások tették a góleménekükkel.

Kelet felől aeroszkáf érkezik. Higgadt, ragadozószerű ringással közeledik, kövéren igyekszik feléjük.

A komisz sárkányfajzatok visítoznak, és trágárságokat locsognak repülésük közepette. A felfújtan feszülő bőr bálnateste mellett pontokká törpülnek – körbedongják, kicsit megrángatják a gondoláját. Judah tompa zajokat hall, leginkább kidurranó papírzacskókra emlékeztetik – minden bizonnyal lövések, és a sárkányfajzatok szétrebbennek, zuhannak. Egyenesen hullanak lefelé a levegőből, egyszerre csukják össze a szárnyukat és esnek lefelé, a vonat felé kanyarítva pályájukat – morzsáló roppanás, egyetlen óriási torokköszörülés, és üveg meg fekete füst böffen elő az aeroszkáf ablakaiból.

„Ez az” – mondja Uzman.

A léghajó meginog a levegőben, hasából lőporfüst hömpölyög. Hazaevickél majd Új-Crobuzonba, vagy a láthatáron túli támaszpontjára, ahol a milícia harci osztagai várják az utasításokat. Ahol más légijárművek is állomásoznak: nagyobb harci alkalmatosságok, amelyek bombákat is tudnak vetni, és az ablakaik olyanok, hogy nem lehet bedobni cserépgránátokkal.

Új-Crobuzon rájuk lelt. Aznap éjjel megbeszélést tartanak, és ezt már káosznak se lehet nevezni. Ötletek csapnak össze lármásan ötletekkel, csupa kiabálás az egész. A nők, akik korábban ribancok voltak, Ann-Harit jelölték ki arra, hogy szóljon a nevükben.

Mások is megtalálják a Tanácsot. Alakok bukkannak elő a füves pusztából. A Vastanács önnön hírének hámrétegét hagyja maga után olyan vonalak mentén, amelyeket senki sem lát. Vonzza magához a kisemmizetteket, a törvényen kívülieket.

Szabadraformáltak kicsiny törzse. Új-crobuzoni szökevények, akik hosszú ideje a vadonban léteztek. Vezetőjük egy karok nélküli férfi: hasznavehetetlen, dísznek való bogárszárnya van. Vele együtt érkezik egy gumizott rákollós férfi, egy másik, akinek krokodilpofája van, egy hatalmas korcs kutya, feje csinos nőé. A kutyatest kan. A bőrök alapján, amelyeket viselnek, és az ínakra fűzött kifúrt kövekből álló ékszerekből, a fára, teára emlékeztető bőrárnyalatukból Judah tudja, hogy évek óta szabadraformáltként élnek már.

„Hallottunk rólatok” – mondja az egyik férfi. A családjával együtt a vonatot bámulják. Nem az őröket, nem is Judah-t, és nem is a húsevő madarak csontjából készített gólemét nézik.

„Nyugatnak tartotok – mondják. – Átkeltek a világon.”

„Azt beszélik – mondja –, új életet építetek. Ahol senki nem látja.

Azért jöttünk, hogy megkérjünk titeket – mondja, és egy pillanatra elhallgat. – Meg szeretnénk kérni arra...” – mondja a férfi.

Judah pedig, a Tanács által ráruházott jogánál fogva biccent: Igen, csatlakozhattok hozzánk.

Nomádok nagy számban. Bűnözők és szökevények. Síksági fajok és idegenek: kószák, akik szótlanul lépdelnek a szerelvény oldalában, még egy garuda is, leereszkedik az égből – megteszik a zsiványkodó sárkányfajzatok fölötti légifelügyelőnek. A Vastanács magába olvasztja őket.

Különös, valószínűtlen fegyverszünetek veszik körül őket – a felfegyverzett szabadraformált kemény legények és a maguk nehezen felfogható kecsességével a vonat mellett ringatózó bokitsak harcosok között.

Védelmeznek minket – gondolja Judah. – Azért vannak itt, hogy sok sikert kívánjanak. Hogy segítsenek nekünk továbbjutni.

A fejvadászok még háromszor zaklatják őket gyors, kíméletlen rajtaütésekkel. A fegyveresek ellovagolnak, mielőtt még komoly megtorlást mérhetnének rájuk.

„Ez semmi – mondja Uzman Judah-nak. – Komolyabbat is kapunk még.” Éjjel a fényszóró előtt beszédet intéz a Vastanácshoz. Ann-Hari ott áll mellette, és bár a fűtők meg a gépészek panaszkodnak, hogy fogyatkozik a szénkészlet, bar a munkások kimerültek, a Tanács elfogadja, hogy még gyorsabban kell haladniuk. Éjjel és nappal fektetik a síneket a kimerültséggel érzéstelenített férfiak és nők, akik kalapácsuk lendítése közepette álmodnak.

A vasút falja a mérföldeket. Éjjelente moccannak a sziklaalakzatok a vonat mozgó megvilágításától, mintha megpróbálnának elhúzódni onnan. Rovarok és rovar méretű lények vernek ki ritmust testükkel a lámpás üvegén, fellobbanó lángokká válnak, ahol csak utat találnak befelé. A vonat sötét fény csík az éjjeli síkságon.

A föld bizonytalanná válik. A Tanácsban feszültség uralkodik Az újonnan érkezettek célpontoknak számítanak, azt beszélik róluk, hogy kémek. Judah segít a közbeszúrók tömegének leállítani egy rettegő, ingerült férfit, aki épp halálra vert egy újonnan csatlakozott szabadraformáltat, és miközben összeszidják, viszonzásképpen őt is megverik, sem Judah, sem bárki más nem ismeri be, hogy a férfinak talán igaza van, és hogy kémek vannak a soraikban. A síkság peremén ott van a tereptárgy, amit keresnek, a kőfüstből álló dombság. A moccanatlan kődgomolyalakok lassan egyre tehetőbbekké válnak. Előresiet egy csapat, hogy utat robbantsanak a szilárd párán át.

Az örökmozgó vonat erőddé vált. Furcsa ágyútornya új fémfoltok hegeit viseli. Az összes tanácsnok bunkósbotot markol, egyiknél lándzsává faragva, másiknál kőszilánkok sorát ágyazták bele, és ronggyal tekertek körbe a nyelét. Kezdetleges, összevissza hordó karabélyokat. A Tanács várakozik.

Judah-ban megmozdul az a valami, és ő tudja, hogy noha meg nincs itt az ideje, de menni fog innen.

Áthaladnak a kőfüst-dombok szegélyén. A táj minden átmenet nélkül vált át valami álomszerű, nyugtalanító formába, ahol füstfoszlányok emelkednek a magasba bazaltkeményre szilárdultam és a kőfüst szívós faunája a meggyűlt felhőkön futkározik. Akadnak füstcsóvák is, források ahol a füst gejzírei kibomlottak, és szinte azonnal meg is dermedtek aztán. Közöttük, a kiböffent gázok szolfatáráit kerülgetve kanyarog a pályatest.

A Vastanács útgyalulói átjárót robbantottak itt. A megfagyott kőfüst kecsességét éles peremű lyukak durva egyszerűsége töri meg.

A kőtömeg jobbára gomolygás közepette dermedt meg, azonban vannak enyhén csigavonalba csavarodó oszlopok, amelyek teteje foszlánnyá oszlik szét – a kiszivárgó kőfüst itt a rezzenetlen levegőbe szállt fel. A szerelvény kőívek alatt halad át, ahol az áramlat felkapta, majd újra levitte a földre a füstöt.

Az útalap kinyújtózkodik, leterítik, aztán felszedik a síneket róla. Gyönyörű és elképesztő a hihetetlen táj: a talaj bármikor megrepedhet, és rájuk fújhatja lélegzetét, párát, ami megtelepszik a tüdejükben, és gyötrelembe szoborhatja őket. Nincs dohányzás, nincs főzés – a szerelvény kizárólag váratlan nekilódulásokkal közlekedik, és a lehető leghamarabb megszabadul a fölösleges füstjétől, mert semmilyen füst nem zavarhatja meg a képet. Judah készen áll, hogy útjára indítsa levegőgólemét. Körülöttük bármikor elenyészhet a kő, mert néha előfordul ez a kőfüstnél, miután egy órán, vagy évezredeken át szikla volt.

A látóhatáron érkezik a hadsereg újraformált lovakon, tevéken, sok keréken daráló gőzös személyhordozókon. Alakzatban hatolnak be a kőfüstbe. A Vastanács sárkányfajzatai – magasabban, mint ameddig a kőzet feljuthat – követik őket.

Az útkaparók megrobbantják a szeszélyes földrajzot. Idegesen és amatőrökként keresik a jelét, hogy nem hasítottak-e bele valamilyen kőfüst-telérbe.

Máshol a hason csúszó geoempata irányításával gondosan kiásott lyukakba helyeznek hatalmas tölteteket. Állatias torokhangok közepette, mámoros révületben nyalogatja a nő a port. Nem erős és nem is éppen hatékony a képessége, ezért amikor ilyen erősen igyekszik kitapogatni, akkor hozzá silányul.

Vastanácsnokok emelnek szélvájta kőzetből barikádokat megszilárdult felhők közé. Egy mérföldnyire onnan ott a füst, az örökmozgó vonat lefektetett és felszedett sínszálai. Uzman és Ann-Hari fenn voltak a szerelvényen, míg Judah és Vastagcomb, száz meg száz másikkal együtt készen állt a rajtaütésre.

Mostanra láthatóvá vált a sereg. Judah egészen kimerült az előkészületek miatt. Máris annyira fáradt, hogy az álmai elvegyülnek a gondolataival. Amilyen gyorsan lehet, vissza kell térnie a Vastanácshoz. Szükségük van a védelmére. Gólemcsapdát telepített a bivalyhárítóra, el is mondta, hogyan kell működésbe hozni, ha felbukkan a szilikátos köd, azonban a levegőgólem csakis az ő terelgetésével tud fennmaradni.

„Lenniük kell más támadásoknak is” – mondja, ahogy azt már mind elmondták. Nem lehetséges, hogy Új-Crobuzon kizárólag ezt az arcvonalat nyitja meg. Azonban most nincs idő ezzel foglalkozni, mert a támadók elég közel vannak, és mielőtt még elsüthetnék az első fegyvereket, hogy megsemmisítsék a töltéseket, a Vastanács támadásba lendül.

A sárkányfajzatok vastag szárnyukkal püfölik a levegőt, kanyarognak a lövések közepette, és elengedik agyaggránátjaikat. Golyók kapják le őket az égről.

Apró bombák hullanak, tartalmuk mindaz, ami a Tanács keze ügyében volt: lőpor, szétszedett szerszámok srapnelje, kezdetleges savakkal, kellemetlen thaumaturgiai vegyületekkel, olajjal teli fiolák. Nafta, marószerek, forró füst bomlik szét, és a milícia sorai kissé fellazulnak, de hamar újrarendeződnek, majd ismét összezilálódnak a sárkányfajzatok második rárepülésével. A nap ragyog, Judah mégis úgy érzi egyszerre, hogy nagyon hideg van.

„Már nincs messze – dörmögi maga elé. Hallja saját hangját. – Nem kell már sokáig csinálni.”

Előrehajol, szeme előtt távcső – sárkányfajzatok ürítik megvetésüket az ellenségre, miközben igyekeznek elengedni rakétáikat. Az egyik felrobban: Alvatárost, egy erőszakos hímet, akit Judah olyan jól ismert, hogy köszönni is szokott neki, sortűz szaggat szét, hogy mire a földre ér, inkább rongycsomó csak, mint állati test.

A tanácsnokok a Vastanács öntödéjében készült számszeríjakat sütnek el. Gyutacsokat indítanak el, és kőgörgetegeket szabadítanak a támadókra. Judah tudja, rajta múlik, megnyerik-e ezt a harcot.

Feláll, kilép a sáncra. Akkumulátorokhoz, egy transzformátorhoz vezető drótok kígyóznak mögötte. Remeg a bátorságtól.

Az árnyékában rejtőző nők és férfiak – egytől egyig valamilyen hex erejével rendelkeznek, legalább nyomokban – megvágják a kezüket, és drótot tekercselnek szorosan a sebükre. Kezdetleges motor az, ami most összeköti őket, hogy ennyire közönséges és szó szerinti megcsapolásra van szükség hozzá: itt-ott talált anyagokból összetákolt valami.

„Toljátok csak!” – kiáltja Judah, mire Shaun helyükre löki az érintkezéseket, a zsigermotor felnyög, és az összegyűltek mindegyike megtántorodik, ahogy kiszipkázza belőlük az erőt, belevezeti a Judah mellkasát átütő csipeszekbe.

Lehetetlenség leírni a torkából előtörő hangot. Bőre megfeszül, és úgy mozog, mintha valaki nekipréselné éppen az ujjait. Alakok állnak föl a porból. Ott vannak a sereg útjában. Judah izzad, teste köpi magából a cseppeket. Mozgatja a kezét, és az alakok, a gólemek nehézkes léptekkel indulnak előre.

Tucatnyian, vagy még többen is vannak, és nagyobbak egy embernél. Előregyártottan várakoztak, és most haladnak az új-crobuzoni milícia felé. Judah reszket; gyengébb bajtársai mostanra már elájultak. Judah véreset izzad.

A fekete gólemek hosszú léptekkel mennek tovább. Az egyiket szétrúgják a milícia lovai. A felsőteste ráng, igyekszik tovább, előrekaparni magát, miközben Judah úgy reszket, akárha kővel dobták volna meg. Belecsimpaszkodik a levegőbe, és valami anyagtalant rángat oda. A porból lett emberalakok gyalogolnak, bele a közelharcba, és a hátasok bakolnak körülöttük. A fejvadászok és az egyenruhát viselő milicisták irányt változtatnak, ahogy a gólemek feléjük nyúlnak. Egyes gólemek úgy állnak ott tovább, mintha két lábon járó keresztek lennének. Mások ölelésükbe vonják kézzel-lábbal kapálózó áldozatukat. Ahol csak láthatja, hová vezérelje őket, Judah természettől idegen erejüket kihasználva átszuszakolja őket a testőrökön, hogy tiszteket húzzanak aztán magukhoz. Tucatjával veszik körül mindegyiket a harcosok, ütik-vágják az ásványi testeket, rájuk irányítják a pisztolyaikat.

„Lőjetek már, a rohadt életbe!” – zihálja Judah. Habár ellenfelei nem hallják, amit mond, engedelmeskednek. Lövedék furakszik az egyik alakba. A gólem kovakőből és lőporból áll.

A gólem a begyulladás iszonytató vakkantása közepette robbanás oszlopában oszlik széjjel. Az egyik pillanatban még valami emberszerű, a következőben porszínű tűz, a beléágyazott kövek egyszerre vágtáznak kifelé, és szabályos körben teríti le a fejvadászokat – ráadásul a heve elér az egyik társáig, és az is beindul, és mire eloszlik a füstjük, Judah korommocskot lát ott, ahol voltak, körülöttük pedig holtak fekete és véres hullámai, a testek egyre szilárdabbá válnak, egyre jobban hasonlítanak önmagukra, minél távolabb vannak tőlük, és a két kráter peremén még mindig mozognak, még mindig sikoltoznak.

„Lőjetek!” – mondja újra Judah. Puskák durranása, balisztákból útjukra bocsátott lángoló vesszők. A forró lövedékek megérkeznek, és mindent begyújtó lobbanások forgatagává változtatják át az alakokat.

Egyik a másik után botorkál el a támadókig, magához öleli, lőporba, majd lángokba temeti őket. A lőporgólemek, ezek a két lábon járó bombák, lyukakat perzselnek a seregbe. Judah csak áll, és ütemes dübörgést hall csupán, ami saját szívének zaja. Bajtársai hangosan kiáltoznak a tiszteletére, miközben arcáról vér csordogál. Az utolsó gólem is a támadókra ront, és minden egyes bizonytalan léptével katonákat szór szét maga körül. Valamelyik mesterlövész nyílvesszője lángra lobbantja, mire mindent elborít a poros tűz.

Továbbra is százával vannak ott a milicisták és a fejpénzre hajtok, de most meginognak, parancsnokaik üvöltenek, hátasaik patái megcsúsznak halottaik pépes maradványain. És visszatérnek a sárkányfajzatok, a tanácsnokok újabb sziklagörgetegeket indítnak útjukra, az ostromíjászok pedig hatalmas lövedékeket indítanak eszközeikből.

„Low! – kiáltják az emberek. – Ez az!” – És Judah visszaordít nekik.

Érkeznek a Vastanács rajtaütéséért felelős osztag tagjai, a legnagyobb újraformáltak, csákányokkal, baltákkal felfegyverzett kaktusz harcosok. Judah-t visszarángatják a sáncról, és összevissza csókolgatják. Bajtársai sápadtak, remegnek és fáznak, annyi energiát vett ki belőlük, mégis erősebbek nála. Judah lehunyja a szemét.

Elájul, és kézről kézre adják, amíg biztonságba nem ér. Lőporgólemekről és a napról álmodik, aztán hirtelen felébred.

„Mi az, mi az? – mondja, és felül. – Mi az, mi az?”

Vastagcomb és Shaun keletre és fölfelé, a levegőbe mutat.

„Még többen vannak. Megtámadták a vonatot.

Judah és Shaun lovagolnak, hátasukat korábban úgy alakították át, hogy minél gyorsabb legyen. Judah zsibbadtan és tompán néz. A hangos és zűrzavaros, fejvadászokból és milicistákból álló sereg nem is túl kifinomult figyelemelterelés volt csupán.

Most mihez kezdesz, gólemista? – kérdezi magától. – Mivel állítod meg őket? Nem tudod megállítani őket. Meg fogsz halni.

Meghal a Tanácsával együtt.

Itt és most túlságosan is kimerültél ahhoz, hogy bármit is tehess. Nézd csak meg a vért, ami belőled jön!

Mégsem hiszi, hogy meghal. Ha úgy gondolná, hogy itt a vége, akkor nem menne oda.

Emberek vannak az égen: feszes gömbök alatt himbálózó milicisták. Látja az örökmozgó vonat füstjét, hallja a robbanásokat. Az aeroszkáfokból bombák csöpögnek, kráterek sorává zúzzák szét a kőfüst szélfútta faragványait, szurdokot rajzolnak a Tanács felé.

Mihez kezdesz, gólemista? – kérdezi magát. Valamit tesz majd. A benne lakó valami, az a furcsaság, a jó megfeszül.

Emberek, másodszor is menekültek botorkálnak el onnan, a férfiak, az idősek, a rémültek és sérültek, az újonnan érkezetteket, akikben nincs meg a hűség, ami ott tartaná őket, asszonyok karjukon gyermekükkel. Szaladnak végig a kemény fellegek peremén. Judah és Shaun elrohan mellettük a sínek mentén. Belelovagolnak a csatába.

Ott a vonat, tüzel éppen így-úgy összeszegecselt ágyútornyából. Milicisták és tanácsnokok, akikből ugyan több van, mégis legyőzik őket. Fejük fölött természetellenesen fest az ég; akár a szétfolyt ón, és olyan foltok szennyezik, amelyeknek nem lenne szabad ott lenniük.

Egészen elöl egy sínrakó brigád dolgozik kaktuszokból és újraformáltakból álló őrök védelmében. Megszállottan, szokott munkájuk felgyorsított színjátékában mozognak réteges esőfelhő-kő törmeléke tetején. A milícia orvlövészei időről időre tüzet nyitnak rájuk, sebesülten, holtan rogynak a sínekre, bajtársaik pedig félretolják őket, és folytatják sürgős feladatuk végzését.

Judah harcba szállva érkezik meg közéjük.

A milícia nem fogja megállítani a vonatot: sokat megölnek majd közülük, de már csak néhány yard van hátra, és hiába ritkítják meg a sínerők sorait (újabb ember rogy össze közben a vérvirággal), a szerelvény átjut majd. Judah inkább a közelgő aeroszkáfok miatt aggódik. Nyugaton eső kopogása hallatszik, pedig semmiféle eső nem érkezik onnan.

Shaun elernyed. Judah érzi, ahogy hátradől, mire átöleli, és a mellkasa nedves, túlságosan is nedves, hogy ez izzadság legyen, és Judah tudja, hogy a barátja meghalt. A ló megbotlik és megáll, ő pedig leszáll róla – vonszolja magával Shaunt, akinek teljesen felszakadt a szegycsontja. Addig húzza magával, amíg sortüzek nem zavarják meg, és ott kell hagynia elhunyt barátját, és már szalad is bajtársai sorai között, végig a vonat mellett kétrét görnyedve, útközben még felkap egy íjat is az egyik halomból. Egy zúzóíjat szerzett... szidja a súlya, a gyenge lőtávolsága miatt, mégis igyekszik célra tartani, miközben rohan az elnyűtt vagonok mellett a pöfögő kémény irányába, ahol a gólemcsapdáját helyezte készenlétbe.

Kilő egy szikeéles csakrit – újraformáltak mellé kuporodik, úgy óvakodik előre, a bivalyhárító irányába. Akadnak a milicisták között thaumaturgisták is, és most vészjósló energiavesszők szisszennek a tanácsnokok irányába, hogy varázserőtől származó sérüléseket okozzanak nekik. A sárkányfajzatok vakmerő és veszélyes rajtaütésekkel támadják a milicistákat, mire az új-crobuzoni erők megkezdik a visszavonulást.

„Megfutamíttuk őket! Megfutamíttuk őket!” – kiáltozza az egyik sárkányfajzat büszkeségtől megrészegülve, csakhogy téved. A milicisták azért húzódnak hátrébb, mert érkeznek a légijárművek.

„Gyerünk! – hallatszik a kiáltás. – Átjutottunk.”

Mire az ízekből álló szerkezet-építmény megrándul, reszket és kúszik, keresztül a kőködön, és egészen úgy tűnik, a következő pillanatban kisiklik a kőfüst-szilánkok miatt. A görgetegkövekből álló zúzalék nyugtalanító módon mozog, de kitart, a kocsik pedig haladnak előre, miközben golyók gépelt üzenete kopog vasbőrükön. A szerelvény megáll a görgeteghalom csúcsán, majd ereszkedni kezd. Kátyúra talál... az egyik sín megreped, a vagonok megdőlnek, de a kerekek vájata valahogy mégis megtartja a terhet, és a vonat sebzett lény módjára remegve begördül a túlsó oldalon található tájra.

„Tovább! – kiáltja Judah, ahogy tanácsnokok rohannak százával, hogy újra felszálljanak. – Gyerünk már!”

Sem az ég, sem a föld nem olyan, amilyennek lennie kellene. Olyan hang hallatszik, mint amikor valami üregesre ütnek rá valahol messze, még a nap előtt.

A geoempata a sziklák között nyíló szakadéknál áll, körülötte a lőporosok mérik éppen a gyutacsot. Összekoszolta a föld mocska, tekintetében ott van még valami, valami hexe lealjasító erejéből, ám Judah-ra néz, és mielőtt még a férfi megkérdezhetné, biccent, és a földre mutat.

„Ott – mondja. – Azt hiszem.”

A vonat gőzt böfög, és türelmetlenül sziszeg.

„Szállj fel, szállj fel, szállj fel!” – kiáltozza Ann-Hari a védházból. Sárkányfajzatok száguldanak el a kőből lévő korallzátonyok között arra a pontra, ahol az utolsó tanácsnokok tartják még a hasadékot. Az újraformáltak rohannak, de egészen parányoknak tűnnek. Hat senki nem látja? Judah nyugatra néz, az ég felé. Senki nem látja az eget? A földet?

A panoráma egyszerre ugyanolyan és egészen más, mint amit maguk mögött hagytak.

Mi vagy te? – Mérföldekre onnan nyugat fele, egyetlen pillanatnyi távolságra csupán ezen a nagy kiterjedésű, megfeszített tájon... Az istenekre, a belső vidékeken járunk, leértünk mindenféle térképről, a semmiben és a seholban vagyunk... A köves talaj szegdeltebb, csurgatottabb lesz erre, mintha megfolyt viasz lenne a föld, aminek bizonytalanok a jellemzői Judah támpontot kereső tekintete számára. A táj alábukik. Fák ütik át a síkság felszínét, de változnak, nem is annyira fák, talán meg-megrebbennek? Úgy lobognak, akárha sötétlő lángnyelvek lennének, szinkronba kerülnek lényegükkel, vagy csak a szem az, ami igyekszik egészen messzire ellátni, nem, van valami ezekkel a fákkal, vagy talán valami mások ezek? Ott egy hegy, de lehet, hogy délibáb, úgy fodrozódik, lehet halom is, és akkor sokkal közelebb van hozzájuk, vagy porszem, ami Judah szemébe került. Semmi sem olyan, amilyennek lennie kellene.

Dolgok, amik nem madarak, repülnek madarakként, esőként odafönn. Míg a Tanács gyűjti magához mindazokat, akiket elveszített, Judah az eget nézi. Csecsemőként mozgolódik.

Kimerült, vérző harcosok kapaszkodnak-nyújtózkodnak a vonat után.

„Gyerünk már! Föl! – kiáltja Uzman. A gerincen áll, néz lefelé, azokra a tanácsnokokra, akik erejüket megfeszítve igyekeznek hazaérni. – Gyerünk, gyerünk!” – mondja, ahogy egyre újabbaknak sikerül átjutniuk, de a hangja elárulja Judah-nak, hogy az idő nem ad lehetőséget mindenkinek, mert a milícia közben újrarendezi sorait. Máris túl késő. Uzman a lőporosokra, a geoempatára pillant. Az örökmozgó vonat mozdul, a sínfektetők folytatják a munkát, kúszik előre, egyre messzebb az utolsó kőfüsttől.

„Ez csak a perem – mondja Judah, és az eget nézi. – A Kakotopikus Folt pereme. Épp csak a szegélyén járunk.”

De érzi a talajt – olyan módon érzékeli az erejét, ahogyan nem lenne szabad. Látja Uzman kétségbeesését.

Annyira elkeseredetten igyekeznek megmenteni utolsó bajtársukat is, hogy addig késlekednek a telér berobbantásával, ameddigre a milicisták újonnan megalakult osztagai beérik a lemaradt újraformáltakat. Végül megérkezik a három robbanás hebegése, mire hatalmas széllöket böffen föl a szivacsos talajból, hogy gyorsan táguló ködként hömpölyögve előre betömje a csatornát, amit az útkaparók készítettek, és egyre lassulva halad, ahogy ülepszik.

Uzman szánnivalóan felkiált, ahogy a hömpölygő por elborítja a lassabb újraformáltakat. Lefelé nézve bámulja az egyre táguló légnemű követ.

Zsigerei között Judah valami újdonságot, emberkéz alkotta élettelen létet érzékel: óriás méretű emberforma szél érkezik hozzá, ahogy Ann-Hari működésbe hozza a gólemcsapdáját. Megfeszíti belsőjét, kiköpi magából az igénybevételt, és belémarkolva irányítása alá vonja ezt a valamit, felnyúl, mintha kézen foghatna, és Judah meg a góleme együtt szaladnak a gomolygó szikla irányába. A gólem belegyalogol, kinyújtja légből lett karját, fuvallatokat tart vissza, hasztalanul igyekszik tisztán tartani egy üreget odabenn.

Judah többtucatnyi yardra van az immár csak vánszorgó párától, ami megkeményedése közepette füstölög. A lenyugvó kőből fuldokló kiáltásokat hall. Vonakodva gomolyodó szellő közepette kilöki belsőségét a felhő, és ő mozgást lát benne, amit nem a szél hajt, és nem is véletlenszerű, majd esdekelve kinyújtott karok tűnnek elő a homályból – egy férfi bukkan elő, egészen megszürkült a belékapaszkodó, szilikonból lett kitinné váló fuvallatoktól, amelyek kéregként borítják be, ahogy összeesik, mögötte pedig újabb böffenés, és egy másik alak tör át a mostanra jól láthatóan keményebbe vált kőfüstön, gázol át a tésztán, ami várakat alkot rajta, ő pedig küzd alatta.

Judah odaér hozzájuk. Az első, aki átért, milicista, ez látható a kő szakadozott hámrétegén át, de lehetetlenség gyűlöletet vagy haragot érezni iránta, ahogy reszket, és a szájában meggyűlt ásványi föllel küzd a levegőért. A másik a Tanácshoz tartozik. Nem lehet megmenteni. Bajtársai megpróbálják áttörni az arcára telepedett sziklát, de mire sikerül nekik, addigra erőfeszítéseik nyomán megrepedt a tanácsnok koponyája.

„Mennünk kell” – kiáltja föntről Uzman. Szíven ütötte a dolog, de tartja magát.

Roppant területen fortyog a kő ott, ahol átjutott rajta a szerelvény. Belevesznek a sínek, beledermednek mindörökre, vagy legalább addig, amíg a kő újra elveszíti szilárdságát. Judah engedi szétbomlani a gólemét, mire megváltoznak körülöttük a légáramlatok.

Mozgás támad, és Judah arca görcsbe rándul, ahogy egy alkart lát kiállni az újonnan létrejött sziklaformából: vízszintes sziklaszirti növény módjára mered fölfelé, és markolászik, vagy csak próbál megragadni valamit, ahogy a kőfüstbe foglalt holttest idegműködése leáll.

Noha bombáik szétzúzzák a vonat különböző aspektusait, az aeronauták nem biztosak a dolgukban. A léggömbészek megfordulva meglátják az ott termett akadályt, a társaikkal teli sziklát. A felbátorodott tanácsnokok lelövik őket az égről. Az egyik Judah szeme láttára zuhan le, és közben szivárog a gáz a felhasadt gömbből.

Az aeroszkáfok váratlanul alakzatba állva elzümmögnek az újdonsült alacsony dombság fölött. Uzman utasításokat kiált, a tanácsnokok pedig rohannak, hogy elvegyék a lezuhant léghajós felszerelését, megmentsék a szövetet.

„A szemétből kell élnünk – mondja Uzman. – Mostantól meg kell tanulnunk ezt.”

Felnéz az égre.

„Jönnek még” – mondja, mielőtt még Judah megkönnyebbülést érezhetne.

Pedig eljön a megkönnyebbülés, azon a nappalon és éjjelen, amikor elindulnak a feltérképezetlen pusztaság irányába. Megkönnyebbülés, kétségbeesett szomorúság és a sok odaveszett társ gyászolása.

„Nem estek mind csapdába – mondja Uzman. Judah összerándul a hanghordozása, a mohó igyekezete hallatán, hogy megnyugvásra leljen. – Akadtak, akik még mindig a másik oldalon voltak.”

Ott, ahol a milicisták is. Nem nyújt vigaszt a helyzet. Judah elképzeli, hogyan érezhették magukat a milicisták és a tanácsnokok is, amikor végignézték, ahogy a viharfelhő kővé válik, és felfalja a barátaikat.

A hely újdonsült lakóiként a Tanács tagjai környezetük felé fordulnak. Reszketve látják a fáklyafényben a változékony terepet. Más fényeket pillantanak meg, amelyek hibásan mozognak a messzeségben, és ismeretlen, esetleg a sajátjukként felismert kiáltások – órákon át foglyul tartott és most eltorzítottan kiengedett visszhangok – ütik meg a fülüket.

Összegyűlnek a menekültek. A sínpár iránya kissé megváltozik. Enyhén, épp csak leheletnyit északabbra mutat. Uzman a kakotopikus zónába viszi őket. Egészen a peremén vannak, mégis közelebb annál, ameddig bárkinek jönnie kellene hozzá.

Bezárták maguk mögött a dombok ajtaját, és a napkeltével együtt először veszik szemügyre az új tájat. A közönséges színekben pompázó bozótos mérföldjei lenyűgözőnek tűnnek a szürke sziklák után. Hullámot vet, hirtelen vetődik, és egyre vadabb lesz a talaj. Rengeteg fa, védelmüket adó kőfogak és indák, rajtuk csecsebecsékként színeskedő virágokkal. Kicsiny tavak és másfajta tájelemek, és abban az irányban, amerre a vonat és sínje halad, hatalmas változás a vidékben. Judah érzi; mind érzékelik. Közvetítik a kerekek.

Nem esik az összes árnyék ugyanabba a síkba.

„Éppen csak beszimatolunk – mondja Uzman. – Csak a kislábujjunkat dugjuk be.”

Az árnyékok nincsenek rendjén, és Judah érzi, ahogy egymásnak ellentmondó irányokba mozdul a levegő. Ha nem figyelnek rá, a talaj megferdül.

Rengeteg halottat hagytak maguk után temetetlenül. Ott van valahol Shaun is, úgy hever a földön, mint aki alszik éppen.

Judah még egy utolsó napon át cipel sínszálakat. Az új kő mellől, a morzsolódó kar alól ássa elő őket, aztán előretereli az öszvérkordét a mozdonyhoz, hogy aztán újra lefektesse őket. Két kis darab fém marad ott: kikandikálnak a kőködből.

Állatok, szemekkel rendelkező növények figyelik őket. A második valamilyen kifürkészhetetlen okból fehéren égő tűz mellett beszélget barátaival: Uzmannal, Ann-Harival, Vastagcombbal és az újonnan megválasztott többiekkel, akiket a gépészek, a vízforráskutatók, a fékezők, a vízhordók, az egykori kurvák és a táborlakók jelöltek ki.

„Megcsináltátok – mondja Judah. Judah és Ann-Hari szeme sem rebben a dicsérete hallatán. – Kijuttattatok minket. És most ezen a fura helyen vagyunk.”

„Még nincs vége.”

„Ez igaz, még tényleg nincs. De minden rendben lesz veletek. Úgy lesz. Úgy lesz. Kell lennie valamilyen helynek ennek a túlsó oldalán. Egy olyannak, ami elég messze van. Nem fognak követni. Átkeltek, átvágtok az egész világon. Oda, ahol van gyümölcs és hús is. Ahol megállhat a vonat. Ott lehet vadászni, halászni, jószágot tartani... mit tudom én, hogy mit. Olvashattok, és amikor a könyvtárkocsiban lévő összes könyvet elolvastátok, írhattok újakat. Muszáj odaérnetek.”

„De mi az, ami itt van? Itt mire számíthatunk?”

„Nem tudom. Nehéz lesz, de átjuttok majd.”

Nem tudja, miért beszél úgy, mint egy próféta. Nem is ő beszél, hanem a benne lévő valami, a zsigeri jósága.

„Ide nem követnek titeket. Erre pénzt is teszek.”

Ennek hallatán felnevetnek. A pénz mostanra cicoma lett csupán. Akadnak még, akik halmozzák, pedig gyerekeknek való firkapapír. Ékszer.

„És Uzmannak igaza volt, pedig tévedett – mondja Judah. – El kell vinnünk a hírt Új-Crobuzonba. Gondoljátok csak végig! Lehet, hogy senki nem tud erről.”

Csönd fogadja a szavait.

„Az is lehet, hogy nem mondjátok el senkinek, és akkor csak annyit mondanának, hogy egyszer, amikor a vasutat építettek, egyszerűen lelépett a vonat. Az újraformáltak beálltak szabadraformáltnak, és magukkal vitték a szerelvényt. Ennél többet akartok. A varosban élő, ott várakozó újraformáltak többet érdemelnek ennél.

„Vannak olyanok, akik tudják, mi történt...”

„Az igaz, de vajon jól fogják elmondani? Szóbeszéd lesz belőletek... ezen nem lehet változtatni... de mégis miféle szóbeszéd? Olyan szóbeszéd szeretnétek lenni, amelyik nem hal el? Amelyik számít? Azt akarjátok, hogy a Tanács nevét kiabálják, amikor tüntetnek?”

Ann-Hari elmosolyodik.

Judah azt mondja:

„Visszajövök. Én leszek a bárdotok.”

Néhányan közülük először azt mondják, ez gyávaság, és hogy félnek velük tartani a Folt határmezsgyéjére, de valójában egyikük sem gondolja őt gyávának. Sajnálják, hogy otthagyja őket.

„Szükségünk van a gólemeidre” – mondja az egyik nő.

„Hogyan mehetsz el? Hát nem törődsz a Tanáccsal, Judah?

Ennek hallatán megfordul.

„Ezt kérdezitek tőlem? – mondja. – Tőlem kérdezitek ezt?”

Megszégyeníti őket.

„Én leszek a bárdotok. Én majd elmondom nekik. Most ne mozduljatok.”

Ellobban a por, és az összegyűltek mindegyike pislant.

Egy ilyen mindentől idegen helyen, a Torzió fenyegetése közepette, a természetellenes ég alatt és a kakotopikus zóna változékonysága mellett, még a hátuk mögött hagyott kőfüsttel együtt is akadnak, akik elhagyják most a Tanácsot.

„Lesz, akinek sikerül – mondja Judah. – Beállnak szabadraformáltnak... nem mennek vissza Új-Crobuzonba, ilyesfajta újraformáltnak egészen biztosan nem.”

Átjuttok, keresztüljuttok majd, nővérek. – Még bizonytalanság sincs benne, ahogy rájuk néz. – Ez legyen nálatok! – A voxofonja az. Értetlenül merednek rá. – Tessék. Így őrzi meg nektek, amit mondtok.”

Nézik, ahogy beletölti a viaszt, és odaadja az összes tartalék hengerét.

„Minden évben egyet – mondja lassan. – Küldjétek nekem vissza egyet! Akárhol is vagytok. Csónakon, lovon, gyalog, mindegy. Majd meglátjuk, eljutnak-e hozzám. Hallani szeretném a hangotokat.”

Ann-Harira néz.

„Szeretném hallani a hangotokat.”

Egyenként mindenkit megölel. Minden egyes bajtársának erősen megrázza a kezét, még azoknak is, akiknek nem tudja nevét.

„Éljen sokáig a Vastanács! – mondja minden egyes alkalommal. – Éljen soká, éljen!”

Váratlanul támadó dévaj szeretettől hajtva nyelves csókot ad Uzmannak, mire az újraformált hátrahőköl, és már-már elhúzódna tőle, aztán mégsem teszi. Judah nem csókolja hosszan.

„Légy megértő a láncnap éjjeli fiúkkal!” – mondja a másik fülébe, mire Uzman elmosolyodik.

És Judah átöleli Ann-Harit, a nő pedig megcsókolja, úgy, ahogy akkor tette, amikor először szeretkeztek, Judah pedig magához vonja a csípőjénél fogva, és Ann-Hari másodpercekig tartja két keze között az arcát.

„Éljen soká! – suttogja a nő szájába. – Éljen soká!”

El is felejtette már, mennyivel gyorsabban lehet egyedül utazni. Egy nap sem telik bele, és ismét a kőfüstnél jár. A csapdába esett ember keze – kilép a sziklából – mostanra vörös csontig van lerágva.

Úgy lépdel a gomolyok tetején, akárha hullámzó tengeren járna. Látja a harc törmelékét, a szerteszét szóródott hullákat. Délben árnyakra lesz figyelmes – léghajók raja a feje fölött, haladnak az örökmozgó vonat irányába. Judah a szemét árnyékolja, a botjának támaszkodik.

Úgy véli, hogy talán aggódnia kellene bajtársaiért, mégsem teszi. Leolvassa a léghajók folyamatosan változó alakzatait. Mosolyog ott, egymagában a földön, ahogy lassú barrakudákként úsznak el fölötte. Egészen úgy tűnik, mintha tétováznának. Leül, hátát az egyik gránitos tekeredésnek veti, és figyel.

Látja a vonat füstjét is. Egy közepes méretű hadiflotta óvakodik idegesen a kakotopikus zóna légterébe. Innen nézve teljességgel hétköznapinak tűnik a táj, azonban Judah érzi, ahogy valami vészjósló buggyan a világ bőre alatt.

A léghajó az örökmozgó vonat közelébe érve kioldja bombáit. Judah kicsiny robbanásvirágokat lát nyílni a dombokon. Még most sem fél.

A távolban görcsös rángás fut végig az égen. Valami óriás pirula, rúgószerű szerves izé mozdul – nem felhő, hanem az ég egy része válik kézzelfogható poliplénnyé a nem egészen látható táj fölött. Furcsán csengenek a hangok. Judah nem vesz levegőt. Dadogó zaj hallatszik, a léghajó megbicsaklik, aztán újra tisztán látható lesz, és utána másmilyen – hajszálnyival más, lejjebb van az égen és megfordul, olyan sebességgel távolodik onnan, aminek láttán Judah megesküdne rá, hogy pánikba esett a legénysége.

A szerelvény megy tovább, bele a Foltba, bele a kakotopikus zónába, ami visszaverte Új-Crobuzont.

Hónapokon át gyalogol. Sétáról szól az egész élete. Hasadékokon, ingoványon, sziklás vidéken át, üvegszerű fákból álló erdőkön keresztül, végig erdőségeken, amelyekről azt hiszi, megkövült fák alkotják, majd észreveszi, hogy óriási csontvázak azok. Csontból lévő tájon, porcos élettéren halad át, aminek megvan a maga aljnövényzete és dögevői.

Tavak mellett halad el, amelyek fortyognak a vogyanoj törzsek harcától. Kéményeket lát hegyoldalakból kimeredni ott, ahol mélységlakók falvai bújnak meg. Elhanyagolt papi törzsek vendége, szabadraformáltak rabolják ki, aztán csatlakozik egy szabadraformáltakból álló bandához.

Teste újra utazói test lesz. A karján és mellkasán duzzadó elképesztő izmok lelappadnak, újra csak az utazás megedzette vékony próbabábu lesz. Garudák érkeznek, és megetetik, szótlan irgalmassággal dobják le az égből az ételt. Ellenőrzi éppen csak megfelelő térképeit, az iránytűjét. Nem megy visszafelé azon a hosszú úton, amit eddig megtett, hanem egyenesen keletnek tart.

Áttör egy viharon Új-Corbuzontól sok száz mérföldnyire, bazaltos területen: mérföldnyi magas villámfák, blitzbaumok között. Rejtélyes erők tartják mozdulatlanul ezeket az ágakba szétágazó villámcsapásokat, egy egész magnéziumfényes erdőséget.

Időrágta vasváros rozsdás, lapos kontúrja. Thaumaturgiával átitatott sár, ami férgekké bomlasztja a bakancsát. Sírhalom és föld alá került templom, és erdei bogyók földjei, és csodálatos dombságok. Ötször száll szembe állatokkal, és háromszor értelmes lényekkel. Judah hol elszalad, hol ölnie kell.

Csöndesebb ember lesz belőle, aki erőfeszítés nélkül, tapasztalatból fakadó könnyedséggel mozog. Sok hete már annak, hogy készített egy fűgólemet – legyen valami, ami halad vele együtt, és akihez beszélhet, amíg szét nem hordja a szél. Marhák mellett megy el, amelyek egykor szelídek voltak, és mostanra visszavadultak. Kerítések roncsai, elhagyatott legelők mérföldjei követik egymást.

Aztán végül kiér a dombok közül, és csak áll ott, gyengeelméjű módjára, némán. Végül előremegy, és most megbotlik. Judah térdre rogy. Hideg van. Miféle évszakok telhettek el közben? Hason kúszik előre, és megérinti a sínszálat.

Lehetetlenségnek tűnik, hogy megérintheti a fémdarabot, ezeket a vasból lévő szalagokat, amelyek körbetekerednek az időjáráson és a tájon, és amelyek a rájuk ontott rengeteg vére és sós verítéke ellenére, a sok férfi és nő csontjai ellenére, amelyeken a terhük nyugszik, semmik, semmiségek, semmivé tette őket az idő és a por.

Felszedték őket. Tökéletlenek. Nagy részek hiányoznak belőlük. Kikandikálnak a földből, aztán újra elbújnak. Jó ideje már annak, hogy bármiféle vonat járt erre.

Judah északra néz a vágány mentén. Eszébe jut a pályatest kialakítása. Messze északra van éppen a mocsártól.

Amikor visszaér, Judah megtudja, miért nincs mozgás a síneken. Hogyan apadt el végül a pénz a zsiliprendszerben, és hogyan halt el, amikor olyan nagyra nőttek a visszaélések, hogy az államnak túlságosan nagy szégyen lett volna, ha továbbra sem vesz tudomást róluk. Hogy a pénz megakadt, amikor a vasútvonal támogatóinak fülébe jutottak a forradalomról, a Vastanácsról szóló korcs hírek. És hogyan történt, hogy miután riadt kísérletek történtek a TVT megmentésére béremelés, illetve az újraformálás kíméletlen kibővítése révén, akkora lett a tőke menekülése, hogy a Transzkontinentális Vasúti Társaság megrogyott, és a sínek lettek a csontjai.

Nemsokára, amikor újra bejut a városba, minderről tudomást szerez majd Judah. Egyelőre csak mosolyog. Felveszi lehullott csomagját, és ahogy meggörnyed, úgy cirógatja a síneket, akárha macskák lennének. Szeretettel, sőt mélabúsan simogatja a fémet.

Feláll, és elindul a halott vágányban. A zúzalék és a pályatest ívei körbezárják, körbeveszik. Nem látja a tájat. Ez az út vezeti a tekintetét, visszatereli Új-Crobuzonba. Egészen eddig őt várta.

„Új-Crobuzon – mondja, ezt suttogja. Napok óta most szólal meg először. – Új-Crobuzon. Mindig visszatérek hozzád.”

Nem szerető szájából elhangzó ígéret ez, nem is kihívás, nem beletörődés, sem kötekedés. Valahogy ez az egész együtt.

Megy előre. Csomagjában a Vastanácsról készült heliotípiák. Az igazság, a menekülés, az új élet, a kerekeken gördülő demokrácia, az újraformáltak idillje.

„Mondává teszlek titeket – mondja, és hallgatják a madarak. – És ez lesz az igazság.”

Judah sétál a vasból készült úton visszafelé, a városba, vissza Új-Crobuzon tornyaihoz.

NEGYEDIK RÉSZ

Kísértetjárás

14.

A tömeg egy nyomorék férfit üldözött. A tesh-i háború egyik szárazföldi vagy tengeri veteránja volt. Mintha az összes utcán ilyenek lettek volna: úgy bukkantak fel, mintha a kövek alól bújtak volna elő.

Egyetlen lap sem írt arról, hogy gondok vannak a háborúban, azonban a sebesültek és megrokkantak egyre nagyobb száma katasztrófákról árulkodott. Ori elképzelte, ahogy az új-crobuzoni páncélos hajók felfordulnak, és lassan a háborútól forró vízbe csusszannak, emberekből álló réteget látott lelki szeme előtt a hullámokon, ahogy tengeri sárkányok és cápák habzsolják őket. Rettenetes szóbeszédek keringtek: mindenki hallott valamit a Rossz Föld csatájáról és a napon vívott ütközetről.

A sebesültek első hullámát félelemmel és tisztelettel fogadták. Milicisták voltak, ezért nem bíztak bennük, viszont harcoltak, és testük épségét adták a városért, és valódi rajongás vette körül őket, miközben divatba jöttek az Új-Crobuzont éltető dalok. Az a néhány tesh-i, aki még a városban tartózkodott, az életével fizetett ezért, esetleg elbújt. Akinek külhoni akcentusa volt, számíthatott rá, hogy megverik.

Egyre gyakrabban fordult elő, hogy a bűnözőket besorozták ahelyett, hogy újraformálták és börtönbe küldték volna. A kolduló, tesh-i lélekágyúról és az ifrít-szélről óbégató nyomorékok közül sokat kényszersoroztak, és kizárólag a háború miatt vették be a seregbe. Nem voltak hivatások milicisták: kellemetlen és botorkáló emlékeztetők voltak csupán.

A veteránokat örömmel fogadták, aztán már nem fogadták örömmel, nem is fogadták egyáltalán, végül goromba elutasítással bántak velük. Korábbi bajtársaik, a milicisták elzavarták őket a parkokból és a belvárosi terekről. Ori a szemtanúja volt annak, ahogy elvisznek valakit a szirmokkal borított Cinterem térről – a fickónak felhasadozott a bőre, alulról ütötték át fogazott peremek, miközben egy fogbombáról hadovált valamit.

Az új-crobuzoniak adakoztak a thaumaturgiától sújtottakkal foglalkozó jótékonysági intézményeknek. Továbbra is tartottak a háborút támogató beszédeket és felvonulásokat: „szabadságmenet”, így nevezték ezeket, trombitákkal és katonai alegységek megjelenésével. Viszont a különös sérüléseket szerzett visszatérők azt tapasztalták, hogy balszerencsét hozó alakként kezelik őket, és nem kellenek senkinek.

Azok pedig, akiknek egyszerű, testi, mindennemű hexet nélkülöző sebesüléseik voltak? Hegekkel, csonkokkal a túl sok végtag helyett, vakon, nyakukban a tábla: TESH-I HÁBORÚS VETERÁN, ÚJ-CROBUZON VÉDELMÉBEN SEBESÜLT MEG. Sokan közülük bizonyara nem voltak többek hétköznapi nyomorékoknál, akik álságos katonai csillogással igyekeztek bevonni régi sérüléseiket, és az új-crobuzoniak városuk háborúja miatt érzett aggodalma, csalódottsága megtalálta a maga csatornáját.

Elég volt egyetlenegynek elmondania a sértő kijelentést – „Te így születtél, hazug köcsög!” –, és máris összeverődhetett a tömeg, hogy elkapják a hagyományos sebesültet. Új-Crobuzonért tették, természetesen ezt mondták: „Te rohadék, az értünk harcoló, értünk életüket adó fiainkhoz mered hasonlítani magadat!”

A borongosi csőcselék egyre közeledett a tagbaszakadt, kar nélküli férfihoz, akit hazugsággal vádolták, és állították, hogy soha nem fordult meg egy hajón sem. A rendfokozatai kiáltozta, miközben kövekkel dobálták. Ori sétált tovább.

Akadt olyan áldozat, aki bölcsebb volt annál, semhogy panaszkodni kezdjen. Az újraformáltak, a háború érdekében megalkotott milicista rabszolgák közül kerültek ki ezek, a szolgálati idejük túlélői. A testükbe épített fegyvereket kivonták a szolgálatból, és hatástalanították, mielőtt kiengedték őket Új-Crobuzon utcáira. Ha megpróbálkoztak volna azt állítani, hogy ezek az újraformálások maguk is háborús sérülések voltak – tudomást sem véve a sebesre hasadt húsról, az elveszített szemekről és a rosszul repedt csontokról –, a legjobb esetben akkor is csak valami sértést vágtak volna hozzájuk. Ori sétált tovább.

Hűvös volt ez a nyár, és addig gyalogolt a buján növő fák alatt, amíg már nem hallotta sem a tömeg kiáltozását, sem a férfiét, akit ütöttek-vertek, és árulással vádoltak. Szellő érkezett vele együtt a Feketevíz állomás boltívei alá. Az utcák erek módjára feszültek, setétfa és fehér mészházak téglából lévők szomszédságában, itt pedig egy kiégett, a szenes csontok kiállnak az eltakarításra váró hamuból. Pinkod falai Új-Crobuzon nyugati részén vizet kortyoltak a levegőből, hogy aztán kiizzadják, amitől cisztákban puffadt fel a gipszréteg – nyirkos foltjaik elszíneződtek és fényesen csillogtak.

Északra ment tovább, ahol kiszélesedtek az utcák. A Piazza della Settimana di Polvere rókarózsából és magas kövekből álló nyírt kert volt, amire Éjzsomb stukkódíszes ablakfülkéi néztek. Ori nem szerette ezt a környéket. Kennelben nőtt föl – nem Rosszpart bandaőserdejében, azért nem volt olyan rossz a környéke, de gyerekként a szegények leleménye nyomán átformált roskatag bérkaszárnyákon, árnyékszékekre, melléképületekre és mosott ruhára néző deszkák között rohangászott. Pennyk és garasok után kutakodott az út menti porban, itt civakodott, itt tanulta meg, mi a szex, és a Kenneli Tucatok színpadias, gyors prüszkölésekből álló szlengjét. Nem ismerte, nem értette Éjzsomb és a belvárosi részek földrajzai. Nem tudta, itt hol tudnának rohangálni a gyerekek. Inába szállt a bátorsága a rideg házaktól, és ezért utálta őket.

Pimasz kihívás támadt föl benne a jól öltözött helybeliek pillantásai láttán. Közeledett az éjszaka. Finoman megérintette a nála lévő fegyvereket.

Az útkereszteződésben meglátta az ismerőseit. Vénváll és a többiek semmi jelét nem adták annak, hogy ismerik, csak ugyanabban a tempóban lépdeltek tovább az utcasarkok vonalait meglágyító fűzek alatt a Sraffos fasorra.

Ez volt a város egyik legszebb helye. A régi os tumulus stílust követően kövületekkel telehintett Boltok és házak magasodtak rajta. Egy szakaszon a híres üveghon, festett táblákból álló évszázados homlokzat borította őket: a minták összekötötték az épületeket. Őrök vigyáztak rá, és egyetlen kordé sem hajthatott végig előtte a macskakövön, nehogy szilánkokra törjenek. Ori egy alkalommal fölvetette, hogy provokációképpen meg kellene próbálni széttörni, de ezen láthatóan még Toro csapata is megrökönyödött. Nem ezért voltak itt. Vénváll csoszogva megközelítette az egyik irodát.

Aztán pedig a gondosan megtervezett balettbemutató következett, amelyet oly sokszor gyakoroltak el az elhagyatott raktárépületben: két lépés, egy-két, Ori az ajtónál, és nekimegy, há-négy, Catlinának, a nőnek – úgy csusszantak arrébb, ahogy betanulták: Ori megbotlott, Marcus besurrant az irodába Vénvállal, miközben Ori és Catlina csalétekként óbégatott.

Elyktrobarometrikus fények sziszegtek körülöttük, amitől felszikrázott az üveghon, és hátborzongató színeket rajzolt kettejükre. Sértegették egymást Catlinával, közben Ori a nő válla fölött figyelte az ajtót, készen arra, hogy „szukának” nevezze: ez a jel arra, hogy Catlina sikolyokkal riasszon, amennyiben akadna bárki, aki be szeretne nézni az irodába, ahol elvtársaik tartózkodtak éppen. Mostanra az emberüket kell már faggatniuk. „Kit adtál még ki?” – kérdezheti Vénváll.

Az üveghon őrei közelebb mentek, de nem néztek sehová máshová, csakis kettejüket figyelték. A boltosok elővigyázatosan, egyúttal érdeklődve nézték őket, a belvárosi vevők kávézók verandáiról figyelték, mi történik. Ori elképedten fogadta az egészet. Ezek nem tudják talán, hogy itt zajlik valami éppen? Hogyan védi meg magát Éjzsomb?

Nemsoká – kellemetlen volt a gondolat, noha törekedett a könyörtelenségre – Vénváll nemsokára végez a besúgóval. Gyorsan teszi, aztán előremeredő kétágú bokszerrel üti meg a holttestet, ami olyan nyomot hagy, akár a bika szarva.

Háború van – szerette volna elordítani magát Ori. – A városon kívül. És idebenn is. Nektek mi áll a lapjaitokban erről?

Ehelyett inkább játszotta a szerepét.

Toro adta nekik az utasításokat – nem volt sem keserű, sem rosszindulatú, csak azt hangsúlyozta, amire szükség van. Erre szükség volt. Toro váratlanul összefüggésbe hozta az emberüket a letartóztatásnál használt bilincsekkel, a milícia tornyaival, a céhek tagjain és az aktivistákon élő lecsapó-csapatokkal. Az irodában tartózkodó ember milicista volt, háttérbiztosító személy, a besúgók gócpontja. Vénváll kiderít mindent, amit csak tud, aztán végez vele.

Orinak eszébe jutott az első alkalom, amikor találkozott Toróval.

Az egész Spirál Jacobs pénzén múlt. „Szeretnék adni némi hozzájárulást – mondta Ori, és tudtára hozta a kaktusznak, hogy ez alkalommal nem csak a heti összelopott vagyonról van szó. – Szeretnék belépni” – mondta, mire Vénváll összeszorította zöld ajkát, bólintott, és két nappal később visszatért.

„Gyere! Hozd a pénzt!”

Át a Maláta hídon, ki Kennelből Rosszpartra. Rég elhagyott salakhalmok és pangó szárazdokkok világvégéhez illő látképe, ahol hajók gerince kandikált ki a sekély víz jelentette börtönükből. Senki nem foglalkozott ezekkel a rozsdából készült szoborcsoportokkal. Vénváll egy hangárhoz vitte Orit, ahol valamikor léghajókat készítettek, és a fiatalember most a kikötőárbóc árnyékában várakozott.

Megérkezett a banda. Néhány férfi és nő, egy Ulliam nevű újraformált – ötvenes, magas férfi, aki igen óvatosan lépdelt előre, feje hátrafelé nézett a nyakán. Utána folytatódott a várakozás. A varos visszaverte délutáni fények átszüremlettek az üvegcsipkés ablakokon, és Toro belelépett a fényudvarba.

Apró porfelhők kavarodtak fel minden egyes lépte nyomán. Toro – gondolta Ori, és szigorúan, ámulattal nézte.

Bohóc módjára mozgott, eltúlzottan ügyelt minden mozdulatára: annyira távol állt egy bikától, hogy Ori kis híján fölnevetett. Vékonyabb, alacsonyabb volt nála, már-már gyerek, azonban olyan gonddal tette-vette magát, ami azt sugallta: „tőlem mindenkinek van félnivalója”. A girhes alak tetején hatalmas fej dísz, vasból-rézből álló tömeg, ami ránézésre túl nehéz volt ahhoz, hogy ilyen vékony kis izmok elbírják, Toro mégsem ingott meg soha. A sisak természetesen bikafejet ábrázolt.

Fémmunka csomóiból állt össze, bütykösre verték az összecsapások. Az a sisak maga volt a mítosz, több tompa, buta fémnél. Ori szájában hex íze gyűlt meg. A szarvak elefántcsontból vagy sima csontból készültek. A pofa fogat idéző rostélyban végződött – a kipufogócső orrkarika volt. A szempár parányi, tökéletes, kerek ablakocska volt edzett üvegből, és fehéren világított... Ori nem tudta megállapítani, belülről világították meg, vagy valamilyen bűbáj működött azon a helyen. Nem látott mögötte emberi szemet.

Toro megállt, felemelte a kezét, megszólalt, és a kis testből egészen mély basszus tört elő, annyira mély állatias rezgés, hogy Ori teljesen fellelkesült tőle. Kis gőzpamacsok távoztak az orrkarikából, és Toro hátravetette a fejét. Ori elképedten állapította meg, hogy ez valóban egy bika hangja, aki beszéli a ragamollt.

– Van valamid számomra – mondta, Ori pedig egy zarándok mohóságával dobta oda a zsáknyi pénzt.

– Megszámoltam – jelezte Vénváll. – Van közte néhány nagyon régi darab is, másokat meg kurva nehéz lesz elpasszolni, de jó sok van ott. Ez egy jó srác.

És ezzel ott is volt, köztük. Nem volt több próba, semmiféle ostoba meló, hogy azzal bizonyítson.

Továbbra is ő volt a legalacsonyabb rangú, ezért figyelőnek vagy figyelemelterelésként alkalmazták, ő pedig meg is elégedett ennyivel. A része lett valaminek. Eszébe sem jutott, hogy megtartsa magának a pénz egy részét, pedig jo sokáig meg tudott volna élni belőle. Valamennyi egyébként is visszakerült hozza; fizettek neki, hogy dolgozzon velük a bűntettekben és a lázadásra buzdító bosszúban.

Új-Crobuzon egészen új várossá vált Ori számára. Amikor végignézett az utcákon, ahol most menekülési útvonalakat és behatolási lehetőségeket látott – visszaidézte gyerekkora városi túlélési eljárásait.

Az eddiginél ádázabb létezésbe kezdett. Szíve hevesebben dobogott a milicisták legkisebb felbukkanására is, és jeleket figyelt a falakon. A trágárságok, a pornográfia és a sértések között nagyobb fontosságú jelzések is akadtak. Krétával rajzolt eszközök, rúnák és piktogramok, ahol egyszerű thaumaturgiai hatások következtek be (védelmek, őrzések, tréfák, amiktől tönkrement a tej és a sör). Akadtak olyan pecsétek, amelyek valamiféle mimézissel terjedtek, és mostanra mindenhol találkozott velük: csigavonal-örvények és sokoldalú ideogrammák. Kereste a falfirkákat, amelyekkel a bandák kommunikáltak egymással. Kurta szlogenekben megnyilvánuló harci felszólítások és tárgyalási ajánlatok. Apokalipszis-kultuszok és pletykák: „Ecce, Szátyár! Vedne ments meg! Hazapöfög a VT! Toro valamiféle hátországban volt, az olyan csoportok között, amilyenek a rebellisek és a betiltottak voltak, és a tolvajbandák, a város keleti részének gyilkosai között. Toro csapatát jól ismerték mind a két oldalon.

Ori kétszer tárgyalt gengszterekkel. Elment Vénvállal és az újraformált Ulliammel, hogy esdekelve fenyegessék meg a Borongosi Bábaszarkák nevű csapat borotvaként metsző tekintetű fickóit, amikor arra kérték őket, maradjanak távol a kikötőtől, ahol a milícia felfigyelt a nihilista fosztogatásokra. Ori leplezetlen gyűlölettel tekintett rájuk, de Toro utasításainak megfelelően lefizette őket. Egy alkalommal egyedül ment el a Csontnegyedbe, ahol egy hatalmas, kortól elvásott ketrecláda szeme láttára folytatott óvatos tárgyalást Mr. Motley vezírével, hogy nagy tétel shazbát vegyen tőle. Nem tudta, Toro mihez kezdett az anyaggal.

Egyébként is ritkán találkozott vele. Unalmas és elszigetelt élet hosszú időszakai követték egymást. Nem olvastak olyan módon, ahogy a rebellisek tették. Új elvtársai játszadoztak a rosszparti raktárban, esetleg elmentek „felderíteni”, ami céltalan őgyelgést jelentett. Soha senki nem hozta szóba a végső nagy tervet, a célpontjukat – soha senki nem mondta ki, mit is akarnak. Soha senki nem mondta ki a polgármester nevét, vagy akár csak azt a szót, hogy „polgármester”, inkább „a tanács elnökéről” vagy „fődisznóról” beszéltek: az igazság tilalmas jelszóvá vált. „Mikorra várjátok, hogy a, hm, hozzásegítsük »gyűlést vezető barátunkat« egy örökké tartó kutatóévhez odalent?” – vetette föl valamelyikük, mire eszmét cseréltek a polgármester szokásos munkamenetéről, és ellenőrizték a fegyvereiket.

Ori nem tudta mindig, mit is művelnek az elvtársai. Előfordult, hogy csak akkor szerzett róla tudomást, amikor szóbeszédből vagy újságokból hírét vette egy újabb bulinak: foglyok kiszabadítása az egyik büntetőgyárból, valamelyik gazdag öreg pár meggyilkolása a Zászlósdombon. Ez utóbbin egészen felháborodtak a lapok, és szigorúan megkritizálták Torót, amiért ártatlanokat ölt. Ori keserűen gondolt arra, mégis mit tettek az áldozatok, hány főt formáztattak újra vagy végeztettek ki. Végigtúrta a banda milíciától származó zsákmányaival teli ládáját, a jelvényeket és a kinevezési papírokat, de semmit nem talált a belvárosi párról, ami alapján megállapíthatta volna, miért is lett belőlük célpont.

Spirál Jacobs hozzájárulásával lett elég pénzük vesztegetni, méghozzá bőséggel, noha a pénz nagyobbik részét Toro valamilyen titokzatos és igen költséges terv megvalósítására magához vette. Bandája értesülések és kapcsolatok után kutatva vetette ki a hálóját. Ori igyekezett újjáépíteni saját hálózatát – az utóbbi időben elhanyagolta régi barátait: hetek óta nem találkozott Petronnal vagy a többi nuevistával. Korábban nem tapasztalt, zendülő ingerültség vett erőt rajta, hogy tulajdonképpen jelentéktelenek, és a közbeszúrásaik kimódoltak. Most azonban felkereste őket, és rá kellett jönnie, mennyire hiányzott neki vad játszadozásuk.

Ráadásul tanult is tőlük: felismerte, mennyire hamar eltávolodott a szóbeszédektől, amikor minden idejét a bandával töltötte. Éppen ezért hetente egyszer visszament a grízvégi szegénykonyhára. Úgy határozott, újra megjelenik a Renegát Rebellise találkozókon is.

Igyekezett, hogy ne hanyagolja el Spirál Jacobsot. Nem volt egyszerű megtalálni. Hosszú időre eltűnt, és csak azután találta meg, hogy üzeneteket hagyott neki a menedékhelyeken és a csavargóknál, akik az öreg hajléktalan családja voltak.

– Hová mentél? – kérdezte Ori, Spirál pedig túlságosan is homályba merült ahhoz, hogy felelhessen. A köd csak akkor szállt föl róla, amikor Félfohászos Jackről, a régi életéről beszélt.

– Honnan tudtál meg ennyit Toro terveiről, Spirál?

Az öreg csak nevetett erre, és a fejét ingatta közben.

Toro barátja lennél? – gondolta Ori. – Összejártok, beszélgetni a régi szép időkről, beszélgettek az Ember-sáskáról?

– Miért nem adtad oda nekik a pénzt te magad?

Semmi.

– Nem is ismered őket, igaz?

A Toro-bandából senki nem ismerte fel Spirált a leírása alapján. Ori megkérte Jacobsot, meséljen neki Félfohászos Jackről. Azt hiszem, kedvelsz engem – gondolta magában. A bolond vénember családtagok közötti gondoskodással pillantott rá. – Szerintem azért adtad oda a pénzt, hogy segíts vele rajtam és rajtuk is.

Spirál elméjének bomlottsága hol felerősödött, hol teljesen elmúlt.

– Alig láttalak mostanság – mondta korábban Petron Sikoltorék egyik kétes hírű kabarékocsmájában. Mit sem törődtek a pörgő vetkőzőszámról vagy a többi asztalnál zajló törvénytelen üzletekről.

– Csinálok ezt-azt.

– Új bandával dolgozol? – Semmi vádaskodás vagy ingerültség nem csendült Petron hangjában... a művészlelkek között gyorsan változtak a viszonyok. Ori vállat vont.

– Ha szeretnél visszajönni, jó dolgaink vannak. A Felxibilisek új műsorral lépnek fel: „Rút a gukker az ördög nagykövetségén”. Rutgutter nevét természetesen nem használhatjuk, de a Szentivánéji Rémálmokról szól, ami évekkel ezelőtt zajlott le: egyesek azt beszélik, igen csúf megállapodásokat próbáltak kötni, csak azért, hogy helyrehozzák a dolgot.

Ori hallgatta, és közben azt gondolta:

Évek múlva rólam is műsort csináltok majd. „Ori és a Toro döfte polgármester”. Igencsak más lesz akkorra a világ.

Két láncnapon is elment a Rőfös Kedvesébe. Az első este nem volt ott senki. A másodikon kinyílt előtte a csapóajtó, és visszafogadták a Renegát Rebellise olvasókörébe. A jackek időközben részben megváltoztak. Az újraformált férfi, akivel hónapokkal ezelőtt találkozott, még mindig ott volt. Egy vogyanoj rakodómunkás és egy megnyomorodott kaktusz is volt közöttük, akire nem emlékezett Ori, mások a szöveget böngészték.

A találkozót egy nő vezette. Alacsony volt, és igen komoly, idősebb, mint ő, de még mindig fiatal. Jól beszélt. Orit méregette, és amikor arcára bizonytalankodó kifejezés ült ki, a fiatalember felismerte: a szövőnő volt az.

A háborúról beszélt – kifejezetten feszült volt a légkör. A Renegát Rebellise nemcsak egyszerűen nem támogatta a háború céljait, akár a nyílt, akár a kikövetkeztetett célokról legyen is szó – az aprócska zendülő csoportok között általános volt ez az álláspont –, hanem azt is állította, azért harcol, hogy Új-Crobuzon veszítsen.

– Szerinted Tesh talán jobb? – kérdezte valaki ingerülten és hitetlenkedve.

– Nem arról van szó, hogy úgy gondoljuk, jobb – felelte a szövőnő –, inkább arról, hogy az első számú ellenségeink itt, éppen itt vannak.

Ori meg sem szólalt. A nőt figyelte, és csak egyetlen másodpercre vált feszültté, amikor úgy tűnt, az egyik férfi haragja, amit a szövőnő „Tesh-szeretete” miatt érzett, erőszakra ragadtatja, de a nőnek sikerült lecsillapítania. Ori szerint senkit sem sikerült meggyőznie – nem tudta, ő maga mit gondoljon a háborúról, azonkívül, hogy mindkét oldal egy rohadék, és hogy nem érdekli –, de a nő ügyesen beszélt. Megvárta, amíg a többiek elmennek, akkor megdicsérte, és csak félig-meddig gúnyolódásból.

– Hol van jack? – kérdezte. – Az a jack, aki korábban tartotta ezeket?

– Curdin? – mondta a nő. – Eltűnt. A milícia. Elvitték. Nem tudja senki.

Hallgattak. A nő összegyűjtötte a lapokat. Curdin meghalt, esetleg börtönbe került, ki tudja.

– Sajnálom.

A nő biccentett.

– Ügyes voltál.

Újabb bólintás.

– Beszélt rólad. – Nem nézett Orira. – Sokat beszélt rólad. Csalódott volt, amiért nem jártál tovább. Sokra tartott.”Abban a fiúban sok a harag”, ezt mondogatta. „Remélem, tudja, mihez kezdhet vele.” Szóval... szóval milyen a vadabbik oldalon, jack? Milyen velük, a Bonnot-féle bandával vagy Toróval, vagy a poppystákkal, vagy akárkivel is, akivel most lógsz? Szerinted talán nem tudják? Úgyhogy mesélj, mit csinálsz?

– Többet, mint te. – De utálta magát a hisztériájáért, és veszekedni sem akart, ezért így folytatta: – Hogyan vetted át a dolgot?

Azt akarta mondani: nagyon sokat tudsz, jól érvelsz, belenőttél ebbe a szerepbe. Legutoljára, amikor látta, akkor Ori volt a tapasztalt zendülő lázító gondolatokkal – mostanra pedig halálok szemtanúja volt már, megkeményedett, megvágta egy milicista kése, és azt is tudta, miként kell beszélni a város keleti részén élő veszedelmes söpredékkel, ám a nő még nála is bővebb ismeretekkel rendelkezett, pedig alig néhány hét telt el közben.

A szövőnő vállat vont.

– Ilyen időket élünk – közölte. Igyekezett úgy tenni, mint aki félvállról veszi az egészet, aztán Ori szemébe nézett. – Te... Hogyan tudtad ezt megtenni most? Most? Szerinted mi történik most? Tudod, mi zajlik éppen? Érzed? A múlt héten öt kohó állt le, jack. Öt. A kikötői munkások céhének Rétif platformja a vogyanojokkal tárgyal fajok közötti szakszervezet létrehozataláról. Ezt a mi chaverjaink hozzák tető alá, ez a két R műve. A következő felvonulásunkat gyűlésnek szervezzük, és akkor nem kell így elaprózunk magunkat.

Mozdulata magába foglalta a szűk helyiséget, öklével a combjára csapott. Kevés híja volt, hogy toppantson is.

– És ráadásul te is hallottad a történeteket. Tudod, mi tart visszafelé? Mi jön vissza hozzánk? És most döntöttél úgy, hogy felcsapsz kalandornak? Hogy hátat fordítasz a köznépnek?

A kifejezés hallatán Ori megvetően fújt egyet. Ez a szóhasználat, „a köznép”, „a köznép”, amiről a Két R beszélt szüntelenül.

– Megteszünk dolgokat – mondta.

Kellemetlenül – vagy talán mélabúsan, nosztalgikusan – érezte magát a másik kifakadásától. Nem tudott mindazokról az eseményekről és változásokról, amikről a nő beszélt, és amelyeknek egykor ő is a részese lett volna. Azonban feltámadt benne összes büszkesége, teljes lelkesedése, és eltörölték a nyugtalanságot. Ori elmosolyodott.

– Jaj, jack! – mondta akkor. – Nem tudod, mi mit teszünk majd.

Kinyílt az iroda ajtaja, és kilépett rajta Vénváll és Marcus, de csak Ori látta őket. A kaktusz a szemébe nézett, majd el is tűnt a bámész tömeg mögött.

Óvatosan és nem túl hirtelen Catlina tudomására hozta, hogy végeztek, mire halkabbra fogták, akárcsak két ember, akik belefáradtak a vitatkozásba. Ori végigsétált a drótkötélpályák és a Dexter-vonal boltívei alatt, feje fölött gázlámpafénytől világos szerelvények a barna alkonnyal átitatott ég alatt, így haladt Rosszpart felé, ahol Toro várakozott. Visszasétált álarcos vezéréhez, akit olyan ritkán látott csak, az arcát pedig soha, és egy halottat hagyott maga mögött.

15.

Felkereste a pincsfai kikötőket. Gyűlést tartottak ott, amit gondosan olyannak állítottak be, mintha teljesen magától alakult volna meg, pedig a Választmány és a frakciók hetek óta híresztelték már, hogy lesz. Nem írhatták ki az RR-ben vagy a Kohóban, ezért inkább falfirkákat, jelszlenget és pletykákat használtak hozzá. A milícia úgyis szétkergeti az egészet: a kérdés az volt, mennyi idejük van addig. A Pradoxon raktárépület előtt nyüzsgött a kikötői munkásokból, köztük egy-egy hivatalnokból álló tömeg: a többségük ember volt, azonban minden faj képviseltette magát, még újraformáltak is voltak, igaz, gondosan a tömeg peremén helyezkedtek el.

A dokkokat a folyóval összekötő csatornákból vogyanojok figyelték a csoportosulást. Néhány tucat yardnyira onnan a tetők rejtekében ott volt a Szurokfolyam, a Szurok és a Kankó összefolyása, a város keleti felét kettészelő víztömeg. Valahányszor magas hajók haladtak el arra, Ori látta, ahogy az árbocaik elhaladnak a házakon túl, kötélzetük a kémények között.

Léghajók szálltak el fölöttük. Gyerünk már! – gondolta Ori. Férfiakból és nőkből álló ék hatolt át a tömegen: a véletlenszerű csoportosulásokból álltak össze, és most váratlan céltudatossággal mozogtak. Egyetlen férfi körül gyülekeztek, akit betoltak a színpaddá vált téglapajtába, ott pedig felugrott a színpadra, és csatlakozott hozzá valaki, akit Ori felismert: a Választmány egyik tagja a Betiltottak közül.

– Barátaim – kiáltotta a férfi –, van itt valaki, aki beszélni akar veletek, egy jóbarátom, jack. – Humortalan mosolyok fogadták ezt. – Szeretne elmondani valamit a háborúról.

Olyan kevés idejük volt. A milícia besúgói szaladnának is a kapcsolattartóikhoz. A thaumaturgikus lehallgatópontján, a Tövisben fürgén pislognak majd a kommunikátorok és kommunikátrixok, és igyekeznek dekódolni a város észlelési zajából, hogy milyen tilalmas témákról esik szó éppen.

Gyerünk már! – gondolta Ori.

Hátrapillantott, hogy felmérje a tömeg méretét, és meglepetten vette észre Petront. A nuevista valódi forradalmársággal szőtte össze művészeti tevékenységét, többet kockáztatott némi késő esti verekedésnél Bujjaligeten. Ez mély benyomást gyakorolt Orira.

Választmányosok voltak mindenütt. Ori látott valakit a Mértéktelenek közül, a Szüfrezsimből – és a Renegát Rebellise egyik szerkesztőjét is. A színpadon lévő nem tartozott egyik csoporthoz sem, az ingatag, kaotikus, belharcokkal foglalatoskodó és elvtársias front összes frakciójának osztoznia kellett rajta. Versengtek a férfiért.

– Szeretne elmondani valamit – kiáltotta a Betiltott. – Jack... jack most jött vissza a háborúból.

Egyszerre teljes csönd ereszkedett a tömegre. Az a férfi egy katona. Ori várakozott. Mi ez, ez a hülyeség? Igen, volt kényszertoborzás és katonai célú újraformázás, de akármi is volt ennek a férfinak a története, hivatalosan legalábbis a milícia tagjának számított. És meghívták ide. Most előrelépett.

– Nem kell izgulni miattam. Itt vagyok, azért vagyok itt, hogy elmondjam, hogy beszéljek a, a valóságról – kezdte. Nem volt jó nyilvános beszélő. Viszont elég hangosan kiabált ahhoz, hogy mindenki hallhassa, és a saját nyugtalansága volt az, ami a tömeget a helyén tartotta.

Gyorsan beszélt. Figyelmeztethették, hogy nem lesz sok ideje.

– Soha eddig nem beszéltem így emberekhez – kezdte, és hallották, hogy remeg a hangja, ennek az embernek, aki fegyvert fogott, és ölt Új-Crobuzonért.

– A háború hazugság – mondta. – Megkaptam a kitüntetésemet.

Ujjhegyével tartva húzta elő, mintha mocskos lenne. A város megállapítja, hogy halott – gondolta Ori.

– Hónapokon át a hajókon, átmentünk a Tüzes-szoroson, végig, a kikötésig, és azt hittük, a tengeren kell harcolnunk, arra is képeztek ki minket, tengerészkatonáknak, mert azok a tesh-i hajók kinn voltak, és ránk vadásztak, láttuk őket meg a fegyvereiket, ahogy rajokban köröznek, de nem vettek észre, és nem mind hu a városhoz, mármint a milícia, most már nem, mi, kenneliek azon a hajón azért voltunk ott, mert nincs más meló. Elengedtek minket, és azt mondták, menjünk, szabadítsuk föl a tesh-i falukat.

Nem akarnak minket. Olyan dolgokat láttam... Hogy mit tettek velünk. És hogy mi mit tettünk velük.

Nyugtalan mocorgás támad valahol az utcán, és a Választmány felderítőinek rövid, de annál hevesebb jelszlenges érkezése a Betiltottnak, mire ő suttog valamit a férfinak. Ori felkészül arra, hogy futnia kell. A renegát milicista ingerülten hadarni kezd.

– Ez a háború nem a szabadságról szól, a tesh-ieknek se, utálnak minket, mi meg, mi kibaszottul utáltuk őket, komolyan mondom, és az egész, mészárlás megy ott, csupa gyilkosság, odaküldik a gyerekeiket teletömve hexekkel, hogy megolvadjunk tőlük, az embereim rám olvadtak, és olyasmiket csináltam... Nem is tudjátok, milyen Tesh-ben. Ezek nem olyanok, mint mi. Szátyárra mondom, olyasmiket csináltam emberekkel...

A Betiltott sietteti, a pajta pereméhez rángatja.

– Úgyhogy csessze meg a milícia, csesszék meg a háborújukat! Kurvára nem vagyok a rohadt tesh-iek cimborája, mindazok után, amit tettek, de feleannyira se utálom őket, amennyire őket utálom.

Itt a parlament bazaltoszlopos épületére mutatott, ami csövekkel és agyarszerű kiálló részekkel, közönségesen és pökhendien meredt az égre.

– Ha valakinek meg kell itt halnia, akkor az nem valami nyüves tesh-i paraszt, hanem ők odabenn, akik ide juttattak minket. Ki rángatja ki onnan őket?

Hüvelykjét kifeszíti, mutatóujjával jó néhányszor a parlamentre bök... az újraformáltak között használatos, sértésnek szánt mozdulat ez.

– Basszák meg a háborújukat!

Erre valaki a Renegát Rebellisétől elvakkantotta magát:

– Ez az, harcoljatok úgy, hogy veszítsetek, harcoljatok a vereségért! – Mire mindazok, akik hülyeségnek értékelték ezt, mérgesen kiáltozni kezdtek. Azt ordították a renegátoknak, hogy Tesh-t támogatják, hogy a Kúszó Vizek ügynökei, de mielőtt még a különböző frakciók összeakaszkodhattak volna, felharsantak az őrök sípjai, és megindult a tömeg szétszóródása. Ori sebesen írt egy darab papírra.

Jött a milícia. Az emberek felkészülten várták, úgyhogy elszaladtak. Ori is futott, de nem az ajtók, sem a szakadozott kerítés felé. Egyenesen a szónok irányába tartott.

Utat tört magának a Választmány civakodó tagjai között, akik körülvették. Néhányan közülük felismerték, üdvözlően, esetleg érdeklődve pillantottak rá, de halva született volt az összes szándék, mert a dühöngő katona jacket célozva elhúzott mellettük. Ori betette a nevét és a címét a szónok kabátzsebébe, és azt suttogta:

– Hogy ki fogja kirángatni őket? Mi. Ezek itt soha nem teszik meg. Keress meg!

Aztán már a légcsavarok búgása hallatszott, és betüremkedett föléjük egy léghajó. Kötelek omlottak ki belőle, és páncélozott milicisták csurogtak elő rajtuk. Kutyák szóltak valahol. A Paradoxon raktárépület túlságosan is tele volt emberekkel, és pánik támadt.

– Hadimedúzák! – kiáltotta valaki, és valóban, lassan emelkedtek már, hogy a falak fölébe dagadjanak bizarr, kitüremkedéseket és szerves üregeket körvonalazó mirigytestükkel, amelyekben milicisták ültek, és kezelték a szálakat lógató óriási lények pőre idegvégződéseit, a Választmány tagjainak csoportjai felé röpítették ostoba hátasaikat, amelyek csápjairól csöpögött a méreg. Ori menekült onnan.

Lesznek még milicistaosztagok az utcákon: beszivárgással dolgozó titkosrendőrök, lovasok. Orinak ügyelnie kell arra, hová megy. Viszketett a tarkója a gondolatra, hogy valami orvlövész netán célba veszi őt az egyik léghajóról. Azonban jól ismerte ezeket az utcákat. A hallgatóság nagy része mostanra eltűnt Új-Crobuzon téglából emelt útvesztőjében: riadt boltosok és sarkokon őgyelgő csavargók mellett rohantak el, hogy aztán néhány utcával odébb minden átmenet nélkül megálljának, és sétálva haladjanak tovább, ugyanúgy, ahogy mindenki más is. Később, a folyó túloldalán, egy mérföldnyire onnan Ori hallotta, hogy senkit nem fogtak el, senkit nem öltek meg, és ez óriási örömmel töltötte el.

A katonát Baronnak hívták. Mit sem foglalkozott a titkolózással, az óvatossággal, ami a zendülők számára meghatározó fontosságú volt ügyeik intézése során. Két éjszakával később bukkant fel. Amikor Ori ajtót nyitott neki, a tőle kapott papírt tartotta a kezében.

– Akkor mondd meg, mi az, amit csináltok majd? – kérdezte. – Ki a faszok vagytok ti, chaver?

– Hogy lehet, hogy még nem kaptak el? – kérdezte Ori. Baron szerint milicisták százai vannak engedély nélküli eltávozáson. Aki azt tervezte, hogy rejtőzködni fog, jobbára kerülte a feltűnést, készülődött Új-Crobuzon túlélésre épülő feketepiacára, igyekeztek, hogy ne kerüljenek korábbi kollégáik szeme elé. Azt mondta, a városban uralkodó zűrzavarban lehetetlenség a milícia számára minden tagját nyomon követni. Nem telt el nap tüntetés vagy lázongás nélkül: a munkanélküliek száma egyre nőtt, a Tollasok támadásokat indítottak a xenók ellen, és a xenók, a zendülők pedig ellenük. A parlamentben néhányan a megegyezést pártolták, tárgyalni szerettek volna a céhekkel.

– Nem bujkálok – mondta Baron. – Nem érdekel a dolog.

Elmentek Folyóhámba, a Rettentő Gébicsbe, a kaktuszok gettója közelében. Ori nem volt hajlandó a Két Féregbe, vagy bármilyen olyan helyre menni, ami közismerten a zendülőknek adott otthont, és valószínűleg figyelték. Itt, Folyóhámban megázott faházak között húzódó mély szurdokok voltak az utcák. A legrosszabb, amivel dolguk lehetett, betépett fiatal kaktuszemberek bandái voltak, akik csak henyéltek és keloidos tetoválásokat karcoltak zöld bőrükbe, ott üldögéltek a nyolcvan yardra magasodó, negyed mérföld széles Üvegház alapjánál lévő tartógerendákon, ahogy stencilként vágott ki utcákat Új-Crobuzonból. A kaktusz punkok nézték Orit és Baront, de nem szólították meg őket.

Valami történhetett Baronnal. Semmi olyan egyértelmű dologról nem beszélt, amitől Ori elmerenghetett volna azon, miféle élményei lehetnek, de ott húzódott minden a pillanatnyi szünetekben, abban, ahogy nem mondott el dolgokat. Valamiféle düh. Ori úgy vélte, annyi elmondatlan történet létezhet, ahányan visszatértek a háborúból. Baronnak volt valami a fejében, egy bizonyos dolog, egy pillanat, ami – mi is? vér? halál? átalakulás? – olyan rémtetté, hogy attól ezzé a haragvó, küzdeni kész emberré vált, aki hajlandó lenne megölni mindazokat, akiktől egykor pénzt fogadott el. Ori gondolataiban halott barátok és fajdalom bukkant elő.

A Választmány összes csoportja udvarolt Baronnak és a többi renegát milicistának. Ori gondosan kimért megvetéssel magyarázta el a különböző frakciók politikai nézeteit. Mesélt Toro kalandjairól, a csoport ténykedéséről is, és a bűvkörébe vonta Baront.

Ő volt az egyik nagyvad. A Toro-hívek igen boldogok voltak. Aznap éjjel, amikor Baron csatlakozott hozzájuk, eljött Toro is, csontos kezét a milicista mellkasára helyezte, úgy üdvözölte.

Ez volt az első alkalom, amikor Ori látta, hogyan közlekedik a főnökük. Amikor Vénváll és a banda elmondott mindent, amit szerettek volna, Toro lehajtotta íves, öntött fémfejét, és nekifeszült szarvával a levegőnek. A sisakos alak a semmit döfte és rohamozta, igyekezett előre, mígnem a megbájolt szarvak beleakadtak valamibe, a világegyetem mintha meghajlott, megfeszült volna két pont körül, és Ori érezte, ahogy a levegő felszikrázik a thaumaturgiától, Toro szarva átszakított a világot, és egyszerre átdübörgött rajta. A valóság felhasadt bőre úgy zárult össze, akárha száj lenne, vissza előző helyére, Toro pedig eltűnt.

– Mi az amit Toro csinál? – kérdezte aznap éjjel Ulliamtől, az újraformálttól. – Hogy ő a főnök? Nem panaszkodni akarok, azt, ugye, tudod? Csak mondom. Mit csinál?

Ulliam elmosolyodott.

– Bízz benne, hogy soha nem tudod meg! – felelte. – Toro nélkül semmik vagyunk.

*

Baron katonás kíméletlenséget hozott a bandába. Amikor a háborúról beszélt, remegett, és indulatosan vakkantotta a szavakat – erek vésődték rá. Ám amikor melót csinált, besúgók elleni bosszú-rajtaütéseket, Toro területére betolakodó kábszeres bandák elleni büntető jellegű veréseket végzett, olyankor maga az esemény közben teljességgel hűvösen viselkedett, a szája is alig rezdült, ahogy érzelmektől mentesen ügyködött valakin.

Új bandatag-elvtársai tartottak tőle. Gépies hajtóereje, a könnyedség, ahogy kiosztotta a büntetést, az, ahogy lekapcsolódott valami a tekintetében és az élet egészen mélyre merült el benne. Nem vagyunk semmik – gondolta Ori. A Toro-hívek kemény banditáknak tartották magukat – és igaz, ami igaz, erőszakos, vérengző dolgokat is műveltek a változás nevében –, azonban anarchista dühük bizonytalankodó evickélésnek hatott a katona hideg, indulat nélküli, tapasztalt szakértelme mellett. Ámultan nézték, amit művelt.

Ori felidézte a valaha látott legelső kivégzését: a besúgók egyik kapitányáé volt. Dulakodni nem volt nehéz. Megtalálták a bizonyítékot, a neveket tartalmazó feketelistákat, a végrehajtásra vonatkozó utasításokat. De még az összes gyűlöletük, az elbukott fivérek és nővérek emlékezete, sőt még Ulliamnek magukra a büntetőgyárakra vonatkozó emlékei mellett is nehéz volt kivégezni valakit. Ori be is csukta akkor a szemét, hogy ne kelljen látnia a lövést. A pisztolyt Ulliamnek adták, mondván, az újraformálása miatt csinálják a dolgot, de Orinak az járt a fejében, hogy azért is, mert Ulliam nem láthatta az áldozatát. Hátrafelé néző feje a semmit figyelte. És Ori le merte volna fogadni, hogy még így is becsukta a szemét, amikor meghúzta a ravaszt.

Ezzel ellentétben Baron bement bárhová, ahová parancsolták, és összeakaszkodott bárkivel, akiről azt mondták, hogy verekedjen össze vele, ha pedig ez volt az utasítás, kérlelhetetlenül gyilkolt is. Úgy mozgott, akár az Ori gyerekkori emlékképeiben élő legjobb konstruktok: mint valami olajozott, fémből lévő, esztelen gép.

Amikor a Borongosi Bábaszarkák bosszantó kötekedésképpen megint elkezdték bekebelezni Toro utcáit, elküldte Orit, Énokh-ot és Baront, hogy vessenek véget a betöréseknek.

– Csak egyet – mondta Toro. – A nyúlszájút. Ő a felelős a tervekért. Orinak, aki mindig is a legjobb lövőnek számított, volt egy kovás pisztolya, Énokh-nak kettős számszeríja, de egyiküknek sem volt esélye használni a fegyverét. Baron könnyed rutinnal ellenőrizte és tisztította meg ismétlője csöveit.

Fiatal férfiak és nők, az ifjakból álló Babaszarkák valoteát szürcsölő, shazbát szívó sleppje lebzselt a borongosi manzárdszobához vezető lépcsőn. Ori és Énokh Baron nyomában haladt. Kétszer állította meg valami névleg őrként dolgozó drogos: kétszer küldte el őket egyetlen pillantással és egy elsuttogott fenyegetéssel. Ori még a legutolsó félemeleten fordult be éppen, amikor meghallotta a berúgott deszka reccsenését, a sikolyokat.

Mire az ajtóhoz ért, már el is dördült két lövés. Két tizenhét körüli fiú rogyott össze szétroncsolt lábbal, sikoltozva. Míg a többiek futottak és eldobták a fegyverüket, Baron ment tovább. Valaki rálőtt, Ori látta, ahogy vérvirág nyílik a bal karján: Baron felmordult, arcán fájdalmas kifejezés suhant át, és újra visszatért a szenvtelenség. Még két gyors lövés harcképtelenné tette vagy megrémítette azokat, akik eddig tüzeltek, aztán már ott is volt a nyúlszájú fiú nyakán, aki ötleteket adott a bandának, és ők ketten csak bámulták, ahogy lelövi.

Nem törődik vele, ha meghal – gondolta aznap éjjel Ori. Kirázta a hideg Barontól. – Ölni fog, ha azt mondjuk. Ölni fog, ha hagyjuk.

Nem olyasvalaki, aki a harctéren tanulta meg ezt. Az a gyors, kegyetlen hatékonyság, amivel végignézett egy-egy helyiségen, a sarkok egy-két-há ütemű elfoglalása. Baron sokszor volt már korábban is ugyanilyen helyzetben, sokszor volt része városi harcban. Nem újonnan toborzott milicista volt, olyan munkanélküli, aki végre talált pénzkereseti lehetőséget, nem egy botcsinálta katona.

Mit tehetne Toro? – kérdezte magától Ori. Még soha nem látta verekedni a főnökét.

– Mire való az a sisak? – Mire Ulliam elmesélte, hogy Toro a büntetőgyárakból, a börtönből, a pusztaságból vagy a város alól bukkant fel, és az alapanyagok, a mesterember utáni hosszú, fáradságos kutakodással készíttette el – néha rászulbágrának, marhafőnek is nevezték. Ulliam elmondta neki a képességeiről, a készítése módjáról, a kovácsolása alatti hosszan tartó veszedelmekről, az évekről szóló hihetetlen történeteket.

– Évek a börtönben, évek a darabok utáni kutatással, éveken át viselni. Majd meglátod, mire képes.

A csoport minden egyes tagjának megvolt a maga feladata. Orinak sziklanektárt és meghexelt folyadékokat kellett lopnia a laborokból. Tudta, hogy valamilyen terv előkészületei zajlanak, világosan látta meg-megcsillanni a kapott utasításokban.

„Szerezd meg a parlament alsó szintjének tervrajzát!”

Hogy mit? Ori azt se tudta, hogyan fogjon hozzá.

„Barátkozz össze az egyik irodistával, aki a magiszterek irodájában dolgozik! Derítsd ki a polgármester államtitkárának nevét! Szerezz nappali állást a parlamentben, és várj a további utasításokra!”

Egyre erősödött a sztrájkhangulat, a lázongás, és ezt – messzeségből, izgatottan – Ori is érezte.

Spirál Jacobs visszatért a szegénykonyhára. Ori furcsamód úgy érezte a láttán, mintha nagy tehertől szabadulna meg. Jacobs tiszta és ravasz volt aznap, menyéttekintettel méregette a fiatalembert.

– A pénzed továbbra is segítséget jelent – mondta Ori. – De most olyan utasításokat kapok, amikkel nem tudok mit kezdeni.

Mire így szólt:

– Mégis mi az?

Grízvégen voltak éppen, a folyó gátfalánál, éppen csak túl az összetorkollás pontján, a Strack-sziget és a parlament tornyai egyenesen a Szurokfolyamból meredtek elő. Az esti levegőben szürkén égtek a fényei, és iszapszínűen tükröződtek a vízen. Macska nyávogott Kis-Strackon, mert valahogy ottragadt a folyóban lévő földcsonkon. Jacobs kiköpött az Óváros határát jelölő vízi oszlopok irányába. Rettentően régi kőfaragások voltak rajtuk, egyre feljebb törő alakok kanyargó ösvénye, Új-Crobuzon korai történelmének megörökítése. Ahol a vízhez értek, rosszindulatú vogyanojok rongálták meg a domborműveket.

– Mindenfélével próbálkoznak, igaz? – Elfogadta a szivarkát, amivel Ori megkínálta. – Nincs stratégiájuk, igaz? Mindenféle ilyen-olyannal próbálkoznak. Sokféle úton bejutni.

Pöfékelt és merengett, aztán a fejét ingatta.

– A fenébe is, Jack nem így csinálta volna. – Azzal felnevetett.

– Hogyan csinálta volna?

Jacobs egyre szivarja izzó végét bámulta.

– A polgármester nem maradhat örökre a parlamentben. – Nagy gonddal ejtette ki a szavakat. – Viszont olyasvalaki, mint a polgármester, nem mehet egyszerűen csak gyalog vagy lóháton. Védelem kell neki, nem igaz? Meg kell bíznia bennük. Akárhová is mennek... ezt Jack mondta, Jack ügyelt erre... akárhová is mennek, a polgármester Klipeus Gárdája veszi át ott az irányítást. Csakis bennük bízik.

Jacobs fölnézett. Semmilyen huncutság, játékosság nem látszott a vonásain.

– Képzeld csak el, ha az egyiküket át lehetne állítani a másik oldalra. Ha meg lehetne vásárolni.

– De hát éppen úgy válogatják ki őket, hogy ne lehessen megvásárolni...

– A történelem... – Az öreg tömören, tekintélyt követelőn beszélt. Ori el is hallgatott. – Telis-tele van. És csak úgy csurognak belőle. A hullák. Azoké, akik megbíztak a megvesztegethetetlenekben.

Mondott egy nevet Ori csak nézte, ahogy az öreg hajléktalan elsétál onnan. Átbicegett minden egyes utcalámpa fénytócsáján, míg odaért a sikátor vegéhez, és lehajolt: fáradt öregember, kezében krétával.

– Hová mész? – kérdezte Ori. Hangja tompán csendült a folyó közelségétől, nem vert visszhangot a téglafalak és az ablakok között, hanem szétterjedt inkább minden irányba, és gyorsan eloszlott. – És a rohadt életbe is, Spirál, honnan tudsz te ilyesmiket? Gyere el Toróhoz!

Egyszerre volt ideges és izgatott.

– Hogy csinálod? Mindannyiunknál jobb vagy. Gyere el ahhoz a kurva Bikához, gyere, és csatlakozz hozzánk! Nem akarsz?

Az öreg megnyalta az ajkát, és tétovázott kicsit. Megszólaljon? Ori látta, ahogy döntésre jut.

– Maradt még olyan forrása Jacknek, ami nem száradt ki. Megvan a módja annak, hogy tudjon ilyesmiket az ember. A módja annak, hogy halljon ezt-azt. Tudom. – Vígjátékba illő összeesküvőként megkocogtatta az orrát ujja hegyével. – Tudok néhány dolgot, nem igaz? De most már túl öreg vagyok ahhoz, hogy beszálljak a játékba, fiam. Meghagyom ezt a fiataloknak, akikben dolgozik a harag.

Elismételte a nevet. Újra elmosolyodott, és elsétált onnan. A fiatalember pedig tudta, hogy utána kellene mennie, meg kellene próbálnia ismét Toro vonzáskörébe csalogatni. Csakhogy nagyon erős és igen különös tiszteletet érzett iránta, valamit, ami közel állt a csodálathoz. Rászokott időközben arra, hogy jeleket viseljen a ruháján, olyan tekercseket. amik a Jacobs keze nyomán a falakon maradó spirálokat idézték. Az öreg jött és ment járta a maga furcsa útjait, Ori pedig nem tagadhatta meg tőle a távozás jogát.

16.

Vénváll nagy örömmel fogadta a fiatalember füleset, a nevet, de mosolyogva jelezte, kételkedik a forrására vonatkozó állításokban.

– Na persze, a zöld seggemnek mondd, hogy a megfelelő kocsmákban ittál Sheckben. Ez belsős. Nem mondod el. Van egy kapcsolatod, akire vigyázol. Fejed a fickót? Vagy talán nő? Valamelyik tiszt szajhája? Vízszintes toborzással foglalatoskodtál, Ori? Nem számít. Nem tudom, miben mesterkedsz, de ez... ez kincset ér. Már ha igaz. Úgyhogy nem nyomulok rá.

Bízom benned, fiam... nem hoztalak volna be, ha nem így lett volna. Úgyhogy bármi is az, amiért ezt megtartod magadnak, azt hiszem, olyan okból teszed, aminek van értelme. Viszont azt nem mondhatom, hogy ez tetszik is. Ha valami játszmát űzöl... – Nem mondta ki, hogy „ha a másik oldalon állsz”. – Vagy ha csak jó okból teszed, de egyszerűen csak tévedsz, ha csak rosszul számítasz, és beviszel minket a szarba, akkor nem árt, ha tudod, hogy megöllek.

Ori nem rémült meg ettől. Vénváll egyszerre borzasztóan bosszantó alakká vált számára.

Lassan, kimérten felállt, belenézett a kaktusz szemébe.

– Az életemet is feltenném erre – közölte, és rá kellett jönnie, hogy ez az igazság. – Elkapom a polgármestert, lecsapom a kurva fejét ennek a kígyókormánynak. De tudod, mit, te mondd meg nekem, Vénváll! Hogy vajon szórakozom-e veletek? Hogy ez az információ, amit szereztem nekünk ezzel rohadtul meg tudjuk csinálni, amit eddig is meg akartunk csinálni... szóval, ha ezzel tényleg felültetnélek titeket, ugyan hogyan akarnál megölni engem utána? Hiszen akkor te lennél az, aki addigra már halott.

Ez hiba volt. Látta Vénváll tekintetén. De képtelen volt megbánást érezni a kötözködésért. Megpróbálta, de nem ment.

Baron a frászt hozta mindannyiukra. Azt már látták, hogyan tud lőni és verekedni, de nem tudták, képes-e meggyőzni másokat. Igencsak aggódva magyaráztak neki, amíg fel nem csattant, hogy fogják be, és bízzanak benne. Nem volt választási lehetőségük.

– Olyasvalakire van szükségünk, aki tudja, hogyan kell a milíciával milíciául beszélni – közölte Toro.

A sisakban lévő szerkezetek, esetleg a rajta lévő thaumaturgia bőgőssé alakította át a szavait. Ori a sisak mellett eltörpülő testet nézte, ami valamilyen módon mégsem tűnt nevetségesnek, csak táncosokéhoz hasonlóan inas volt, és kemény. A kerek szempár lámpásai fényt csorgattak széjjel.

– Mi bűnözők vagyunk – folytatta. – Nem beszélhetünk a milicistákkal... azonnal átlátnának rajtunk. Kell valaki, akiben nincs bűntudat. Aki olyan, mint ők. Ismeri a laktanyai dumát. Kell egy milicista.

A városban több helyen is voltak a milíciának telephelyei. Néhány közülük titokban működött. Mindegyiket hexek és tűzerő védte. Azonban mindegyiknek a közelében létezett egy kocsma a milicistáknak, és az összes zendülő tudta, hogy melyek ezek.

Bertold Sulion, akinek Spirál Jacobs megadta a nevét Orinak, ő pedig továbbadott az elvtársainak, Jacobs szerint egy sorsával elégedetlen klipeus gárdista, akinek a hűsége egyre inkább nihilizmusnak vagy kapzsiságnak adja át a helyét. Magában a parlamentben van a szolgálati helye, a polgármester lakrésze mellett, esetleg odabenn. Ez pedig a folyók találkozásánál lévő Borzosláp ék alakú területén, a milícia tornya és a kötélpályák tövében található kocsmákat jelentette.

Borzosláp, a varázslók környéke. Egy régi város legrégebbi része. Északon, kövezett utcák és váratlanul beugró, megbűvölt eszközökkel, karcistákkal, bionumanistákkal, fizikusokkal és mindenféle dologgal foglalkozó thaumaturgistákkal teli, ácsolt sufnik. Délen viszont nem töltötték meg elixírek a csatornákat – nem lepte el a házakat a hex bűze.

A tudósok és a rajtuk élősködő iparágak lassan elfogytak a zümmögő drótkötelek és a gondolák alatt. A Klipeus Gárda tagjai ezen a környéken szoktak inni.

Koszossárga színű, betontömbökből és -gerendákból álló utcák ipartelepet idéző, kortól és elhanyagoltságtól lehangolónak ható kis csomója. Baron elment a helyi kocsmákba – a Legyőzött Ellenfélbe, a Borzba, a Tájoló és a Répába – törzsvendégnek, meglelni Suliont.

A Perpatvar és & Jelzőfény szalagcímei a Tüzes-szorosban lassanként elért győzelmekről, a tesh-i kerülőhajók vereségéről, a Tesh fennhatósága alatti területen lévő jobbágyfalvak felszabadításáról tudósítottak. Elmosódott heliotípiákon falusiak és crobuzoni milicisták mosolyogtak egymásra, a milícia segített egy siló újjáépítésében, milicista sebész kezelte az egyik parasztgyereket.

A Kohó, a Választmány lapja, talált egy másik olyan, szökésben lévő tisztet, amilyen Baron. Az új forrás másként beszélt a háborúról.

– Még azzal a sok mindennel együtt se fogunk győzni, amiről beszél, hogy ott csináljuk – magyarázta Baron. – Nem fogunk győzni.

Ori nem volt biztos benne, hogy nem ez jelenti-e a milicista felháborodásának alapját.

– Baronról azok a dolgok jutnak az eszembe, amiket láttam – mondta Ulliam. – És itt nem a jó dolgokra gondolok. Éjszaka volt Új-Crobuzon déli részén Irodisták, hivatalnokok csöndes kis tanyája, gazdag falvak, a hidegben virágok nélkül maradt kertes terek, kedves szökőkutak, kövér templomok és Szátyárt éltető fogadalmi építmények zárványaival. Pásztoridillbe illő búvóhelyek türemkedtek ki a Wymon utca cipőpiacos-teaodús sürgéséből.

Ulliam és Ori kockázatot vállalt azzal, hogy idejöttek. A tüntetések, a törvénytelenség növekedésével ez a negyed úgy érezte magát, mintha ostrom alatt állna. Ahogy a parlament tagjai találkoztak a céhekkel, amelyek egyre szervezettebben adták elő követeléseiket, ahogy finomságot nélkülöző frontszervezetein keresztül felszólalt a Választmány, egyre nyugtalanabbá vált a városnak ez a része, tiszteletre méltó polgárai éjjelente járőröket szerveztek a Tisztesség Védelmet Szolgáló Bizottmányokban. Rémült reklámszövegírók és biztosítási statisztikusok rohannák le a xenókat és a rongyos öltözetű személyeket, az újraformáltakat, akik nem viselkedtek kellően tisztelettudóan.

Azonban voltak olyan helyek, mint Boland kocsmája.

– Hölgyek, urak, kicsit kedvesen! – Boland csak ennyit mondott a nuevista költőknek és zendülőknek, akik bejöttek egy kávéra és hogy elbújjanak a buja borostyánnal lepett ablakok mögött. Ori és Ulliam egy asztalnál ült. Az újraformált széke épp ellentétes irányba nézett, mint a fiatalemberé, hogy hátrafelé tekintő arca forduljon előre.

– Láttam már embereket így bevenni egy-egy helyiséget – mondta. – Olyanok tették ezt velem.

– Ezért nem küldött engem Toro Motleyhoz... Régebben neki dolgoztam. Nagyon-nagyon régen – mutatott a nyakára.

– Miért formáltak újra? Miért így? – A kérdésfeltevés bizalmat jelzett. Ulliam nem sápadt el a hallatán, nem is döbbent meg rajta. Nevetett.

– Ori, fiacskám, el se hinnéd. Legfeljebb csecsemő lehettél, már ha egyáltalán éltél akkor. Nem mondhatom el neked az egészet. A lényeg, hogy vége. Tulajdonképpen pásztor voltam. – Újra felnevetett. – Láttam egy-két dolgot. Szátyár szerelmére, micsoda állatokat őriztem. Én már többé semmitől sem félek. Kivéve, szóval... amikor megláttam, hogyan megy be Baron abba a szobába, nem mondom, hogy újra megijedtem, de eszembe jutott, milyen is volt olyasmit érezni.

– Szoktál gondolkodni azon, mit is teszünk majd, amikor ezt tesszük? – kérdezte később. – Ezt a melót. Az igazgatótanács vezetőjével.

Ori a fejét ingatta.

Megváltoztatjuk a dolgokat. Eltoljuk egészen a falig. – Mint mindig, most is fellelkesült, méghozzá gyorsan. – Amikor levágjuk a fejet és végignézzük, ahogy leesik, felébresztjük vele az embereket. Semmi nem állít meg majd minket.

Megváltoztatunk mindent. Megváltoztatjuk a történelmet. Felrázzuk a varost, és akkor majd felszabadítják magukat.

Amikor távoztak, és gondosan néhány utcányi távolságban haladtak (ebben a negyedben épek és újraformáltak nem barátkozhattak egymással), pár utcával arrébbról kiáltozás ütötte meg a fülüket egy nő futó lépteit hallották, a hangja a Wynion utca éjjeli fényben fürdő palatetői fölött szállt. „Most jött meg, most jött meg!” – kiáltozta, Ori és Ulliam pedig feszülten pillantott egymásra, és az villant át az agyukon hogy talán oda kellene menniük hozzá, azonban sírás lett a beszédből, aztán elhalkult az egész, amikor pedig északnak fordultak, nem találták meg a nőt.

Oktuár tizenkettedikén, dokknapon valami a hűvös nyári nap elé kúszott. Ori később nem tudta felidézni, vajon tényleg látta az érkezése pillanatát, vagy csak annyiszor hallotta már, hogy emlékké vált benne.

Vonaton utazott éppen: a Bukó-vonalon, Fröcskös nyomornegyede fölött, a Vaudois-hegy lejtője és nagy házai irányába. Valaki a kocsi elülső részében felvisított, de ő nem foglalkozott vele, ám aztán mások is csatlakoztak a sikoltozáshoz, mire Ori felnézett, és kipillantott az ablakon.

Magasban járták, a szerelvény boltíveken zakatolt végig, ezért kicsiny kupoláknak, minareteknek, mocsárban növő, a nyirkosságtól felhasadozott hámú fáknak tűnő kémények között gyűrték át magukat. Tiszta rálátásuk volt keleti irányban az árnyakat és sűrű fényt széthintő reggeli napra, aminek most úszott valami a belsejében. Egészen aprónak tűnt a ragyogás kellős közepén, a lehető legsötétebb vonallal meghúzott sziluett – sem ember, sem csillószőrős plankton, sem gyorsan verdeső riadt madár, hanem mindez és még más dolgok is egyszerre, egymás után vagy egyazon pillanatban. Felfoghatatlan kúszó mozgással haladt előre összes egymásnak ellentmondó végtagjait felhasználó úszó mozgással kapaszkodott kifelé a napból.

A félelem khémyiai felhője csapta arcon Orit a mellette lévő khepri nő felől, mire pislogni kezdett, amíg el nem oszlott az egész. Később megtudta, hogy északon a Zászlósdombtól egészen délen Barakktelepig mindenki minden egyes égtáj felé úgy látta, mintha az a valami egyenesen felé úszna, úgy növekedne a nap szívében.

Közelebb ért tánca, úszása közepette, elzárta a fényt a színtelenné fakuló város elől. A vonat lassított: még Tetemtelepítő állomás előtt megállnak. A vezető minden bizonnyal látta a napot, és ijedtségében megállította a mozdonyt.

Új-Crobuzon fölött zsírként, plazmaként csillogott az ég. A lény hebegni látszott, tehetetlenül reszketett léptékek között, eltörpült a körülötte lévő naphoz képest, majd egyetlen iszonytató pillanatig ott volt, és egy másodpercig nem volt más, csak egy csillagforma, vészjóslóan idegen színekben pompázó írisz, amint mered lefelé egyenesen az utcákra, mindazoknak a szemébe néz, akik fölfelé figyelnek, ezért irtózatosan nap, az egész városra kiterjedő félelemordítás hangzott föl, majd a lény eltűnt.

Ori hallotta saját kiáltását. Fájt a szeme, és másodpercekbe tellett felismernie, hogy égeti a nap, és hogy azt a helyet bámulja, ahol eddig a lény volt, most viszont megint csakis a nap látható ott. Aznap zöld fátyolon át nézte a világot megégett látóidegeinek köszönhetően.

Este zavargás tört ki Füstmartalékban. A gyárak feldühödött munkásai megrohamozták Szátyárhalmot, valamilyen okból – tán azért, mert nem védték meg őket ettől a borzalmas, kísértetjárásba illő látomástól – meg akarták támadni a milícia tornyát. Mások Csermelypartot és a khepri gettót vették célba, hogy megbüntessék az ott élő külhoniakat, mintha ők lettek volna azok, akik ezt a lidércnyomást küldték a városra. A Választmánynak a tömegben lévő tagjai ordítottak ennek a nyers ostobaságnak a hallatán, azonban nem sikerült megakadályozniuk azokat a felfegyverzett keveseket, akik elindultak megtorolni a történteket a xenókon.

Hamar híre ment ennek, és Ori már akkor értesült a városban történt támadásokról, amikor még nem is zajlottak le. Alig néhány perccel azután, hogy bekövetkezett, már tudott arról, hogy összekapaszkodott milicisták fala nézett szembe a lázongókkal a tornyuk tövénél, hogy hadimedúzákkal készültek, amelyeket végül ráeresztettek a tömegre.

Aggódott a kheprik miatt.

– Oda kell mennünk – jelentette ki, és mialatt elvtársaival kendőt kötöttek az arcuk elé, és fegyvereket húztak elő, látta, ahogy Baron hűvös értetlenséggel nézi őt. Ori tisztában volt vele, a másik nem azért tart velük, mert aggódik a csermelyparti kheprik sorsáért, hanem csak azért, mert ez a szervezet, amihez a szekere rúdját kötötte, döntést hozott.

– Toro majd ránk talál – mondta a fiatalember.

Elorzott kocsin haladtak sebesen Zenglőkáty felé a csontnegyedi roppant méretű Bordák árnyékában, majd át a Danechi hídon és keresztül Borzoslápon, az eget pedig léghajók, sokkal több léghajó – kivilágítva és sötétségbe borulva a fekete háttér előtt – pöttyözte, mint amennyi ilyenkor egyébként közlekedni szokott. Az utcákat pajzsos milicisták járták, arcukat tükör rejtette: megbájolt ólmosbottal és tömegoszlatáshoz használatos flintával felfegyverzett, szakképzett osztagok. Énokh ütötte-verte ostorral a pteramadarakat. Végig Rikács peremén, ahol fel-alá rohangáltak a helyiek a betört boltkirakatok között, cipelték a meglovasított tekercsnyi vásznakat, étellel teli korsókat, gyógyszerészek készítette orvosságokat.

Alig néhány utcányira onnan a tetők fölött ott volt a Tövis, a zord, drótkötélpályákkal hét irányba ráncigált szilánk, ahonnan a milícia uralkodott. Mellette pedig a Perdido pályaudvar hatalmas önellentmondásként égbe törő, eltűnő, majd újra égbe nyúló teteje.

A Süd-és a Bukó-vonal ívei alatt robogtak, hallgatták a milícia füttyszavait. Szemellenzős, hülye barmok – gondolta Ori a tömegről, a zavargásról. A kheprikkel harcolni, Szátyár szerelmére! Hát ezért kellünk mi, hogy felnyissuk a szemeteket.

Vetett még egy pillantást a fegyvereire.

Az erőszak első és legrosszabb megnyilvánulása már be is fejeződött, mire odaértek, ám a gettóban még mindig nyugtalanság uralkodott. A meggyújtott szemét fényében fürdő utcákon mentek végig. Csermelypart évszázados házait emberek építették embereknek silány anyagokból, gondatlanul, és most beteg emberek módjára támogatták egymást. A viasz és a házilárvák, a kheprik között a lakhelyek átformálására tartott, nyűként rágó óriási lárvák selyme tartotta egyben az épületeket. Ori és elvtársai a lángok között zsírsárgán fénylő, megkeményedett köpetanyagon átsejlő házak között haladt előre.

Egy névtelen téren nagy létszámú támadás zajlott éppen. Milicisták természetesen nem voltak jelen itt. A kheprik védelme nem szerepelt a feladataik között.

Húsz-harminc ember rohamozott egy khepri templomot. Diribdarabokra tiporták a Fenséges Keltetőnek a bejáratánál állt szobrát. Durva, szánalmas munka volt: túlméretezett márványasszony, amit valami emberkéztől származó rombol emeltek el vagy vásároltak olcsó pénzért, a feje lefűrészelve, helyén forrasztól vastag, drótból gondosan formált fejszkarabeusz, amit odacsavaroztak a nyakhoz, hogy ezzel idézze fel a khepri asszonyok formáját. A szegénység és a hit elegye most szerteszét hevert a földön.

Az emberek az ajtót döngették. Az első emeleti ablakokból meredt le rájuk a gyülekezet. A rovarszemekben semmilyen érzelem nem látszott.

– Tollasok – szólalt meg Ori. Az ostromlók többsége az Új Toll pártjának harci egyenruháját viselte: sötét öltöny, a pantalló szára felhajtva, keménykalap, amiről tudta, hogy a karimáját vassal erősítik meg. Borotvák és láncok voltak náluk, némelyiknél pisztoly.

– Tollasok.

Baron megindult. Az első lövése lyukat ütött az egyik Új Tollas kalapjába, amire nemezből, fémből és vérből álló páfránylevél bomlott ki a páncélozott bélésből. Az emberek megálltak és rájuk néztek.

Az istenekre, kijutunk ebből? – gondolta Ori, ahogy futott, amerre mondták neki, oda, ahol a falazás némi elégtelen fedezéket kínált számára. Kilőtt egyet az Új Tollasok közül, aztán a kövek mögé kuporodott, ahogy veszekedetten kopogtak rajta a lövedékek.

A Toro-hívek egy rettenetes fél percig egészen beszorultak a fedezékükbe. Látta Baron kérlelhetetlen arcát, azt is, ahol Ruby és Ulliam guggolt, Ulliam arcán aggodalom, ahogy Ruby elsuttogott parancsainak megfelelően tüzelt. Az ellenségeik egy része elkotródott onnan, ám a keményvonalas Tollasok eltökéltek maradtak, és akiknek pisztolya volt, fedezte azokat, akiknek nem, hogy egyre közelebb és közelebb kúszhassanak.

Aztán ahogy Ori felkészült, lelövi az egyik érkező megtermett és dagadó izmú Új Tollast, aki valósággal kibuggyan előnytelen öltönyéből, csúf szakadó reccsenés ütötte meg a fülét, és a közte meg az egyszerre bárgyú meglepetéssel néző Új Tollasok között valami felzavarta a levegőt. Két közeli pont között, akárha bőr megfeszített filmje lenne, meghajolt a dolgok szerkezete, torzult a fény és a hang, a mindent egybetartó szövedék meghasadt, és a feltépett valóság kiköpte magából Torót.

A világ összeforrt, és a főnökük felkiáltott. Leguggolt, és szarva egyetlen öklelésével keresztültörte magát a két csapat közötti néhány lábnyi távolságon, megakadt minden egy pillanatra, és Toro egészen közel volt ahhoz a kövér Új Tollashoz, akinek a bikacsöke darabokra hasadt a szarvakból előbuzgó, szögben megtört sötétségen. A szarvak pedig átjutottak a kövér férfin, aki levegő után kapott, vert fröccsent, és összeesett, úgy csúszott a földre, akár a hús csúszik le a kampóról.

Toro felordított, és újra azon a hátborzongató, öklelést idéző módon mozdult, követte a megkeményedett sötétséget vérző szarvakat, és már egy másik embernél volt, akit szinten keresztüldöfött, a szarvak pedig az éjjeli homályban mintha itták volna a vért. Ori egészen elámult a látványon. Egy Új Tollas pisztolygolyója átpréselte magát a szarvakból áradó, félig látható kültakarón, és a nyomában vörösség fakadt, Toro pedig meggörnyedt, hátratántorodott, kihúzta magát, és beleöklelt a levegőbe, mire az onnan soklábnyira lévő pisztolyos kiterült a földön.

De hiába kapott el gyorsan hármat is közülük Toro, az Új Tollasok még így is óriási létszámfölényben voltak hozzájuk képest, és forrt a vérük ezeknek a fajárulóknak a láttán. Eltáncoltak Toróék elől. Néhányan közülük fenyegetően megindultak feléjük, és akadt közöttük, akik tőrőlmetszett öklözök, lövészek voltak.

Ezeket a khepriket mi nem fogjuk kiszabadítani – gondolta Ori.

Gyors léptek zaja hallatszott, és a fiatalember egészen elkeseredett, mert azt hitte, az utcai harcosok újabb csoportja ront rájuk mindjárt! Azonban az Új Tollasok sarkon fordultak az érkezők láttán, és menekülőre fogták a dolgot.

Kaktuszok, férfiak és nők; kheprik a fullánkdoboz két sercegő cséphadarójával; lármázó vogyanojok békaügetésben. Egy llorgiss három késsel. Talán tucatnyi különféle xeno faj elképesztően összetartóan. Egy széles vállú kaktusz asszony parancsokat kiáltozott.

– Varrszem, Anna – mutatott a rohanó Tollasok irányába. – Chezh, Silur. – Ez alkalommal a templom ajtaját vette célba... mire a szedett-vedett xenosereg bement.

Ori döbbenten állt. Az Új Tollasok tüzeltek ugyan, de menekültek.

– Ti meg ki a picsa vagytok? – kiáltotta oda Toro egyik embere.

– Kelj fel, és kuss! – mondta Toro. – Fegyvert eldobni, azonosítsátok magatokat!

Egy vogyanoj és egy llorgiss bekiáltott a templomban lévő khepriknek, aztán tartották a kapu szárnyait, ahogy a megrettent foglyok kirohantak, hazasiettek onnan. Volt, aki megölelte szabadítóit. Khepri hímek – gondolkodni képtelen, meleget és sötétséget kereső kétlábnyi hosszú szkarabeuszok – szétbontakozó esőszitálásként inaltak el az ajtóból. Ori megborzongott – csak most fogta fel, hogy mennyire hideg van. Hallotta a tüzeket, amik folyton változó sötét fénybőrbe vonták Csermelypartot. Fel-felcsapó világuknál gyerekeket látott előjönni a templomból anyjuk oldalán. Fiatal nőstényeket, akiknek a fejszkarabeusza meggörnyedt, fejlábaik rángatóztak gyerekes beszédjük közepette. Két nőstény vitte az újszülötteket: testük akár az embercsecsemőké, kis babanyakukon kövéren tekergő fejlárvák.

Ori leeresztette fegyvert tartó kezét, mire egy khepri – egyike a harcias újonnan érkezetteknek – nekirontott, fullánkdoboza tövises cséphadarói szikraspirálokat rajzoltak a levegőbe.

– Várj! – kiáltotta a fiatalember.

– Aysla. – A kaktusznő a nevével állította meg a kheprit.

– Fegyver van nála, Kesznagyujj – szólalt meg az egyik vogyanoj, mire a kaktusz azt felelte: – Tudom. Viszont vannak kivételek.

– Kivételek?

– Védelem alatt állnak – mutatott Késznagyujj Toróra.

A harc felfordulásában ez volt az első pillanat, amikor a xenók nagyobbik része észrevette a páncélos alakot. Elképedten szívták be a levegőt, mindegyik a maga arcberendezésének megfelelő fintorral, majd bajtársiasságtól hajtva előreléptek.

– Bika – mondták, és tiszteletteljesen köszöntötték őket. – Bika.

Toro és Késznagyujj tanácskoztak, túl halkan ahhoz, hogy Ori is hallhassa a szavaikat. Helyette Baron arcát figyelte – mozdulatlan maradt, egyesével sorra vette a xeno harcosokat. Ori számára egyértelmű volt, azon töpreng éppen, szükség esetén milyen sorrendben érdemes elkapnia őket.

– Kifelé innen, kifelé, kifelé! – szólalt meg váratlanul Toro. – Nagyon nagyszerűek voltatok ma. Sokakat megmentettetek. – Egyetlen khepri sem maradt már a roskatag templomban. – Most mennetek kell. Találkozunk majd a szokott helyen. Siessetek!

Orinak most tűnt fel, hogy kapkodja a levegőt, hogy vérző sebek vannak rajta, kimerült és reszket.

– Menjetek vissza, megbeszéljük a történteket. Csermelypartot ma este a Fegyveres Sokadalom védelmezi. A fegyverrel rendelkező emberek célpontnak számítanak.

Vissza a rosszparti búvóhelyre – a hajnal már a falaknak feszült. Lefekszenek, sebkenőccsel, kötszerrel látják el egymás sérüléseit.

– Ugye tudod, hogy Baront nem érdekli – mondta Ori. Hangját lehalkítva beszélgetett Vénvállal, miközben kancsókával fűszerezett teát készítettek. – Láttam rajta. Nem érdekelte, élnek-e vagy halnak azok a nőstény kheprik. Nem érdekelte, elkapjak-e őket a Tollasok. Nem érdekli semmi. Egészen rémítően viselkedik.

– Szerintem is, fiam.

– Miért tartja meg Toro? Miért van itt?

Vénváll rávetette tekintetét a kanna fölött, kikanalazott némi gyantát, és megmézezte a főzetet.

– Azért van itt, fiam... mert még nálunk is jobban gyűlöli a testület vezetőjét. Megtesz mindent, amit csak kell, hogy letaszítsa. Szátyár szerelmére, épp te voltál az, aki behoztad. És jól tetted. Így szemmel tarthatjuk.

Ori nem szólt egy szót sem.

– Tudom, mit csinálok – közölte Vénváll. – Megfigyelés alatt tarthatjuk.

Ori nem szólt egy szót sem.

Tűz ütött ki Sikoltorékban, Zenglőkátyban, Borongosban. Zavargások Csermelyparton és Kennelben. Fajgyűlölet a gettókban, hatástalan lőporos gránátot dobtak a Süd-vonalon haladó szerelvényből az Üvegházra, ami megrepesztett még két ablaktáblát. A Választmány falragaszokon ítélte el a támadásokat.

– Mi történt a szátyárhalmi toronynál?

– Három hullám volt: most először sikerült megfutamítani a milicistákat, egészen a főhadiszállásig jutottak. Utána visszaszorították őket. A szokásos.

Kocsonyáskúton valami furcsa thaumaturgiát alkalmaztak – a rémült tisztességes polgárok önvédelmi bizottmányokat hoztak létre Barakktelepen, Knumban és Éjzsombon, ahol megtámadták őket. A támadókról mindenki azt mondta, hogy újraformáltakból álló csőcselék volt.

– Az istenekre, micsoda tetves egy éjszaka! – Kezdett összeomlani az egész. – És minden a miatt az izé, a miatt a napvalami miatt.

– Nem, nem egészen.

Kritikus tömeget elért félelem volt ez, amit az izé kiengedett... rettegés és harag, ami végre kiutat talált magának. „Védjetek meg!” – kiabálták az emberek, ahogy belemartak mindazokba a rendszerekbe, amelyek azt hirdették magukról, hogy a gondjukat viselik.

– Az inkább csak katalizátor volt – magyarázta Ori.

– Szátyár meg az összes istenekverte szentjei szerelmére, mi a picsa volt az?

– Én tudom. – Valahányszor megszólalt Baron, társai némán hallgatták. – Tudom, illetve annyit biztosan tudok, hogy szerintem mi volt, és azért hiszem annak, mert a milícia és a polgármester szerint is az.

Ezt hívják szemtanúságnak. Távolból irányított szemlélő. Tesh-i kamera. Azért jött, hogy megnézze, mi van velünk. Az állapotunkat.

Megrendülten pillantottak egymásra.

– Mondtam már. Ebben a háborúban nem állunk nyerésre. Nem olyan nagyon hatalmas dolog... hiszen nem ért hozzánk, nem igaz? A háborúnak még nincs vége. De igenis kémkednek utánunk. És a mellett a sok rendes kém mellett, amijük egészen biztosan van, most már nem félnek megmutatni nekünk, hogy figyelnek. Nagyon fura gris-gris-jük van ezeknek a tesh-ieknek. A tudományuk nem olyan, mint a miénk. Szemügyre vettek minket. Lesz még más is itt.

A világ másik végében, a partvonalak sarkain túl, ahol egészen más volt a fizika, a geográfia és a thaumaturgia, ahol légnemű volt a szikla, ahol a felfedezések csontjain emeltek településeket, ahol Nyugat-Rohagi kíméletlen igazságszolgáltatása kereskedők és úttörők életét követelte magának, ahol olyan városok, államok és királyságok léteztek, amelyeknek egyetlen rokon fogalmuk sem volt a crobuzoni filozófiai rendszerek terminusaival, éppen háború dúlt. A milícia Új-Crobuzon követeléseiért szállt harcba, területekért, javak szállítási útvonalaiért, elméletekért küzdöttek saját elmondásuk szerint. Valami bizonytalan dologért verekedtek. A lövedékre, lőporosbombákra, Új-Crobuzon thaumaturgiájára, hitvány semmirekellőire és elementáriusaira adott válaszként Tesh, a Kúszó Vizek Városa elküldte ezt a szemtanúságot, hogy megismerje őket.

– Hogy lehet ez? – kezdte Ori. – Új-Crobuzon... ez a legerősebb... nem?

– Ezt hogyan emésztitek meg? – csúfolódott Énokh. Kimerülten csengett a hangja. – Új-Crobuzon, a világ legnagyobb városállama meg ez? Lószar...

– Nem, nem az – közölte Baron, és ők újra csak hallgattak. – Igaza van. Új-Crobuzon valóban a legerősebb állam Bas-Lagon. Csakhogy néha nem a legerősebb győz. Főleg nem olyankor, amikor a legerősebb azt gondolja, hogy csak azért, mert a legerősebb, nem kell megpróbálnia harcolni.

– Jobb taktikusok nálunk. És ezt a kormány is tudja. Nincs az ínyükre, meg is próbálják majd győzelemnek eladni az egészet, csakhogy van itt valami: tudják, hogy véget kell vetniük neki. Békét fognak kérni.

Egyre feljebb lépett a nap, fénye a raktárépület ablakain át egyre élesebb és élesebb szögben érkezett be az épületbe, egyesével végighaladt rajtuk, beleborzolt a hajukba, és visszaverődött Vénváll bőréről. Orinak hosszú órák óta most először volt melege.

– Meg fogják adni magukat?

Természetesen ilyesmire nem kerül sor. Nyíltan semmiképpen sem: egyetlen hivatalos beszédben, egyetlen történelemkönyvben, egyetlen lojális napilapban sem szerepel majd ez. Történelmi jelentőségű megegyezés lesz, nagyszerű pontossággal készült, apró részletekig kidolgozott stratégia. De még a polgármester Kövér Napkorong Pártjához hűek és a Városi Egységkormányban részt vevő partnerek között is sokan lesznek majd, akik csalódnak. Tudják, mindenki tudja majd, hogy mi is történt. Hogy, fogalmazzon a polgármester, ahogy akar, Új-Crobuzont legyőzték.

– Most is ezzel próbálkoznak – mondta Baron. – De még azt sem tudják, hogyan kellene szóba elegyedni a tesh-iekkel. Évek óta nincs kapcsolatunk az ottani kirendeltségünkkel. És csak az istenek tudják, milyen kibaszott sok tesh-i lehet mostanra Új-Crobuzonban, de fingjuk sincs arról, hogy kik és hol lehetnek azok. A követség mindig üres volt. A tesh-iek nem így intézik a dolgaikat. Próbálkoznak thaumaturgiával, üzenőhajókkal, léghajókkal... megtesznek minden szart, amit csak kell. Nem kell hozzá sok, és galambokkal is próbálkoznak majd. Találkozni akarnak. Senki nem tudja, mi a fasz is történik, amíg valaki megfordul, és azt mondja: „Jó hírek: a polgármester úr békét kötött”. Addig meg a csónakokban meg a szárazföldön lévő szerencsétlen hülyék egyre csak harcolnak és döglenek.

Idegen égbolt alatt. Ori szédült.

– Honnan tudod ezt? – kérdezte a kaktuszember. Már állt, lába megfeszült, keze karba öltve. – Honnan tudod, mit gondolnak, Baron?

A korábbi milicista elmosolyodott. Ori lenézett, és nagyon remélte, hogy soha többé nem kell látnia ezt a mosolyt.

– Hát csak onnan, akivel beszélgetek, Vénváll. Te is tudod, honnan tudom. Az után a kurva sok korsó után, amit Borzoslápban elpusztítottam, azért tudom, mert beszélgetni szoktam az új legjobb barátommal, Bertold Sulionnal.

ÖTÖDIK RÉSZ

Nyomkövetés

17.

– Tessék. Itt van. A pereme. A Kakotopikus Folt pereme.

Jóval korábban történt, hogy megzavarták a keselyűk íves röptét. Szétszóródtak. Egy jaguár szemérmesen kibontakozó járása megtorpant, a macskaféle ugrott egyet, és már nem volt sehol. A por és a fekete füst elkergette az állatokat. Száz meg száz év változott meg a durva harsogás érkeztével.

A föld megnyílt, és bacilus módjára, vért szennyező szerves fonálként, a táj fertőzéseként jött a Vastanács. Gőzölgő, szaglászó, fémből készül állatistenség. Ahogy egykor, évekkel ezelőtt dolgoztak, előtte táncoló alakok fektettek síneket az útjába, mások a nyomait takarították el, megint mások vitték újrahasznosítani, fogták a hátrahagyott ösvényt, és a bőgő gép elé hurcolták.

Akármerre ment, betolakodó volt. Soha nem lett a táj része. Betolakodás volt a hegyoldalon növő korcs ligetekben és a valódi erdő sűrűbb fairhájában is, a hegyek között húzódó völgyekben, a kőbörcökkel véletlenszerűen kanyargó szarvakat kapott szurdoksíkságokban. Elképesztő helyekre, másként gondolkodó tájakra, előrekúszó dombok közé, kőfüst és villámkő szobrok szélrohamai, megdermedt mennykőviharok belsejébe hatolt be.

Kísértet. Egy egész városnyi férfi és nő kapálja, nyírja a földet, hogy elég lapos legyen a sínfektetéshez. Ők a behatolók.

Akárcsak elődeik, az első tanácsnokok – meglehet, talán fiatalabb önmagukról van itt szó –, izmosak, cserzettek, tapasztaltak. Újraformáltak, épek, kaktuszok és másfajta nem-emberek, egy teljes ipari rendszer, a sínszállítók a fogóikkal, a talpfák lefektetése, kalapácsütések olyan pontos ütemben, hogy táncolni lehetne rá.

Bőröket, újraszabott és összevarrt zsákokból készült munkásruhát és nadrágot viseltek. A vasút mentén fellelhető fémekből készült ékszereik voltak, és korcs dalokat, építkezéseknél évtizedek óta hallható munkadalok fattyait, a saját történetüket elbeszélő dallamokat énekeltek.

Hely keresni cél a nyugat

Nyom nélkül most megpihenni

kaptunk mástól formát, újat,

Magunktól legyen szabadság

A rajzó sokaság közepén, ahol alakok százai gondoskodnak bonyolult, nyűgösködő szükségleteiről, őrök védelmében, a dombtetőkön, falombokban és a levegőben található figyelők között, ott érkezik az egész kiváltó oka, a vonat. Az idő rajta hagyta a nyomát. A szerelvény megváltozott – elvadult.

A mészárszékek, a priccsek, az ágyútorony, a könyvtár, az étkezde, a műhelykocsik, az összes régi vagon ott volt, csak átalakultak. Lőrésekkel látták el mindegyiket, barokkosan díszesek lettek, tetejükön galambdúccal. A különféle vagonokon található újdonsült tornyokat kötélhidak kapcsolták össze – hol meglazultak, hol megfeszültek a Vastanács enyhén ívelő nyomvonalát követve. A tetőkhöz ostromgépeket erősítettek. Új ablakokat vágtak a kocsik oldalába. Egyeseket repkénnyel és pozsgás liánokkal futtattak be, úgy buggyannak elő belőlük, mintha régi templomok lennének, hosszában körbetekerik az ágyútornyot. Két pőrekocsit feltöltöttek, zöldségekkel teli konyhakertté alakították át. Másik kettőt megtöltöttek földdel, de csak fű nőtt rajtuk, sírkövek között. Félvad mozgásdémonok kicsiny falkája kapdosott játékosan a Tanács kerekei után.

Új vagonok is akadtak, az egyiket teljes egészében víztől sima uszadékfából készítették, gyantával dugarozták, és tartalék, esetleg beolvasztott és újrafelhasznált kerekeken imbolygott. Kocsik nem emberi tanácsnokoknak, vízlakóknak szánt mozgó medencék. Hosszú volt a szerelvény, húzták-vonták a mozdonyok: kettő hátul, kettő elöl, a kéményüket a lángnyelveket utánzó, porítottföld-színű foltokkal ékített tölcsérekkel egészítették ki. A szerelvény legelején pedig a legnagyobb: kifelé öblösödő védőrácsa mögött annyira átalakították és átformálták kezdetleges művészi alkotásokkal, hogy egészen úgy festett, megduzzadt, szinte már gigantizmustól szenvedett az évek alatt.

Jelzőlámpái immár szemek voltak, előre látható módon drótból készült sűrű szempilla meredezett belőlük, bivalyhárítója pedig egész állkapocsnyi kiálló foggá vált. Vadon élő állatok roppant méretű agyarait szíjazták és csavarozták rá. A kémények elülső dudora nagyméretű, forrasztott orrot viselt, a kürtő értelmetlen anatómiát követve meredt ki belőle. Kifent koszorúgerendákból lett a szarva. A hatalmas méretű torz arc mögött pedig tele volt trófeákkal és totemekkel. Oldaláról egy egész döglött menazsériára való koponya és kitines fejrész meredt ádázul kifelé: fogakat villantó, eltátott szájú, lapos, szem nélküli, szarvas, csillófogakkal teli orsóhal-szájú, csonttaréjos, döbbenetesen emberi, kifinomult vonásokkal rendelkező fejek. Ahol megszerezték őket, ott kicserzették a bőrüket – egészen kimosódott belőlük minden szín a tartósítás során, a csontokat és a fogakat repedések útvesztői borították, és megfogta őket a füst. Az arcot kapott mozdony öblösen bömbölő vadászistenségként viselte magán a dögöket.

Egy másik ösvény visszhangját követve taposták az utat maguknak. Előfordult, hogy eltűnt a szemük elől, esetleg az eltelt évtizedek alatt megváltozott a környezet. Néha órákat töltöttek azzal, hogy dombok árnyékába bujt tavak mellett köveket törjenek, így jussanak el valamilyen hasadékig, és aztán keresztülverekedjék magukat a szedresen, a bozótos peremén, hogy az ujjasmuhar alól előtűnhessen a töltés kísérlete, a gyökerek által birtokba vett gerinc, amelyen évekkel ezelőtt haladtak, csak éppen az ellenkező irányba. Az évek által megrágott sínlerakatokra leltek, talpfák kerültek elő, némelyik még mindig a helyén pihent – a zsíros kátrány beszennyezte körülöttük a talajt. Úgy helyezték le a pályát, hogy igazodjon a rájuk várakozó darabokhoz.

„Ezeket mi hagytuk itt – mondták az öregek, akik még ott voltak, amikor lefektették a leleteket. – Most már emlékszem. Hogy könnyebb legyen. Azt mondtuk akkor, sosem lehet tudni, mikor kell visszajönnünk még.”

A hátrahagyott síneknek köszönhetően felgyorsult a munka. Olajos rongyokba csavart ajándékok fiatal önmaguktól a szirtfogakkal teli vidéken.

Judah Low megtanította Cutternak, hogyan kell sínt fektetni.

Csöndben érkezett a megmaradtak csoportja, amikor odaértek végül. Érkezésüktől kábán tették meg az úti céljukig vezető utolsó szakaszt. Pomeroy és Elsie egy szót sem szóltak. Drogon, a sustorgár szemébe húzta kalapja karimáját. Qurabin láthatatlan volt, csak érzékelni lehetett, kimerült és megfogyatkozott a felderítés a titkok kiderítése jelentette erőfeszítéstől. Cutter, amikor csak tehette, ott állt Judah mellett. Amikor tehette, megfogta a kezét.

A prérin, kibomló felhők alatt mérföldeken át tartó kertvidék következett. Egymással határos, sűrűn termő növényekből álló veteményes a sínpár vasból való ellipszisének belsejében. A vágányon túl újabb megművelt területek mindenütt, fokról fokra megszűnnek, beleolvadnak a vadon termő növények soraiba.

A kalauzok vezették őket ide, a fű szétvált, majd újra összeforrt utánuk. Nézték, ahogy alakok dolgoznak a gazdaságban. Judah szünet nélkül mosolygott, és azt motyogta: „Éljen soká!” Férfiak és nők indultak el az ösvényeken, elhaladtak a vágányt övező, gyeptéglával kirakott kunyhók, a normalitás egész tereprajza mellett: hétköznapi tanyavilág, amin egy vonat halad át.

Judah a helybélieket nézte, és amikor elég közel értek hozza, felnevetett, és azt kiáltotta, „Éljen soká!”, ők pedig válaszképpen bólintottak erre.

– Szia, szia, szia! – mondta, ahogy egy nagyon fiatal gyerek jött oda, miközben sarlót élező apja fél szemmel figyelte, mit csinál. Judah lekuporodott hozzá. – Szia, szia, kicsi elvtárs, kicsi nővér, kicsi chaver! – mondta. Kezét áldón emelte a feje fölé. – Na, milyen?

Aztán hátralépett, és boldog hangot adott ki magából. Nem volt se formája, se szótagjai, maga volt a pőre öröm, ahogy fület megütötte a fém sírása, korompöfetegeket pillantott meg felcsapni, és ahogy a szerelvény, a Vastanács, érkezett a fűtengeren át. Ahogy a fölébük magasodó, remegő, vasból, fából, kötélből, olvasztmányból lévő kerekes varos kigördült a zöld masszából, és odaért hozzájuk.

Kiesett a kezükből, ami benne volt.

– Vastanács – kiáltották –, Vastanács! – És csak közeledett feléjük az agyaras mozdony.

Jött, ismételte a maga néhány mérföldjét, ahogy már oly régóta tette, nem letelepedetten és nem is nomádként, körülírva az otthonát. Megállt.

– Judah Low vagyok – kiáltotta az öreg.

Úgy indult meg felé, mintha egy állomásra gördülne be éppen a szerelvény.

Valaki közben kilépett a vezetőfülkéből, és Cutter kiáltást hallott, üdvözlést, aminek nem értette a szavait, viszont Judah futni és kiáltozni, egyre csak egy nevet kezdett el kiáltozni a nyomán.

– Ann-Hari!

18.

Akadt mocsaras vidék is: álcázott ingoványok, ahol mindaz, ami földnek és ujjasmuharnak tűnt, az egyszerre csak rétegnyi növényzetté vált a sűrű víz fölött. A tanácsnokok szikladarabokat, pontonokat az erdőből sebtében kivágott cölöpöket süllyesztettek-helyeztek el ide. Tuskókból álló ligeteket láttak, rajtuk több mint két évtizednyi időjárás nyomai újszülött fák vegyültek közéjük – ezeken a helyeken vettek magukhoz faanyagot a kifelé vezető úton. A Vastanács lassan haladt előre az éppen csak víz fölött vagy víz alatt lévő síneken. A sekélyesben létező higgadt teremtmény lett a szerelvényből. Alatta, körülötte bolotnijok és más mocsári lények.

Pomeroy sínverő lett. Elsie elment az élelemgyűjtőkkel. Qurabin éjjelente kereste föl az utazókat, és olyasmikről, titkos helyekről beszélt nekik, amiket a hegyek között, a mocsárban talált. Cutter szomorúságot a gyávák halál iránti sóvárgását érzékelte abban, ahogy a szerzetes lassanként átadta magát a felismerések árának. Qurabin elveszített mostanra mindent, és céltalan hódolattal veszett bele a világba.

Drogon, a sustorgár őr lett, egyike a fegyvereseknek, akik figyelték a Tanács bugyogó, gőzölő haladását. Cutter Judah-val tartott... nem volt hajlandó elengedni. Együtt fektették a síneket.

Judah esti mese volt. Felkeresték a gyerekek, hogy megnézzék maguknak, és nemcsak ők, hanem felnőttek is, akik még meg sem születtek akkor, amikor a Vastanács átszelte a világot. Kedves volt velük: gólemeket készített a kedvükért, és ez mulattatta őket. Mindenki hallott a gólemeiről. Egy alkalommal énekeltek is neki a tűz körül, miközben állatias fák igyekeztek elhúzódni a hang elől.

Judah története volt a téma. Munkadalra emlékeztető ellenpontozással énekeltek arról, amikor egy sárszörnnyel kapta el a katonákat és mentette meg a Vastanácsot, aztán arról, hogyan ment el a sivatagba és készített hadsereget, aztán hogyan ment a mélységjárók királyának hegy alatti udvarába, ahol nővé változtatta a hercegnő ágyneműjét aztán az ágynemű és a mélységlakó helyet cseréltek egymással, és Judah Low megszokott a hercegnővel, hogy átkeljenek a tengeren.

Éjjelente Cutter Judah-hoz simult, az öregember pedig időnként reagált is erre a maga jóakaratú visszafogottságával. Cutter benyomult Judah-ba, esetleg megnyílt előtte. Azokon az éjszakákon, amiket nem együtt töltöttek, Judah Ann-Harival volt.

– Megkaptam az üzeneteteket – mondta még az érkezésük utáni első éjszaka. – A hengereteket. Rahul hangját. Uzmanról. Éljen soká!

– Éljen soká!

Uzman váratlanul hunyt el, mondta neki a nő: gyorsan leállt valamije. Soha nem derült ki, hogy a szerves részei, vagy a csövekhez volt köze.

– A voxofon megvan még?

– Hány üzenetet kaptál tőlünk?

– Négyet.

– Kilencet küldtünk. Odaadtuk valakinek, aki a part felé tartott kereskedni, hogy adja oda egy hajónak, ami azt állítja magáról, délnek tart, hátha átmegy a szoroson, hátha átjut Tesh-en, ami talán eljut Myrshockba, onnan pedig Új-Crobuzonba. Kíváncsi vagyok, melyikeket kaptad meg.

– Itt vannak nálam. Meg tudod mondani, melyikről maradtam le.

Egymásra mosolyogtak: középkorú férfi, és egy nő, aki sokkal idősebbnek nézett ki, napcserzette bőrrel, erőfeszítésektől mély ráncokkal, ám legalább akkora energiával rendelkezett, mint Judah. Cutter egészen ámulatba esett a láttán.

A bemutatkozásokkal teli hosszan tartó első este találkoztak Vastagcombbal is. Tüskék nem maradtak már rajta, Judah pedig nagyon megölelte a tagbaszakadt, szürkülő kaktuszembert. Akadtak ott mások is, akiket megismert és örömmel üdvözölt, de igazán Vastagcomb és Ann-Hari volt az, aki megtöltötte a lelkét.

Mások, akiket ismert, csöndes életet folytattak földművelőként, esetleg nomádok, csapdázó vadászok, bozontos szakállú vándorok lettek. Újdonsült személyek is voltak a Tanács élén, Ann-Hari mellett.

Bárhová is ment, mindenhol köszöntötték a nőt. Vékony volt, és inas, ráncos, sőt az idő nyomán talán meg is csúfult, csakhogy elképesztő, életerős és szenvedélyes csúfság volt. Útja során a vonat találkozott azokkal a gyárakkal, tanyákkal, silókkal és építményekkel, amelyek az évek során előbújtak a nyomában a földből. Ann-Hari leszállt sétálni, valahányszor megálltak.

Az emberek gyümölcsöt, fűszeres vadhúst adtak neki, amit aztán megosztott a kíséretével, a nőkből álló osztaggal: némelyik hetven körül járhatott, mások a kamaszkoruk végén. Cutter látta, milyen különös szeretettel fordulnak felé az emberek.

Judah karjába fonta a kezét: méltóságteljes pár voltak így. A tanácsnokok ujjongtak erre, és azt mondták Cutternak, mennyire örülnek, hogy itt vannak, ételt és italt adtak a többieknek is, összevissza csókolgatták őket. Különös akcentusuk volt kiáltozásuk közepette: elszabadult új-crobuzoni változatok.

Az örökmozgó vonat egyszerre volt városháza, templom és gyülekezeti hely. Ez volt az erőd. Haladás közben sípolt, ott ólálkodott parasztokból, vadászokból, kirurgusokból, tanárokból, a mozdony vezetőiből álló országának kerületén. Voltak ott kaktuszok – férfiak és néhány nő – meg egy maréknyi vogyanoj: a varázsvesszősök, jósok és a gyerekeik. Az ég tele volt nyargalászó sárkányfajzatokkal. A legöregebbek is már rég elfeledték Új-Crobuzont – a legfiatalabbak nem is látták soha.

Kis csoportokban más fajok is akadtak ott: noha elsődlegesen az új-crobuzoni ragamollt használták érintkezésre, voltak olyanok is – a sínrakók országának bevándorlói –, akik rejtélyes tonális rendszerekben köhögtek beszéd gyanánt. A fiatalok természetesen épek voltak, újraformálás nélkül születtek, ám a negyvenes vagy még idősebb emberek többségének volt valamilyen átépítése. Ők voltak az első tanácsnokok. Akik létrehozták a Tanácsot.

A töltés lidércképe lejtőkön kapaszkodott föl. „Idenézzetek!” Erek a kőben. „Nem itt veszítettük el Marimont? Azon a szirtfokon? Túl gyorsan kapaszkodott föl, és...”. Tiszteletteljesen elhallgattak ott, ahol a terep a rég halottak emlékét idézte föl bennük.

A dombsági állatok többsége elmenekült a Tanács elől, azonban akadtak olyan repülő és sziklán futó ragadozók, amelyek elragadták az elkóborolt utazókat: medve méretű, óriási pofás lények, amelyek mancsokon vagy rovarszerű tapadópárnákon osontak puszta kőfalakon, bőrszárnyú csáptapogatós testek kecskelábakon. A kaktuszok voltak a legjobbak az őrfeladatokra, nekik nem volt hússzaguk, ami ingerelte volna a ragadozókat.

Ahol csak tehették, a Tanács korábbi útvonalát követték. Előfordult, hogy új ösvényt kellett kialakítaniuk. Rögtönzött laborjaikban előállított porokkal áttörtek a hegyek anyagán. Akadtak olyan kőszirtek, bércek, ahol megvoltak még az évekkel korábban készített hidak. A tanácsnokok kikapaszkodtak rájuk, hogy kipróbálják, mennyire bírják a terhelést: lépteiket recsegés kísérte, ahogy egymásnak súrlódtak a deszkák. Sok leesett. Ázottan, rovaroktól megrágva hevert a széthasadt fa, miközben odafönn deszkából való kötőelemek csonkjai meredtek elő a hegyoldalból.

Sebtében lefektetett, már ott várakozó, rozsdától megtisztított vágányokon haladtak előre. Amikor szirtfalhoz értek, látták, ahogy a régi töltés hege mérföldeket tér ki kanyarogva a megfelelő irányból, míg előttük elnagyolt, de kellően nagyméretű alagút nyílt. A Tanács évei során alagútfúrók egész dandárjai jöttek el ezekre a helyekre váltásban, hogy átjárókat nyissanak arra az esetre, ha egy nap sietve vissza kellene térni.

Az érkezésüket követő harmadik napon cserére került sor. Kószák vágtáztak a maguk merev lábú, dimenzionális szempontból tiszteletlen módján a fűben, ami nem úgy mozgott a nyomukban, ahogy az elvárható lett volna. A Tanács kereskedői elé tárták különös áruikat: szőrből, köpetből és ékkövekből, valamiféle föld kiokádta bezoárból álló ötvözeteket.

– Mindenféle dzsudzsu van benne – suttogta az egyik tanácsnok Cutternak. A Vastanács sosem látott mágiákat is ismert.

– Aki meg tud minket találni, az kereskedhet is velünk. – Búza, információ, hús és mérnöki ismeretek. A Vastanács mindenekelőtt szakértői ismereteivel kereskedett: ideiglenesen átengedte őket a Fivérektől, Vadaunkból, az utazó törzsektől érkezett nagykereskedőknek.

Nem akadt semmi, ami rokonítható lett volna ehhez az élethez. Nem létezett semmi ehhez fogható. Cutter egészen izgatott lett. Nem emlékezett olyan időszakra, amikor ne tudott volna a Tanács létezéséről. Gyerekként különös történet volt számára, nagyobb fiúként kaland, politika iránt érdeklődni kezdő férfiként valamiféle lehetőség. Most pedig itt volt, és bár nem tudta volna egyértelműen azt mondani, hogy csalódott, azért így érezte magát.

Nem tudta volna pontosan feltérképezni, miben is állt annak a másféleségnek a lényege, ami az élménye volt. Némán dühöngött, amiért nem sok mindennel találkozik ebben az életben, amit ne látott volna már korábban is, és mégis minden egyes pillanatban mindazok, akiket figyelt, ahogy földet műveltek, állatokat gondoztak, írtak, vitatkoztak és segítettek gyerekeknek – tették azt az ezerféle mindent, amit egész életében láthatott már –, valamiképpen úgy tűnt, új dolgokkal foglalkoznak. Nem fért a fejébe, hogy a férfi, aki lekaparta és újrafestette a vonatot, olyasmit csinált, amit Cutter már látott korábban is.

Eltekintve attól a kevéstől, amit a síneken kívül használtak kereskedésre, nem volt itt semmiféle pénz. Valahogy ez is dühítette. Soha nem értette, miért kellene a felkeléspártiaknak azokat a régi falusi birtokokat majmolniuk a pusztaságban, ahol a földművesek soha nem láttak pénzt, csak elfogadták, amit a helyi nagy ember adott nekik. A pénz nélküli gazdaságot modorosságnak érezte, és ez bőszítette. Mit se számított, ha a festésért apró járt: a festés pemzlivel végzett fel-le mozdulatokból állt, akár van ott pénz, akár nincs.

Napokba tellett, mire megértette, hogy tévedett. Volt valami, ami korántsem volt ugyanaz. Más volt a festés, más a szántás, a késélezés, a könyvelés.

Ez itt egy új nép – gondolta. – Egyáltalán nem azonosak velem.

Ez a vélekedés mélyen fölkavarta.

Egy rettenetes napon át már-már megvetette mindazt, amit látott. Gyűlölte, ahogy ez a körön kívül tartotta. Azt, hogy nem eléggé furcsa, miközben annyira furcsa. És aztán tudta, hogy ez nem a Tanácsról szól, hanem – hát persze, mi más – őróla magáról.

Nem voltam itt, amikor ezt létrehozták. Én nem vettem részt benne, mint az idősek – nem születtem bele, mint a fiatalok. Nem én készítettem ezt a helyet, úgyhogy ez a hely sem készített el engem.

– Hosszú időbe tellett eljutni ide. – Az utazók, Ann-Hari és az irányító bizottmány többi tagja az étkezdében töltötte az estét. Kalapácsütések ritmusára íródott dalt adtak át Judah-nak a Vastanács nyugati útjának történetéről, apró szakaszokban rögzítették az ósdi voxofonon.

– Dalok a gólemesnek.

– Majd én mesélek valódi történeteket a Tanácsról – mondta az egyik férfi, miután befejezték az étkezést. – Nem mintha azok hazugságok lettek volna, csak kimaradtak belőlük dolgok. Neked mindent tudnod kell.

Későre járt már, lehűlt a levegő, és miközben figyelték, amit mond, csipegettek a kovásztalan kenyérből.

– Hosszú időbe tellett eljutni ide – kezdte, és beszélt nekik a Kakotopikus Foltról, habár a részletekbe nem ment bele. – Kevéssel megúsztak. – Ennél többet nem volt hajlandó mondani róla. – Közel egy hónap a bolond vidék peremén.

Arról mesélt, hogy több mint két éven át küldtek ki felderítőket az ismeretlen, feltérképezetlen vidékre, hogy aztán elvesszenek, sokan meg is haltak, mialatt civakodtak az útvonalakat, a megismerési módszereket illetően. A Tanács fektette a síneket, és háborúkba botlott bele közben. Akaratlanul viszálykodó erdei lények sorai közé vezették a szerelvényt, amelyek aztán kövekkel és dobónyilakkal szórták meg őket: állatemberek vádolták meg a tanácsnokokat azzal, hogy meg akarják szállni a területüket. Az elszabadult vonat csupán hallomásból ismert országok – Vadaunk, a zsoldoskirályság; Gharkeltiszt, az aquapolisz – képviselőivel találkozott. A tanácsnokok új nyelveket, új kereskedelmi szokásokat és új udvariassági fordulatokat tanultak nyers és sürgető hatékonysággal.

– A Folt után kitárult a vidék.

Szerencsétlen, megrémült új-crobuzoniak. Cutter úgy érzékelte, hogy valamiféle szánalommal tekintettek fiatalabb önmagukra, ahogy makacsul kóvályognak olyan helyeken, amiket képtelenek megérteni. Esetlennek érezték saját múltjukat. Akkor, amikor történt a dolog, minden bizonnyal csak pislogtak párat, és haladtak, kalapáltak tovább, szabadkoztak ott, ahol felismerték, hogy betolakodónak számítanak. Akadtak meghozott áldozatok is: súlyos, irtózatos árakat kellett fizetni, amikor nem tudva, mit tesznek, beleptek valamelyik kis zsarnokság területére, keresztezték ilyen-olyan hatalmasságok, felig-meddig istenecskék útját.

– Egyszer bevittük a Tanácsot abba az erdőbe, és ott volt az a magmaló, ami felfalta az összes szenünket. Emlékeztek? Emlékeztek, amikor elvesztettünk néhány srácot a miatt a rémlidércszerűség miatt, ami üveg lábnyomokat hagyott maga után?

A kívülállókat maga a táj is megbüntette: állatok, hideg és a hőség tizedelte őket. Éheztek, betegség miatt remegve haltak meg, vagy elvitte őket a szomjúság, amikor elvesztek a vizeskordék. Magukat tanították, miközben építették a szökevény vasútvonalukat.

És háborúztak is, amikor szükséges volt: törzsek ellen, amelyek nem fogadták el a területükön való áthaladásért cserébe felajánlott ajándékokat. Volt olyan időszak is, amiről szégyenükben csupán röviden beszéltek a tanácsnokok – csak úgy nevezték, az idiotizmus –, amikor magát a szerelvényt is a stratégiáról, a folytatás mibenlétéről szóló polgárháború szakította ketté. A fékezőkocsi tábornokai és a legelső mozdonyban lévők gránátokat hajigálták egymásra a vonat közöttük húzódó yardjain át – gerillaműveletek egy heten át a vagonok tetején, a folyosókon lezajlott mészárlások.

– Kemény tél volt. Éhesek voltunk. Meg hülyék. – Senki nem nézett a szemükbe a történet közben.

De végül elérték a füves síkságot. Megismerték, feltérképezték az itt talált szomszédságot, és végül békét kötöttek velük.

– Több térképünk van, mint akár az új-crobuzoni közkönyvtárban.

A vonat haladt tovább. Végül aztán messze nyugaton a felderítőik megtalálták a tengert.

– A vonat a mi erőnk. Épen és erősen kell megőriznünk.

Soha nem engedték volna, hogy a vonat megálljon. Az árulásnak mi nősült volna. Tudták – mindig is tisztában voltak vele –, hogy amikor megtalálják a helyet, ahol megpihenhetnek, ahol a vidék elláthatja őket, akkor sem hagyhatják, hogy a vonat ne menjen tovább. Világias módon, mégis vallásos tisztelettel imádták. Átformálták, szörnyeteggé alakították, a gőzgépeket kitűnő állapotban tartották, hogy elüzemeljen bármin, ami csak éghető. Létrehoztak egy egész életet.

Éveken át – akkor építettek és azt, amire éppen szükségük volt. A városuk egyre növekedett. Közben mindenféle fajokhoz tartozó nomádok és eltévedt kalandozók érkeztek, hogy csatlakozzanak a renegáttelephez. A Vastanácshoz.

A város és a kormányzata egy és ugyanaz volt. Küldötteit, bizottságát a munkájuk, a koruk és véletlenszerű tényezők együttese alapján választottak meg. Ingerült viták zajlottak, a meggyőzési módszerek nem voltak minden esetben csodálnivalók a demokrácia, a pártfogás és a karizma hátországában. Akadtak olyanok, akik a továbbhaladást támogatták – mások azt mondták, a kerekeknek meg kellene állniuk. Az első években a frakciókon belül is léteztek frakciók az ipar és a mezőgazdaság módszereit illetően. Folytatták az élet építését, a jelölést és a jelöltséget, a vitázást, szavazást, egyet nem értést és azt, hogy működjenek a dolgok.

– Azelőtt olajozó voltam – mondta a mesélő. – A kerekeket olajoztam.

– Azt pedig tudjátok, én miért vagyok itt – szólalt meg Judah. – Most itt az ideje, hogy ismét határozzatok. Itt az ideje indulni. Újra mozgásba lendülni.

19.

Egykor teljes kultúrák léteztek azon a hátságon, amelyen most átkeltek – ezen a különös fennsíkon. A Vastanács, miközben önnön nyomait követve visszafelé a saját történelmével történő ütközés felé lobogott, romokon haladt keresztül.

Valamin, ami egykor talán templom, templomok városa volt. Kráterekkel borított zikkurat árnyékában fektették le a síneket, a mozdonyok gőze az indák fölött kanyargott. Leverték a sínszögeket, és ezzel a gyökérrengetegben lapuló szétmállott márványisteneket hasítottak szét. A halott otthon beleborzongott a Vastanács pörölycsapásaiba. A mennybéli csaták domborműveit belepte a korom. A Vastanács keresztülvágott a repkénytől sűrű városon, a morzsolódó tornyok között.

– Ismertem valamikor régen valakit – mondta korábban Judah a bizottmány tagjainak. – Egykor üzlettársak voltunk. Egy ideig a kormánynak dolgozott, most pedig valamilyen nagyvállalatnak, de a füle attól még nyitva. Csináltunk egy-két dolgot együtt, és előfordul, hogy gólemekre van szüksége a munkájához. Amikor pedig felkeres emiatt, olyankor beszélgetünk.

Judah mesélt már Cutternak is ezekről a különös beszélgetésekről. Pennyhaugh félig-meddig kiabál vele, az ellensége lett, mégis együtt isznak. Nincsenek viták, csak fellépések.

– Csakis azért találkozom vele, mert értesüléseket kapok tőle, azt pedig átadhatom a Választmánynak – magyarázta Judah. – És nem is tudom... nem hiszem, hogy annyira hülye, hogy csak úgy beszéljen. Ez valamiféle adomány.

A bizottmány csak figyelte, mit mond. Ott voltak a középkorúak és az újraformáltak, akik emlékeztek még Új-Crobuzonra, asszonyok, akik egykor a tábor szajhái voltak: azonban a képviselők több mint fele fiatal volt, aki még gyereknek számított, talán nem is élt akkor, amikor létrehozták a Tanácsot. Nézték, ahogy Judah magyaráz.

– Mindig vannak szóbeszédek. Megkérdeztem, ahogy tudom a módját, úgyhogy azt hiheti, felkínálja nekem. Elmesélte, mi zajlik. Ahogy tudjátok, háború zajlik Tesh-sel.

A részletekkel nem voltak tisztában, de egy ekkora összecsapásba egész Bas-Lag beleremegett, és a bozótost járó kalandorok révén a Vastanácsig is eljutottak történetek.

– A Tüzes-szorosban óriási a vérfürdő: mostanság Vérvörös-szorosnak szokás hívni. Megtörték a Wikkakrácia talasszomakhiai hexét, és a flotta most nyomja keresztül a hajókat, végig a part mentén. Az sok ezer mérföld. De hetekkel ezelőtt elindult egy másik kutatócsapat is. A hadihajók alatt. Ictineókkal. Nem tudom, talán a hínárnyak vezetik őket. De jönnek. Hosszú időbe fog telni, de itt kell lenniük a közelben. Esetleg talán már partra is szálltak.

Azt tudnotok kell, hogy a városban soha nem felejtettek el titeket. Soha nem felejtették el a Vastanácsot. Ott virít a nevetek a falakon. A parlament soha nem bocsátott meg nektek, soha nem feledte, amit tettetek. Most pedig már azt is tudják, hogy itt vagytok.

Megvárta, amíg elül a lárma.

– Örökre nem bújhattatok volna el. Ezzel eddig is tisztában voltatok. Nem tudom, honnan lett tudomásuk rólatok. Az istenek köpetére, több mint húsz éve már, lehetett akármi. Az egyik vándor elmondja a másiknak, az egy másiknak, az egy negyediknek: lehetett valaki közülünk, akinek sikerült visszajutnia Új-Crobuzonba, ott elkapták és kivallatták! Lehetett kém is. – Fölemelte a hangját az erőre kapó zajban. – Új léptékben számoló távolbalátás. Nem tudom. A lényeg, hogy tudják, hol vagytok. Megtaláltak. Még azt sem tudom, milyen régóta ismerik a helyeteket. Viszont ők soha nem juttatnak át egyetlen katonát sem a Kakotopikus Folton, vagy Galaggi bozótosán, az erdőkön meg a mittudomén, még min... Nekünk ott volt Qurabin.

Az elején nem volt ott, Judah – gondolta Cutter. – Akkor mit terveztél?

– Azonban a háború mindent megváltoztatott. Mert immár nyitva áll a Tüzes-szoros.

Teljesen körbejönnek, a tengeren. Megpróbálnak átjutni Tesh-en, fölfelé, el Maru’ám mellett, és aztán kikötni a préri peremén. Nem keletről, hanem nyugatról támadnának rátok. Egészen mostanáig esélyük sem volt erre.

Nővérek, tanácsnokok, elvtársaim! Hamarosan rátok rontanak. És akkor nem lesz kegyelem. Azért jönnek, hogy megsemmisítsenek titeket. Nem engedhetik meg maguknak, hogy ti továbbra is létezzetek. Elszöktetek. És nővéreim... soha ennyire nem volt még szükségük arra, hogy ezt lezárják.

Nehéz volt Judah-nak megértetnie a tanácsnokokkal, milyen felfordulás is uralkodik éppen Új-Crobuzonban. Az idősebbek emlékeztek még a saját tüntetéseikre, és a nagy kiürülésre, amiben kicsúcsosodott, azonban maga a város valami réges-régi emlék volt csupán, ezer meg ezer mérföldnyi távolságban. Judah megpróbálta érzékelhetővé tenni számukra a problémákat.

– Éppen zajlik ott valami – mondta. – Darabokban kell visszavinniük titeket. Mert így azt mondhatják a polgároknak: „Nézzétek csak, mit tettünk! Nézzétek meg, mit művelünk azokkal, akik megpróbálnak felkelni! Nézzétek, mi lett a ti híres Tanácsotok sorsa!”

Azért jönnek, hogy elpusztítsanak itt mindent és mindenkit. Itt az ideje indulni, újra síneket fektetni. Mennetek kell. Mehettek északnak... Nem tudom, mi van ott. Felvinni az egészet a tundrára. Jégvonat a medvelovasokkal. Fel, egészen a Hidegkaromig. Akármi. Újra elrejtőzni. De mennetek kell. Mert rátok találtak, eljönnek értetek, és addig nem nyugszanak, amíg el nem tűntök.

– Persze, elrejtőzhetnek – mondta váratlanul és követelőzve Drogon Cutter fülébe. – De van egy másik lehetőség is. Visszamehetnek. Mondd meg nekik, hogy vissza kell térniük! Mondd meg nekik!

Nem utasításként suttogta, de olyan sürgetően, olyan kendőzetlen és hirtelen szenvedéllyel, hogy Cutter engedelmeskedett neki.

A Tanács napokig annyira kába volt, hogy még tervezni sem tudtak. Semmiféle érzelmi kapcsolat nem fűzte az állandó városrészhez. Mindig is hirdették, hogy a szerelvény az, ahol élnek, hogy a többi épület csupán kiegészítés, kerék nélküli vagon. Ám az évek során felhalmozott nyersanyagokra nehezen tettek szert, és igencsak hiányoznak majd.

– Maradnunk kell. Jöhet bármi, szembe tudunk szállni vele – jelentették ki a fiatalabb tanácsnokok, mire a szüleik, az újraformáltak igyekeztek elmagyarázni gyermekeiknek, mit is jelent Új-Crobuzon.

– Nem holmi összeállt kószákról van szó – mondták. – Ezek nem lótolvajok. Itt valami másról van szó. Hallgassatok Low-ra!

– Igen, de mostanra vannak olyan eljárásaink, amelyekről Mr. Low, minden tiszteletünk mellett, nem tud. Mohamágia, cirriomancia... Ezeket ismeri?

A varázsképességű helyiektől tanult thaumaturgia. A szüleik csak a fejüket ingatták.

– Most Új-Crobuzonról van szó. Felejtsétek el ezeket! Egyáltalán nem ilyesmi.

Judah kibugyolálta a keretes tükröt, amit még Cutter vásárolt neki.

– Csak egy van – kezdte. – A másik összetört, és anélkül ez nem fegyver. De még ha meg is lenne a másik, akkor se lenne elég. Mennetek kell.

*

A legokosabb sárkányfajzatokat küldték el, hogy sok száz mérföldre onnan figyeljék a partokat. Eltelt egy hét.

– Semmi se – mondta az első, amikor visszatért, mire Judah megdühödött:

– Márpedig jönnek – jelentette ki.

Semmilyen egyértelmű tanácsot nem volt hajlandó adni. Ugyanakkor Drogon megszállottjává vált annak a meggyőződésének, hogy a Tanácsnak vissza kell térnie. Újra meg újra elmondta a tanácsnokoknak, hogy kötelességük visszamenni. Egészen különös szenvedély volt ez.

Cutter elment a táncokra. Megnyugvásra lelt a zsivajgásban, a paraszti keringőkre lépdelő-lengető részeg fiatalok látványában. Váltogatta a táncpartnereit, ivott és evett a megkezelt gyümölcseikből. Elment egy szívós fiatal férfival, akit markolászhatott, akivel kiverhették, sőt még csókolózhattak is, amíg ez valamiféle fiús játéknak, birkózásnak vagy valami hasonlónak számított, és nem szexnek. Utána, mialatt a kezét törölgette, a férfi szívesen beszélt arról, mit is kellene tennie a Vastanácsnak.

– Mindenki tudja, hogy megyünk innét – mondta. – Még hogy ne törődjünk Judah Low-val? Van, aki szerint fölfele köllene menni, mások szerint meg lefele, és senki se tudja, merre is indulunk maj’, de nekem meg még egyre többeknek van egy tervünk. Mer’ gondolkoztunk. Szerintünk nem északra vagy délre köllene menni, miszerintünk kelet az irány. Vissza azoknak a síneknek a mentén, amelyeken idáig eljöttünk. Szerintünk itt az ideje hazamenni. Vissza, Új-Corbuzonba.

Nem Drogon művéről van itt szó – ébredt rá Cutter. – Ez a vágy a sajátjuk.

– Azt hiszem, közeledik valami – mondta Qurabin, a testetlen hang.

– Tudják, hogy jön – közölte Drogon. – És egyre többen szeretnének Új-Crobuzon felé menni.

– Nem – szólalt meg Judah. Cutter sok mindent látott benne: büszkeséget, félelmet és haragot, elkeseredettséget, zavarodottságot. – Nem, ez esztelenség. Meg fognak halni. Ha egyetlen új-crobuzoni zászlóaljjal sem tudnak szembeszállni, hogyan nézhetnének szembe a várossal? Semmi értelme a milícia elől a milíciához menekülni. Egyszerűen nem mehetnek vissza.

– Nem is számolnak ezzel. Hiszen feltüzelted őket, nem? Amikor arról beszéltél, mi is zajlik éppen. Azt hiszik, ők lehetnek a mérleg nyelve, Judah. És szerintem igazuk lehet. Vissza akarnak térni a tömegekhez, amint szirmokkal hintik tele a vágányt. Egy új városba szeretnének hazatérni.

– Nem – mondta Judah, de Cutter lelkesültséget látott Pomeroy és Elsie arcán. Valamint a maga szarkazmusán és visszafogottságán át is érzett valamit.

Nagy lárma támadt a hazatérést illetően.

– Az egész csak gyorsaság kérdése – jelentette ki az egyik idős újraformált nő. – Amikor idejöttünk, félretettünk tartalék síneket, hogy ha el kell mennünk, akkor már ott várjanak minket. Hát most vannak, akik el akarnak jönni értünk, és rengeteg mérföld választ el a biztonságtól, úgyhogy gyorsnak kell lennünk. Vár a vágány. Itt is, ott is egy-két mérföldnyi. Baromság lenne, ha nem használnánk fel.

Úgy tett, mint aki gyakorlatias szempontokat követ.

Judah tiltakozott, de ahogy Cutter látta, valójában büszkeséget érzett, amiért a Tanácsa visszatérni vágyik, hogy részese és formálója legyen ennek az új-crobuzoni pillanatnak. Félelemből szerette volna lebeszélni őket, de nagyon akarta, hogy ne kelljen – ezt Cutter jól látta –, a történeti érzéke miatt.

– Nem tudjátok – magyarázta, és szelíden beszélt. – Nem tudjatok, milyen lesz, mi történik majd ott. Túl kell élnetek a dolgot. Semmi sem fontos annyira, mint ez. Én voltam a ti rohadt bárdotok, és szükségem van arra, hogy életben maradjatok.

– Itt most... Bocsásson meg, Mr. Low, tisztelettel... itt most nem arról van szó, hogy magának mire van szüksége, hanem arról, hogy nekünk mire van szükségünk. Nem tudjuk elkapni a rohadékokat útban ide, úgyhogy ha menekülnünk kell, akkor legyen már valami értelme a menekülésünknek. Vigyük el a hírt Új-Crobuzonba! Mondjuk el nekik, hogy hazamegyünk! – Ezt egy fiatalember mondta, aki öt evvel a Tanács után született, és a prérin nőtt föl.

Felállt Ann-Hari, és belekezdett a beszédébe:

– Nem vagyok tősgyökeres új-crobuzoni – mondta, és nyers ékesszólással ismertette velük élete történetét. – Soha nem is sejtettem, hogy lehet hazám. A Vastanács ez a haza, és mit érdekel engem Új-Crobuzon? De a Vastanács tékozló gyermek, én pedig soha nem szerettem a tékozló gyerekeket. Új-Crobuzon nem érdemel semmiféle halat... jártam ott, tudom, mit mondok... és mi vagyunk az a gyermek, aki önmagunkat szabadítottuk föl. Senki más. És most az összes többi gyerek is tékozol, mi pedig segíthetünk rajtuk.

Cutternak úgy tűnt, mintha Judah csapata felszabadította volna a Vastanácsot, lekapcsolta volna valamiről, ami eddig fékezte, és valamilyen régóta benne lappangó hajlam került volna most előtérbe. Akármilyen érvet is hoztak föl, a visszatérés mellett érvelő tanácsnokok mintha valami mélyen beágyazódott dolognak adtak volna hangot, amit már régóta vágytak megtenni. Mohón hallgatták a Judah által leírt felkelést.

Amikor megpróbálta szavakba önteni a gondolatait, Cutter nem járt sikerrel. Olyan messzire jutottak, olyan messzire jutott ő maga, akkora árat kellett fizetni, hogy figyelmeztethessék a Tanácsot, menekülnie kell – hogyan lenne képes szembeszállni a várossal?

Azonban, noha képtelen volt rendesen kifejezni, érezte, mennyire ésszerű visszatérni. Azt is, ahogy Ann-Hari beszéde nyomán felerősödik ez a szándék, és nem ő volt az egyetlen.

A tanácsnokok megéljenezték a nőt, és a nevét kiabálták, meg azt:

– Új-Crobuzon!

Elsie és Pomeroy örvendeztek – erre egyáltalán nem számítottak. Qurabin örömteli hangot hallatott: ugyanannyira támogatta csak Új-Crobuzont, mint amennyire a kolostort cserbenhagyó Tesh-t, egyúttal mély benyomást tettek rá a tanácsnokok és a meleg fogadtatás. Bármiféle erőfeszítésről is van szó, ő szívesen részt vett benne. Drogon kedvtelve hallgatta a bejelentést. Judah csöndes volt, büszke és rémült.

Cutter látta a félelmét.

Neked arra van szükséged, hogy ez egy monda legyen – gondolta. – Ezzel nem tudsz megbékélni, ezzel a visszatéréssel. Szereted, amiért ezt akarja tenni, de szükséged van arra, hogy biztonságban legyen ez a valami, amit te hoztál létre. Ez a valami, amiről álmodhatnak az emberek.

Judah bármire hajlandó lett volna a Vastanácsért, és ezt Cutter világosan látta. Judah minden ízében, teljesen szerette.

Lebontották a várost, leverték a tapasztott falakat, a tanácsházákat, porrá taposták az egészet. Ami terményt csak tudtak, begyűjtötték. Rengeteg olyan tanácsnok akadt, aki egészen felháborodott.

Az örökmozgó vonat még a tágas vidék különös anyagaiból készült új gördülőállományával, lakkozatlan deszkákból és ásványokból álló vagonjaival sem tudott helyt adni az összes tanácsnoknak. Százával voltak megint olyanok, akik ismét csak a táborban élnek majd, nomádként követik a szerelvényt. Akadtak, akik nem kívántak jönni. Néhányan a hegyek felé vették az irányt, esetleg közölték, hogy földművesekként ott maradnak a telepen, a felszaggatott vasút maradványai között.

– Meg fogtok halni, amikor jönnek – közölte velük Judah, mire hímeztek-hámoztak meg handabandáztak. Mit sem fog érni mindez, gondolta Cutter, amikor feltűnik majd az új-crobuzoni milícia a legerősebb és legjobb fegyverzettel rendelkező osztagaival azon a helyen, amiről azt hiszik, hogy a célpontjukat találják ott, és helyette ötven korosodó paraszttal akadnak össze. Csak nézte őket, és tudta, hogy halottak. Végezzenek hamar veletek!

Nem tudta, vajon Ann-Hari és Judah összefeküdtek-e, de az biztos, hogy mélyen és keresetlenül szerették egymást. Igen, féltékeny volt, de csak annyira, amennyire másokra is, akiket Judah szeretett. Már hozzászokott ehhez a viszonzatlan dologhoz.

Judah Ann-Harival volt az éjjel, mielőtt a Vastanács elindult a prériben lévő menedékhelyéről. Cutter egyedül volt, önmagát ölelte, és felidézte azt az éjszakát, amikor az izmos fiatalemberrel tusakodott.

Másnap összegyűltek: ott volt Cutter a külső övezetben, ahol a vadon növő füvet letaposta a vonat és a parasztok. És ott volt a megtermett Pomeroy, játékosan lengette a fegyverét, mintha kasza lenne, Elsie is, karját embere derekára fonva, Drogon a karimás kalapjában, vezette a lovat, amit úgy kért el a Vastanács csikósaitól, az ajka mozog, és Cutter nem tudta, kihez is beszélt éppen, amott megrebbent a fű, ahogy Qurabin haladt a maga furcsa istenecskéje által megmutatott titkos utakon, elöl pedig kart karba öltve lépdelt Ann-Hari és Judah, miközben a hajnali rovarok vizsgálgatták őket.

Mögöttük érkezett a Vastanács. Hamarosan beállnak a sorba, segédkeznek a sínfektetésnél, segítenek a kőtörésben és a síkság homokkő görgetegei közötti útkeresésben, azonban most még csak haladtak előre. A vasból készült ellipszis kibomlott, kitekeredett magából, és a tanácsnokok ismét sínrakókká váltak. Meg felderítőkké és vízkeresőkké, vadászokká és útkaparókká, de mindenekelőtt sínrakókká, akik felfejtették városuk határát, és újra, ezúttal egyenes vonalban helyezték le, visszafelé a vidéken, amely még mindig magán viselte érkezésük halvány nyomát.

Messze nyugatra onnan közeledtek a ragadozószerű milicisták, a katonák, akiknek nincs más céljuk, csak hogy elpusztítsák őket. A Vastanács megreszketett, és ment tovább, ment keletnek, Új-Crobuzon irányába, az otthon felé.

Így történt. Aztán pedig ehhez a peremhez a szó szerinti komisz vidéken.

– Tessék. Itt van. A pereme. A Kakotopikus Folt pereme.

HATODIK RÉSZ

A Választmány versenye

20.

A SZÖRNYŰSÉG ODAKINN... ÉS IDEBENN ÚJ-CROBUZON IKERELLENSÉGEI: A FIGYELŐ ÉS AZ ÁRULÓ. A SZÉGYEN ÉJSZAKÁJA

Az újságok cikkeztek. Kivételesen nagybetűkkel szedették a címeket, az írásokat, amelyekben elítélték az ÉgSzem-zavargásokat. Heliotípiák voltak láthatók a boltokban elbarikádozott és a füsttől megfulladt, az ablakból kizuhant, esetleg lelőtt halottakról.

A következő láncnapon a Rőfös Kedvesében Ori arra számított, hogy alig férnek el majd a Renegát Rebellise találkozóján, azonban nem jelent meg senki. Visszatért másnap este, aztán harmadnap is, keresett valamilyen ismerős arcot. Végül aztán pornapon megpillantotta a kötőnőt, amint éppen pénzt szedett be, és néha belesúgott valamit a tulaj fülébe.

– Jack – szólalt meg Ori kevés bizalommal, a nő arca pedig csak éppen egy kicsit derült fel, ahogy meglátta, hogy a fiatalember az.

– Jack – felelte.

– Gyorsnak kell lenni – kezdte a nő. – Mennem kell. Bort, aztán tovább.

– Spirálban lefelé, igaz? – mutatott az Ori ruháján lévő csigavonalakra. – Mostanra mindenütt ilyenekkel találkozom. A falakról a ruhákra kerültek. Ilyet viselnek a kaktusz utcakölykök, a nuevisták, a szélsőségesek is. Mit jelentenek?

– Kapcsolatot – mondta óvatosan a fiatalember. – Félfohászoshoz. Ismerem azt, aki ezt az egészet elindította.

– Hallottam már róla, azt hiszem...

– A barátom. Jól ismerem. – Csönd volt. Ittak.

– Nem voltál a találkozón.

– Most már nincsenek találkozók. Bolond vagy, Ori... jack? – A nő egészen rémült volt. – Sajnálom, jack. Tényleg sajnálom. Curdin megmondta a nevedet. Azt is, hol laksz. Nem lett volna szabad ezt tennie, de nagyon fontos volt számára, hogy szükség esetén el tudjam juttatni neked a két R-t. Nem mondtam el senkinek.

Ori igyekezett, hogy ne mutassa ki a döbbenetét, és a fejét ingatta.

– Mi a helyzet a találkozókkal? – kérdezte, a nő pedig gyorsan túljutott a bűnbánatán.

– Miért tartanánk találkozókat? Amikor megtörténik? Itt és most zajlik le az egész.

Ori a fejét rázta, a nő pedig olyan hangot hallatott, ami akár zokogás is lehetett volna.

– Jack, jack... Szátyár szerelmére! Mit művelsz? Nem voltál ott.

– Az istenek verjék meg, dehogynem! Ott voltam Csermelyparton. Én... – Ori halkabbra fogta. – Egyébként meg ki a fasz az a Fegyveres Sokadalom? Azon voltam, hogy megvédjem az istenekverte khepriket, akiket a ti barom, agyatlan köznépetek igyekezett éppen halomra mészárolni.

– A Sokadalom? Hát, ha te is xeno lennél, és a világnak a terád eső kis sarkában nem lenne más, csak a Diverzáns Tendenciák munkafelügyelőként tevékenykedő rohadékjai, te talán nem fordulnál valahova máshová? És ne is próbálkozz! Ne merészeld leszólni ezeket az embereket! Te is tudod, hogy a legalját a Tollasok fogadják föl. Még a barátod, az a Petron is tudja ezt... Kurvára ne nézz rám így, Ori, mindenki ismeri a nevét, benne volt a Flexibilisekben. Nem egészen tudom hová tenni azt a sok szaros hülyeséget, amit a nuevisták csinálnak, állatoknak öltözve végigtáncikálni az utcákon, hülye játékok ezek, de azért benne megbízom. Nem tudom, benned megbízom-e, Ori, és ez baj, mert nem arról van szó, hogy azt hiszem, nem azt akarod, amit én. Tudom, hogy azt akarod. De a véleményedben és a döntéseidben nem tudok megbízni. Szerintem bolond vagy, jack.

Ori még csak fel sem háborodott ezen. Megszokta már, hogy a renegátok mindenkivel arrogánsan viselkednek. Hűvös bosszúsággal és – na igen – némi maradék tisztelettel pillantott a nőre. Ez kijárt neki, miután megörökölte Curdintól.

– Míg te prófétát játszol, jack, addig is tartsd nyitva a szemedet! – szólalt meg. – Amikor én lépek... azt tudni fogod. Megvannak a terveink.

– Azt beszélik, visszatér a Vastanács.

A nő arcán leírhatatlan boldogság ömlött szét.

– Visszajönnek.

Orinak csak olyasmi jutott erre az eszébe, ami egészen nyilvánvaló volt. Nem kívánta megsérteni a nőt, ezért megpróbálta kitalálni, mi mást mondhatna, de semmi más nem jött a nyelvére.

– Az egy tündérmese – közölte.

– Nem az.

– Fabula. Nem létezik Vastanács.

– Csak azt akarják, hogy ezt higgyük. Ha nincs Vastanács, akkor mi soha nem vettük magunkhoz a hatalmat. De ha van, márpedig van, akkor ezt korábban már megtettük, és megtehetjük újra.

– Szátyár szerelmére, hallod te, amit mondasz...

– Csak nem azt akarod mondani, hogy soha nem láttad a heliókat? Szerinted azok mik voltak? Talán azt hitted, úgy építették meg azt a kurva szerelvényt, hogy szépen meneteltek egymás mellett, elöl a nők a ribancok. Gyerekek utaznak a tetves vagontetőn?

– Valami történt, az biztos, de leverték őket. Volt egy tüntetés, ennyi. Réges-rég halottak...

A nő nevetett.

– Nem tudni, ezt nem lehet tudni. Holtan akarták látni őket és megint csak azt akarják, hogy haljanak meg, de jönnek vissza. Valaki a Választmányból elindult értük... kaptunk üzenetet róla. Mi másért mennének, ha nem azért, hogy szóljanak nekik, ideje visszatérni.

– Nem láttad a falfirkákat? – kérdezte Orit. – Mindenütt ott vannak. A mellett a rengeteg tekercs meg spirál mellett, amit te is viselsz magadon. BeVTés. – Beérkezik a Vastanács, és akkor... Jönnek vissza, és már istenekverte lendületet ad már az is, hogy egyáltalán ennyit tudni lehet róluk.

– Aki akarja, megtalálja őket, hinni fognak bennük, jack...

– Csakhogy azt nem tudod – mondta a nő, és már ingerültnek se tűnt többe –, hogy haladunk. Ha hallanád a Választmányt!

Belekortyolt az italába, és valamiféle néma kihívással pillantott Orira.

Ott ül abban a szar Választmányban. A felkelők csapatában, a frakciók és az el nem kötelezettek közötti fegyvernyugvásban.

– Tudod, vannak a parlamentben olyanok, akik megpróbálnak törleszkedni hozzánk. Nem ismerhetik el, de léteznek olyan gyárak, ahol mi döntjük el, mennek-e dolgozni az emberek, vagy se. Tárgyalni szeretnének. Többé már nem kizárólag a parlament határoz a dolgokról Új-Crobuzonban. Manapság két hatalom létezik.

A szövőnő kinyújtotta kezét az asztal fölött.

– Madeleina di Farja – mondta szándékolt lassúsággal.

– Ori – mondta erre, mintha a nő nem tudná. Meghatotta a másik fél bizalma.

– Idefigyelj, Ori! Versenyben vagyunk. A Választmány versenyben van, hogy előkészítse időben a dolgokat. Még hetek, vagy talán hónapok vannak hatra addig. És nem vagyunk hajlandóak csak egyszerűen körbe-körbe menni... olyan versenyt csinálunk belőle, ami valamiért zajlik. Tudod, nem vagyunk hülyék. Azért sietünk, hogy létrehozzuk, amit kell a par... – Itt körülnézett. – A parancsnoki láncot, a kommunikációs hálót. A tegnap éjjel volt a kezdete. Hosszú utat kell még megtenni, de elindult Azt beszélik az emberek, hogy a háború rosszra fordult. Elárasztják majd az utcákat a rokkantak. Ha Tesh át tudta küldeni ide azt... – Lehunyta a szemét, és visszamenőleges rémületében visszatartotta a lélegzetét. – Azt a valamit, az égbeli szemtanút, akkor mi másra képesek meg? Idő... nincsen sok időnk.

– És a Vastanács visszatér – folytatta. – Amikor ezt meghallják, nagyot fog szólni.

Talán mi mind így vagyunk vele – gondolta Ori, és megrémült az emögött felsejlő panaszkodástól. – A Választmány versenye talán mindannyiunknak verseny...

– Mindnyájan versenyzünk – mondta ki hangosan.

– Ez igaz, csak van, aki rossz irányba halad.

Akkor aztán eltöprengett, milyen lenne. A pillanatról, amikor a kisemmizettek, a robotolók, a – igen, a nő kedvéért mondhatja – köznép meghallja, hogy a polgármester, a Kövér Nap vezetője, Új-Crobuzon döntőbírája eltűnt. Mi lenne akkor.

– Lendületről szeretnél beszélni? – kérdezte a férfi. Megint csak elkapta az ingerültség, amiért Madeleina ilyen rögeszmésen beszélt erről az egészről. – Hát azt kaphatsz tőlem. Még megköszönd ezt, jack. Amit teszünk, amit teszünk... Fel kell ráznunk az embereket.

– Már felrázták őket, jack. Ez az, amit nem veszel tudomásul.

Ori csak a fejét ingatta.

Bertold Sulion, a klipeus gárdista többé már nem érezte a régi elkötelezettséget Új-Crobuzon, a polgármester, a törvény iránt, amelyre egykor felesküdött. Ezt Baron mondta el nekik.

– Egyszerűen kiszivárgott belőle – mondta. – A klipeusokban nem szokás megbízni. Benne van az egész az esküben: „Csakis azt hallom és látom, amit a polgármester és a rám bízottak engednek nekem.” Bertold nem tud valami sokat. De azt igen, hogy elvesztettük a háborút. És látta, miféle megállapodásokba mennek bele majd, miközben azok, akikkel együtt volt a kiképzésen, harcolnak és meghalnak. Bűzlik az egész. Kivérzett belőle minden hűség, és nem maradt semmi.

Erről van szó. – Baron kereste a szavakat. – Ez úgy van benne az emberben, akár a vére. – Itt megpaskolta a szegycsontját. – Amikor pedig megromlik, amikor, mondjuk így, jön a vérmérgezés, akkor az ember eret vág magán, és akkor valami más tölti be a helyét, vagy ott marad üresen. Sulionban többé nincs semmi. Szeretné abbahagyni, és a tisztesség kedvéért rengeteg pénzt kér érte, csakhogy nem a pénz az, amire vágyik. Azt akarja, hogy segítsünk neki rossz útra lépni. Akár tisztában van ezzel, akár nincs.

Nem Rosszparton voltak. „Itt vannak a kulcsok – állt a papírdarabon, amit a kétpengés bokszer egyik szarvára tűztek. – Új gyülekezőhelyünk van”, és hozzá cím. Ori Énokh társaságában talált rá, és csak némán nézték egymást utána. Énokh ostoba ember volt, ám ez alkalommal Ori is ugyanolyan értetlenül fogadta ezt, mint ő.

– A Zászlósdombon?

A város peremén, a Perdido pályaudvarról észak felé kibomló Középvonal végén található Zászlósdomb volt a környék, ahol a bankárok és a gyárosok, a hivatalnokok, a legvagyonosabb művészek éltek. Tágas és átlátható utakból, egyenesen az utcákon álló, hátul közös kerthelyiségeken osztozó, fényűző épületekből álló tájék volt ez. Virágzó fák és banyánok álltak ott: ontották magukból gacsos kúszóindáikat, gyökereket, törzseket alkottak belőlük, ahogy előbukkantak a fekete kövezet alól.

Évekig nyomornegyed volt ez, afféle tályog: a várostervezés furcsasága. Tremulo polgármester, az újító, két évszázaddal ezelőtt elrendelte, hogy építsenek néhány utcanyi szerény hajlékot a terület nevét adó magaslat lankaira, mint mondta, azzal a céllal, hogy a kalózháborúk hősei ott élhessenek azok mellett, akiket védelmeztek. A zászlósdombi gazdagok nem látták szívesen az új lakokat, és Tremulo polgármester „szociális fúzióról” szóló tervei nevetség tárgyává lettek. Ami szerény hajlék volt, pénz nélkül nyomornegyeddé vált. A palalemez és a tégla morzsálni kezdett. A zászlósdombi szegények kicsiny közössége vonattal jött és ment, míg szomszédaik fitymálva szemlélték a magas vasutat, és magánfogatokat részesítettek előnyben, várták, hogy a mocsok elérje a kritikus tömeget. Tizenöt évvel ezelőtt egyszer már megtörtént ez.

A szegényeket eltávolították roskatag házaikból, Zenglőkátyba és Kocsonyáskútba telepítették át őket, tíz-tizenöt emeletes betontömbökbe. Majd korábbi szomszédaik különös módón beköltöztek az elhagyatott, kifosztott bérkaszárnyákba, és végre megérkezett a pénz. Egyes épületekből az újgazdagoknak szánt lakhelyek lettek – megerősítették, összenyitottak kettőt-hármat, és divattá vált áttervezett „kezdetleges kunyhókban” élni. Azonban Zászlósdomb név nélküli szegénynegyedének szívében jó néhány utcányit megőriztek az építészet kocsonyájaként, és nyomortelep-múzeumot alakítottak ki belőle.

Ori és Énokh ezen keresztül érkezett a negyedbe. Előzetesen megmosakodtak, felvették a legjobb ruhájukat. Ori meg soha nem járt a szegénységnek ezen az egész utcányi emlékhelyén. Persze nem volt sehol se bomlás, se szagok, immár több mint egy évtizede. Ám az ablakok még mindig be voltak törve (szilánkjaik peremeit vékony merevítőkkel erősítették meg, nehogy tovább repedezzenek), a falakat továbbra is nedvesség görnyesztette, és foltosak voltak (thaumaturgia és kötőgerendák tartották meg az összerogyás határán).

A házaknak címkéjük volt: az ajtajuknál található réztáblák meséltek a nyomornegyed történetéről, a körülményekről, amelyek között az itteniek laktak egykor. ITT LÁTHATÓK AZ UTCÁKAT SÚJTÓ GYÚJTOGATÁSOK ÉS VÉLETLEN TŰZESETEK NYOMAI, AMELYEK ARRA KÉNYSZERÍTETTÉK A HELYIEKET, HOGY A TŰZ MARTALÉKÁBAN ÉLJÉK ÉLETÜKET – olvasta Ori. A ház füstfoltos volt, és koromtól fekete. Elszenesedett vakolatát fénytelen lakk alá zárták.

Be lehetett menni előszobákba és melléképületekbe is. HAT-NYOLC FŐS CSALÁDOK ZSÚFOLÓDHATTAK ÖSSZE ILYESFAJTA RETTENETES KÖRÜLMÉNYEK KÖZÖTT. A nyomornegyedek életének maradványai ott maradtak, ahol voltak, fertőtlenítve, és időnként múzeumőrök porolták le őket. HIHETETLENNEK TŰNIK, HOGY AZ ÚJKORBAN ILYESFÉLE MOCSOK ELLENŐRIZETLENÜL MARADHAT.

A zászlósdombi építészet egyik klasszikus példájának számító házat jelölték meg nekik: nagy, szépséges, festett kavicsokból álló mozaikokkal díszített épület volt. Ori azon merengett, nem tévesztette-e el a házszámot, de a kulcs illett a zárba. Énokh a homlokát ráncolta.

– Jártam már itt – közölte.

Üres volt az egész: egy hamis ház. Szobái teljességgel színtelenek voltak, akárcsak a függönyei. Orit bosszantotta, Énokh milyen megilletődötten viselkedik.

Emberek is voltak a zászlósdombi utcákon: egyem szabású kabátot viselő férfiak, kendős nők. Jobbára emberek, bár akadtak más fajok is – csatornák húzódtak itt, és vagyonos vogyanojok közösségének adtak otthont: az öltönyök könnyű, vízálló jelmezszerű utánzatában jöttek-mentek az utcákon a szokott ugráló kúszásukkal, miközben olyan manillaszivart rágcsáltak, amit az emberek elpöfékelni, a fajukbeliek pedig megenni szoktak. Hébe-hóba elment egy kaktusz – ritkaságnak számító felkapaszkodott felsőosztálybeli – is arra. Akadtak itt konstruktok, rángva haladó, gőzbe burkolózott alakok, akikről Orinak gyermekkora jutott az eszébe, amikor még mindenhol ilyen berendezéseket lehetett látni. A zászlósdombiak elég vagyonosak voltak ahhoz, hogy megengedhesse maguknak az engedélyek beszerzését, hogy eszközeik megfeleljenek a konstrukt-háború után bevezetett hosszan tartó ellenőrzéseknek. Azonban jobbára még a gazdagok is gólemekkel rendelkeztek.

Ezek az élettelen tekintetű, agyagból, kőből, fából vagy drótból lévő emberek minden emberitől idegen óvatossággal lépdeltek. Táskákat vittek, esetleg a gazdájukat, miközben az emberi mozgást majmolva nézegettek jobbra-balra, mintha bármit láttak volna bogár nélküli szemükkel, mintha nem csak érzékeltek volna megfontolás nélkül, természettől idegen módon utasításaiknak engedelmeskedve.

Amikor megérkezett a többi Toro-hívő, mindegyikük ugyanazt kérdezte:

– Mit csinálunk mi itt?

Baron épp olyan választékos öltözékben jelent meg, akár a helybeliek. Könnyedén viselte a merinót, a finom szálú, válogatott gyapjút és selymet. Tátott szájjal bámulták.

– Na igen – szólalt meg. Borotvában, tisztán, előre sodort szivarkát pöfékelve. – Mostantól ti vagytok a személyzetem. Legjobb, ha hozzászoktok.

Hátát a falnak vetve helyet foglalt új, óriási és teljesen üres helyiségükben, és mesélt nekik Bertold Sulionról.

Toro is ott volt velük, ébredt rá Ori. Nem tudta, mióta áll a különös körvonal a küszöbön, ahogy az olajmécses fénye kirajzolta szarva alakját Este volt.

– Miért vagyunk itt, Bika? – kérdezte tőle. – Hol van Ulliam?

– Ulliam nem jöhet ide gyakran. Az újraformáltak ritkaságnak számítanak errefelé. Azért vagytok itt, mert azt mondtam, hogy legyetek itt. Fogjátok be a szátokat, és megtudjátok, miért. Én adom a pénzt: vegyetek ruhát! Mostantól szolgákat alakítotok. Aki csak meglát titeket, annak azt kell hinnie, hogy komornyikok, inasok meg konyhalányok vagytok. Tisztán kell tartanotok itt mindent. Be kell olvadnotok ide.

– Felfedezték a rosszpartit? – kérdezte Ruby. Toro nem ült le, mégis mintha meggörnyedt, a semmibe kapaszkodva megpihent volna. Ori érezte a szarvakban lakozó hexet.

– Tudjátok, mi a célunk. Tudjátok, mit terveztünk eddig, miért folytatjuk a munkát. – Toro természetellenesen mély hangja állandó sokkot jelentett, statikus töltésként volt ott a levegőben. – Az igazgatóság vezetője a parlamentben tartózkodik, a Strack-szigeten. A folyóban vogyanoj milicisták vannak, minden egyes helyiségben kaktuszember őrök és tisztek. A város legjobb thaumaturgistái helyeznek el ott tompítókat és komiszkelepcéket, lépbájokat, mindenféle védelmet. A parlamentbe nem tudunk bejutni.

Aztán ott van a Tövis és a Perdido pályaudvar. Tudjátokkinek rengeteg időt kell a Tövisben töltenie, a milícia irányításával. Vagy a pályaudvaron, meg a követségek szárnyában, a főtoronyban.

Többről volt itt szó az új-crobuzoni vasútvonalak csomópontjánál. Önálló város volt ez három dimenzióban, téglába zárva. Az eszelős tervrajzot követő építmény mérete nemcsak az építészeti stílusok szabályait rúgta föl, hanem – ezt beszélték – még a fizikáét is.

– Amikor a célpontunk ott tartózkodik, nem arról van szó, hogy csak a perdidóiakkal kell szembenéznünk. – Nem mintha azokat könnyű lenne legyőzni. Az állomás védelmével megbízott milicista alegység tagjai remek kiképzést és felszerelést kaptak. – Ahová az igazgatóság elnöke megy, oda mennek vele a klipeusok is. Tőlük kell tartanunk.

Mi a helyzet egy városbeli helyszínnel? Mikor látta bármelyikünk is a Kövér Napkorong bármelyik fejesét beszédet tartani? Túlságosan is félnek, túlságosan is elfoglaltak azzal, hogy titokban békét kössenek Tesh-sel. Ezért aztán új haditervre van szükség.

Ezt hosszú ideig tartó csönd fogadta.

– Tudjátokki nagyon szoros, belsőséges kapcsolatot ápol az egyik magiszterrel, egy bizonyos Legusszal. Hetente összejárnak. Rengeteg szóbeszéd kering, már ha tudja az ember, kit érdemes megkérdezni róluk. Legus magánlakásán. Ahol egyszerű polgárként él, ahol nem viseli az álarcát. Kettesben vannak. Előfordul, hogy csak reggel válnak el egymástól.

Minden héten sor kerül erre, néha kétszer is. A magiszter házában.

Ami itt van, a szomszédban.

Kavarodás támad. „Honnan tudod?” – kiáltotta valaki, meg. „Azt nem teheted”, és: „Kié ez a hely?”, „Hogyan szerezted?”, és a többi.

Orinak eszébe jutott valami. Lénye egy része hátrahőkölt a nyugtalanítónak érzékelt megértéstől, valami, ami ismételten odakanyarodott, aztán újra elment, és megint visszatért. Látta, ahogy másoknak is eszébe jut, bár maguk sem tudják, pontosan mi is – nem fűzik össze a darabkákat.

– Nehéz volt megtudni a törvényhozói név mögött rejlő valódi személyt – magyarázta közben Toro. – De megcsináltam. Hosszú időbe tellett. Felkutattam.

Ori fátyolosan hallotta a kijelentéseket.

– Ez az a ház... – kezdte, és nem mondott többet. Senki nem figyelt rá, amiért hálás volt. Nem tudta, mit is szeretett volna. Nem tudta, mit érzett.

Ez az a ház, ahol az idős házaspár lakott. Amiről hallottam, az a meló, amit hónapokkal ezelőtt csináltál meg, nem sokkal azt követően, hogy odaadtam a pénzt. Ami miatt háborogtak a lapok. Te ölted meg őket, esetleg Vénváll, vagy közülünk valaki, és egyáltalán semmi köze nem volt annak, hogy milicisták lettek volna. Gazdagok voltak, de nem ezért nyírtad ki őket. Nem azért, mert gazdagok voltak, hanem azért, ahol laktak. El kellett tűnniük, hogy megvásárolhasd ezt a házat. Erre használtad Jacobs pénzét.

Úgy érezte, mintha kizsigerelték volna. Többször kellett nagyot nyelnie.

Letorkolta önmagát, miközben valami szökőkútként tört föl lelke mélyéről. A rengeteg bizonytalanság, az ismeretek kétségbeesett hiánya, aztán épp az ismeret súlya az ötletek tétovázása mellett, a szégyenteljes eszmezagyvalék, ami a renegátokhoz, az összes különféle szektához és zendülő csoporthoz hajtotta, ahogy keresett valamit, ami talajt adhatna neki, valamiféle politikai otthont, és ezt lelte meg Toro haragjában és anarchista indulatában. Ismételten rátört a bizonytalanság. Tudta, mi az, amit érez – hogy ez borzalmas dolog, és hogy megrendült tőle –, ugyanakkor eszébe jutott, mindig arra biztatták, hogy vizsgáljon mindent összefüggéseiben, mindig tartsa szem előtt az összefüggéseket – a renegátoknak ez volt az első számú vesszőparipájuk.

Nem jobb-e az, ha egy halál tíz másikat akadályoz meg? És ha két halál megment egy egész várost?

Nem mozdult. Úgy érezte, nem tudja, pontosan mi a helyzet, és hogy tanulnia kell még – hogy jobb embernek számít ezen a közösségen belül, mintha ezen kívül lenne, és hogy ítélkezés előtt meg kell értenie, miért is történt ez az egész. Toro csak nézte őt, majd Vénvállhoz fordult! Ori megfigyelte, ahogy a kaktusz rendezi a vonásait.

Látják, hogy tudom, mi történt.

– Ori, figyelj rám!

A többiek értetlenül fordultak feléjük.

– Igen – eresztette le a fejét Toro. Ori úgy érezte magát, akár a kisdiák a tanító előtt, teljesen hatalom nélkül, végletekig zavarban. Ténylegesen rosszul volt – a Bika thaumaturgia táplálta dörmögése mintha áthatolt volna a bőrén.

– Igen – szólalt meg Vénváll. – Ez az a ház. Öregek voltak, gazdagok, rokonok nélkül, nem volt senki, aki örökölje, el kellett tehát adni. De nem, ez nem jó dolog. Ne gondold, Ori, hogy nincs bűntudat, nincs fájdalom!

– Behatolunk a mellettünk lévő házba... és kész. Győzünk. Győzünk.

A kaktuszember szavai közben Toro bőgni kezdett: hangja az állatias zajból indulva elyktromosság és feszülve hajló vas sírásáig jutott. Hosszú ideig tartott, és bár nem volt hangos, betöltötte a helyiséget és Ori fejét, hogy gondolkodni sem tudott tőle egészen addig, amíg el nem halkult ismét, ő pedig belenézett a Bika foszforeszkáló üvegszemébe.

– Ha győzünk, miénk a város – magyarázta Vénváll. – Levágjuk a fejet. Hány embert mentünk meg akkor?

Lassanként a többi Toro-hívő is megértette, mi zajlott itt.

– Talán azt hiszed, nem próbálkoztunk mással? A magiszter háza zárva. Ott nem várakozhatunk, hogy aztán lecsapjunk. A főnök még a szarvakkal sem tud betörni: valami védőmágia elzárja az utat. A fegyverek nem fognak az épületen: se golyó, se robbanás, se kő. Csurig van bűbájokkal amiatt, aki ide szokott jönni látogatóba. A csatornák tele gúlokkal... onnan nem lehet bejutni. Ezt kellett tennünk. Gondold csak végig! Most akarnál kiszállni?

Mikor lettem én az, akit meg kell kérdezni? A többieknek talán nem kell dönteniük?

Mégis őrá néztek. Mostanra még Énokh-nak is leesett a tantusz, és most félig elnyílt szájjal töprengett azon, mi is történt azon az éjjelen, amikor ő figyelőként vett részt az akcióban. Vénváll és Baron Orit figyelte – a kaktusz merev tagokkal húzta ki magát a feszültségtől, míg Baron teljesen higgadtnak látszott. Természetesen nem hagyják Orit elmenni innen, ezt ő maga is tudta. Ha nem vesz reszt ebben, akkor halott ember. Meglehet, akkor is, ha benne van. Ha úgy vélik, hogy nem bízhatnak meg benne.

Minden, ami szükséges, az szükséges volt – ez a zendülők tantétele. És persze, ezért a „szükségesért” természetesen meg kellett küzdeni, vitatkozni kellett róla és győzni. Azonban annyira közel voltak már a célhoz. Óriási dolog volt, hogy hozzáférést találtak egy olyan helyhez, ahol célpontjuk egyedül, őrizetlenül lesz, sebezhetően, ahol végre átadhatják Új-Crobuzonnak szánt ajándékukat. Ha két ember halálára volt ehhez szükség... vajon feltartóztathatja-e Ori a történelem menetét? Lénye egy része visszahőkölt erre.

Szükséges volt – gondolta, és lehajtotta a fejét.

A legfelső emeleten gondosan kivájták a Legus magiszter ingatlanjával érintkező falat. Gipsz és vékony deszka darabkait söpörtek félre onnan több hüvelyknyi mélységben – kivájták a falat.

– Ha ennél is mélyebb lenne, beindulnának a hexek – közölte Vénváll. Mérhetetlen óvatossággal érintette meg a lecsupaszított felszínt, és közben Orira nézett. A fiatalember ügyelt arra, hogy meg se rezzenjen az arca, és közben figyelt. Toro már hetek óta ezen dolgozott.

Vannak talán más bandáid is? – gondolta Ori olyan érzéssel, amit esélye sem volt azonosítani. – Vagy csak mi vagyunk neked? Kinek a nevén van a ház? Csak nem arról van szó, hogy te magad vásároltad meg a saját nevedre?

Éppen Baron beszélt, a szokásos tárgyilagos kimértségével.

Jobb lenne, ha figyelnék – ébredt rá Ori. – Most mondják el a tervet.

– Sulionnak már nem kell sok, és összeomlik. Két dolgot vásárolunk, értesüléseket arról, ki hol van, és mi a taktikájuk, valamint az első lépést. Ha nem ő áll az ajtónál, akkor végünk.

Ez a milícia eljárása – állapította meg Ori. – Ezt kell megtanulnom. Ismét csak elmerengett azon, hány milicista lehet, aki megjárta a háborút, és aztán olyan keserűen tért vissza, mint Baron – aki ennyire tele volt vele. Azok mit tesznek majd? Csak nézte Baront, és rádöbbent, hogy a férfi minden egyes rezdülése ehhez vezetett, és hogy nem is tervez tovább: ez lesz a bosszúja.

Ragályos gyilkosság – ezt látjuk majd. Ha nincs levezetési lehetősége mindazoknak, akik megszöktek a háborúból, és visszatértek ide. És az Új Tollasok is toborozni fognak – olyanokat, amilyen ez is, itt. Szátyár óvjon minket!

Újra és igen nagy erővel rátört a mohó vágy, hogy lefejezze a kormányt.

Nemsoká – gondolta. – Nemsoká.

Olyan érzése támadt, hogy nem kell sok, és belevész az egészbe. Jó néhányszor el kellett mondania magának, amíg egészen biztos nem lett benne, hol is van, és miért is van ott.

21.

Senki nem tudott végigmenni Új-Crobuzon utcain anélkül, hogy ne pillantson föl az égre. Az aeroszkáfokon és a sárkányfajzatokon, az életek – idegen, őslakos és teremtett életek – százain túl, a zord és hideg, fehéren fénylő napot fürkészték, miközben azon töprengtek, vajon érkezik-e még egy azok közül a mindent megperzselő szerves árnyak közül.

– Még mindig egyezséget igyekeznek tető alá hozni – mondta Baron a többieknek. Bertoldtól tudott erről, aki a polgármesternek diplomaták és nyelvészek kíséretében a követségi negyedbe irányuló kiruccanásaiból következtetett rá.

Ori visszatért a menedékhelyre. Ladia örömmel fogadta, de érzékelhetően bizalmatlan volt. Annyira kimerültnek tűnt, Ori egészen meglepődött rajta. Mint mindig, most is férfiak meg nők hevertek ott, ahová a nehézkedés halmozta őket, azonban maga a terem is hegekkel volt tele. Deszkadarabok és összekarcolt festések tetoválásai borították a falakat, az ablakokat bedeszkázták.

– Tollasok – magyarázta a nő. – Három nappal ezelőtt. Úgy hallották, hogy... elkötelezettek vagyunk. Óvatlanul viselkedtünk, Ori, elöl hagytunk egy-két papírt. Azt hiszem, annyira lefoglalt minket, ami Kennelben zajlik, hogy nem figyeltünk: lehetetlenség is volt ennyire vigyázni mindenre. Elbíztuk magunkat.

Ori rávette, hogy dőljön le, és bár Ladia ugratta, amikor lefektette a régi kanapéra, a nő elsírta magát, másodpercekig csak sírt, és kapaszkodott a fiatalemberbe, aztán szipogott egy keveset, megpaskolta, elsütött még egy utolsó viccet, és már aludt is. Ori – néhány hajléktalan segítségével – összetakarított.

– Tegnap volt itt színdarab – magyarázta az egyik, csorba fogazatú asszony, az asztalokat törölgetve. – Valami Flexibilisek. Azért jöttek, hogy nekünk játszanak. Nagyon jó volt, pedig soha nem láttam még ehhez foghatót. Igazából nem is értettem, mit mondanak. De, szóval, jó volt, kedves tőlük, hogy eljöttek a mi kedvünkért.

Jacobsot napok óta nem látták már.

– De nem tűnt el. Sok volt a dolga. Láttad te is? Mindenütt otthagyta a nyomát.

A krétával rajzolt spirálok, amiket, bárhová ment, maga után hagyott, és amelyekről a nevét kapta, továbbra is terjedtek, valóságos járvány lett belőlük. Feltűntek minden negyedben, festve és vastag zsírkrétás rajzként, kátránnyal meghúzva – templomokba karcolták, a toronyházak üvegébe és gerendáiba vésték őket.

– Szerinted is ő kezdte? Az is lehet, hogy csak utánoz valakit. Vagy hogy egyáltalán senki nem kezdte. Hallottad, meddig eljutott. Az emberek jelmondatnak használják. Átvették.

Hallotta, és látta is már persze. Kormányellenes mocskolódásba kunkorodó spirálokat. „Nem inspirál, ha nincs spirál”, és: „Spiráljatok arrébb innen! – kiáltozták az emberek, valahányszor megjelent a milícia. Miért éppen ez lett a jelkép, és valamelyik másik, amelyik már évek óta ott díszelgett a falakon?

Az öreg lakhelynek számító sarka szürkéllett tőle. Tintával és grafittal, különféle méretekben, az ívek hajlásszöge és iránya változó, spirálok indultak spirálokból, bonyolult mintázatot alkotva. Az is lehet, hogy egy önálló nyelvről van szó – gondolta Ori. Az óramutató járásával megegyezően vagy épp ellentétesen, sok-sok kanyar után megtorpanva, különböző irányokban és változó méretben – minden egyes dugóhúzóörvényből sarjadtak a leszármazottak.

Ori kilenc éjszakán át kereste föl a helyet. Jelentkezett, hogy végigcsinálja az éjszakai műszakot.

– Ezt meg kell tennem – magyarázta Vénvállnak. – Nappal elvégzem, amire szükségetek van, de nekem is megvan a magam dolga.

A Toro-hívek szabadságot adtak neki, de bizalmat nem. Séta közben néha megtorpant meghúzni a cipője csatját, közben a falnak dőlt, és hátrapillantott. Ha nem Baron, akkor valaki más követte, ebben egészen biztos volt: tisztában volt vele, hogy amint olyasvalakivel áll szóba, akiben ez a láthatatlan figyelő, ez a másik bikázó nem bízott, halott embernek számít. Az is lehet, hogy nem volt ott senki – nem tudta eldönteni, minek számít elvtársai szemében.

A Két Féregben Petron Carricos a saját költeményeivel teli kötetet adott át neki – saját kiadásban, Flexibilis Kiadó néven.

– Kurva régen találkoztunk már, Ori – mondta. Kissé óvatos volt vele – megrándult a szája sarka, mint aki azt szeretné kérdezni: „Merre voltál? Eltűntél” –, viszont grappát vett neki, és mesélt a terveiről. Nála volt a Renegát Rebellise... nem teljesen nyíltan, de követve az idők szavának megfelelő újféle bolsizmust.

Ori felolvasta az egyik versszakot:

– Itt évszaknyit Virágodban Vas-, faszirmok között / Kenneli kongatás kőholtan komplett káprázata.

Biccentett.

Petron mesélt neki a Flexibilisekről: ki mivel foglalkozik, ki maradt valaminek a része, ki tűnt el.

– Samuel lefalcolt. Valami büdös galériában árusít Bujjaligeten. – Felhorkant. – Nelson és Dorwena még mindig Sikoltorékban vannak. Persze mostanra minden megváltozott, képzelheted. Még mindig úgy van, hogy amikor csak tudunk, fellepünk. Közösségi izékben, templomokban, gyülekezőhelyeken, meg ilyesmi.

– Na és, hogy fogadja a köznép a Rángó Újdonságot? – A második nuevista kiáltvány kulcsfogalmáról volt szó. Ori szarkasztikusan viselkedett.

– Egészen tetszik nekik, Ori. Egészen.

Az összes földalatti céh reszt vett a törvényellenesen tartott gyűlésen – Petron szerint Füstmartalék és Bősgomoly harcias gyári munkásainak nézetei terjedőben voltak más iparágakban is. Öntödékből, hajógyárakból, festőműhelyekből érkezett képviselők titkos kenneli helyszínen arról értekeztek, milyen követelésekkel álljanak a parlament elé.

– A Választmány is beszél velük – közölte, Ori pedig bólintott. Nem mondta ki, amit gondolt: Megint csak beszéd, újra beszéd, ez a baj, nem igaz?

Céltalan sétájuk részeként, ami Petron elmélete szerint a varos új rendben történő összerakása volt, Szangviában, egy zsúfolt, csatorna parti piacon egyszerre ordítozásra lettek figyelmesek.

– Mi az istenek, mi az istenek... – kiáltozta valaki, és a tömeg különös, visszafelé tartó igyekezettel mozgott, szaladtak az emberek kideríteni, mi történt, és megint csak menekültek a könyvekkel és csecsebecsékkel teli bódék között.

Egy nő hevert reszketve a zsilipkapu és a nyitószerkezet mellett, szoknyája tócsaként terült szét, hajtincsei férgekként tekeregtek a levegőt is megrezegtető statikusságtól. Az emberek bámulták, és egész testükben megfeszültek, készültek, hogy odarontsanak, megmarkolják és elrángassák onnan, ám meghőköltek a fölötte lévő manifesztációtól.

Nyálkás, véraláfutást idéző, émelyítően kék kipárolgás volt ott... mintha maga a világ, a levegő lilult volna be és vérzett a bőre alatt. Megecetesedett a semmi, és akár a föl a tejben, anyagdarabkák alvadtak össze, bűzlő éter gyűlt össze magát szervező formába, majd moccanó rovarszerű valami tűnt elő a meghegesedett levegőből, és sehonnan jött árny kezdett tekeregni, mintha valamilyen szálon függene, hol láthatóként, hol láthatatlanként csillant, aztán már kétség nem fért hozzá, hogy ott van: rothadásszínű, kampós lábú lény, akkora, akár egy ember. Darázs, a dereka csontsovány a fényt foltos vízként visszaverő tor alatt, kitolt és csöpögő fullánkja behajlított ujjként hívogat potrohából.

Ízelt szájával megtisztogatta lábait. Csúf összetett szemével végignézett az elképedt tömegen. Egyesével kihajtogatta végtagjait, majd megremegett és megmozdult, bár úgy tűnt, nem lábainak köszönhetően, inkább mintha még mindig függene valamin, és holmi óriási kéz, ami tartja a madzagot, most arrébb tette volna. Közelebb jött.

A nő rángott – arca teljesen elfeketedett, nem lélegzett. A nézősereg első soraiban fuldoklás támadt: két másik személy esett össze, egy férfi és egy nő. Rángógörcsökben fetrengve hányadékot és tajtékos nyálat fröcsögtek magukból.

– El onnan! – A milícia. A piac bejárata felől. Érkeztükben elsütötték fegyvereiket, a dörrenések pedig megtörték az embereket moccanatlanul tartó dermedést... sikoltozva rohantak szanaszét. Ori és Petron elhúzódott onnan, de nem menekültek, csak hátraszorultak az undorító lidércnyomás elől, és figyelték, ahogy a milicisták tüzet nyitnak a valami testére.

A lövedékek keresztülhatoltak rajta, összetörték a mögötte lévő üveg-és porcelánneműt. A lény árnyékában levő nő köpött egy nagyot, és meghalt. A lázas lövöldözés közepette a darázs trillázott, és ollózva, csapda módjára mozgatta tagjait. Az ólom hátborzongató húsának enyhe fodrozódása közepette tűnt el benne: egy része előbukkant, más részét megemésztette. A lény ott táncikált a rendfenntartók tüzében. A halott nő szájából kiszivárgó folyadék feketéllett, a belső szervei szurokká változtak.

Egy thaumaturgista tiszt megropogtatta ujjait, és okkult formákat rajzolt a levegőbe, mire szálak – meghexelt rostokká és hálóvá változtatott plazma – fonódtak a létezésbe keze és a darázs között, csakhogy a ragadozó lény átbújt a csomók között, egyszerre messze, esetleg oldalvást, vagy éppen szem módjára pislantva eltűnt, majd a felfröccsenő megvilágítatlanságban ismét ott volt, a háló pedig elenyészett. A darázscsípéstől gyötrődő többiek mozdulatlanul feküdtek, a milicisták arca egyre inkább a tengeribetegekre jellemző zöld árnyalatot öltötte magára.

Ám aztán a darázs eltűnt: semmi nem volt az üde levegőben. A következő pillanatban a milicisták lassanként kihúzták magukat, Ori összeszedte magát, majd egy kiáltással hasra vetődött, amikor a levegőbe visszatért a darázs pillanatnyi nedvtolulásos szellemképe, aztán már ott sem volt, és újra visszatért: darázsderekú sejtelem volt immár csupán, és utána végre teljesen eltűnt.

– Nem ez volt az első – közölte Petron. Visszasiettek a Két Féregbe, ahol cukrozott rumos teát szürcsölgettek most, mert valami melegre és édesre vágytak. – Nem hallottál még róluk? Először azt hittem, csak valami hülye pletyka. Ostobaság. Mérgező környezetükkel gyilkoló megnyilvánulások.

Az egyik valamiféle lárva volt Gubacsréten – magyarázta Petron. – Volt ott egy másik is, egy fa. És úgy tudom, volt egy tőr is a hollókapui úton.

– A tőrről hallottam én is – mondta Ori. Eszébe jutott a Jelzőfény egyik különös szalagcíme. – De nem voltak mások is? Egy varrógép? Nem volt egy gyertya is?

– Nyüves Tesh, igaz? Erről van szó. Véget kell vetnünk ennek a habomnak.

Vajon Tesh fegyverei voltak ezek a megidézett dolgok? Minden egyes idézés megszámlálhatatlanul sok pszichonomosznyi hatalomba kerülhet, különösen akkor, ha Tesh-ből kell előszólítani, és csak maréknyi áldozatot tudtak szedni. Hogy is lehetnének ezek hatékonyak?

– Na igen, de nem csak erről van szó, nem igaz? Nem csak az áldozatok számáról. Hanem a hatásukról, amit a közhangulatra gyakorolnak.

Ori másnap hallott még egy megnyilvánulásról, Serpulatban: két egymásba kapaszkodó ember baszás közben. Úgy értesült róla, hogy senki nem láthatta az arcukat – csak lógáztak ott, ide-oda forogva valami madzagon, falták egymás ajkát, kezük a másik húsában. Amire elmentek – vagy a helyiek támadása kergette el őket, vagy nem, ki tudja? –, addigra öt halott maradt a nyomukban, ott szivárogtak, kiömlöttek a kövezeten, aszfalttá változva.

Amikor végül Spirál Jacobs felkereste a szegénykonyhát, Ori alig akarta elhinni, amit látott: az öreg saját csontjai súlya alatt görnyedezett, bőre rongyokba gyűrődött rajta.

– Mindenható istenek! – mondta a fiatalember halkan, ahogy ételt kanalazott a következő tálba. – Mindenható istenek, Spirál, mi van veled?

A csavargó csodálatos, nyílt mosollyal nézett fel rá. Egyáltalán nem ismerte föl.

– Hol voltál? Egészen eddig?

Jacobs meghallotta a kérdést, és összevonta a szemöldökét. Sokáig gondolkodott, és végül óvatosan annyit mondott:

– A Perdido pályaudvaron.

Aznap éjjel ez volt az egyetlen olyan kijelentése, ami bizonyította elméje épségét. Valamilyen idegen nyelven, esetleg gyermeki halandzsában motyogott maga elé, mosolygott, és spirálokat rajzolt tintával a saját bőrére. Éjjel, a nyögések és köhécselés közepette Ori oda ment, ahol Jacobs ült és karattyolt magában. Puszta körvonal volt csak, amikor a fiatalember beszélni kezdett:

– Elveszítettünk, igaz, Jacobs? – kezdte. Porig sújtotta a dolog. Szinte már érezte, ahogy sírás fojtogatja a torkát. – Nem tudom, visszatérsz-e még. Hogy hová mentél. Szerettem volna, szerettem volna megtalálni, hogy elmondhassam, köszönöm mindazt, amit tettél.

Nem hallasz engem, de én hallak.

– Azért kell ezt most elmondanom neked, mert olyan helyekre megyek, olyan dolgokat teszek, amiktől, amik miatt úgy lesz esetleg, hogy többé nem tudok találkozni veled, Spirál. És szeretném, ha tudnád... hogy felhasználtuk a pénzedet, az adományodat, és jól csináljuk. Büszke leszel ránk. Jack is büszke lenne ránk. Megígérem.

Hogy te mi mindent tettél értem! Az istenekre! – Jacobs csak zagyvált, és örvényeket rajzolt. – Hogy ismerhetek valakit, aki ismerte Jacket. Hogy megkaphattam az áldásodat. Akár visszatérsz, akár nem, ennek mindig is a része maradsz. És amikor vége lesz, gondoskodom róla, hogy az egész város megismerje a nevedet. Már ha még itt vagyok. A szavamat adom rá. Köszönöm.

Megcsókolta a gyűrött homlokot, és meghökkent a bőr puhaságán.

Aznap éjjel nem volt hold az égen, és Grízvég gázlámpái kialudtak. A sötétben az Új Toll párt újra megtámadta a szegénykonyhát. Ori a „mocskok kántálására és a bedeszkázott ablakokon kopogó lövedékekre ébredt. A deszkák közötti résen kilesve látta az összeverődött tömeget. Emberek sorai, árnyéktanulmányok, keménykalapjuk karimája a szemükbe húzva, hogy sötétség övezi arcuk fölső felét. Egy egész utcányi, gondosan formára igazított rosszindulat, fekete pamuttal borított és harcoshoz illő izommal kitömött vállak sorai, ahogy kalapjukat igazgatják, kisimítják a fehér ingükből hurkosan kilógó fekete nyakkendőt. Képzeletbeli porszemeket söprögettek magukról, és fegyvereket lóbáltak közben.

Ám a csavargóknak nem kellett sokáig félniük. Vajon a Fegyveres Sokadalom volt, ami eljött? Esetleg a Választmány szedett-vedett csoportja? Ori nem látta, ki volt, csupán a kiáltozást és a lövéseket hallotta, majd látta, ahogy a Tollasok megvadult tisztviselők módjára megfordulnak, és rohannak verekedni.

Ladia és a bentlakók szétszaladtak. Ori Jacobsért sietett, azonban meglepetésére az öreg céltudatosan, de nem sietősen ellépdelt mellette. Rá se nézett a fiatalemberre, se máshová, csakis előre. Gyorsan maga mögött hagyta az utolsó tébláboló hajléktalant is, mialatt az utca végéből csatazaj szűrődött el hozzájuk, a sötétségben pedig csupán fekete alakok csúf és gyorsan változó masszája látszott. Jacobs az ellentétes irányba, a Salétrom állomás és a város fölött északnak kapaszkodó boltívek felé fordult.

Ori tétovázott, gondolván, talán nem maradt már semmi, amivel szót ehetne váltani abban az emberi héjban, majd ráébredt, hogy kíváncsi, hova tart, és ott mit tesz majd a másik. A lámpák nélküli Új-Crobuzon teljes sötétségében követte Spirál Jacobsot.

Nem úgy osont utána, mint valami vadász, csak ott jött néhány lépéssel mögötte. Igyekezett annyira halkan a földre helyezni cipőjét, hogy léptei csupán a koldus csoszogásának visszhang-kísértete voltak. Senki más nem volt rajtuk kívül az utcán. Egyik oldalról fából-vasból készült kerítés, a másikon több tucat lábnyira a fejük fölé magasló nyirkos téglák mentén haladtak. Spirál Jacobs szökdécselt és lépdelt előre idegen hangnemben dudorászva, visszabaktatott néhány yardnyit, kesztyűje levágott ujjaiból kikukucskáló ujjait végigfuttatta a bordás vason, és megdörgölte a rozsdát, Ori pedig olyan tisztelettudóan és figyelmesen jött mögötte, akár egy tanítvány.

Jacobs egy körömnyi krétával megrajzolta a formát, amiről a nevet kapta, és közben sutyorgott, a rajza pedig elképesztően tökéletes volt, matematikai jelkép. Aztán ott voltak a kacskaringók, a rajz külsejéből előbújó kisebb méretű tekercsek, Jacobs pedig végigsimított rajta, és ment tovább.

Esni kezdett, Ori pedig odaért az öreg jeléhez. Nem kenődött el.

El a Salétrom állomás ütött-kopott téglaíve mellett, tovább Legyespart irányába, egy olyan helyre, ahol még mindig világítottak a gázlámpák, ahol a rebbenő légszesz visszatért, hogy groteszk alakokká csávázza a falakat és az ajtókat. Az öregember egyre írta a formáit. Egy alkalommal még egy ablakra is rajzolt – akármit is használt, a benne lévő zsiradék megfogta a fényét. Keréknyomnyi utca zárult össze Orin, tölcsérként vezette át téglából épült boltív alatt félkegyelmű guruja nyomában a sápatag fény szélesebb területére, ahol rideg, ragyogó színek – zárványos üvegben jéggé fagyasztott vörös és arany –, elyktrobarometrikus világítás homályosította el a gázt.

Itt már nem voltak egyedül. Valamiféle álomsötét tájékra kerültek – Ori azon töprengett, mikor ragadták el a városát, mikor tették azzá, amit most látott.

Egymás után sorjázok és hangos hegedűk. Külvárosi kurvák társaságában szegénynegyedekbe látogató vagyonos férfiak estek ki az italmérések ajtaján, és sétáltak tovább, észre sem véve a balhét kereső fiatalokat, akik így-úgy elrejtett fegyvereket tapogatva méregették őket. Innen fölfelé, a milícia egyik tornyához – a drótkötél zümmög, ahogy odafenn elhúz egy megvilágított gondola. Neveket és szolgáltatásokat, egyszerű animációkat kiadó ragyogó üveg gilisztái alatt összeverődöttek: vörös szájú, fénnyel rajzolt hölgy, amelyet tétovázva vált fel egy másik, immár felemelt pohárral, majd – autistákra jellemző megvilágított ismételgetéssel – újra vissza. Csontra soványodott fiataloktól, sarkokon vásárolható kábítószer összesodorva, erőszakos csoportokban mozgó milicisták, tükreik visszaküldik a fényt a sarkon túlra. Harag, részeg és ostoba verekedések, és komoly összecsapások is.

Északi irányba, a Nábob hídhoz, Folyóhám felé közeledve. Legyespart határán elhaladtak egy sor üres és bevetett telek mellett, és Ori szemtanúja lehetett valamiféle bandabunyó utolsó ökölcsapásainak, majd Tollasok érkeztek öltönyben, elegánsan és baljóslatúan, de nem kötöttek bele, inkább fitymálva pillantottak végig a pillangók módjára, részegen repkedő thaumatugikus fényszikrákat kacagva hajkurászó egyetemi diákokon. Aztán füttyentés és fénylő kokszkosár jelezte a sztrájkőrséget az egyik khémyai gyár előtt, a tüntetők létszáma felduzzadt a támogatók miatt, akik furkósbotokat és villákat markolva kívánták megvédelmezni elvtársaikat a Tollasokkal szemben – az öltönyösök méregették őket de látták a létszámukat, és inkább mentek tovább.

Heges kaktuszfiú koldult még ilyen későn is, miközben majma táncikált előtte: barátságos lekezeléssel simogatta meg busa fejét a megtermett kaktuszember egy banda élén, ami minden bizonnyal a Fegyveres Sokadalom volt, fegyvereiket nem tették ugyan közszemlére (látótávolságban akadtak milicisták), de azért mutatták magukat a késő éjszakai utcán, és valamiféle óvatos bajtársiassággal kevert kihívást biccentettek oda egy másik kaktusznak, aki jelszlenget vetett oda egy arra járónak, majd eltűnt az egyik régi és hideg sikátorban, amikor rémült milicisták járőre rohant el mellette – lövés dördült a sikátor végében, és kábítószeresnek tűnő alakok görnyedeztek ott, majd egy sárkányfajzat kiáltott lejjebb ereszkedett, hogy leszálljon, aztán újra elrepült.

Férfiak és nők haladtak el mellettük. Ital és füst, drogok után maradt szag, meg sikolyok és kiáltások, akárha madarak laktak volna erre.

Spirál Jacobs tébolya védelmében lépdelt keresztül ezen az egészen. Meg-megállt, meghúzta rajza vonalait, és ment tovább, megtorpant rajzolt, tovább, a Nábob híd csúcsdíszes, múlt századi szirtjei felé, maid gyorsan át Kinkenen, ahol a gazdagabb khepri rajok, a régi vagyonos családok és a felkapaszkodottak éltek, a Szobrok Terén őrizgették megálmodott kultúrájukat, khepriköpetből készült giccses, mitikus alakokat. A levegőben khepri beszélgetések emlékeinek khémyiai felhői terjengtek.

Spirál bejárta az Óváros, Új-Crobuzon elsőszülött negyede, a folyók közötti iszapba rajzolt és mostanra metropolisznyi méretűvé növekedett V betű keskeny utcáit. Csak csoszogott és dünnyögött és rajzolta a jeleit a sötétlő téglafalakra, keresztül Shecken, a boltosok vegyeskereskedés-városán, ami az Új Tollasok erősségének is számított, és ahol Ori csak óvatosan közlekedett. Keménykalapos Tollas közkatonákat nem látott sehol, ellenben a védelmi bizottmányok pocakos és ideges férfijait, önnön bátorságukból eredő büszkeségtől gyötörten igen. Végig Mállatkert peremén, ahol a prostituáltak dolgoztak, és méregették az utcalányok. Spirál Jacobs egyre csak rajzolta a tekercseit. Egyik oldalon különleges kikapcsolódást hirdető bordélyház ablaka nyílt – a másikon foszladozó plakát: valamelyik szélsőséges csoport próbált ily módon toborozni szemérmesen „unortodox szolgáltatásokkal foglalkozónak” nevezett nőket.

Rikács, Új-Crobuzoni pénzügyi központja, nem volt tele: ilyen későn alig néhányan közlekedtek ott gyalogosan. Spirál Jacobs, mögötte Orival végighaladt az árkádsorokon, a sem nem nyitott, sem nem bezárt épületeken átvezető alagutakon. Felcsavart, cirkalmas vasdíszek ékítették ezeket, kirakataikban gazdag polgároknak szánt mütyürök, és az öreg lelkesült elismeréssel húzta végig az ujját a kacskaringókon.

Aztán Ori megállt, és hagyta, hogy Spirál folytassa útját Új-Crobuzon közepének fényfoltos árnyéka irányába. Kastély volt ez, gyár, toronyváros – egyesek szerint istenteremteni igyekvő eszelős által létrehozott istenség. Nem is építmény volt, hanem épületemeléshez használt alkotóelemekből való hegy, tilalmas értelemmel egyesített stíluskorcs. Szájaiból a város öt vasútvonala tört elő, esetleg itt gyűltek össze, meglehet, mozgásuk befelé irányult, és patkánykirály farkaiként fonódtak, tekeredtek egymásba, úgy hozták létre azt, ami házat adott nekik, a Perdido pályaudvart – a vasút idegdúcát.

Jacobs a felé a boltív felé tartott, ami a milícia központi Töviséhez pányvázta, a téglából, betonból, deszkából, vasból lévő templomban húzta meg magát, ami méretét és töltöttségét tekintve akkora, hogy megváltoztatta maga fölött az időjárást, megváltoztatta magát az éjszakát is.

Csak figyelte, ahogy az öreg halad előre. A Perdido pályaudvart nem érdekelte, hogy a város háborog. Hogy sem mi sem ugyanolyan, mint amilyen régen volt. Ori megfordult, és órák óta most először szűnt meg fülében a dugulás: meghallotta a harci rikoltásokat, a tüzek nyeldeklését.

22.

„Mindenkinek – szólt az üzenet. – Eljött az idő.”

Ori ajtajára tűzték.

Csak Vénváll és Toro nem volt ott. Baron ismertette a tervet:

– Közel egy hét. Ennyink van. Ezt Bertoldtól tudjuk. Óvatosnak kell lennünk. Ez – négyszög krétával – a legfelső helyiség. Itt lesznek.

Ne feledjétek, nem számítanak támadásra, de a klipeusok nem könnyű ellenfél. Mindenkinek elmondjuk, pontosan mit kell tennie. Világos? Ne feledjétek, hogyan juttok be, és mit csináltok, aztán hogyan juttok ki! És... ezt jól jegyezzétek meg... akármit is láttok, ne változtassatok a terven! Megértettétek? Ti azt csináljátok, amit mondtak nektek, mások meg hadd csinálják, amit nekik mondtak!

Egy sejt vagyunk? – gondolta Ori. – Vannak mások is, akikről nem tudunk?

A társai fészkelődtek a helyükön.

Baron egyre újabb vonalakat húzott a tervhez használt rajzra, és addig ismételte az utasításokat, amíg félig értelmét vesztett mondókává nem vált az egész. A hanglejtése semmit sem változott – olyan volt, akár egy viaszhengeres felvétel.

Új fegyverekből – ismétlőkből, mordályokból, tűzköpőkből – álló készlet volt előttük. Ori figyelte, ahogy elvtársai megolajozzák és tisztogatják az eszközöket. Látta, kinek remeg a keze, és azt is, hogy az övé nem.

Baron megtanította, hogyan kell a milicisták tárgyilagos hatékonyságával élen haladni és területet biztosítani. Úgy járták végig a rájuk eső részt, mint akik színdarabot próbálnak. Fellép, lendül, lép, lép, emel, biztosít, két-hár, mondja két őr, két-hár, lép, ford, biccent – ismételgette magának a stratégiáját Ori. – Hogyan csináljuk ezt végig?

– A meglepetés a mi oldalunkon van – közölte Baron. – Azon az egy pillanaton, azon a résen kell átjutni. Semmivel sem tudnak feltartani minket. De mondok neked valamit, Ori.

Odahajolt, és még akasztófahumor se látszott rajta.

– Nem fogunk mindannyian kijutni. Akadnak majd, akik otthagyják a fogukat.

Nem tűnt úgy, mint aki aggódik. Még az se érdekelte, kijön-e onnan.

Te is érzed, mi? – gondolta Ori. Az elszakadására gondolt: úgy nyújtotta ki a karját, mintha valamilyen száron lenne, ami elpattanhat. Még mindig azon a különös éjjeli úton érezte magát Spirál Jacobsszal, amikor elbúcsúzott az öregtől, és amikor sértetlenül ment keresztül a pszichotikus, romlott és hibás valamivé vált városon. Ott volt most is.

Nem érzett semmit, amiért sietnie kellene. Nem holmi kiüresedésről volt itt szó: egyszerűen csak elszabadult a kötélről. A dolgok csak távolról jelentettek gondot számára. A bizonytalanságok csak valahol messze merültek föl benne.

Akadtak lármás pillanatok. Az egyre melegebbé váló utcákon rikkancsok és kikiáltók szaladtak végig szokott körüktől igencsak messze, és közben a főcímeket hirdették. „Gyűlés Kennelben” – kiáltották. – Követelések a parlamentnél, Xenobandák, Lázító Választmány. A Toro-hívek csak ültek a házban, amit azoknak az ingatlanából vásároltak, akiket előzőleg megöltek. Nem foglalkoztak a hírlapárusokkal, az utcákon érzékelhető feszültséggel. Elkezdték növelni maguk körül a koszt, valamiféle erőszakos mocsokban élni. Bokszerüket az övükre akasztva hordták – a szarvakat megélezték.

Mindig is hangsúlyozták, hogy a magiszterek, még a legmagasabb rangú dózsék is, polgárok, ugyanolyanok, mint bárki más. Az igazság kedvéért, az igazságszolgáltatás arctalanságának biztosítására álarcosan tevékenykedtek. Bármelyik lakóhely a város bármelyik részében otthont adhatott a törvény szolgáinak. A bandáé mellett álló zászlósdombi ház díszes volt, mégsem feltűnő.

Végül aztán a környéken szokatlan módon egyik kora este, miközben lövések hallatszottak messze délen – Új-Crobuzon az utóbbi időben hozzászokott ehhez a hanghoz, és többé már nem szólította le a milicistákat léghajóikból, és mostanra csupán az éjjeli zajok részének számított –, látogatók érkeztek oda. A szakácsok, szolgálók és inasok távoztak, kimenőt kaptak az éjszakára. Nem tudták, mivel foglalkozik a gazdájuk, nem tudták, kik is azok, akik jöttek hozzá. Gigerlik és felső osztálybeli divatmajmok kopogtattak visszafogott ünneplésre öltözötten. Még egy kaktuszember is elegáns ruházatban.

A személyzet bizonyára azt gondolja, orgiát szervez a gazdájuk – gondolta Ori. – Talán azt hiszik, valami suskusban, apró vétekben, esetleg drogokban utazik.

A vendégek milicisták – klipeusok – voltak. A polgármester érkezesére készülődtek.

Ulliam sisakot vett fel. Meghúzta a szíját, és felsóhajtott. Tükrök álltak ki belőle, épp a szeme elé.

– Soha nem hittem volna, hogy ezt még felveszem egyszer – mondta.

– Nem tudom – hajtogatta Énokh Orinak. – Nem tudom, hogy is megyek ki.

– Hallottad, mit mondott, ‘Nokh, a mosókonyha ablakán át ki a kertbe, és el.

Soha nem jutsz ki onnan.

– Persze, persze, azt, azt tudom. Csak... Nem biztos, hogy ez a jó. Soha nem jutsz ki.

– Felismered, mikor van itt az ideje menni, Ori – közölte az eligazításon Baron, Ori pedig várakozott. A repedt vakolatnak dőlve fejét a deszkák vékony bordázatának támasztotta.

Lép, lép, biztosít, céloz, céloz, lő.

– Ugye megértetted, mit kell tenned, Ori? – kérdezte az egykori milicista. – Mit kérnek tőled?

Mire ez a... ez a megtiszteltetés? – töprengett Ori. Miért őt helyezték a küldetés kellős közepébe? Ő lőtt a legjobban... Baron után. Ráadásul nem számított arra, hogy életben marad, mégsem menekült el. Lehet, hogy ez számított Torónak.

Egyikünk se marad életben – gondolta a fiatalember. – Akkor is megcsinálnám ezt, akár ezerszer is.

Úgy érezte, megállapodik végre valahol.

– Tudod, nekem hol kell lennem, és azt is, hol kell lennie Vénvállnak. Kell valaki az elejére, Ori.

Ori van elöl – gondolta. – Ori, foglald el az első helyet!

Az egész város súlyát ott érezte maga alatt, mintha Új-Crobuzon oda lenne bilincselve hozzá, miközben ő maga is csüngött a levegőben. Lehunyta a szemét. Képzeletében lények fúrták magukat előre a házak falaiban, keresztül a bőrén. Sorra vette, mit is tett az évek alatt. Templomharang kondult. Sárkányfajzat rikkantott az égen. Kennelben a barátai folytatták a harcot.

Hallotta, ahogy odalenn Vénváll jön-megy. Nem vette el a fejét a faltól. Hallotta a fatörzslábakat, a kaktuszember ormótlan talpának meglepően finom talajérintését. Valamivel később felfakadt a valóság – szakadás zaja hangzott fel. Ori nem nézett föl.

– Jó estét, főnök! – szólt. Megérkezett Toro.

Hajnali kettő és három óra között, kalmártinta sötétségű ég, a csillagokat és a félholdat elfedő felhők alatt hozzáláttak.

*

Toro megremegett.

– Megreszketett a ház hexe.

Áruló kapcsolatuk, Sulion benne hagyott egy kulcsot az egyik zárban, fejjel lefelé fordította az egyik nagy erejű védőbűbájt, majd meghexelt sót dörzsölt rá, és átvágott egy maréknyi drótot. Nem is volt szükségük ennél többre.

Toro elmormogott beszámolóját követően, amit a thaumaturgia hullámait tapogató szarvak révén szerzett meg, Ori követte figyelemmel az eseményeket.

A banda bejutott.

– Van egy empata – közölte Toro. – Tudják, hogy itt vagyunk.

Hát persze hogy van egy rohadt empata – gondolta Ori. – Van empata, dörgető, kriomanta, van minden. Abbahagyta, mert érezte, egy hajszál választja el csak a hisztériától.

Megjött a figyelemelterelés – Ori is érezte. Talán léptek a lépcsőn? Valaki közvetlenül a falon túl szaladt fölfelé, mások lefelé.

A bejutás első jelére kettéválnak: a belső osztag megy majd a polgármesterhez, a külsők indulnak a behatoláshoz. Gyorsan cselekszenek, hogy kijuttathassák a polgármestert.

Macsnak most kell fölsietnie az első lépcsőszakaszon, miközben a milicisták az ellenkező irányba tartanak: ami csak szembejön vele, azt tapadós lánggal söpri végig, és gyorsan elfut a meggyújtott tüzek mellett. Miközben érkezik mögötte Ruby és Énokh a maguk fegyvereivel, csapdákat állítva, az első hullámmal – a figyelemeltereléssel – és belépési pontjához siető milicistákkal egy időben, aközben Ulliam tölcséren át lőport terít az ajtó tövébe, hogy robbanószerből levő dagályvonalat rajzoljon. És tessék – a behatolásuk bizonyítéka: Ori lövéseket hallott.

Elképzelte, ahogy a vendégek gyilkos ösztönű milicista könnyedséggel mozdulnak. Bízott benne, hogy az elvtársai eléggé meglepték őket, és sikerült leszedniük néhányat közülük. Megengedte magának a reményt, hogy esetleg sikerül elszelelniük.

Ulliam berobbantotta az ajtót. Mostantól az egész utca tudja, mi zajlik. Ám ilyen félelemteli időszakban lehetséges, hogy nem sietik el a közbeszúrást. A klipeusok egy része bizonyára irányt változtat éppen, hogy kezelje ezt az új behatolást. Nagy lehet a zsúfoltság a földszinten. És végül bemegy Baron is.

Ori látta lelki szemei előtt: micsoda vakmerőség! Azt kívánta, bár láthatná. Kötél lendült az első emeleti ablakból a szomszédos ház irányába, Baron egymás után váltva a fogasokat halad át az új páncéljában és sisakjában, és leengedi a megcsomózott kötelet, hogy Vénváll felmászhasson rajta. Baronnak most a hallban kell lennie, a lépcsőkorláthoz erősíti éppen a töltetét, és meggyújtja a hosszúra hagyott zsinórt. Olajat locsol szét a fokokon, meg is gyújtja, hogy a milicisták többsége lent ragadjon, majd elbődül, és immár Vénváll társaságában, felhúzott zúzóíjjal, élesített villámköpővel most kell fölfelé lépdelnie a lépcsőn.

A belső osztagnak ellenőriznie kell a helyzetet, felderítőket kell küldeniük a lépcső tetejéhez, és, ó, Ori pontosan el tudta képzelni a döbbenetüket és eltökéltségüket, ahogy megpillantották Baront. Tüzet nyit, aztán elhátrál, ezzel csalogatja elő őket. Annyira döbbenten nézik majd az előreszegezett pisztolyaival, duzzadó vállal, a páncéljában és az új sisakjában, a gondosan kialakított utánzatban, a szegecsheges bikafejben.

„Toro! – kiáltozzák. – Toro!”

Ezt ordítozzák most éppen?

Még a klipeusok is megilletődnek, hogy egy ennyire híres gengszterrel, ilyen leleményes halál és lázadás kivitelezőjével van dolguk. Támadniuk kell. A vakolatporos deszkához tapasztotta a fülét. A túloldalon fürge léptek zaja hallatszott.

– Mennek – mondta mögötte Toro.

– Itt az idő – közölte.

A falon túl rohantak... Ori tisztán hallotta. Előhúzta borsszóró elrendezésű pisztolyát, és látta, hogy egyáltalán nem remeg a keze.

– Most menjünk! – szólalt meg Toro. A klipeusok közben továbbfutnak Baron előzőleg elhelyezett tölteténél, és csak az odalent égő tüzeket meg Baron bikafejes álcát viselő, visszavonuló, lövöldöző alakját látják, ahogy ide-oda veti a fejét, és a falakon döngeti a szarvát. Ori saját kezűleg szíjazta fel a fejdíszt. „Kilátsz? – kérdezte, mire Baron azt felelte:

– Ahhoz eléggé, hogy ölni tudjak.” És ahhoz is, hogy meghaljon. Nem hitte, hogy a másik törődött volna ezzel.

Vénvállnak használnia kell a zúzóíját a kaktuszemberek ellen, és csak ezután támadhat a többi milicistára – mellette pedig a szakemberek tapasztalatával tüzelő Baron, a Toro-pótlék. Együtt csalogatják ki a milicistákat a helyükről. Toro újra közölte, hogy itt az idő.

Így is volt, már majdnem eljött a megfelelő pillanat, mostantól bármikor beköszönthet. Ori egész testében megfeszült.

Lép, lép, két-hár, gyors, gyors, lép, tűz.

– Most – mondta Toro, és ez alkalommal valóban úgy volt. Robbanás virága nyílt előttük, kibomló tűz, a falazat rezdülésének hangja ütötte meg a fülüket. Ori körül por lendült a levegőbe, és a lefelé rohamozó építőanyag kórusának kíséretében Baron bombája felrobbantotta a csetepatét a legfelső emelettel összekapcsoló lépcsősort. Az Ori falának túloldalán található helyiség elszakadt a többi résztől.

– Most – hagyta el Toro pofáját, és mellé lépett, Ori pedig felemelte a fegyverét, megállt a főnöke mellett, ahogy Toro lekuporodott, és a düh eltorzított bömbölése kíséretében rohamozott, meredező szarvával nekifeszült; ez alkalommal nem a világot szakította át hermetikus eljárások segítségével, hanem a lehető legközönségesebb módon magát a falat. Az anyag egyetlen pillanatig sem állt ellen, és Toro már a túloldalon is volt, megtorpant a fal mész-és deszkatörmeléke közepette egy hálószobában, ahol férfiak és egy nő meredt rá.

Ori nem veszítette el higgadtságát. Meglassult tőle az idő. Csak bágyadtan mozdult minden – ő is úgy lépett előre, mintha vízben lenne.

Meleg volt a túlsó oldalon, faliszőnyegek és festmények, míves bútorok, tűz, nő és férfi egy kanapén, egy másik férfi áll, nem is, kettő, nézik a poros lyukat, Orit és Torót. Zene szólt. Valaki moccant: frakkot viselő férfi, kabátjának szárnyai libegtek, ahogy macskához illő kecsességgel közeledett, és egy sétapálcát emelt feléjük, ami élőlényként nyílt széjjel, hogy fémkaromra emlékeztető fegyver legyen belőle. Nagyon kis távolság választotta el tőlük, Ori különös módon félelem nélkül emelte fel a pisztolyát, és azon merengett, vajon időben éri-e el a delelőpontját, sikerül-e megállítania az érkező személyt.

Toro felmorrant. Megindult előre, leköpte a férfit, hogy két lyuk nyílt a testőr mellkasán, úgyhogy elöntötte a vér, lehunyta a szemét, és ott halt meg Ori lábánál.

A fiatalember mozdította a fegyverét: lép, lép, céloz, egy-két, sarok, sarok. Kiáltozást hallott. A másik álló férfi magasba emelte a kezét, és azt kiabálta:

– Sulion! Sulion!

Lelőtte.

Kapcsolatuk teste hevert a vérében: pontos fejlövést kapott. A férfi és a nő egészen mozdulatlanul ült tovább, és a holttestet bámulták. Toro kurta csövű revolvert emelt rájuk, és fehéren fénylő üvegszemén át Orira nézett.

A fémből lévő fejen természetesen semmiféle arckifejezés nem látszott. Senki nem adott korábban olyan parancsot, hogy ölje meg Suliont. A testre nézett, és nem érzett semmiféle igazolási kényszert. Talán pánikból cselekedett? Vagy ténylegesen ezt akarta tenni? Mert mi is volt ez a bosszú? Nem tudta – még mindig nem remegett.

Toro az ajtó felé biccentett: „Biztosítsd a bejáratot!” Ori átlépett Sulion ázott tetemén.

A folyosó megszenesedett, szétmarcangolt csonkban ért véget. Odalent dúlt a harc. Kíváncsi lett volna rá, melyik barátja van még életben. Olajos tűz kúszott föl a falakon borostyánként. Perceik voltak csupán, mielőtt lángra kap az egész ház, esetleg a milícia thaumaturgiája betömi a fekete lyukat, amit az épületbe ütöttek.

– Nincs sok időnk – szólalt meg. Megállt Toro mellett, a helyiségben tartózkodó utolsó két személy előtt, akik továbbra is a tűz mellett ültek, és őket figyelték.

Csellószvit szólt egy voxofonból, sercent egyet a viaszban lévő hiba miatt. A férfi a hatvanas éveiben járt, a hájréteg alatt széles vállú, izmos, selyemköntösben. Rezzenetlen arcában értelemtől csillogó szempár nézte őket. Olyan pontossággal tartotta rajtuk a tekintetét, hogy Ori számára világos volt, tervet igyekszik kovácsolni. Fogta a nő kezét.

A nő korban közel járhat hozzá – a történelem ezt igazolta –, azonban szinte egyetlen ránc sem látszott az arcán. Haja vékony szálú volt, és fehér. Ori heliotípiák százairól ismerte már ezeket a vonásokat. Hosszú, ujj csont vékonyságú agyagpipa volt a kezében, a katlanja még mindig parázslott, és fűszerszagot árasztott magából. Egy kendő volt rajta, alatta semmi. Nem ijedt meg, nem villámlott a tekintete, nem meredt rájuk dacosan. Ugyanolyan higgadt, érdeklődő pillantással méregette őket, amilyennel a szeretője.

– Fizethetek – szólalt meg. Hangja a legteljesebb mértékben nyugodt volt.

– Csitt! – mondta Toro. – Stem-Fulcher polgármester, most hallgasson!

Stem-Fulcher polgármester – Ori kíváncsi volt rá. Nem a harag, az undor vagy a gyilkos bosszúszomj volt a legerősebb benne, hanem a kíváncsiság. Ez a nő rendelte el a Paradoxon-mészárlást, ő emelte egyre magasabbra és magasabbra az újraformálandók létszámát. Titkos tárgyalásokat folytatott az Új Toll párttal, kivizsgálás mellőzésével hagyta, hogy folytassák a xenók elleni pogromokat. Ez a nő volt az, aki besúgókkal tömte tele a hivatalos céheket. Rothadó közigazgatást vezetett, amelyen gombaként burjánzott az éhezés és a lopás feketegazdasága. Ez a nő indította a háborút. Eliza Stem-Fulcher polgármester, La Crobuzonia, a Kövér Napkorong matrónája.

– Azt tudjátok, hogy innen nem juttok ki – mondta. Magabiztos volt a hangja. Még a pipáját is felemelte, mint aki dohányozni szeretne. – Adhatok felmentést a kijutáshoz! – Nem úgy hangzott, mint aki reménykedik ebben. A szeretőjére nézett, és valami lezajlott közöttük.

Búcsúzás – gondolta Ori, és most először érezte úgy, hogy valami, valamilyen bonyolult érzés megmozdul benne, aminek hozzá se kezdhetett még az elemzéséhez. – Tudja.

– Hallgasson, polgármester!

A nő és a magisztere újra egymásra néztek. Eliza Stem-Fulcher Toro felé fordult, és bár nem húzta ki a kezét a férfiéból, mégis felült kissé, mintha hivatalos lenne az eset, és tényleg szippantott a pipájából. Benn tartotta, és lehunyta a szemét egy pillanatra, majd az orrából kiáradó gomolygó füst kíséretében kiengedte, ismét Toróra nézett, és, az istenekre, gondolta Ori elámulva, az istenekre, elmosolyodott.

– Szerinted most mit fogsz tenni? – kérdezte elnézően, akár egy kedves tanítónő. – Most szerinted mit csinálsz?

Egyenesen Toro felé fordult, és újra elmosolyodott, szívott még egyet a pipájából, benn tartotta a füstös levegőt, csúfondárosan félrebillentette a fejét, és megemelte az egyik szemöldökét... Na... és Toro agyonlőtte.

A szeretője összerezzent, ahogy becsapódott a golyó, hozzá még az ajkába is harapott, de nem tudott parancsolni a hangjának, nem tudta megállni, hogy ne nyávogjon, és a macskahang nyögésbe fordult aztán. Csak ült, és fogta a nő kezét, miközben a polgármester kiüresedett, feje hátrahanyatlott a vérbe, eltátott szájából füst kunkorodott elő. A lőpor füstje kénes köldökzsinórként kapcsolta össze egy pillanatra a fejét Toro kezével. A férfi felzokogott, és markolta a halott kezet. Ám aztán kényszerítette magát, hogy tegye ezt félre, és nézzen fel Toróra.

Ori egészen megdermedt, mintha álmodna éppen, de közben érezte magában a biztos tudás remegését, hogy végeztek, és nem haltak meg. Szembenézett a gondolattal, hogy az istenekre, még akár ki is juthatnak, még akár az is.

Menjünk már!

– Figyeld! – mutatott a férfira Toro, mire Ori felemelte a fegyverét.

A főnöke nekilátott kiszíjazni a hatalmas fémfejet tartó pántokat. Ori nem is értette, mi az, amit lát: Toro levette magáról a vasat.

– Figyeld! – mondta újra, hangja ez alkalommal nem volt rákapcsolva azokra a berendezésekre, amelyektől olyan öblösen zengett, ezért mintha elbicsaklott és emberivé vált volna.

Ahogy lehúzta a sisakot, megtörte a thaumaturgikus áramlást, valami távozott a levegőből. Leemelte fejéről a fémet, ahogy a búvár teszi a nehéz rézsisakkal, és Toro kirázta csapzott, hosszú haját.

Ori csak bámulta a nőt, fegyvere közben továbbra is a magiszter mellkasára szegeződött. Régóta nem érezte már úgy, hogy képes lenne meglepődni.

Toro természetesen újraformált volt. Elfordította a fejét – középkorúként, és mindazoknak a traumáknak a nyomán, amelyek Toróvá formálták, csupa ín és csont lett. Vonásaiból állatias éhséget lehetett kiolvasni. Nem nézett Orira... csak ült egy zsámolyon a magiszterrel szemben, és letette maga melle a bikasisakot.

Kisgyermek karja nőtt ki a testéből, egy-egy az arca két oldalán, a szemöldöke fölött: unottan mozduló csecsemőkarok, hol összegubancolták, hol kifésülték tartás nélküli tincseit. Eddig kinyújtózva helyezkedtek el a sisakban, egy jutott mindegyik szarvba. Pókokon látható tapogatólábakként kalimpáltak az arca mellett.

Leült, lehunyta a szemét, és kinyújtotta a karját, meg a csecsemőkart is. Egy ideig csak hallgatott.

– Legus – kezdte –, tudom, hogy most gyászolsz, de figyelned kell rám.

A torzítás nélkül Ori hallhatta, milyen erős a város délnyugati részére utaló akcentusa. A nő a magiszter szemére mutatott, aztán a sajátjára: „Nézz rám!” Szelíden a férfi hasának fogta a fegyverét.

– Elmesélem a történetemet. Azt akarom, hogy érthető legyen, miért vagyok itt.

Halk cuppanás hallatszott a polgármesterből, ahogy gáz vagy vér mozdult benne. A halottakra jellemző összpontosítással meredt a plafonra.

– Elmesélem. Lehet, hogy már ismered. Akkor is figyelj rám!

Nehéz kideríteni a valódi nevedet, ahogy annak lennie is kell, de azért lehetséges. Megvan a névtannak is a maga feketepiaca. De ha ez vigasztal, akkor elmondom, hogy a tiéd igencsak rejtve maradt. Legus magiszter. Hosszú ideje igyekszem megtalálni téged.

Több mint egy évtizeddel ezelőtt jöttem ki a börtönből. Akkor diplomáztam le, ahogy ott neveztük. A pletykák, mindaz, amit odabenn megtud az ember. Minden egyes magiszterről voltak dolgaink. Hallani is lehet ezt-azt. Drogokról, fiúkról, lányokról, vesztegetésről. Hülyeségeket, legalábbis egy része az. „Legus – ezt mondták nekem –, Legus egy ravasz köcsög. Képzeld, szúrja a belügyi titkárt.” Mert akkor még az volt – biccentett az egyre hűlő Stem-Fulcher felé. – Ez az információ soha nem halt el. Épp elégszer hallottam olyanoktól, akikben megbíztam benn is, és kinn is.

Tudod te, milyen keményen dolgoztam ezen? – Nem volt hajlandó a férfi valódi nevét használni. – Hogy felkészüljek. Harcolnom kellett, hogy elkészíttessem a sisakomat.

A gyermekkéz megsimogatta a homlokát.

– Saját magam hoztam létre magamat. Évek óta készülök erre. Hogy egészen pontos legyek, te hoztál létre engem, Legus. Emlékszel?

Több mint két évtizeddel ezelőtt volt. Emlékszel azokra a nagy tornyokra Bakóhangásban? Hát persze hogy emlékszel. Ott laktam, megöltem a drágámat. Emlékszel rá, magiszter? Cecile-t, a kislányomat.

Egyre csak sírt, sírt és sírt, és én is sírtam, aztán fogtam, és azt hiszem, megráztam, hogy hallgasson el végre, nem emlékszem rá, de amikor megint önmagam voltam, már nem élt. Én pedig magamhoz szorítottam, hogy melegen tartsam, mentem egy borbélyhoz, aki kétnaponta ingyen dolgozott, de persze mit sem ért az.

Aztán ott voltál te. – Odahajolt. – Emlékszel?

Nem emlékezett rá. Az újraformálásra ítélt sok ezer közül hogyan is emlékezhetett volna egyetlenegyre? Ori csak nézte a férfit. Toro felnyúlt, és a szülők végiggondolatlan szelíd játékosságával húzta vonta a gyerekkezet.

Azt mondtad, azért, hogy ne feledjem el. Nem felejtettem el.

Megint előredőlt, mire Cecile kinyújtotta a karját a polgármester halott kezét markoló magiszter irányába. Zaj támadt: valakinek sikerült behatolnia a bombával kialakított üregükbe. Toro felvette a bokszerét.

– Két héttel előtte volt a születésnapja – mondta. – Mostanra idősebb, mint én voltam, amikor megszültem. A kicsi lányom.

Felállt, és Legus halántékához fogta a pisztolyt. A férfi megszorította Stem-Fulcher kezét, és szóra nyitotta a száját, de nem szólalt meg.

– Ezt tőlem kapod – közölte Toro. Nem csendült ingerülten a hangja. – A férfiaktól, akikből gépet csináltál, a nőktől, akiket szörnyetegekké változtattál. Tankokká, csigalányokká, lóformákká, ipari gépezetekké. És mindazoktól, akiket azokba a mellékhelyiségekbe zártatok, amiket börtönnek neveztek. Meg azoktól, akik szökésben vannak, ha esetleg lekapnátok őket. Végül tőlem és Cecile-től... és igen, én voltam, ez a két kezem tette, ezt nekem kell éreznem. Cecile nem növekszik, és nem pihen. A kislányom. Úgyhogy ezt tőle is kapod.

Pisztolya csövét a fejéhez tartva megütötte egyszer, aztán rengetegszer a tüskés bokszerével, a férfi pedig felnyögött, véres okádék tört elő a szájából, az arca elcsúfult, és felemelte a kezét, nem azért, hogy elűzze a nőt, hanem inkább kinyúlt valamiért, nem pedig azért, hogy megzavarja a kétszarvas ütéseket... azokat fogadta, csak a szeretője kezét szorította közben, olyan erővel, hogy szétmeredtek a halott ujjak. Képtelen volt megállni, hogy ne kiáltson fel fájdalmában, amitől még több vér ömlött a mellkasára, miközben Toro szánni való ismétlődéssel ütötte, szarvakat vert a torkába és a szívébe, a csecsemőkéz pedig kinyúlt a pusztító támadás fölött, és játszadozott a haldokló magiszter hajával.

Ori mozdulatlanul állta végig, és hosszú ideig még utána is. Arra vart, hogy Toro mozduljon... ez a filigrán nő a déli akcentusával és a réges-régi keletű haragjával. Egy perc, vagy még több is eltelt, és nem tett semmit, csak ült ott, fejét lehajtva, miközben körülötte szétfröcskölte vérét a magiszter, mire a fiatalember megszólalt:

– Gyerünk! – Léptek közeledtek feléjük. – Mennünk kell.

A nő erre felé fordult, habár Ori először azt hitte, nem teszi. Úgy nézett körül, mint akinek ébredés után nehézséget jelent nyitva tartani a szemét, és megrázta a fejét, mintha nem beszélné a nyelvet. Nem szólalt meg, de világossá tette Ori számára, hogy ő sehova se megy. Ő már végzett.

– És, és... – Valamiféle büszkeségből vagy tiszteletből nem engedte meg magának, hogy panaszosnak, esetleg rémültnek hangozzék, és csakis akkor szólalt meg, amikor már biztos volt benne, hogy a hangja nem csuklik el. – És ez volt az egyetlen módja? Nekünk? Rubynak – mondta már majdnem. – Ulliamnak, Macsnak, mindenkinek odalenn, nekik is részt kellett venniük ebben? Baronnak, az istenek verjék meg, és Vénvállnak. Az istenek tudják csak, ki halt meg érted.

A nő az egyre merevebb tagú polgármester felé intett.

– Megtettük, amit ők is akartak. Megtettük, amiért idejöttek.

– Ez igaz. – Igaz, de ez nem ugyanaz. Ez csak mellékszál volt, te nem ezért voltál itt, és az más, az úgy más.

Tényleg? Hiszen győztünk, nem?

Egy középkorú nő Új-Crobuzon délnyugati részének munkásosztálybeliekkel teli negyedeiből ott ült két vérmázas holttest mellett. Egy fiatalember Kennelből kényelmetlenül szorongatott egy fegyvert, és figyelte, ahogy egyre közelebb érnek hozzá az ellenfelei. Minden más volt.

– Én menni akarok – közölte, és egyszerre reszketni kezdett, ahogy feltört benne a mindeddig elfojtott idegesség. Úgy érezte, sok-sok nap óta most először újra akart valamit. És amit akart, az volt, hogy kijusson innen.

– Hát akkor menj!

A kiharapott lyuk felől, amelyen át bejutottak, most dörömbölés zaja hallatszott, pörölyöket emeltek az üres házuk ajtajaira, az visszhangzott végig a lépcsősoron.

– Te megöltél engem!

– Szátyár szerelmére, menjél már, Ori!

Odarúgta a sisakját neki – arrébb perdült, billegett a szarván. Ori ránézett, a nőre, megint rá, és felvette.

– A hexeknek végük. Menj!

Nagyon nehéz volt.

– Nem tudom, hogyan kell használni. Mit kell tennem vele?

– Csak told! Egyszerűen told!

Kiáltozás hallatszott az egyre közelebb érő milicisták felől.

– Nekem adod a sisakodat?

Ráordított Orira. Azt mondta, „Menj!”, de megszűnt már szónak lenni, gyors ütemben sokkal állatiasabb lett, és már csak gyötrődés volt. Ori kihátrált, és közben a nő társaságát adó ragadós, szivárgó hullákat nézte, azt, ahogy ül ott, még ahhoz is fáradtan, hogy csecsemőkarba kapaszkodva játszadozzon vele.

– Ezt nem kellett volna – jelentette ki. – Nem kellett volna így felhasználnod minket. Kihasználtál. Ehhez nem volt jogod.

Felemelte a sisak-álarcot, megtámolyodott alatta. Utálta, hogyan hangzik az, amit mond.

– Megölted őket. Valószínűleg engem is. Az egész... megtiszteltetés volt veled dolgozni.

Bizonyára kampók voltak, amiket hallott, ahogy a milicisták felmásztak a falon. A polgármester nevét kiabálták.

– Nem lett volna szabad ezt tenned. Örülök, hogy... megkaptad, amit akartál. Nem lett volna szabad így, de mi is megkaptuk, amit akartunk.

Vállára engedte a sisakot, és megpróbált valamiféle katonás tisztelgést bemutatni, azonban Toro nem is figyelt rá.

Ahogy a maszk a helyére került, sokkal könnyebb lett: olyan volt, mintha szövetből lenne csupán. Orinak semmi érzéke nem volt a thaumaturgiához, de még így is érezte, hogy tele van vele a fém. Kinézett a helyiséget kivilágító, az éleket kirajzoló kristályon: megszorította állán a szíjat, és úgy érezte, megerősödik.

Felszisszent, ahogy apró tűk böktek a nyakába – ujjai a fémbe markoltak. Az áldozat, a vasfejnek erőt adó vér volt az.

Hogyan csinálom? – akarta kiáltani. Fémdudorokat érzett a fogai között, és megpróbált rájuk harapni vagy félrelökni onnan, miközben érezte, hogy még mindig nedvesek a nő nyálától. Fülébe harsogott a saját hangja.

„Told!” – Felállt, ahogy azt korábban a másiktól látta, és lökött egyet újonnan erős combját használva, előredőlt, megbillent, visszanyerte az egyensúlyát, aztán újra próbálkozott. A szarvak hegyét a falnak szegezte, és nekifeszítette, de csak belefúrta a deszkába. Valakik az ajtó felé rohantak.

„Told” – mondta a nő. – Hová tolom?

Igyekezetében, kétségbeesett és váratlanul feltámadó élni akarásában kinyúlt valamiféle unszoló érzés felé, és elképzelte az otthonát, kicsinyke szobáját. Erre gondolt, és már-már alkímiai átváltoztatással fókusszá tette ezt a vágyat, amikor pedig újra beleszántott a levegőbe, összeszorította a szemét és a száját, érezte, ahogy a sóvárgása két hólyagként dudorodó csomóba gyűlik ott, ahol a szarvak a homlokához értek, aztán újra tolni kezdte, mire valamibe beleakadt, megélhetően szakadt is, akár a feszülő viaszospapír kettéhasadása. Elállt a lélegzete, és a levegő anyaga szétvált előtte, majd a víz felületi feszültségéhez hasonlóan megpróbálta magába húzni.

Ori megtorpant a kicsiny ontikus borzalom, a lyuk peremén, mialatt a világegyetem küszködött. Előtte a megfeszülő sötétség. Elfordult, de szarvát az előbb ejtett sebben tartotta, úgy igyekezett elkapni a nő tekintetét, akinek tapsolós játékot játszott az arcán a csecsemőkar. A nő nem nézett rá. ahogy a holttestekre se, amiket ő maga csinált.

A milicisták már az ajtónál voltak. Ori nyomakodott előre, hagyta, hogy elragadja a lendület, bele a hasadékba. amit ő maga hozott létre, ki abból a helyiségből, ahol egy egész nemzedék leghírhedtebb tolvaja és gyilkosa zokogott némán, és ahol Új-Crobuzon uralkodójára ráköszöntött a hullamerevség, és egy pillanatig, egy hosszú pillanatig ráncban, az idő, a világ belsőségében volt, az idegi kapcsolatai tétlenkedtek, ezért a pánik rátörő utóhullámát lassan felkavarodó vízként élte meg, miközben arra gondolt, mi lenne, ha elég ereje volna áttörni a világegyetem felszínét, és nyákos turmányt juttatni a pillanatok, a valóság sejtjei közé, de mi lenne akkor, ha nem lenne elég ereje újra előbukkanni, elveszne a dimenziók húsában, mikroba lenne a téridőben, az ezerarcú mindenben?

Akkor mi történne?

De folytatódott a tolás, és hosszú-hosszú idővel, egyetlen másodperccel az első repedést követően újabbat érzett – a hártya ismét szétvált előtte a túloldalon, és szálkaként lökte ki magából. Kibukott, és iszamósan, a valóság vérétől nedvesen zuhant a földre, mert tapasztalatlan átkelésével kárt okozott, vért fakasztott, ami irizáló összevisszaságban enyészett el, pápaszemes pillanat a levegőben, aminek már vége is szakadt, Ori pedig zavarodottan és ismét csak szárazan maradt ott egy szeméttel teliszórt sikátorban.

Egy ideig csak erőtlenül bőgött, amíg a nyomasztó erejű tengeribetegséghez hasonló érzés alábbhagyott, és tagjaiba visszaszivárgott az élet.

Fogalma sem volt arról, hol van, és szédelgett. Tisztában volt azzal, hogy a Toro-jelmezben célpontnak számít.

Nemsokára pihenhetek – merült fel benne a gondolataira ereszkedő ködben. Sajgott a homloka a szarvak tövénél. Átjutott, de még a közelében sem volt annak a helynek, ahová menni akart.

Fázott, de ez nem zavarta. Elbotlott, és felnézett, ahogy áthaladt az egymásba gabalyodott sikátorokon: vonal keresztezte az útját, éjfekete boltívek, a magasban futó vasút téglából készült hátgerince, amelybe még Toro szemével sem lehetett belelátni. Amögött pedig, az alulról világító gázlámpák fényében fogsárgán a Bordák díszletfüggönye. Ori Csontegyedben járt.

Órákig feküdt ott – ébredésekor szürkén fénylett az ég. Amikor levette a sisakot, kis híján elájult: görnyedten kellett fújtatnia a vasút alatti üregek egyikében. Nyugtalanná vált a csöndtől – hallott néhányat azok közül a zajok közül, amelyek a város suttogását adták, ám háta mögött mozdulatlan maradt a téglafal, nem közvetített lefelé semmiféle rezgést. Az új-crobuzoni vonatoknak egész éjszaka járniuk kellene, mégsem jött egy sem.

Kabátjából zsákot hevenyészett a sisaknak, zsebre vágta a pisztolyát, és kibotorkált a Bordák felé.

Fülledt, pattanásig feszült volt a levegő.

Mi történik itt?

Nem tudta elhinni, hogy ennyire gyorsan terjedtek a hírek. Ami azt illeti, nem is hitte. Izgatottsága egyetlen lendülettel csapott át rossz előérzetbe.

Mi történt?

Senki, illetve bizarrul kevesen voltak csak az utcákon, azok is fejüket leszegve közlekedtek. Elment a Bordák tövében álló kátránypapíros viskók mellett, és közben mindvégig bal felől tartotta a magasban haladó vasút tégláit, úgy haladt délnek – végigbotorkált Tépeten, készen arra, hogy a Rozsda hídon át Borongosba, onnan pedig Szírbe jusson, azonban tüzek fényét pillantotta meg, és dobokat, kürtöket hallott. A pirkadat előtt semminek nem lenne szabad ennyire hangosnak lennie.

A zajok egyre erősödtek – úgy érezte, sokkot kapott, remegett minden tagja, és húzta a sisak. Délnek, végig a Cédrusdombon, virág-és csecsebecse-árusok utcáján, akiknek a tetőin kellett volna járnia a vonatnak. Elágazás volt, ahol a Dexter-vonal egyik felhordóvonala lement, Pincsfának és a folyó fölött keletre kanyarodott, Kennelbe. Valami elállta az utat.

Addig pislogott, hogy kimerültségében már a könnye is kicsordult, és végül összetákolt barikádot pillantott meg a tüzek villogásában. Képtelen volt értelmezni, amit látott: a körvonala a meleg fényben valami elszabadult dolognak, a városban található tereptárgynak mutatta. A tetején emberek jöttek-mentek.

– Állj! – kiáltotta valaki. Ori ment tovább, nem fogta fel, hogy ezt neki szánták.

Törmelékből és utcaburkolatból, kordékból, kéményekből, régi ajtókból, felforgatott bódék maradványaiból készített akadály volt az. A városi málladék tonnáit halmozták össze a kicsinyke hegygerinc, a zászlókkal megtűzdelt tíz láb magas kordon létrehozatalára. A hátsó lejtőből egy szobor márványkarja meredt elő.

– Megállni, baszod! – Dörrenés, a beton szilánkja csendült a felpattanó lövedéktől. – Hová-hová, barátom?

Ori magasba emelte a kezét, és integetve ment egyre közelebb.

– Mi történt itt? Mi ez? – kiabálta, amire gúnyos nevetés válaszolt a blokád túloldaláról. „Mi ez, valami köcsög Mafatonból, aki most jött vissza a szabadságáról?”

– Nincsenek lapok, se hirdetőoszlopok meg kikiáltók ott, ahonnan jöttél, pajtás? – kiáltotta az őrszem. Hátulról megvilágított fekete emberalaknak tűnt. – Húzzál haza!

– Ez az otthonom. A Szír. Mi történt? Az istenek verjék meg, meddig voltam a... Ez most miatta van, ugye? Hallottátok? A polgármestert? – És azzal visszatért az izgatottsága. Annyira elfogta, hogy megszólalni is alig tudott tőle.

Az is lehet, hogy napokat töltöttem a köztes helyen – gondolta. – Mi minden történt itt, mire megérkeztem? Megcsináltuk? Megtörtént. Felrázta őket. Fellelkesítette. Az istenekre!

– A rohadt életbe, chaverim, engedjetek már be! Mondjátok el, mi minden zajlott itt! – Teljesen megfeledkezett a hidegről és a fáradtságról: felállt, egyenesen a tüzek fel-felnyaló sárga fényébe. – Az egész megtörtént... Mennyi idő telt el, mióta meghalt?

– Ki?

– A polgármester – vonta össze a szemöldökét Ori. Újabb kiáltások hangzottak fel: „Meghalt? Kipurcant a kurvája? Ki ez a barom ez a hülye, én ugyan nem adnám a boltod kulcsát...”

– Fingom sincs, miről beszélsz, cimbora. Szerintem ideje lenne lépned innen. – Ori hallotta a fegyver felhúzásának zaját.

– De hát mi...

– Idehallgass, barátom, van bárki, aki igazolhat téged? Mert anélkül se ki, se be. A senkiföldjén vagy, és az nem egy egészséges környék. Az lenne a legjobb, ha visszahúznál a bélbe, az óvárosba, hacsak nem tudsz nekem valami nevet mondani. Adj egy nevet, és akkor leellenőrizlek.

Egyre több fej tűnt fel – csatlakoztak a férfihoz: emberekből és más fajokból álló felfegyverzett csapat, ami meg is mutatta ezeket a csattogó zászlók alatt.

Mert most a küszöbön állsz, cimbora, és vagy az egyik oldal, vagy a másik. Nem ám most jöttünk csak ide. Napok óta két erő van a városban, pajtás. Napjaid voltak eldönteni, melyik. Vagy északi vagy – erre színpadias fujjogás támadt – a régi dolgok között és a régi időkben vagy itt vagy, Pincsfán, Zenglőkátyban és a kurva Kennelben, a jövőben, ami most történik.

Indulj el felém lassan, a kezedet meg tartsd csak így! Hadd nézzünk meg magunknak, nehézfejű barátom! – Szinte már kedvesen szólt hozzá. Üveg csattant a köveken. – Gyere csak közelebb! Istenek hoztak a Szabad Területeken, cimbora! Istenek hoztak az Új-Crobuzoni Kollektívában.

HETEDIK RÉSZ

Folt

23.

– Utálom azt, hogy menekülünk előlük.

– Te is hallottad. Hallottad, milyen volt. Biztosra kell mennünk. Fegyverrel jönnek, hogy végezzenek velünk.

– De ha menekülnünk kell előlük, akkor mi az istenekért megyünk visszafelé, a város irányába? Ott sokkal rosszabb lesz.

– Viszont nem így működik, nem? Nem ez a lényeg. Hírt küldünk magunkról. Azzal, hogy visszatérünk, megváltoztatunk dolgokat. Mire visszaérünk, nem ők várnak majd ránk. Egy egészen más város lesz ott akkorra.

Cutter és a férfi egy átalakított védházban, a falat támasztva ácsorogott egy újabb táncot követően. Megterhelő utazás volt ez, és a vastanácsnokok éjszakánként rögtönzött ritmusokra kapálóztak a sötétséggel szemben.

Persze akadtak halálesetek is: elvesztették a talajt a lábuk alól, a hátországban vírusok és baktériumok támadtak rájuk, a szárazföld belsejében ragadozók, karmokkal, fogakkal, tapogatókkal ölő állatok ejtettek zsákmányt közülük. Drogon vadászni járt a Tanács fegyvereseivel, különös lények trófeáival, új sérülésekkel és történetekkel tért vissza: „Az ott fázisokban létezik, úgyhogy akkor ejtettük csapdába, amikor jeges lett, én pedig keresztüllőttem a szívét. Ez a fogával lát.”

Cutter látott néhányat a Vastanács idekint elsajátított thaumaturgiai fogásaiból. A milíciával szemben nem lett volna elég. Igyekeztek megnehezíteni üldözőik dolgát, hidakat robbantottak fel, és törmelékkel töltöttek fel árkokat. Judah gólemcsapdákat állított a nyomukban úgy, hogy emberek csoportjára induljanak be. Annyit helyezett el, amennyit csak tudott... és mindegyik emésztette az erejét. Cutter elképzelte, ahogy a megrogyó-felpúposodó föld kőalakká, kidőlt fákból, a forrás vizéből álló alakká változik, ahogy Judah különböző helyeken helyezte el a csapdát. Egyetlen utasítása kitörölhetetlenül és egyszerűen van agya helyén: „Harcolj!” Maga a szárazföld belsejének anyaga volt az, ami nem elvadult, hanem szerveződött, közbeszúrni és lesújtani a milicistákra.

Már ha eljutnak idáig, ami Cutter szerint meg is történik majd. Egyesek meghalnak közülük, de a többségük feltehetően nem. Amikor kikötnek, meglelik a Vastanács nyomát, akkor még Judah nagy gólemeinek ereje sem tudja megállítani őket. A milícia utoléri majd a leszakadókat, azokat, akiket maga mögött hagyott a vonat. A Vastanács a kakotopikus zónában bízott: az rejti el majd őket.

– Nem hittem volna, hogy az életben még egyszer látom – mondta Judah. A sínekre, a – málhás szamáron lovagló vagy sietősen lépdelő, útgyalulókat körülvevő, közéjük álló – férfiak és nők pettyeiből létrejött hosszan elnyúló sorra letekintő bércen álltak.

És ha útközben megváltozik a Tanács véleménye? – merült fel Cutterban. – Mi lesz akkor, ha félútig jutunk, és elegendő ember gondolja meg magát, és akar majd visszamenni?

Ott is volt: hátuk mögött megmoccant a nap. Süllyedése közepette mintha lassan bezöldült volna a ragyogása, akárha patinát kapna. A rossz láterőt adó fényben északnak és keletnek, a Kakotopikus Folt felé tekintgettek. Hetek alatt több száz mérföldet tettek meg, és most itt voltak, a peremnél.

Cutter elsápadt, amikor meglátta.

– Qurabin – kezdte –, mondj meg nekünk egy titkot! Mi ez? Mi zajlik ott?

Valami felhangzott, mintha inaló léptek zaja lett volna.

Érkezett a szerzetes hangja:

– Vannak olyan titkok, amiket nem akarok megtudni.

Amarra a Torzió formálta táj – összezagyválta a szavakkal ki nem fejezhető rossz energia, a formázás robbanása, a borzalmas megtermékenyítő erő. Távlatok.

Nem is azt látjuk, ami valóban ez – gondolta Cutter. – Ez csak egy eszmény; a létezés egyik módja.

Még ott, a kakotopikus terület határában is küszöbön húzódó, félig E világi terep, félig valamiféle rossz álomból származó környék létezett. Irgalmat nem ismerő vidék kőszirtekkel és fákkal, amelyek kőszirteknek tűntek, fej magasságú gombák és csenevész fenyőknél magasabb páfrányok erdőségei, a messzeségben pedig deltatorkolat, ahol mintha az ég türemkedett volna be túlzottan is magas vulkanikus feltorlódások közé. Cutter semmit nem látott mozogni. A hely, ami nem volt hely, egészen a látóhatárig elhúzódott – sok mérföldet kell megtenni, mire átjutnak rajta.

Nem tudta, hegyeket lát-e, vagy a szeme előtt túlságosan is közel elrepülő rovarokat: tudta, hogy ez nem lehetséges, de összezavarodott attól, hogy lehetetlenség volt egyetlen pontot élesen szemügyre venni. Igazán annyira messze volt az az erdő? Ami sok mérföldön át tartott? Vagy nem is erdő, hanem kátránytócsa? Most pedig már talán nem is kátránytócsa, hanem csontok tengere, vagy hálózat, sakktáblaszerűen rendeződött szén fala, esetleg városnyi méretű var.

Képtelen volt megállapítani. Látott egy hegyet, ami új forma lett, és a tetején lévő hó olyan színű, amilyennek nem szabadna lennie semmilyen hónak, és nem is hó volt, hanem valami élő és tenebrotropizmust mutató lény. A távolban létező valami akkora csillókat sarjasztott magából a közelgő sötétség irányába, amelyeknek fányi méretűeknek kellett lenniük. Fények az égen, csillagok, majd madarak, holdak, kettő vagy három, amelyek holdban mérhető nagyságú szentjánosbogarak potrohai, aztán eltűntek.

– Képtelen vagyok felfogni – csendült borzalmasan Qurabin hangja. – Néhány dolgot nem ismer az Elveszettek és Rejtettek Pillanata, esetleg fél elárulni.

A torziós táj sokat sejtetett, és buzgó volt, tele jelenlétekkel, életre kelt kövekkel, amelyek úgy vadásztak, „ahogy természetesen a gránitnak kell vadásznia”, és egymásba kapcsolódó lehetetlenségekkel. Mindenki ismerte a történeteket: a csótányfáról, kecskék és kísértetek kiméráiról, hüllőrovarokról, faszerű valamikről és fákról, amelyek időbe nyíló lyukak lettek. Annyi volt belőlük, hogy Cutter képtelen volt elviselni többet – a szeme és az elméje próbálkozott, egyre igyekezett magába foglalni, felölelni mindezt.

– Hogyan voltak képesek erre? Keresztülutazni ezen?

– Nem utaztak keresztül rajta – felelte Judah. – Azt nem. Ezt soha ne feledd! Egyszerűen csak körbementek a pereme mentén. Épp annyira közel, hogy az már rémítő legyen.

– Elég közel ahhoz, hogy belehaljanak – mondta erre Cutter.

– Miféle lények élnek itt? – A kérdésére Judah oldalvást billentette a fejét.

– Lehetetlenség lenne felsorolni. Mindegyik egy külön faj. Azt hiszem, akad néhány... A határvidéken ott vannak a sunnok, az araszlények...

– Ahol mi is leszünk.

– Ahol mi is leszünk.

Nagyjából három hetet töltenek majd a kakotopikus zóna határán. Három héten át nyomakodnak be olyan mélyre, amennyire csak mernek ebbe a fertőző tájba. Egészen biztosan keltek át korábban is rajta azóta, hogy fél évezreddel ezelőtt kóros ellési fröccsenésben megjelent itt. Cutter ismerte Cally, a szárnyas ember történeteit – hallott szóbeszédeket a Foltban lezajlott kalandokról.

– Kell lennie valamilyen más útnak is – jelentette ki. De nem, állították, hogy nincs másik.

– Ez az egyetlen módja annak, hogy megmeneküljünk a milicistáktól – suttogta Drogon. – Az egyetlen módja, hogy biztosak lehessünk benne, nem követnek minket. Odakinn ragadnak majd. Alapvető utasításról van itt szó: Soha ne menj a Foltba! És különben is... – A hangsúlyozása itt megváltozott, gyorsabban zihálta a szavakat: – ...Így találtak rá a maguk útjára. Mármint a Tanács. Átkeltek a földrészen. Tudod te, mióta próbálkoztak ezzel az emberek? Meglelni az átjárót? Keresztül a kőfüstön, a kordillerákon, az ingoványokon, a buckák között? Nem kockáztathatjuk, hogy változtatunk rajta. Valószínűleg ez az egyetlen út.

Néhány mérfölddel azután, hogy beléptek, Judah órákra eltűnt, visszament a vonat nyomában, és kimerülten tért ismét közéjük. Cutter ordított vele, hogy többet ne közlekedjen egyedül, mire Judah felvillantotta jól ismert, szent életű mosolyainak egyikét.

A vágány egyes szakaszait bozótos rejtette – a felderítők és az útkaparók összekötötték ezeket, egyiket a másik után, a szerelvény pedig áthaladt a Folt határvidékén. Cutter csak kapaszkodott az örökmozgó vonatba, és hagyta, hogy felüdüljön a menetszéltől. Nem sok mozgásdémon maradt, az első vadon élő, ritmusfaló lények – akik még a kerekeket rágicsálták – háziasított gyermekei és unokái. A légies kis fauna most rémülten bújt össze figyelő tekintete előtt.

Nézte a köveket és a fákat, hallgatta odalentről a kerekek és a lendkerekek darálását, látóterén kívül eső állatok bégetését. Verekedések voltak, ahogy az emberek igyekeztek feljutni a vagonokra és pihenni egy keveset. Az útkaparók tábora a biztonság miatt körkörös kialakítású zárt sátorvároska – ám a Kakotopikus Folt egyes hatásait semmivel sem lehetett kizárni.

A vizet fejadagban adták, ezzel együtt mindennap elindultak a vízbrigádok a Tanács kevés számú vogyanoj varázsvesszősének vezetésével, hogy iható vizű csermelyeket keressenek... minden egyes alkalommal délnek indultak, minél messzebb a Torziótól és a veszedelemtől. És még így is két-három naponta megtépázottan, makogva tért vissza valamelyik csapat odaveszett társuk maradványaival, esetleg megváltozott társukat közrefogva. A Torzió éjszakánként végigsimított rajtuk különbözőséget hozó ujjaival.

– Minden rendben volt vele, egész addig, amíg el nem indultunk hazafelé – kiáltották, mondjuk, a vadászok, és az egyik újraformált nőt tartották, aki olyan, szűnni nem akaró hevességgel és sebességgel rázkódott, hogy feje és tagjai elmosódott foltja félig-meddig megszilárdult, szinte kemény hús halkan sivító tömege lett belőle.

– Árnyevő – mondják arra a megrettent fiúra utalva, aki úgy érezte, túl erősen ragyog a fény, és kitátott szája belseje épp oly jól látható és megvilágított volt, akár a feje teteje. A visszatértek között akadtak olyanok, akiken elképesztően gyors, féreg alakú ragadozók reszelőnyelve ejtett sebeket. A Vastanács lábnyomok mellett haladt el: király-tüskésbőrű tűsarkú cipőt idéző lyukai, egy araszlény különös nyomai, letaposott föld egymástól négy-öt yardos távolságban lévő göröngyei.

A Torzió és az állatok megsebezte áldozatok közül megmentették, akit csak tudtak, elvitték őket a marhavagonból létrehozott szanatóriumba. A többieket eltemették – hagyományuknak megfelelően a sínek előtt helyezték őket nyugalomba. Egy alkalommal, ahogy a sírt ásták, egyik elődjük, a kifelé tartó úton életét vesztett tanácsnok csontjaira bukkantak, mire borzasztó nagy tisztelet közepette bocsánatáért könyörögtek, amiért megzavarták a pihenését, majd az újonnan elhunytakat mindörökre mellé fektették.

– Ez nem lehet így rendjén – dühöngött Cutter. – Mennyit visz még el? Mennyinek kell még meghalnia?

– Cutter, Cutter! – szólalt meg Ann-Hari. – Csitulj! Rettenetes ez az egész. De ha ott maradtunk volna, szembeszegülünk a milicistákkal, akkor mindnyájan meghalunk. És Cutter... első alkalommal ennél sokkal többen vesztették életüket. Sokkal többen. Egyre jobbak és jobbak vagyunk. Az örökmozgó vonat biztonságot hoz. Meg van bájolva.

Minden egyes nap új ragadozók fejét akasztották ki a szerelvényre – a vadászat bizarr tárlata lett belőle.

Amikor találkozott Drogonnal, a sustorgárt állandó ámulattal lehetett legjobban jellemezni. Még ezen az istenektől elhagyatott vidéken is nagy élvezettel vadászott, és bárhová is mentek, egészen alaposan megfigyelt mindent, nyomon követte hasadékokon és sziklafelszíneken keresztülvezető útjukat, ügyelt a kakotopikus zóna mozgására. Emlékezetébe vésett mindent, igyekezett megérteni. Ez volt az egyik módszer – Cutter inkább egy másikat részesített előnyben: azt akarta, hogy fejezzék végre be, hogy legyen vége az egésznek.

Eljárt a tűzifát és talpszenet, tőzeget, bármi éghetőt kereső brigádokkal. Eljárt a társaival víz után kutatni.

A varázsvesszős előbukkant a vogyanojoknak átadott tartálykocsiból. Suechennek hívták: mogorva volt, és szófukar, mint ahogy a konvenció szerint általában a vogyanojok. Cutternak kedvére volt ez – saját nyersessége, cinizmusa és vérmérséklete okán szimpatikusnak találta az epebajos lényt.

Lovaglás közben Suechen a vízzel teli nyeregtáskában himbálózva mesélt nekik a vitákról, a tanácsnokok közötti csoportokról, a Tanács új útirányát övező egyeztetésekről. Korábbi kéteresek, cinikusok, fiatalok, félelemmel teli öregek. Arról beszélt, egyre növekszik a bizonytalanság azt illetően, valóban ez volt-e a legjobb stratégia.

Nagy tenyerét a földhöz lapítva szimatolta a talajt, aztán csapdosta és hallgatta a visszhangokat. Háromórányi útra távolodtak el a vezetésével a szerelvénytől. Tiszta víz fakadt a kövekből és gyűlt meg gyökerek közepette egy mélyedésben, olyannyira kevéssé érintette meg a Torzió ezt a környéket, hogy Cutter még akár azt is hihette volna, ismét a Morderdőben vannak. Amikor megtette, egy hosszú pillanatra megbénította a veszteség érzése.

Megtöltötték a vizestömlőket, csakhogy közben besötétedett, olyan gyorsan, mintha rongyot dobott volna valaki a napra, ók pedig sietve tábort vertek. Tüzet nem gyújtottak.

– A Zóna közelében nem – közölte Suech.

A fájdalmas, sziklás hideg ellen összekapaszkodva a két újraformált rávette Cutterékat, meséljenek nekik Új-Crobuzonról.

– Rudgutter halott? Nem mondhatnám, hogy megrázott a hír. Az a paraszt egy egész örökkévalóságon át volt polgármester. Most pedig Stem-Fulcher az? Az istenek segítsenek!

Elképedten fogadták a változásokat.

– A milicisták nyíltan járőröznek? Egyenruhában? Mi a fene történt?

Erre Pomeroy röviden elmondta a konstrukt-háború történetét, a szemétlerakók elleni támadást, az odabenti dolgokról szóló pletykákat. Még Cutter fülében sem csengett hihetően a dolog, holott emlékezett rá, hogy így történt.

Hosszú időn át egészen egyszerűen nem voltak hajlandóak elfogadni, amit Cutter a kezelőkről mondott.

– Az egyik üldözött minket – magyarázta. – Komolyan mondom. Néhány évvel ezelőtt, az egyik zavargásos válság idején Stem-Fulcher bejelentette, hogy, mittudomén, kapcsolatba léptek, és hogy teljesen félreismerték őket.

A kezelők, ezek a lények, amelyek évszázadok óta rettegésben tartották a többi értelmes teremtményt, elvadult, (egyesek szerint) holttestekről származó kezek, amelyek (egyesek szerint) a pokolból elszabadult ördögök voltak, és akik átvették az irányítást gazdatestük elméje felett, s valami sokkal többé változtatták a testét annál, ami előtte volt. Stem-Fulcher kijelentette, ha az elítéltek egyébként is meghalnak, a városnak pedig szüksége van arra a segítségre, amelyet a kezelők képesek nyújtani, ostoba érzelgősség lenne, ha nem vonnák le a nyilvánvaló következtetést. És természetesen szoros megfigyelés és ellenőrzés alatt tartanák őket.

A bejelentés ezzel együtt is új, az undorból táplálkozó zavargásokat, a meddő Kezelőlázadást eredményezte. A tömeget, amely csónakokon kelt volna át a Szurokfolyamon, hogy megtámadja a parlamentet, épp azok győzték le, akik ellen tiltakoztak: a sírjukból váratlanul kikelő és tüzet köpő férfiak és nők, az elítéltek húsát magukra vett jobbos kezelők. Cutter sokáig mesélt – nagyon tartott a változástól.

– Mi lesz, ha kijut ide a Torzió? – ismételgette, mire az újraformáltak, ki-ki a maga módján, csitították: az egyikük azt mondta, ha kihúzzak az ember nevet, akkor kihúzzak, a másik szerint elég messze vannak ahhoz, hogy minden rendben legyen.

Aznap éjjel megtámadták őket.

Hasadás zajára ébredt, szemét kinyitva szürke holdfényt és az arcába bámuló másikat pillantott meg. Először azt hitte, az álmai kísérték el idáig. Lövéseket hallott. Elbotorkált a fejére ereszkedni készülő arc, a fürkész és iszonytató kifejezés elől.

Mire beütött az adrenalin, Cutter addigra már mozgott, kint volt, és szaladt, miközben az járt a fejében: Hol vannak a többiek, mi történik, mit csinálok? A tábor közepére érve már felfogta, mi is következett be, mi is zajlik éppen, és erre megrogyott a térde – nagyon kellett igyekeznie, nehogy elessen.

Csapata ott volt körülötte – rohangáltak, lövöldöztek, valaki felordított, hogy maga Cutter is felkiáltott a hallatán. Látta, ahogy a sátor holmi rongyból lévő rém módjára meg-megremeg, mert a lény, ami felszaggatta, szárnyszerű darabokat tépett le belőle. Hurkot leíró, rángó rebbenést látott, majd puffanás ütötte meg a fülét, ahogy valami a földnek vágódott, majd még egyszer. Körülötte mindenütt rázkódás.

– Araszlények! – hallotta Elsie-t kiáltani. – Araszlények!

A szörnyeteg félrehajította Cutter sátrának foszlányait, a szél pedig kavarogva kapta föl, közepéből pedig, mintha olcsó színpadi hatást használna, előtűnt az, ami oktalan és falánk kíváncsisággal jött el érte, ami kiszagolta a viaszosvásznon át. A rongyok forgataga közepette megjelent a ragadozó: rőféreg, kohramit, Homo raptor geometridae. Egy araszlény.

Cutter csak bámulta – a lény arca meredten nézte, aztán váratlanul előrejött, fürgén föl, majd lepattant olyan mozdulattal, amelyet néhány másodpercig nem sikerült megértenie.

Magasabb volt nála, de csakis felsőtesttel rendelkezett: törzse mintha a földből nőtt volna ki, feje kétszer akkora, mint Cutteré, hosszú karja csontsovány, ujjai szétterpesztve, esetleg földön húzva maga után, mozgása közben össze-összezárulva. Majdhogynem emberi, száját fekete, hosszú és tűhegyes fogak feszítették szét. A szemét nem lehetett látni: két tölcsér, rengeteg ráncos bőr és árnyék – ha látott, akkor azt sötétségből tette. Megfordult és szimatolt, hátravetette kopasz fejét, és tőle telhetően eltátotta, majd becsukta agyaras pofáját. Aztán arrébb húzódott, és Cutter megpillantotta a hátsó fertályát.

Hatalmas volt, kövér és hengeres, szőrpamacsokkal pitykézett hernyótest, üregek nyíltak és záróizmok feszültek, szürkésbarna figyelmeztetésül szolgáló rikító színekkel telehintve. Az emberi felsőtest a sokyardnyi hosszú testbe dermedt bele, a csípőcsontok belevesztek a lárvahúsba. Az araszlény mozdult.

Apró, lüktető lábak csoportja volt látható elöl, sápatag törzse alatt, egészen hátul pedig még két-három pár csenevész álláb. Óriási ívet leírva húzta fel hátsó részét, állábait a kemény talajba mélyesztette, majd első fertálya súlyát áthelyezte oda, és egy lendülettel felemelte, kiegyenesítette a testét alkotó csövet, az emberszerű felsőtest magasan, a kinyújtózott lárvaalkat végén, bizonytalankodva csapdosott a levegőben, majd leérkezett az egész a szivacsos szerkezetű hernyólábakra.

A lény újra a levegőbe szimatolt. Ismét ívbe feszült, markolt és kifeszítette magát, majd még közelebb helyezte le teste elülső részét. Araszolóhernyóként mozgott: tapogatózva sétált, araszolt az irányába.

Cutter lőtt, és elrohant onnan, mire az araszlény felgyorsított. A tanácsnokok megpróbáltak szembeszállni a támadókkal. Jó néhány araszlény volt a tábor peremén. Öszvér bőgött, és valakik kiáltoztak.

A hold rezzenetlen fényében egy másik hernyólényt pillantott meg csámcsogni, a vér mellkasán és pofáján feketéllett a gyenge megvilágításban, miközben hatalmas tenyér szorította le maga alá a reszkető jószágot. Tátott szájjal rágva mintha szándékkal gúnyolta volna az evést.

Az egyik araszlény elektromos bömbölést hallatott. Csatlakozott hozzá a többi, pofájukból mocsok fröcskölt.

Az öszvérek és a csenevész tevék bőgtek. Suech lőtt, mire ökölnyi sörétfelhő borotvált ki koponyát és agyszövetet, ám az araszlény nem esett össze – túl ostoba vagy túl makacs volt ahhoz, hogy meghaljon. Bizarr hernyórándulásával előredőlt, és irhával fedett manccsal megmarkolta, felhasította az egyik embert. A férfi ordított, de nagyon hamar abbahagyta, ahogy a támadója ízekre cincálta.

Suech égő kakodil-oxidot hajított közéjük, és az egyik hernyóalakon szétfröccsent a marón égő folyadék, mire sietség látható jele nélkül csapkodni kezdte a lángokat. Újra elkiáltotta magát ugyanazon a torokhangon, és ahogy hátsó lábaira állva felágaskodott, mindannyiukat bevilágító fáklya lett belőle.

A lények elállták az útjukat. A kanyon fölött húzódó párkány akadályozta őket, ami aztán futáshoz túlságosan is laza kavicsomladékba ment át. Cutter a sziklának hátrált, és ismét tüzelt. Valaki felsikoltott. Judah mormolt az orra alatt.

A leghátsó araszlény kocogtatta nyúlósan lepedékes fogait, majd szétrobbant a feje. Maradványok terítették be társait. Pomeroy újratöltötte füstölgő gránátlövőjét.

A Vastanács egyik thaumaturgjának nyomában Cutter egyszerű növényi életet – a mohamágia csapáját – látott lábnyom formában sarjadni. A moházó most felnyögött, mire foltok tömege lepte el az egyik araszlény bőrét, mohatakaró zárta be a száját és szemnyílását. Öklendezve, a növényi irhát karmolva, önnön sűrű vérét fakasztva hőkölt hátra.

A tanácsnokok csakrikat, vaskos, lapos pengéjű korongokat vagy sarlós fejű nyílvesszőket lőttek ki rájuk. Az araszlények nagy foltokban véreztek, de nem álltak meg. Judah, arcán már-már szent haraggal lépett előre, és megérintette a földet. Begörbített keze megrándult.

Egy másodpercig semmi, majd az araszlények mozgó földön tipegtek, ami hatalmas ember, a kő és a fekükőzet testet alkotó közbeszúrásának alakjába kezdett kibontakozni... aztán valami megakadt, megszakadt az éterben. Judah megtántorodott, és lehuppant a laza kövekre, a talaj pedig megnyugodott – az emberforma, ami az előbb még azon volt, hogy elszakadjon tőle, most újra véletlenszerű részek sorává lett.

Cutter Judah nevét kiáltotta, aki éppen a fejére szorította a kezét. Az egyik araszlényt csupán egyetlen lépés választotta el tőle.

Azonban ott volt Pomeroy, kezében a pengéje. Megszállott és kudarcra ítélt vakmerőséggel vagdalt bele a lény emberi hasába Elsie sikoltozása közepette.

Nagyon erős férfi volt – az araszlény még meg is torpant egy pillanatra az ütközéstől, Pomeroy pedig leengedte a kardját, és hátralépett, megállt Judah előtt, aki összeszedvén magát épp akkor nézett föl, amikor a lény rámarkolt a férfi fejére. Hatalmas tenyere ráfeszült Pomeroy arcára, és egy kisgyerek figyelmetlen kegyetlenségével lendített rajta egyet.

Cutter hallotta Pomeroy nyakának szakadását és Elsie sikolyát. Az araszlény ide-oda csapdosott a férfi testével. Judah újra lekuporodott, és kiemelte a gólemet a földből – ez alkalommal teljes egészében előbújt. Dobbantott egyet, levedlette föld-önmagát, és lesújtott a legközelebbi araszlényre. Az irtózatos erejű ütéstől a lény elhagyta a sziklafelszínt, és a levegőbe repült. Araszolóhernyó-hátsója meggörbült, és nedvesen csattanva ért földet.

Elsie zokogott, ám a többi araszlény egyre közeledett hozzájuk, mire Judah behajlította az ujját, a gólem pedig közbeszúrt. Cutter meg mert volna esküdni arra, hogy a föld Judah lépteivel dobogott. Megvetette lábát a tanácsnokok előtt, és beletépett egy újabb araszolólénybe.

Pillanatnyi bizonytalanságot követően, mialatt a kimerült tanácsnokok lövéseket eresztettek el, az araszlények elhátráltak a fölébük magasodó gólem elől. Kettő közülük fejjel előre levetette magát az egyenetlen sziklán. A harmadik egy utolsó csúf, véres iszapbirkózásba bonyolódott, és az összeomlófélben lévő gólem átgurult ellenfelével a peremen, bele a mélységbe.

Judah ott térdelt Pomeroy mellett, a többiek pedig rohantak segíteni elvtársaiknak. Cutter remegve meredt le a peremről. Látta, ahogy az araszlények leereszkednek a függőleges felszínen. A kanyon alján ott hevert annak a kettőnek a teste, ami lezuhant, és a gólem vörös göröngyei is.

Ezután Pomeroyhoz lépett, és megfogta halott barátja kezét. Megfogta a jajongó, a testen zokogó Elsie-et is. Judah lesújtottan görnyedt fölé – Cutter megpróbálta az ő kezet is megfogni, odahúzni magához. Így bújtak össze, és közben Elsie sírt, Cutter pedig érezte, ahogy Pomeroy kihűl.

– Mi volt ez? – suttogta Judah fülébe. – Mi történt? Veled... Jól vagy? Megtántorodtál... és Pom...

– Meghalt értem – szólalt meg Judah színtelen hangon. – Igen.

– Mi történt?

– Valami... Távoli. Nem is számítottam rá. Beindult az egyik gólemcsapda. Spórolok az akkumulátorokkal meg a khemykáliával... Jobbára tőlem kapta az energiáját, és éppen nem összpontosítottam. Megrázott a dolog, összerogytam tőle.

Lehunyta a szemét, lehajtotta a fejét. Megcsókolta Pomeroy arcát.

– Gólemcsapda, amit a nyomunkban helyeztem el – közölte. – A milicisták indították be. Partot értek. És most jönnek.

24.

A sok száz mérföldre onnan található parton (így mondta Judah), egy ictineónak, Új-Crobuzon egyik kísérleti iktiszkáfjának kellett kikötnie. Halbehemót jött ki az óceánból lábcsonkokká változott uszonyokon mászva ki onnan, amelyek addig kapaszkodtak előre, míg a csenevész végtagok összetörtek saját súlyuk alatt, a roppant hallény pedig a földre lapult, és megrázkódott. Ennek kellett akkor történnie.

Biothaumaturgiával katedrálisnyi méretűre duzzasztott korcs, ragyás irhájú bálnacápa, összelappadt erekhez hasonlóan kidagadó idegdúcokban embernél vastagabb fém csőrendszer, csónak méretű uszonyai jól olajozott pántokon mozdulnak, a hátúszót alkotó kémények fehéren füstölnek. A halhajó szája (Judah szerint) őrlő ipari zajjal, csapóhíd-stílusban láncokkal megerősítve nyílhatott ki, ahogy leereszkedett az alsó állkapocs peremlemeze, és kezükben fegyvereikkel előbukkantak az új-crobuzoni milicisták, akik a Tanácsért jöttek.

– Amikor először keltünk át itt, nem ment ennyire egyszerűen. Eltévedtünk, ahogy próbáltunk kijutni a Foltból, és aztán az út tekeredni kezdett, és egyenesen a Torzió belseje felé tartottunk, az ég pedig, akár a zsigerek, vagy mint a fogak. Olyan sok embert veszítettünk el akkor – magyarázta a férfi.

Réges-régen még Kennelből származott újraformált volt. Mind a két karja hiányzott: a bal rengeteg madárlábból összeálló karom, a jobb egy kígyó vastag farka. Skald volt, a Vastanács énekmondója, és a látszólagos megtorpanás a történet elmondásában játék volt: a kezdőket utánzó bonyolult, meg-megálló szinkópában beszélt. Története az araszlények kezétől odaveszetteknek szóló ballada.

– Oly sokakat vesztettünk el. Üveggé váltak, aztán csak eltűntek egy hegyen, ami csont volt, aztán csontok halma, és aztán újra hegy. Megtanultuk a módját, hogyan lehet átjutni ezen a köztességen.

Nem akadt Bas-Lag világán olyan tudós, aki többet tudott volna a Torzióról, a kakotoposzról, mint a Vastanács.

– Most visszatérünk, a föld egy héj, és a Torzió tette, amit tett. Az elrejtett sínek egy része oda, némelyik drótként ugrott össze, mások vágányforma lyukak lettek, vagy kőből lévő gyíkok. De így is elég van, hogy kijussunk velük. Kiérni a túloldalon, ahol csakis a síkság választ el minket Új-Crobuzontól. Száz meg száz mérföld, hetek, talán hónapok, de nem évek, ahogy egykor lett volna.

Sok mérföldnyire nyugatra onnan jött a nyomukban az új-crobuzoni milícia.

Újra araszlények támadtak rájuk. Ez alkalommal magát a szerelvényt rohamozták meg, és visszaverték őket, igaz, áldozatok árán. Kúszva vonszolták előre magukat, imbolygó araszolóhernyós lépteikkel dobogtak a vonat irányába, és még hozzá is értek, beleharaptak, megjelölték kőkemény fogukkal és maró nyálukkal. Tanácsnokok vesztek oda, ahogy igyekeztek távol tartani ezeket a lényeket tőle. Akadtak másféle teremtmények is: kutyaforma árnyak, hiénahangú majomlények, irhájuk fű és falevelek.

A talaj dacolt a Tanáccsal – felgyorsult korrózióval változott, a kőzetlemezek szinte megszállott sebességgel hányták-vetették magukat, mintha az idő elszabadult volna a szabályaitól, és maga a föld kúszott-mászott. Váratlan és szélsőséges hideg foltjaiban a vágányok meggörbültek a fagytól, aztán mérsékelt időjárású helyek következtek, ahol a sziklafalak jöttek közelebb, és az előre kúszó hegyek sompolyogtak utánuk.

Az áthaladásukhoz éppen csak elég sima talajon, éppen csak elég erős és egymástól éppen csak elég távolságra lévő talpfákra fektettek vágányokat. Éppen csak vasút volt ez, ami csupán a szerelvény áthaladásának pillanatában létezett, és aztán már el is tűnt. Újraformáltak, szüleik korábbi otthonát soha nem látott tanácsnokok hurcolták, végig a szétterített mocsáron, a vágányokat elnyelő ingoványon.

Cutter időről időre felnézett a kalapálásból vagy az útkaparásból, és belenézett a nem olyan messze levő Kakotopikus Folt fenyegetésébe: ég és hely kevercse, csecsemőarc, levelek robbanása, egy állat volt a levegőben és a hegyekben található bizonytalanságban.

Nem is látjuk már – álmélkodott, és megrázta a fejét. Az ég tiszta volt, mégis harmat szitált rájuk. – Egészen hozzá lehet szokni ehhez a szörnyűséges lehetetlenséghez.

Nyugalom szállta meg őket a biztos tudattól, hogy a milícia a nyomukban jár.

– A Foltnál megállnak majd – jelentette ki Judah, de Cutter felismerte, hogy már nem egészen biztos a dolgában. Heliotípiákat készített az egy helyben álló vonatról, az ingatag tájról és a lényekről, amelyek nem voltak sem rovarok, sem gyíkok vagy madarak, vagy fém fogaskerekek, hanem valamiféle torziós véletlenszerűségek, amelyeket mindeme dolgok ihlettek.

Judah sokat hallgatott: magába zárkózott. Egyik éjjel megkereste Cuttert, és hagyta, hogy megdugja, amit Cutter meg is tett, azzal a fajta sürgetéssel és szerelemmel, amit soha nem tudott ellenőrzése alatt tartani. Judah mosolygott rá, megcsókolta, és – az istenekre! – úgy cirógatta az arcát, mintha nem a szeretője, hanem valamiféle pap lenne.

Ideje nagy részét a boszorkányos törmelékkel telizsúfolt laborkocsiban töltötte. Felhúzta a voxofonját, újra meg újra meghallgatta a hosszúdárdás-dalokról készített felvételeit. Cutter látta a jegyzetfüzeteit: színekkel, kérdésekkel, közbeszólásokkal áthúzott dallamokkal volt tele. Judah ritmusokat dünnyögött az orra alatt.

Egy alkalommal látta, ahogy a nap végén állt a félhomályban az örökmozgó vonat elején. Hallotta, ahogy dalritmust zümmög, és közben egyik tenyerével az arcát paskolja, a másikkal szinkópásan csettintgetve hozzá. Mozdulatlan porszemek, maréknyi szemcse, légy és hegyi szúnyog volt a feje körül, amelyek meg sem rebbentek a szélben, természetellenes és mélységes tehetetlenségben. Amikor megreszketett és előregördült néhány lábnyit a vonat, Judah maga mögött hagyta a mozdulatlan rovarok felhőjét.

A sárkányfajzat tanácsnokok szárnyra kaptak – keresték a Zóna határát. Egy részük természetesen nem tért vissza, belevesztek a levegő ráncába, esetleg egyszerre elfelejtették, hogyan kell repülni, vagy elcsontosodtak, sárkányfajzat-kölykök, vagy éppen kötélcsomók lettek. Ám a legtöbben visszajöttek, és a félig a szörnyűségesből, félig a mindennapiból származó messzi vidékeken töltött sok-sok nap után azt közölték a Vastanáccsal, hogy nemsokára elérik a terület határát.

Az utolsó vágányokat annak az ösvénynek a mentén építették meg, ami a geolátnokaik szerint vándorolt, elkóborol majd jelenlegi helyéről, és összezavarja üldözőiket. A Vastanács – mozdonyán friss rétegben álltak a ragadozók trófeái, megújult a temető volta, a vagonokon karcolások és átkelésük egyéb nyomai – ide-oda kanyarodva kapaszkodott fel egy emelkedőn. Cutter képtelen volt elképzelni, milyen a Torzió érintésétől mentes táj.

Felértek a tetőre, a pörölyök leverték az utolsó síneket, mögöttük a brigádok vitték áthaladásuk vasnyomát. Cutter csak bámulta a kőfüst szélfútta látképét. Eleven és különös hely volt, ami nélkülözte azt a kórosságot, a Kakotopikus Folt rettentő, rákos burjánzását.

– Jaj, istenek! – hallotta a saját hangját. Minden kényszer nélkül, teljes mértékben az örömből fakadó ujjongás hangzott föl.

– Jaj, istenek és Szátyár, az istenekverte picsába, kinn vagyunk, kinn vagyunk!

Egészen a peremen mentek tovább, azon a part menti gerincen, ami elválasztotta a Torzió szegélyét az egészséges vidéktől. A kőfüst-síkságon verték helyére a fémet, és visszatértek a természetes terepre.

Az örökmozgó vonat átkelt a füstföldeken. A szelek óriási örvényeket, kőből való zivatarfelhőket gerjesztettek, amelyeknek üllőforma tetejére fektették le gyors ütemben a vágányokat, miközben attól tartottak, hogy esetleg visszaváltanak légnemű állapotukba.

– Valahol odalenn van az, ahol bejöttünk – magyarázta Judah. A lehasadt útvonal, amelyet akkor készítettek, azóta rég eltűnt már a kavargó sziklában.

Judah, Cutter és Vastagcomb a megszilárdult felhő szélárnyékos oldalán, a kakotoposz pereme mentén sétáltak.

– Néhányan közülünk félnek – szólalt meg a kaktuszember. – A dolgok kicsúsztak a kezünkből. Olyan érzés, mintha nem lenne választásunk abban, mit is teszünk. – Hangja alig hallatszott a forró szélben.

– Van úgy, hogy nincs választási lehetőség – felelte Judah. – Néha a történelem dönt. Csak abban kell reménykedni, hogy a történelem nem téved. Nézzétek, odanézzetek, nem ez az?

Megtalálták, amit kerestek: a szikla függőleges kibomlását, amelyet borostyán lepett, mintha nyál csurgott volna rá, és bokrok kurta tövei sarjadtak belőle. Volt valami más a talajban, kivájás, rég történt robbanásszerű barázdahúzás – a két évtizednyi növényzet alatt is látható ösvény – maradványai.

– Itt jöttünk át az első alkalommal – mondta Judah.

Csak állt a felhőt idéző falnál, cibálta az egyik sziklanövényt, Cutter pedig észrevette, hogy az nem is növény, hanem a kőből kiálló csont. Száraz csuklócsont, az időtől fakult bőr foszlányaival.

Judah azt mondta:

– Túl lassú volt.

Egy kőbe zárt ember – elkapta a kőfüst áradata. Cutter tágra nyílt szemmel bámulta: a csuklócsont körül a levegő köre, keskeny üreg látszott ott, ahol korábban a kar húsa volt, és kirohadt. Odabenn pedig, a férgek és a baktériumok takarítómunkája nyomán egy test körvonalait követő üregnek – zárványnak, emberforma osszuáriumnak – kell lennie... tele csontok és maradványok üledékével.

– Tanácsnok vagy milicista, most már nem emlékszünk rá, vagy te igen, Vastagcomb? Vannak itt mások is: tele van velük, testek vannak a kőben.

Felkapaszkodtak a dombvonulat tetejére. A Vastanács egyre mozgott, csengtek a pörölyök, a sárkányfajzatok szélfútta falevelek fölötte, a füstje ködén át. Cutter nézte, ahogy a vonat haladt. Látta, mennyire furcsa a körvonala, téglából és kőből készült tornyai, a kocsikat összekötő kötélhidak, vagonokon utazó kertjei, a kéményeiből felszálló füst, az elején és a végén egymást visszhangzó kazánkürtők.

Messze keletre onnan a milícia lövegeinek rég elrozsdált csövei meredtek elő a sziklából.

A túlsó oldalon található vidéken, azon, ami egészen Új-Crobuzonig húzódott, az őszi préri fogadta őket. A tanácsnokok alaposan szemügyre vették a vizet, az erdőségeket, a hegyeket és a térképeiket. Nem tudták elhinni, hol is vannak.

Ismét hasznavehetővé váltak a térképek, amelyeket még abból az időből örököltek meg, amikor a Vastanács még a TVT vonata volt. Az örökmozgó vonat továbbra is a lehető legritkásabban használt tintába, a bizonytalanságot jelző keresztvonalkázott bézsbe volt foglalva, azonban kelet felé haladva egyre kivehetőbbé és érthetőbbé vált a megírás: a bozótos pontozott festése, a láp vízfestékes rétege, a hegyek kontúrjainak szabályos vonalai. Ez nem az a vidék volt, ahová vágányokat fektettek, ám a város látókörébe esett. A Tanács immár számon tarthatta útvonalát a tintán át.

Újra meg újra ellenőrizték helyzetüket – olyan volt az egész, mint valami zsendülő reveláció. Meghökkentek, és megszédítette őket az élmény.

– Itt végig a hosszú tó mellett. Délre tőlünk a Sirályos-tenger van. Azt el kellene kerülnünk, és a lehető leggyorsabban a tótól északra kellene mennünk. Elvisszük Új-Crobuzonba a Tanács igazságszolgáltatását.

Még az se tudta elvenni a kedvüket, hogy tudták, a milícia a nyomukban jár.

– Utánunk jöttek. Követtek minket a Foltba – mondta Judah Cutternak. – Beindították az egyik gólemcsapdát, amit a kakotoposzban állítottam föl.

Soha milicisták még nem hatoltak ennyire mélyen a szárazföldbe. Minden bizonnyal valamilyen elkötelezett szakasznak kell lennie, ahol rájöttek, hogy a Tanács visszafelé tart, Új-Crobuzonba.

– A hegyek tövénél megyünk tovább. – Soknapnyi útra előttük a hegyek háta púposodott fel és nyújtózott félezer mérföldet a város irányába. – Megkerüljük az egészet, a dombságon visszük keresztül a vonatot. Új-Crobuzonig.

Még mindig hónapokban mérték a hátralévő utat, de gyorsan haladtak. A felderítők elindultak kideríteni, merre van szükség hidakra, gázlókra, hol kell mocsarat feltölteni, hol fognak az alagútfúrók és a geothaumaturgok átjárót vésni. Mintha felgyorsult volna a történelem.

Drogon, a sustorgár egészen fellelkesült, ahogy Cutter fülébe suttogott, és azt magyarázta, nem tudja elhinni, hogy átjutottak, hogy ezt megvalósították, és ennyire közel vannak már az otthonukhoz.

– Valahogy mérni kellene az idejét annak, amit tettünk – mondta. – Meg kell jelölni. Ezt még soha senki nem tette meg, pedig jó sokan próbálkoztak már vele. Még hosszú az út előttünk, és továbbra is olyan vidéken vagyunk, amit senki nem ismer igazán, de mi megcsináljuk.

Judah a szerelvény tetején ült, és csak nézte az egyszerre már nem idegenül ható tájat.

– Nem biztonságos – magyarázta Cutternak. – Egyáltalán nem mondhatnám, hogy ez biztonságos.

Sok időt töltött egyedül, a voxofonját hallgatva.

– Judah, Cutter – szólalt meg Elsie –, vissza kellene mennünk a városba.

Manapság, Pomeroy halálával sokat hallgatott. Sikerült valamiféle nyugalomra lelnie, aminek köszönhetően magányában is életben tudott maradni.

– Nem tudjuk, mi zajlik ott éppen. Nem tudjuk, milyen állapotban vannak. Hírt kell vinnünk nekik arról, hogy jövünk. Ki tudjuk mozdítani a dolgokat a helyükről, meg tudjuk változtatni az egészet.

Továbbra is hosszú út várt rájuk, és sok olyan dologgal kellett szembenézniük, ami megakaszthatta őket.

– Elsie-nek igaza van – mondta mindegyiküknek egyesével Drogon. – Tudnunk kell.

– Azt hiszem, ez nem számít – közölte Judah. – Ha közeledik az idő, megyünk. Megyünk, és megszervezzük a fogadást, előkészítjük nekik.

– De hát nem tudjuk, milyen lesz ott...

– Nem, de az nem is számít.

– Te most miről beszélsz, Judah?

– Nem számít.

– Hát, ha ő nem megy, nem érdekes – jelentette ki Drogon. Nekem elhihetitek, én visszamegyek a városba.

– Azt ti is tudjátok, hogy ránk találnak – mondta Elsie. – Még ha északnak is kanyarodunk, a Sirályos-tenger valószínűleg hallani fog rólunk.

Mintha a Tanács nem tudna elbánni szaros sirályos-tengeriekkel – kezdte Cutter, de félbeszakították.

– És ha a Sirályos-tenger ránk talál, nem kell sokat várni, hogy Új-Crobuzon is itt legyen. Akkor pedig újra szembe kell néznünk velük. Azokkal, akik utánunk jönnek, meg azokkal is, akik előttünk lesznek.

Az örökmozgó vonat egyik vagonja fokról fokra változott. Azt gondolták, sikerült átjutniuk a Torzió szegélyén anélkül, hogy különösebben rajtuk hagyta volna a nyomát, és hogy nem kell felmutatniuk az egészből mást, csak a rejtélyes betegségtől gyötört, esetleg haldokló személyekkel teli szanatóriumot. Ám a kakotopikus miazma egy része csak lassanként hatott.

Hárman tartózkodtak a marhavagonban, amikor megindult a szarkómás elváltozás. A szerelvény épp havasi növények és a levegőbe harapó sziklaformációk jellemezte magasan fekvő területen csühögött. Egy reggel, mikor porfinom hó gomolygott a levegőben, és a pörölyözőknek minden egyes csapást megelőzően melengetniük kellett az ujjaikat, nem nyílt a marhavagon ajtaja. A bent ragadt tanácsnokok csupán a deszkaréseken át tudtak kikiabálni.

Fejszét fogtak a vagonra, de lepattant róla, és még csak karcolást sem ejtett a festéken vagy a deszkán, a tanácsnokok pedig megértették, hogy a Kakotopikus Folt utolsó ujja nyúlt utánuk. Ám addigra a bent lévők hangja eltompult a fáradtságtól, attól, ahogy megadták magukat a helyzetnek.

Az éjszaka során egyre bágyadtabbak lettek. Másnapra átalakulófélben volt a vagon alakja, duzzadt és puffadozott, a deszkák nyöszörögtek, a benti emberek pedig elégedett cethangokat hallattak. A falak áttetszővé váltak, odabenn formákat lehetett látni, amint úgy kavarognak, akárha vízben lennének. A deszkák, szögek és a farost opálossá, majd átlátszóvá vált, miközben a marhavagon megrogyott, dagadtan ült a kerekein, a benti tanácsnokok pedig egyre szelídebbé váltak, és szüremlő mozgással jöttek-mentek a megsűrűsödött levegőben. A kamraszekrényekből származó hulladék elvesztette a formáját, és szennyeződésként pörgött-forgott.

A kocsiból roppant méretű hártyás sejt lett, három, távolról továbbra is férfira és nőre emlékeztető sejtmag úszott a citoplazmában. Figyeltek, és csenevész ostorkarokkal integettek elvtársaiknak. A tanácsnokok egy része amellett volt, hogy kapcsolják le a szerelvényről ezt a bizarr szerkesztményt, hadd guruljon, ahová akar, aztán éljen, vagy menjen végbe benne a denaturáció úgy, ahogy újfajta biológiája kívánja, ám mások kijelentették, „a nővéreink vannak odabenn”, és nem engedték el őket. A hosszú szerelvény tehát ment tovább, a nagy testű amőbaszerű valami pedig ott fodrozódott benne haladásának megfelelően, és a belsőségét alkotó lakói mosolyogva nézelődtek.

– Szátyár nevére, mi ez? – kérdezte Cutter Qurabint.

– Ennek semmi köze Szátyár nevéhez. Nem tudom. Vannak olyan dolgok, amikért nem akarok magamból cserélni. De még ha meg is tenném, akkor is léteznek olyan titkok, amelyeknek nincs értelmük, olyan kérdések, amelyekre nincs válasz. Ez az, ami.

Két héttel azután, hogy elhagyták a kakotopikus zónát, találkoztak húsz év után az első keletiekkel. Nomádok kis csoportja bukkant fel a dombok közül: húsz-harminc fős szabadraformált banda. Nagyon sokfélék voltak, még egy ritkaságnak számító újraformált vogyanoj is volt az ipari célokból, esetleg mutogatni átalakított férfiak és nők között.

Gyanakvó tisztelettel közelítették meg a vonatot.

– Találkoztunk a felderítőitekkel – mondta a vezetőjük, egy nő. Szerves ostorokkal módosították. Csak nézett és nézett, Cutter pedig csak jó idő múlva ébredt rá, hogy ámulat az, amit a tekintetében lát. – Mondták, hogy jöttök.

A Tanács újraformáltjai végigmérték a nőt és a banditáit.

– Valami történik épp a városban. Valamiféle ostrom alatt tartják. Azt hiszem, Tesh. És még valami, valami zajlik benne.

Csakhogy túl messze voltak onnan, túl sok éve elhagyták már a várost, ami létrehozta őket, hogy ismerjék a részleteket. Új-Crobuzon szinte ugyanolyan mondabeli hely volt nekik is, mint a tanácsnokoknak.

Nem tartottak a Tanáccsal: biztosították őket a barátságukról, és folytatták gyökértelen rablóéletüket a dombok között, ám a következő szabadraformáltak, akikre rábukkantak, csatlakoztak hozzájuk. Azért jöttek, hogy tiszteletüket tegyék, hogy (ezt Cutter világosan látta) imádják az önerőből megvalósult újraformált-várost, és polgárokként, maguk is tanácsnokokként maradtak ott aztán. Amikor a Vastanács elérte a Sirályos-tengerrel szemben védelmet jelentő tó északi partját, akkor találkoztak az első olyan szabadraformáltakkal, akik tudatosan keresték meg őket.

A földrész különös kerülőútjain, a közösségek és vándorok között húzódó ösvényeken minden bizonnyal híre ment az érkezésüknek. Cutter fertőzésként képzelte el az egészet, a szóbeszéd szálait, a Rohagit összefűző kötőszövet-daganatot: „Jön a Vastanács! Itt van újra a Vastanács!”

Repedések jelentek meg a Tanácson belül. Akkora volt a lendületük, hogy lehetetlenség lett volna eltéríteni őket. Minél közelebb értek a nagyvároshoz, annál nyugtalanabbak, annál tétovábbak lettek az idősebb tanácsnokok.

– Tudjuk, milyen az – mondogatták. – Tudjuk, milyen ott.

És annál bizonyosabbak, annál megváltástudatosabbak lettek a gyerekeik. Aki sohasem látta a várost, alig várta, hogy megbüntesse – hogy pontosan miért is? Megtorlásképpen? Haragból? Meglehet, talán igazságszolgáltatásul.

Ők álltak a sínfektetés élén, a fiatalok, akik esetleg nem rendelkeztek szüleik megnövelt erejével, azonban lendülettel, éhesen csaptak le pörölyükkel. Az újraformáltak velük együtt rakták a síneket, míg az öregebb tanácsnokok most követők lettek.

Ann-Hari megváltozott: sütkérezett a dicsőségben, sürgetett mindenkit, követelte, hogy haladjanak még gyorsabban. Meg-megállt a sziklakibúvásokon, durva bájjal kapaszkodott fel a dombok kiugrásaira és tömbjeire, úgy mutogatott onnan az örökmozgó vonatnak, mintha ő irányítaná, gőzre írt szimfóniát vezényelne.

Egyszerre olyan gyors lett az egész – vájták maguknak az utat előre, a felderítők hol erre a kis szurdokra, hol arra a patakra figyelmeztettek. A brigádok új-crobuzoni hagyományok és a nyugatról jött furcsaságok keverékeit építették meg: sűrű növényzettel rögzített rácshidakat, az oszlopai nem kövek, hanem szilárd színek, és csak akkor lehet áthaladni rajta, amikor rájuk süt a napfény.

– Háború van! – magyarázta nekik az egyik szabadraformált. – Tesh állítja, hogy felhagyott a támadásokkal, és aztán mégse. Állítólag Új-Crobuzon két követet küldött, mindkettő más feltételeket kért. Új-Crobuzon többé már nem egyetlen hangon beszél.

Ha a szabadraformáltak tudják, hogy jövünk – gondolta Cutter –, akkor egészen biztosan Új-Crobuzonban is így van. Ennek híre megy. Mikor találkozunk velük?

Judah három-négy naponta összerándult, ahogy a nyomukban lévő milicisták működésbe hozták a csapdáit. Minden egyes alkalommal még néhány katona veszhetett oda, ám néhány nappal később újabb csapda lépett üzembe, és bizonyította, hogy még mindig jönnek. Judah a gyengeségei pillanataival követte nyomon az ellenség haladását.

– Ott vannak – jelentette ki végül. – Ezt felismerem. Egyértelműen a kakotoposzban járnak. El sem hiszem, hogy oda is követtek minket. Mindenre készen kell hogy álljanak, csak hogy elkaphassanak minket.

Milyen lehet egy gólem, ami a Torziótól áthatott anyagból van? A sivár formán átáramoltatott félléttel?

Az útgyalulók és a sínrakók hosszan elnyúló brigádjai északkeletnek tartottak, és bár magukkal vitték a sínjeiket meg a talpfáikat, nyomukban mindörökre csúffá lett a vidék: fémdarabokból álló limlomot, a vasút hegeit hagyták maguk után. Az ég egyre hűvösebb lett, és a lég sötétségén át mérföldekre északra hegytömb tűnt fel. Komoran szitáló esőt kaptak mellé.

Itt, nagyjából háromszáz mérföldre nyugatra az új-crobuzoni vasútvonal csonkjától találkoztak a menekültekkel. Nem szabadraformáltak voltak, hanem olyanok, akik nemrégiben még a városban éltek: összebújva, esőtől ázott gyülekezetként bukkantak elő a ködből, hogy futva tegyék meg az utolsó mérföldet a hörgő mozdonyig, és zarándokok módjára alázkodtak meg előtte. Ők mesélték el Ann-Harinak, Judah-nak és a tanácsnokoknak, mi is zajlott le Új-Crobuzonban, mi történik ott éppen, a Kollektíva történetét.

– Jó istenek! – szólalt meg Elsie. – Megcsináltuk. Megtörtént. Megtörtént. Jaj, isteneim! – Egészen elragadtatta magát. Judah nyílt tekintettel nézett körül.

– Kennelben kezdődött – magyarázta az egyik menekült. – A semmiből indult.

– Nem így volt – szólt közbe egy másik. – Tudtuk, hogy jöttök... mármint a Tanács. Valaki azt mondta, fel kell készülnünk a fogadásotokra.

Elképesztően rettegtek a Vastanács előtt. Ezek a szökevények most azokkal az alakokkal beszéltek, akiket éveken át oly sokszor megnézhettek maguknak a híres heliotípián. Úgy kellett rávenni őket arra, hogy beszéljenek.

– Szóval, bért nem fizetnek: az emberek éhesek. Ott van a háború, a korábbi milicisták mesélik, hogy milyen is valójában, és ott vannak Tesh támadásai. Egyáltalán nem érezzük magunkat biztonságban, és a város nem tart meg minket... Ráadásul úgy hallottuk, hogy valaki elindult megkeresni a Vastanácsot.

Judah láthatóan meghatódott, ahogy erről hallott.

– Tesh támadásokat indít? – kérdezte Cutter.

A férfi bólintott.

– Igen. Manifesztációk. És, szóval, a kormány állította, hogy elrendezi a dolgot Tesh-sel, véget vet a háborúnak, de káosz van, és senki sem tudja, tényleg azt teszik-e, amit mondanak. Újabb tüntetés volt a parlamentnél védelmet követelve, és voltak a tömegben, akik ennél többet is követeltek, meg osztogatták a röpirataikat. Azt hiszem, a Választmányból. De erre előjöttek a hadimedúzák meg a sunnok, és lesújtott ránk a milícia.

– És aztán valaki elkezdte mondogatni, hogy egy kezelő van elöl. És az emberek akkor harcolni kezdtek.

Nem voltam ott... csak hallottam róla, semmi több. Halottak voltak az utcán mindenütt. És amikor az emberek megfutamították a milicistákat... A városban mindenütt barikádokat emeltek. Eljött az ideje, hogy megtegyük, amit szükséges, mindenki a magáét. Nem kellett nekünk a milícia. Kizártuk őket.

Ezután vettük hírét, hogy a polgármester meghalt.

A negyedek képviselői közösségbe álltak össze, izgatottan és rémülten szólongatták egymást, ahogy a külvárosiak ráébredtek, nincs is választási sorshúzás, és hogy mindegyikük közvetlen hatalommal rendelkezik. Néhány nappal később az ellenparlament megkurtította ezt a kezdetleges demokráciát – de csakis azért, erre megesküdtek, mert épp két fronton vívtak háborút. A Kollektívában egyre többen szerettek volna tárgyalásokat kezdeni Tesh-sel, mit sem törődve azzal, ki mit ellenőriz a déli tengereken.

– Miért vagytok itt? – kérdezték a tanácsnokok.

Az új-crobuzoniak lesütötték a tekintetüket, aztán újra fölnéztek, és azt mondták, a harcok hevessége űzte el őket, és hogy sok a menekült. Heteken át gyalogoltak, igyekeztek felkutatni a Vastanácsot.

Nem voltak a Választmány tagjai, sem a Kollektíváé, gondolta Cutter, csupán olyan személyek, akik a városon belüli más nézetet valló város tagjai, és támadás érte őket, akik ingóságaikat talicskára téve menekültek. Nem elméletekkel, nem is politikai célokkal, hanem a vallásos kérelemmel folyamodók ámulatával keresték fel a Tanácsot. Cutter megvetéssel szemlélte őket – azonban Judah csupa öröm volt a láttukra.

– Megtörtént, most zajlik éppen – mondta egészen rekedten. – A felkelés, a második kontumancia, megcsináltuk. Azért jött létre, amit tettünk. A Vastanács... ösztönzőleg hatott a többiekre... Amikor meghallották, hogy jövünk...

Ann-Hari csak nézte. A férfit mintha fényudvar vette volna körül az alkonyaiban. Úgy beszélt, mint aki költeményt olvas fel.

– Évekkel ezelőtt csináltuk ezt az egészet, és a történelmen vert síneket, ott hagyta rajta a nyomát. És aztán ezt tettük Új-Crobuzonnal.

Elképesztő volt, egészen csodálatos. Úgy tűnt, mintha átalakult volna – de Cutter tudta, hogy téved.

Ezt nem mi csináltuk, Judah. Hanem ők. Új-Crobuzonban. A Tanácstól függetlenül.

– Most pedig – folytatta Judah – begördülünk a városba, csatlakozunk hozzájuk. Nem vagyunk túl messze a vágány végétől. Szátyárra, az istenekre, egy teljesen új városba érkezünk, részei leszünk a változásnak. Szállítmányt hozunk magunkkal. A történelmet.

Igen is, meg nem is, Judah. Igen, azt hozzuk. De nekik már megvan a maguk történelme.

Cutter nem a Vastanács, hanem Judah miatt jött. Soha nem tudná elfelejteni ezt a fajta bűntudatot.

Én nem a történelem miatt vagyok itt – gondolta. A hegyek alacsony ormai néztek le rá. A Vastanács vogyanojai hideg folyóban úszkáltak, miközben a szerelvény a maga folyóvölgyében ődöngött.

Én miattad jöttem.

– Most pedig nincs már milícia – jelentette ki Judah. – Tudják, hogy jövünk, de mivel fellázadt a város, nem küldenek senkit, hogy megállítson minket. Amikor odaérünk, új kormány lesz. Mi leszünk a... a felkelés lezárása. Új-Crobuzon közössége.

– Nehéz volt – mondta bizonytalankodva az egyik menekült. – A Kollektívát folyamatosan támadják. A parlament keményen visszavágott...

– Ajjajjaj! – Senki nem látta, ki beszélt. A hangok egyszerre felerősödtek. – Nahát.

– Ez mi?

A hang Qurabiné volt. Cutter kereste a levegőben lévő ráncot, meglátta a tovasuhanó szellőt.

– Ez mi? – A zarándokmenekültek a testetlen hangtól való félelmükben tágra nyílt szemmel nézelődtek. – Azt mondtatok, támadások, tesh-i támadások történtek. Manifesztációk? Mifélék? És ez micsoda? Ez, ez, ez itt?

Lendület, az egyik újonnan jött zsákjának festett bőre lengedezni kezdett Qurabin rántása nyomán. A nő felnyögött, mert azt hitte, valamiféle kísértetről van szó, mire Cutter rászólt, miközben Qurabin megismételte:

– Mi ez a jel?

A nő együgyű félelemmel nézte a zsákján lévő cirádás tekercses mintát.

– Ez? Ez a szabadság jele. Mármint, a szabadságspirál. A városban mindenütt kinn van.

– Ajjajjaj!

– Mi az, mi van, Qurabin?

– Milyenek a tesh-i támadások? – A szerzetes már nyugodtabban beszélt, de még így is hadart. Cutter és Elsie kihúzta magát, Ann-Hari egyre aggodalmasabban figyelt, Judah pedig magába zárult, ahogy látta, hogy valami nincs rendjén.

– Nem, nem, ez... erre emlékszem. Kell, muszáj, megkérdem... – Megremegett a hangja. Olyan érzetet keltett, mintha bebugyolálna valamit, színek jöttek. Qurabin kérdezett valamit az Elveszett Dolgok Pillanatától. Csönd volt. A menekültek láthatóan féltek. – Hogyan támad Tesh? – A szerzetes hangja ismét erőre kapott. – Azt mondtad, manifsztációk? Színfosztotta dolgok, jelenlétek? Ürességek, amik a világban lévő dolgokat, állatokat, növényeket, kezeket, mindenfélét formálnak? És emberek tűnnek el, megbetegszenek, és meghalnak tőlük? Semmiből jönnek, fénytelenül fénylenek, igaz? És még mindig jönnek?

– Mi ez? Qurabin, Szátyár szerelmére...

– Szátyár? – Hisztéria csendült a hangjában. Mozgott, beszédének forrása fel-le ingott közöttük. – Szátyár nem segíthet itt, nem, nem. Még több, még ennél is több következik. És elhitette veletek, hogy ezek a szabadság jelei. A spirál. Jaj!

Cutter összerezzent... a hang egyenesen mellőle szólt. Érezte a lehelet szelét.

– Tudjátok, én tesh-i vagyok. Tudom, mi ez. A valamik, amik megjelennek a városotokban. A kísértetek... nem támadások, hanem hullámok. Egy olyan esemény hullámai, ami még nem következett be. Pontok az időben és a térben. Közeleg valami, amit úgy dobtak bele az időbe, mintha víz lenne, és ezek a valamik fröccsennek vissza. Ahol leérkeznek, ezek a kis csöppnek férges dolgokként szívják a világ éltető erejét. Nemsokára történik valami, és ezek a, ezek a spirálok, ezek a kacskaringók hozzák el.

– Valaki szabadon jár-kel Új-Crobuzonban. Ez diplomathaumaturgia. A kis manifesztációk jelentéktelenek. Tesh ennél többet akar. Véget fognak vetni a városotoknak. Ezek a spirálok... ezek egy hekatombista jelei.

Qurabinnak jó néhányszor el kellett magyaráznia a dolgot.

– Aki ezt a jelet készítette, az számos mágiát alkalmaz. Azok közül ez a legutolsó. Ez a törvény befejezése. Fogja a városotokat, és tisztára radírozza. Ezt kell megértenetek.

– Ezek a szabadság spiráljai, – jelentette ki az egyik menekült, mire Cutter kis híján lekevert neki egyet, hogy hallgasson végre.

– Hogy állítólag Tesh tárgyal? Azt beszélik, egyeztetések folynak. Nem-nem-nem. Ha vannak ilyenek, akkor az figyelemelterelés. Ez a végső dolog, amit tesznek majd. Az utolsó támadásuk. Hónapokig tartó előkészületek, óriási energia. Ez mindennek véget vet majd. Új-Crobuzon nem háborúzik tovább. Soha többé.

– Mi ez, mi lesz majd?

De Qurabin nem felelt.

– Nem lesz többé háború, és nem lesz többé béke – közölte. – Újabb hullámok jönnek majd, felcsapódnak az esemény túloldalán. Az utolsó cseppek. Manifesztációk a semmiben, ami a városotok eltűnése után maradt. Letörlik a földrészről.

Nagyon hideg volt, a szurdokokból érkező szél felkapta főzéshez gyújtott tüzeik füstjét. Előttük és mögöttük is tanácsnokok pihentek le éjszakára vasbordás városukban. Hallani lehetett a hegyi állatok zajait – beszélgetéseket, és a szunnyadó vonat hűlő fémét is.

– Mit tehetünk? – Judah teljesen elborzadt.

– Ha szeretnétek... ha szeretnétek ezt megoldani, akkor meg kell találnotok. Azt, aki ezt műveli, aki előszólítja a dolgokat. Meg kell találnunk. Meg kell állítanunk.

– Vissza kell mennetek... mennünk Új-Crobuzonba. Most.

NYOLCADIK RÉSZ

Újraformálás

25.

A Kakastaréj hídi csata korán vette kezdetét. Felhígított színűnek tűnő nap világította meg a folyó két oldalán gyülekező egységeket. Az ezeréves, házakkal beépített Kakastaréj a Szurok déli oldalán lévő Folyóhámot kötötte össze az északi Cseprőgomollyal. A Kollektíva nagyon keményen harcolt a hídért. Az első, elképesztő napokat követően, amikor egy röpke pillanatra Új-Crobuzon déli felének nagy része legalábbis hivatalosan a Kollektíva ellenőrzése alatt állt, sokat kopott a befolyási övezetük. Most, hetekkel később a Kakastaréj híd volt a legnyugatabbi pont a Kollektíva kenneli csoportjának irányítása alatt.

A milícia legyesparti tornyában – régóta a felkelők kezében volt már ez – az őrszemek még pirkadat előtt megerősítették az ellenséges csoportok mozgását, mire a hadvezérek számos negyed erőit mozgósították. A milicisták Rikácsból jöttek, keresztül Mállatkerten, ahol azok a renegát papok, akik nem bujdokoltak és nem távoztak, fohászokat mondtak az egyik, a másik, vagy éppen mind a két oldalért, majd tovább, végig Cseprőgomoly lecsúszott romhalmazán. A Tévirány tér düledező barokkjában, egykor fényűző, mára, felhólyagzott festményeivel és letöredezett homlokzataival kissé nevetségesnek ható épületei előtt szétbontakoztak a milicisták. A fény ezernyi irányba terjedt szét tükreikről. Lövegeket és gépágyúkat gördítettek be, hogy Kakastaréj régi köveire nézzenek, és vártak.

A folyam túloldalára megérkeztek a Kollektíva erői, a származási területükről elnevezett dandárok. „Wynion út, hozzám! Ezüstös utca, bal szárnyra!” Minden egyes egységet színes rongydarab, Wynionnak zöld, Ezüstös utcának szürke vállszalag azonosított. Minden egyes tiszt a megfelelő színű hajpántot viselte, noha a sajátjai felismerték volna, miután megszavazták a beosztásra. Mindenféle faj – még újraformáltak is – volt a vegyes szakaszokban.

Egymást érték a milícia taktikájával kapcsolatos szóbeszédek.

– Hadimedúzák jönnek.

– Kezelők jönnek.

– Sárkok jönnek.

– Megegyeztek Tesh-sel... kísértetek jönnek a hídra.

A Kollektíva minden egyes egységét korábbi milicisták vezették, akik a lehető leggyorsabban és legalaposabban képezték ki új bajtársaikat. Ahol a populista lelkesedés eredményeképpen valaki teljesen éretlent, képzetlent vagy alkalmatlant szavaztak meg tisztnek, és ahol az érdemtelenül adott hűségnek köszönhetően megőrizhették helyzetüket, ott csöndben valamilyen veteránt jelöltek ki tanácsadónak, hogy taktikai lépéseket suttogjon neki.

A parlament légterének pereménél, a Kollektíva fölött, a robbanószigonyok, a gránátok és a Kollektíva tagjainak számító sárkányfajzat-osztagok hatótávolságán túl dögevőkként gyülekeztek a léghajók. A déli őrszemek árgus szemmel figyeltek, várták a legkisebb jelét, hogy a járművek bombázni indulnak.

A két oldal továbbra is farkasszemet nézett egymással. A kenneliek amiatt aggódtak, hogy itt valamilyen csapdával van dolguk, és hogy valahol máshol kerül sor hamarosan egy másik nagy támadásra. Futárok indultak a Csellengő hídhoz, a Csontnegyedtől és Mógdombtól délre húzódó barikádokhoz, a Grand Kaliber hídtól keletre húzódó nyomornegyedekbe, de nem találtak semmit. Késő délelőtt megkezdődött a robbanások tapsa... a Kollektíva három csoportja elleni aznapi bombázás.

– Ma elesik Sikoltorék.

A három rész elszigeteltsége megbénította őket. Az első lelkesült és viharos heteket követően a milícia megszállta a Legyespartot Sikoltorékkal összekapcsoló utcafolyosókat, és elfoglalta Kinként, amivel elzárta Sikoltorékot Sompolykerttől és a füstmartaléki csoporttól. Tettek kísérleteket légifolyosók megnyitására, azonban a Kollektíva léghajói sem legyőzni, sem megkerülni nem tudták a parlamenti erőket. A három lázadó terület kénytelen volt önállóan létezni, és kétségbeesett, megbízhatatlannak számító eszközökkel váltottak üzeneteket egymással.

– Sikoltorék elesett.

Ez volt a legkisebb csoport, ipar nélkül, gyárak, fegyverraktárak nélkül. Sikoltorékban a bohémek forradalma zajlott le, és bár a bennük lobogó tűz teljesen valódi volt, a lelkesedésen és némi thaumaturgián kívül semmijük sem volt, amivel szembeszállhattak volna a milíciával. Felmerült annak a gondolata, hogy Kennel csapatokat küldjön a csatornákon és a föld alatti város betemetett útjain át, hogy csatlakozzanak sikoltoréki elvtársaikhoz, azonban ez mostanra fényűzésnek számítana. Nem tehettek mást, mint hallgatták a területre zúduló támadás nyomán megroppanó falakat.

– Talán a füstösök segítenek nekik – vetették fel néhányan, de ez nem volt valódi remény. Füstmartalék senkit nem tudott küldeni, így a művészek közössége pusztulásra volt ítélve.

Dél előtt nem sokkal az egyik azok közül, akik nem voltak hajlandóak elhagyni a Kakastaréj hidat, fehér zászlót lobogtatva előbújt a pincéjéből, mire a milicisták lelőtték. A többi épületből éppen csak hallható kiáltozás támadt erre.

– Ki kell hoznunk őket – dünnyögték a Közösség tagjai. Ezekért a polgárokért eddig ők voltak a felelősek.

Meglehet, a milícia így próbálta meg a hídra csalogatni őket. Az is lehet, hogy mindazok, akik ostoba módon ott maradtak, lemondtak a védettségre vonatkozó jogukról. A tisztek ezzel együtt megkíséreltek mentőakciót tervezni.

Hírvivő érkezett a taktikai tanácstól. A Wynion út vezére tűzrőlpattant fiatal nő volt, aki a többi tiszthez hasonlóan olyan pajzsot tartott a kezében, amire az egysége nevét adó utca letépett névtábláját szögelték. Embereit öregecske ütegükkel együtt a híd felé tolta, mire szemben a milicisták is közelebb húzódtak. Délről megérkezett a kaktusz férfiak szakasza, az Üvegházi Muskétások.

Mennyi vita volt a tisztafajú osztagokról! Amikor megérkeztek a khepri gárdanővérek, és kijelentették, hogy harcba szállnak a Kollektíváért, amikor a kaktuszok felajánlották, vállalják a nehézgyalogsági feladatokat, a tisztek egy része ellenérveket keresett.

– Mi a Kollektíva tagjai vagyunk! – magyarázták akkor. – Nem kaktuszok, emberek, újraformáltak, vogyanojok vagy akármi! Együtt állunk ki, és együtt harcolunk.

Igazán hatásos, sőt megható álláspont volt ez, de nem mindig volt értelme.

Az egyik vogyanoj küldött nagy nevetést váltott ki, amikor megkérdezte az egyik legharsányabb, szélsőségesen egyenlőségpárti anarchista embertől:

– Csatlakozik-e akkor hozzám a chaver ma este, amikor milicista aknákat keresünk a folyómederben?

Márpedig, ha a vogyanojoknak lehetőséget kellett adni arra, hogy együtt dolgozzanak (habár az egyenlőségpártiak ragaszkodtak hozzá, hogy minden egyes csapattestben legyen egy darab jelképes és tehetetlen, másfajú tiszt elvtársi emlékeztetőként), nem nevetségese megtagadni ezt másoktól? Talán nem úgy igaz, hogy a fullánkdobozok használatában jártas kheprikből álló csoport esetén kisebb az esélye annak, hogy akaratukon kívül sérülést okoznak valamelyik tagjuknak?

A kaktuszoknál ez volt a célszerű: igazán erős személyekből álló osztagra volt szükség. Kizárólag a leginkább átépített újraformáltak csatlakozhattak hozzájuk, ők is előzetes beleegyezésüket követően. Az Üvegházi Muskétások megállapodtak, és a tízesével felvonuló növényemberek mellett két, rájuk növesztett izmoktól és olajozott fémtől duzzadozó újraformált volt. „Mentőcsapat lesztek” – mondták nekik, és a Kollektíva egységeinek támadásával fedezve, lőporos bombákat, tűzijáték-elemeket és thaumaturgiai vegyületeket hajigálva mentek föl a hídra. Az Üvegházi Muskétások átkutatták a házakat, lakókat keresve, és ahol találtak, ott a teraszosan elhelyezkedő épületek közötti falakba robbantott lyukakon át vezették ki őket a biztonságba.

A milícia partján nem sok mozgást lehetett látni. Habár lövöldöztek, lyukakat ütöttek a kőbe, ezzel leborotválták a házak homlokzatát, hogy megmutatkozzanak az egyre süppedő helyiségek, mégis várakoztak valamire. A Kollektíva felbátorodva megindult, és elsöprő ellentámadást indított, miközben a felderítőik (zagyvak, sárkányfajzatok, akrobatikus mutatványokra képes emberek) a tetőkre kapaszkodtak, esetleg a levegőbe szökkentek, hogy figyeljék onnan, mit is küldenek rájuk. Aztán szétváltak a milicisták sorai, és három ember csüngött a levegőben, torkukra szorult kezekkel. Kezelők voltak.

A parlamenthez tartozó kezelők öltönyt és keménykalapot viseltek, pantallójuk árnyalatnyit kurta. Különös taktika volt ez az elrémítésre. Talán elítélt Tollasok testei voltak ezek? Az is lehet, hogy olyasféle önkéntesek, akikről szóbeszédek terjengtek? Olyan férfiak és nők, akik annyira hűségesek az új-crobuzoni kormányhoz, hogy feláldozzak magukat, és a kezelők gazdatesteivé válnak? Megszentelt jobboldali érzelmű öngyilkosság. Valószínűleg csupán a halálraítéltek és kivégzettek voltak ezek, akiket olyan ruhába öltöztették, amivel baljóslatúvá tettek a megjelenésüket.

Ahogy ott megjelentek mágiával telten, tüzet köpve, még a kaktuszoknál is erősebben, übertollasokként, a reakció rémálmaiként tűntek fel. Öltözékeik a kinkeni szilánkok éjjelének emlékét juttatta eszébe mindenkinek, amikor az Új Toll párt lerohanta a khepri gettót, öldököltek, összetörték a Térképek térén álló szobrokat, az agyatlan hímeken tiportak, és a nőket mészárolták, míg végül üvegtűkből, testnedvekből és vérből álló padion tapostak. A támadást követően, ami annyira vad volt, hogy a tiszteletre méltó belvárosiak egészen elborzadtak tőle, bevonult a milícia megvédeni azt a néhány kheprit, aki még élt, és nem menekült el. Viszont a Tollasoknak nem kellett menekülniük: rendezetten és diadalittasan vonulhattak el tettük színhelyéről.

Most pedig Tollasok, illetve Tollasoknak tűnő alakok rontottak a kollektivistákra az égből. A harcosok sietve kerestek menedéket a bombáktól megtépázott házak fedett részein. Köhögniük kellett az évezredes téglák porától.

Délről természetellenes gyorsasággal rohant végig a hídon egy ösztövér, meztelen férfi, hogy csatlakozzon hozzájuk. Nem a nyakán, nem is a fején, hanem az arcán csimpaszkodott egy sötét színű bal kéz, ujjai a szemén és az orrán.

A polgárháborúkban szokatlan szövetségek köttetnek. Léteztek olyan kezelők, akik kifürkészhetetlen okokból ellenezték fivérnővéreik tetteit... hogy különös emberbarátságból, esetleg politikai számításból, a Kollektíva tárgyalásait vezető személyek ezt nem tudták megállapítani. Meglehet, felfordult a gyomruk, hogy a korrupciónak és az élősködő ravaszságnak ezekkel a jelképeivel kell megállapodást kötniük, de mostanra semmilyen segítségre nem mondtak volna nemet. Főleg azért, mert a köpönyegforgató kezelők többsége bal kéz volt.

A milícia három kezelője jobb kéz volt, harcos, azonban hiába minden erejük, mégis elkanyarodtak, amikor meglátták, hogy a férfi arcán egy bal kéz van. Igyekeztek minél távolabb kerülni tőle, csakhogy a Kollektíva oldalán álló kezelő olyan magasra ugrott, amilyenre egyetlen embernek se lenne szabad, és csettintett egyet. Az egyik sötét öltönyös ember összerándult, ahogy a bal kéz lezárta a jobb kéz asszociációs mirigyét. Immár nem volt több, csak egy vak, ötujjas lény, ami egy agyhalottat markol, aki le is zuhant a levegőből, keménykalapja záróakkordként érkezett utána, bele a Szurok lassan folyó, mocskos vizébe.

Újabb csettintés a bal kéztől, és a pucér kezelő újabb repülőnek okozott szélütést, hogy vörösen terüljön ki aztán a kövezeten. A Kollektíva harcosai felujjongtak. Csakhogy a harmadik lojalista kezelő közben sebesen és észrevétlenül repült végig az ereszek alatt, és ahogy a bal kéz fordítani kezdte gazdatestét darabokra szakadt áldozatától, a jobb kéz kitáttatta embere száját, és tüzet köpött.

A láng tintaszerű gomolygása nyalta végig a meztelen férfi bőrét, bekormolta, és sercegni kezdett a zsírja tőle, a bal kéz pedig felüvöltött gazdája hangján, pszichikai síkon pedig a sajátján, amitől fél mérföldes körzetben fájdalmasan fintorodott el mindenki, aki fogékony volt az ilyesmire. A kezelő lezuhant, és teljesen összeégett.

Tüzet nyitottak a milícia gépágyúi, és maga a levegő vált szecskázógéppé. A Kollektívához tartozók kövek mögé húzódtak, miközben a jobb kéz a golyózáporral mit sem törődve, meg-megránduló testtel repült tovább, ahogy a kölcsönvett esetleges hússal védelmezte a kéztestet.

A híd északi végében egy thaumaturg, a Kollektíva védelmére érkezett borzoslápi lázadó tűnt föl. Teste ragyogott a koronakisüléstől. Egyetlen hang nélkül izzott föl teste kobaltkéken, ő pedig elvakkantotta magát, mire sercent egyet az egész, pillangóként a milícia legelöl található fegyveréhez szállt, aztán ívet húzva lepte be a kezelőszemélyzetet, akik erre megtántorodtak, és letépték elfehéredett, vakká lett arcukról a maszkot.

Az emberek és a gépágyú is morzsolódóan törékeny lett, repedések jelentek meg rajtuk, és aztán egyesével széttörött mindegyik. A területet, ahol addig álltak, egészen száraz darabjaikkal szórták tele.

Újabb éljenzés, és a Wynion út vezére muskétával tüzelve megindult előre, ám a kezelő lecsapott, repültében pörgött a hosszanti tengelye körül, nehéz fekete csizmája ide-oda csapódott közben. A Kollektíva erőinek egyik oszlopába repült bele afféle indulatos játékossággal, izzó spirált leírva csépelte őket, és fújta a tüzet rájuk, nyomában kegyetlenül összetört halottakat és haldoklókat, tűzmocskos falakat hagyva.

– Visszavonulni! Most!

Az utcává lett hídon előbukkantak az Üvegházi Muskétások, és megkezdték az elszakadást: zúzóíjakból lőttek a milicistákra, akik nem vártak tovább, és tarackokat vontatva magukkal megindultak. Újra rákezdték a gépágyúk. A kezelő és a Kollektíva thaumaturgja farkasszemet nézett egymással. A férfi emelte a kezét, hogy lövedéket indítson útjára – a kezelő a levegőből gyújtotta föl.

– Vissza a picsába! – Jöttek a milicisták. Az Üvegházi Muskétások megfordultak, és váratlan rohammal nekik rontottak. A roppant méretű tüskés harcosok sorainak látványa mindenkit megrázott – a milicisták visszariadtak.

A jobb kéz leheletnyit túlságosan korán köpött tüzet – jó néhány ruhaszárító kötelet égetett át vele. Az egyik kaktuszember machetét vágott a gazdatestbe, és diadalmasan kiáltott fel. Óriási volt a penge – mélyen az emberi húsba fúródott, földre került tőle. A kaktuszok fatörzsnyi lábakkal rúgták-taposták az élősködőt és gazdatestét. Végigpásztázták girbegurba sorukat, és hiába viseltek kezdetlegesen öntött fémpáncélt, a gépágyú lövedékei így is megszaggatták a testüket.

A kimerült növényi harcosok visszahúzódtak, a közelebb és közelebb érő fegyvereik irányába. Az utolsó Muskétás egy újraformált volt. A lábán valamilyen májfoltos izé – kaktusz bajtársai felé fordultak, mire tüzet fújt az arcukba. A gazdatesttel sikerült végezniük, de a kezelővel nem: időközben felkúszott az újraformáltra.

Vonat érkezett száguldva a közelben, a Kakastaréjtól néhány yardnyira húzódó vasúti hídon. Az északi parton barikád torlaszolta el a vágányt, azonban a Cseprőgomoly állomástól délre a Süd-vonal a Kollektíva kezében volt. A szerelvény megállt a híd mellett, és az ablakából dobáltak aknagránátokat – a célzásban egy nyomortelepről jött garuda segítette őket, aki a bombák nyomán támadt tüzek fölfelé irányuló légáramán támaszkodva körözött. A lövedékek egyre jobban és jobban megrongálták a Kakastaréj híd körvonalát, és szétzilálták a milícia sorait.

Csakhogy ez nem volt elég – a milícia lassanként elfoglalta a hidat, és tüzet nyitottak közben a szerelvényre. Keleten a parlament épületének fekete gerince bökött az égbe: a sötétlő, épített szigethegy figyelte ezt, és a többi összetűzést is (léghajós rajtaütést a pincsfai dokkokban, sunnos lovasság kétlábú hátasain hatol be Csermelypartra, hűséges újraformáltak mamelukezrede verekszik éppen Zenglőkátyban, miközben a Kollektíva erői ordítva árulózták őket).

– Itt az idő – hangzott a Kollektíva folyóhámi parancsnokainak suttogása. A Salétrom állomás boltívei alatt kialakított főhadiszálláson és irányítóközpontban Frengeler, a korábbi milicista, aki képzett volt a harcászati megoldásokban, és a lázadók oldalára állt, a Kollektíva kimagasló katonai gondolkodója azt üvöltötte: „Döntsétek el, basszátok meg, hogy akartok-e győzni, vagy nem! Kifutunk az időből, csináljátok! Robbantsátok fel a hidakat!”

Nem sok híd maradt, ami a parlament területéről egyenesen a Kollektíva ellenőrzése alatt álló negyedekre vezetett: mindegyikük olyan csatorna, amit nem engedhettek át a milíciának. A Szurok felszíne alatt a Kollektívának a csatornák bejáratait vigyázó vogyanoj tagjai víz alatti utászokat küldtek útjukra.

Egyiküknek se fűlött a foga a munkához. Egyikük se akarta elpusztítani ezeket a szívüknek kedves, régi dolgokat. Úgy érezték, ezt kell tenniük.

A zavaros vízen át jutottak el odáig, ahol a híd ívei kiemelkedtek az iszapból, tapogatóztak, és egyre növekvő aggodalommal állapították meg, hogy nem lelik a robbanóanyagukat. Egymásba kapaszkodtak, vakkantgattak víz alatti nyelvükön, ám a sötét hullámokból ellenséges alakok bontakoztak ki. „Árulás” – kiáltotta valaki, ahogy megtámadták őket a milicista vogyanojok, a fortyogó tiszta víz foltjaival, vízelementálokkal ellátott sámánok – és az elementálok megragadták a Kollektívához tartozókat, aztán pedig szorítani kezdték őket.

Töredéknyien menekültek meg. A hírük átjutott: „Nem tudjuk felrobbantani a kibaszott hidat.”

Akkor jöjjön a Csellengő híd. Azonban hiába voltak most óvatosak a vogyanojok, nehogy rajtuk üssenek, ugyanaz fogadta őket... a robbanószereik nem voltak sehol. Az istenek tudják, mikor rájuk leltek, és eltávolították. A Kollektívának a milícia behatolását megakadályozó terveit meghiúsították.

– Ugyanez lesz a Mandagóra hídnál és Sikoltorékban is. Megvannak a bevezető útjaik.

És el is indultak rajtuk. A Kollektíva fegyvereinek zárótüze, halált okozó hexei és botlócsapdái közepette a milíciának órák kellettek, hogy átjusson a szörnyűségessé tett, egykor falaknak számító csorba csipkékből, üveg és cél nélküli ablakokból álló terepszakaszon. De törtek előre – a Kakastaréj híd ismét a parlament kezében volt.

A kollektivisták visszavonulásával egy időben újabb barikádok emelkedtek. A kibombázott épületekből származó törmeléket odatolták alapnak, és bármi mehetett a tetejébe: a gyárakból való salak, talpfák, bútorok, Sobek Croix fáinak csonkjai. Kénytelenek voltak feláldozni néhány utcát a Sedilia tértől nyugatra, hogy a főútvonalakra összpontosíthassanak. Egyenesen a déli parton lévőknek küldtek üzenetet, készüljenek a támadásra, amennyiben a milícia a híd után keletnek fordul.

De nem ezt tették: átkeltek a folyó fölött, majd a téren megálltak, és rekviráltak néhány épületet. (Az egyiket épp csak előtte ürítette ki a Kollektíva, és a holmijukat most módszeresen meggyalázta a milícia, lehugyozott heliotípiákat dobáltak kifelé az ablakokon.)

Grízkanyarban a felkelők évtizedes hulladékot használtak föl a szemétlerakókból a Csellengő híd eltorlaszolására. Rosszpartot bombázták, nyomorúságos lakossága és a védelmére ott maradt jelképes kollektíva-erők tartogatták a lőszerüket. Magát Rosszpartot senki nem kívánta megszerezni – azonban Zenglőkátyhoz és Pincsfához vezető útvonalként, a Kennellel szemben lévő partszakaszként, a Kollektíva szíveként meg kellett védeni.

A város északnyugati részén, ahova a kenneli kollektíva-tagok nem juthattak el, bajban voltak a társaik. Készültek valamire Szurkos-és Varpagonyban – nyilvánvalóan támadásra Füstmartalék ellen. Meg kellett törni a masinefaktúráival és a munkásszervezeteivel, és akkor a Kollektívának az a csoportja volt, nincs.

Sikoltorék egyszerű eset volt.

– Még a seggünket sincs időnk megvakarni, és már el is intézünk egy maréknyi pederasztát, perverz alakot és mázolót – jelentette ki a milícia egyik elfogott parancsnoka, és lekicsinylő megjegyzése elhíresült aztán. A sikoltoréki csoport nem tartana ki sokáig a nuevista osztagaival, harcias balett-táncosokból álló ezredeivel, hírhedt Csinidandárjával – kollektíva-tag gránátosok és muskétások egysége volt ez, akik mindegyike babafiú volt, hímringyó, és szoknyában, eltúlzott sminkkel ordítoztak parancsokat egymásnak a homoszexuálisok szlengjét használva. Először undorodva fogadták őket, majd elnézőbbek lettek az emberek, mert a csapat minden erejét beleadva harcolt, végül pedig indulatos rajongással. Senki nem akarta, hogy legázolják őket, de elkerülhetetlen volt.

A milícia elfoglalta a Kakastaréj hidat, szétverte az Üvegházi Muskétásokat, és a Szurok déli partján állomásozott éppen. Készen álltak, hogy előretörjenek kelet felé, a kenneli csoport magterületére, az Új-Crobuzoni Kollektíva erősségébe. A Kollektíva egyetlen tagja se mondta volna ki hangosan, amit mindannyian éreztek: ez a vég kezdete.

Ebbe a légkörbe, ebbe a háborúba érkezett meg Judah, Cutter és a többiek, amikor elérték a várost.

26.

– Az istenekre. Az istenekre! Hogy a Szátyár szerelmére jutottak el idáig?

Sem bejutni nem volt egyszerű az Új-Crobuzoni Kollektíva területére, sem kijutni onnan. A barikádokon a feszültek, a rémültek teljesítettek szolgálatot. A csatornákban járőröztek. A parlamenti aeronauták elbántak minden olyan léghajóval, ami nem az övék volt, ráadásul mind a két oldalt hexek óvták, úgyhogy egészen veszélyes és hősies dolog lett mozogni a két terület között.

Szenzációs népköltések terjedtek: a bátor őrszem, aki trombitaszó nélkül osont ki, hogy milicistákkal végezzen; a parlamenti alegység, ami rossz irányba kanyarodott az egyik mellékutcákból álló útvesztőben, hogy a Kollektíva kezén lévő terület kellős közepén bukkanjon ki aztán. A közelgő hadjáratról szólt most a történet, ami magával ragadja a Kollektíva összes nyomorult éhenkórászát.

Persze addigra már százával léptek be a területére, és legalább ugyanennyien is hagytak el rosszul őrzött torlaszokon át, thaumaturgia révén. A polgármester városa zsúfolásig volt olyanokkal, akik a Kollektíva oldalán álltak: Kimerben, Tetemkert ipari peremkerületében, statárium alatt álló területeken, ahonnan mégis céhtagok, zendülők és kíváncsiak jutottak el alkalmanként Kennelbe, vagy éppen Csermelypartra, és belépésért könyörögtek. Közben magában a Kollektívában is sokan voltak, akik tevőlegesen vagy tétlenül, de el akarták veszejteni, és kisettenkedtek a belvárosba, esetleg ott maradtak kémkedni.

Éppen ezért megünnepelték az érkezőket, de közben gyanakodtak is. Judah és a többiek a város keleti részéből érkeztek, a Grand Kaliber híd környékének romba döntött vidékéről. Qurabin segítségével találtak rejtett átjárókat, miközben minden egyes úttal egyre több és több veszett oda a szerzetesből. Átjutottak a barikádokon lévők mellett, végig a teából emelt szurdokokon egészen a kenneli postahivatalig, ahol a küldöttekből álló tanács gyűlésezett. Beszédet intéztek a Választmány képviselőihez.

Cutter egészen kiüresedettnek érezte magát. Olyan sok hónap telt el azóta, hogy itt járt, Új-Crobuzonban, és most minden annyira új, olyan döbbenetesen nem az, ami korábban volt. Ettől eszébe jutott az egész, eszébe jutott Drey és Ihona és Fejh és Pomeroy, a sínek alatti csontok.

Ez meg miféle város? – gondolta, amikor megérkeztek.

A Grand Kaliber hídnak évszázadok óta romosan a Szurokfolyamban meredező tornyait most lustán pöfékelve a belvárosba lövedékeket eregető ágyúk koronázták. A mindig nyomorúságos Rosszpartot frissen alakította és verte szét valami, ami több volt a szegénységnél.

Mindenütt: a Maláta híd gerendái fölött az utcák összekapcsolódnak a hétköznapival, a szörnyűségessel és a szépségessel. Nem voltak teljesen kihaltak. Bekötözött katonák figyelték a csapatot romos épületekről – fürgén inaló, immár patkányokra emlékeztető lakosság étellel teli zsákok, egyik helyről a másikra vinni kívánt ingóságok és értelmetlenségek alatt görnyedő tagjai. Megfélemlítettek.

Az út pora Cutteron és elvtársain azt eredményezte, hogy kíváncsi pillantásokat kaptak – mindenki mocskos volt, ám az ő esetükben ez másféle koszt jelentett –, azonban azt senki nem találta különösnek, hogy együtt utaznak: két újraformált négy ép ember társaságában (Qurabint senki nem láthatta), maguk után húzva kimerült hátasaikat.

Az újraformáltak maguk is ilyenek voltak. Egyikük Rahul, a gyík testű férfi, aki Ann-Hari embere volt a Vastanács születésének idején, és akinek a hangját hallotta Cutter, amint beszámolt Uzman haláláról. Középkorúnak is már alig lehetett nevezni, mégis gyorsabban szaladt hátrafelé görbülő lábán bármelyik lónál. Judah ült a hátán a pusztaságon át a városig vezető úton. A másik egy nő volt, Maribet, akinek érthetetlen módon az újraformálása során egy madárkarmokkal kirakott igáslóra helyezték a fejét. Neki Elsie volt a lovasa.

A fiatal és szabadon született tanácsnokok közül sokan veszettül vágytak látni Új-Crobuzont, azonban Ann-Hari ragaszkodott hozzá, hogy a Tanácsnak minden munkáskézre szüksége van. Hamarosan egyébként is lehetőségük lesz megismerkedni a várossal. A Vastanács csupán ezeket a követeket küldte.

A két újraformált a Koldusbot-dombságról való parasztgyerekek módjára bámulta az egészet – mintha teljes mértékben elámultak volna magától a környezettől. Saját múltjuk szétzilált álmában jártak éppen.

Az utcákon gyerekek rohangáltak – ellenőrzés nélkül maradva játszótérré változtatták a szétrombolt építményeket. Bombák vitték el a város nagyméretű darabjait, míg másokat céltalanul továbbra is álló falakból, törmelékpusztaságokból, a talajból kifelé ívelő gerendákból, karvastagságúan tekeredő vastag drótokból álló kietlen, képzeletbeli tájjá formált át. Újfajta szépség tűnt fel ebben a világban.

A hexek nyomán szobrokká állt össze a tégla, különös színekkel foltos lett a pusztulás. Az egyik helyen a nyomukban csak félig-meddig – üvegszerű téglafénytörésben – lett ott egy borostyánnal befutott fal. Új-Crobuzon kutyái és macskái ebben az újraformálódásban rohangáltak. Feszült jószágok, zsákmányállatok lettek: a Kollektíva tagjai mostanra éhesek voltak.

Furcsa felvonulás lett az egész: utcasarkon, kétségbeesett, büszkeségtől és örömükben feszengő szülők és barátok hallgatósága előtt, a bombák zaja közepette folytatott gyerekjáték. Spirálok a falakon. Bonyolult ívelő, majd visszafelé görbülő spirálok. A szemmel nem látható Qurabin felszisszent, fogai között szűrte az „igent”.

Egy alkalommal kitört a riadalom, ahogy elsétáltak mellette, valaki felordított, és rohanva menekült a színek mozgó foltja elől, miközben azt süvöltötte: „Kísértetjárás! Kísértetjárás!” De csak frissen felkent falfesték volt az, a tinta csurgott lefelé, az rémítette meg a nőt. Feszengve nevetett fel. Riadókürt hangzott el, és aeroszkáf úszott hal módjára a Kollektíva területe fölé, bombákat szitálva az összeomló falazat köhögése közepette – az utcán lévők összerezzentek, és elővigyázatosnak látszottak, de az arcukon inkább lemondás volt, mint ijedtség.

Megszámlálhatatlan stílus keveredett egymással odakinn a nincstelenné lett divatfiság utolsó felvirágzásában.

Miféle hely ez? – kérdezte magában Cutter. – El sem tudom hinni, hogy itt vagyok. El sem tudom hinni, hogy visszajöttem. Hogy visszajöttünk.

Látta Judah-t: teljesen össze van törve, arca maga a gyötrelem. Cutter látta, ahogy eltöpreng: Ezt nyertük volna?

Útjuk vége felé, a város közelében tucatjával jöttek szembe velük a menekültek, szegények és nem szegények, a kül-és a belvárosból is. Odakinn, a nyílt vidéken egyfélék lettek: elveszettek.

– Túl sok rettegés – mondta az egyikük, mit sem tudva arról, kik ők, azt hívén, felfedezők.

– Nem ugyanaz már – közölték a crobuzoniak.

– Az elején még volt valami – magyarázta az egyik nő. Kezében csecsemőt tartott. – Maradtam is volna. Nem lett volna egyszerű, de az még valami volt. Kiengedtek mindenkit a börtönökből és a büntetőgyárakból, meg úgy hallottam, Kátrányszáj oda: kapták az üzeneteket az ottani Kollektívától, amíg el nem esett. Elfogyott az étel, és mire körülnéztem, már patkányt ettünk. Ideje menni.

Egy halálra rémült boltos Sheckből azt állította, a Kollektíva összegyűjtötte a Kocsonyáskúttól délre élő összes gazdagot, amikor elfoglalták a területet: a házukat kirabolták, a férfiakat agyonlőtték, a nőket megerőszakolták, utána végezték ki, a gyerekeket pedig rabszolgákként tartották.

– Én mentem – mondta. – Akkor mi van, ha győznek? Mi van, ha ugyanúgy megölik Triesti polgármestert is, ahogy a Stem-Fulcherral tették? Megyek a Sirályos-tengerhez. Ott értékelik a dolgos embereket.

Végig utcákon, amiket Cutter egykor jól ismert, de mostanra eltorzították az aknagránátok, a frakciók színeit mutató hátrahagyott zászlódíszek között, bárgyú elméleteket vagy új egyházakat, új dolgokat, a létezés új módjait hirdető, széthasadt, hámló jelek között. A harsányság és az életerő kiveszett az utcákról, de a visszhangjában, magukban az épületekben – köveikbe ágyazottan más forradalmak, a történelem, korok, háborúk palimpszesztjeiként – még érzékelni lehetett.

A küldöttek tanácsa tizenhat választmányi tagot számlált. Ötöt találtak meg közülük: tágra nyílt szemmel bámultak rájuk, majd megölelték az érkezőket, és zokogásban törtek ki.

– Nem hiszem el, nem hiszem el.

Mindegyikük megszorongatta Judah-t azért, amit tett, hogy felkutatta a Vastanácsot, Cuttert és Elsie-t pedig azért, mert megkeresték és visszahozták Judah-t. Drogont köszöntötték. Judah elmondta, hogy velük van Qurabin is, úgy beszélt a szerzetesről, mint aki tesh-i renegát, erre a küldöttek kényelmetlenül néztek körül, és intettek egyet a levegőbe.

És aztán jöttek az újraformáltak. A tanácsnokok.

Az Új-Crobuzoni Kollektíva választmányi tagjai egyesével – álmélkodva, siralmasan, együtt érző dünnyögés közepette – megmarkolták kezüket, illetve farokszerű végtagjukat.

– Évtizedek óta – suttogta az egyikük Rahullal szemben, aki alsó, hüllőhöz illő végtagjának váratlan gyengédségével viszonozta a gesztust. – Visszajöttetek. Chaver, hát hol voltatok? Az istenekre, olyan régóta varunk.

Túlságosan sok volt a kérdeznivaló. „Mi történt ott? Merre jártatok? Hogy éltetek? Hiányoztunk?” Ezek és más kérdések ki nem mondott kísértetei töltötték be a helyiséget. Amikor végül valaki megszólalt, csak annyit mondott:

– Miért jöttetek vissza?

Cutter ismert néhányat a küldöttek közül. Egy idős kaktusznőt, akit Duzzadt Szemhéjnak neveztek, és a Betiltottak közé tartozott, egy Terrimer nevű férfit, akinek nem ismerte a hovatartozását, és Curdint.

Curdint, a Renegát Rebellisének vezetőjét újraformálták.

Az újraformálásban is voltak felkapott irányzatok – Cutter már látta ezt a formát: az emberek pantomimlónak nevezték. Curdinból négylábút csináltak. A saját két lába mögött egy másik pár láb csoszogott bizonytalankodva – derekánál meghajolt, az emberi felsőtest vízszintes, és úgy merült bele a húsba Curdin feneke fölött, mintha átlátszatlan víz lenne ott. Beleágyaztak egy másik embert.

– Kiszabadítottak – mondta halkan Cutternak. – Amikor elkezdődött. Amikor uralomra jutott a Kollektíva. Kiürítették a büntetőgyárakat. Nekem már késő volt.

– Curdin – kezdte Judah –, Curdin, mi ez? Mi folyik itt? Ez a Kollektíva?

– Ez volt – felelte. – Ez volt.

– Miért jön vissza a Tanács?

– Célpontokká váltunk – magyarázta Judah. – Új-Crobuzon átverekedte magát a Tüzes-szoroson, hogy elkapjanak minket. Kiderítették, hol vagyunk. Évek óta vadásztak már ránk. Curdin, még a Kakotopikus Folton keresztül is üldöztek minket. A Tanács még messze van, de érkezik. Azért jöttünk, hogy szóljunk, és hogy lássuk...

– Biztos, hogy még mindig a nyomotokban vannak? Keresztül a Folton? Hogy mentetek át azon a nyüves Folton?

– Nem ráztuk le őket. Lehet, hogy megcsappant a számuk, de még mindig jönnek. Még ha a parlament nem is hiszi, hogy a Tanács visszafelé tart, a kivégzőosztaguk a nyomunkban van.

– De miért vagytok itt?

– Természetesen miattatok. Az istenek verjék meg, Curdin, amikor elmentem, már akkor is tudtam, hogy van valami a levegőben. Tudtam, és amikor a Tanácsnak is a fülébe jutott, nyilvánvaló lett számukra, hogy ideje hazamenni. Része lenni ennek.

Te viszont ki akartál maradni belőle, Judah. Cutter furcsa szemmel méregette.

– Visszatérünk. Csatlakozunk a Kollektívához.

Habár öröm látszott a választmányosok arcán, Cutter megesküdött volna rá, hogy egyiküknél sem volt ez egyértelmű.

– Nincs Kollektíva.

– Fogd be a büdös szádat! – vágták rá azonnal a többiek, és körülvették Curdint. – Mi a faszt mondasz?!

Még a többi kéteres is meghökkentnek tűnt, azonban Curdin mind a négy lábujjára felágaskodva elkiáltotta magát:

– Tudjuk, hogy így van. Legjobb esetben is még néhány hetünk van hátra. Nem maradt semmink. Elvágtak minket egymástól, irtják Füstmartalékot, Sikoltorék valószínűleg már oda. A Választmánynak alig az egyötöde van itt... a többiek fele nem is tudja, mit szeretne, vagy békét akar kötni, az istenek szerelmére, a polgármesterrel, mintha a parlament hajlandó lenne most erre. Nekünk annyi. Napról napra létezünk. És most az istenekverte Vastanácsot is bele akarjátok rángatni ebbe? Tönkre akarjátok tenni?

– Chaver. – Egy fiatal nő szólalt meg, remegett a hangja. – Nem fog tetszeni, amit mondani akarok.

– Nem, ez nem azért van, amit tettek velem...

– De igen. Újraformáltak, chaver, és ez beteg dolog, elkeseredett vagy miatta, és nem azt mondom, hogy én másként csinálnám, és azt sem, hogy biztosan győzünk majd, de azt viszont kurvára mondom, hogy nem te döntöd el, hogy nekünk annyi. Az istenek verjék meg, ajánlom, hogy harcolj velünk, Curdin!

– Várjunk csak! – Judah az összeomló tervektől hajtott gyorsasággal beszélt. – Figyeljetek! Figyeljetek! Akármi, bármi is ez, bármi is folyik éppen, tudnotok kell, nem emiatt vagyunk itt. Dolgunk van. Hallgassatok végig!

Hallgassatok meg!

Új-Crobuzon el fog esni.

Hallottuk... kérlek, hallgassatok végig... Hallottunk ezekről a manifesztációkról, a kísértetjárásról. Ugye nem maradtak abba?

– Nem, de enyhébbek lettek...

– Persze. Ugyanazért, amiért a loccsanás közvetlen környékén nincsenek cseppek. Mert valami egyre közelebb kerül. Tesh nem kér békét. Akár veletek beszélgetnek, akár a parlamenttel, vagy mind a kettővel, vagy mindegy is... Nem a békén dolgoznak, hanem a végjátékra készülnek. Nem a kísértetjárás a fegyver, hanem valami más. A spirálokban van benne.

Amikor végre felfogták, azt gondolták, elment az esze. De tulajdonképpen nem sokáig.

– Azt hiszitek, ez valami hóbort? – tombolt Cutter. – Van fogalmatok róla, min mentünk keresztül, hogy ideérjünk? Egyáltalán bármi? Hogy mit is próbálunk itt megvalósítani? A spirálok kibaszottul elpusztítanak mindenkit! A parlamentet, a Kollektívát, mindenkit.

Hittek neki, de amikor Judah segítséget kért, Curdin csak nevetett.

– Mit akartok tőlünk, Judah? Nincsenek katonáink. Mármint hogy vannak, de tényleg a mieink? Nem tudom irányítani a Kollektíváért harcoló erőket. Ha megpróbálom elmondani nekik, mire van szükségünk, azt hiszik majd, még most, ebben az istenekverte pillanatban is, hogy egy kéteres buzi tervéről van szó, aki így akarja átvenni a hatalmat a Kollektíva fölött. Nem tudom irányítani őket. Vagy talán a kéteresekre van szükségetek? Kifejezetten rájuk?

Azzal a frakciójába tartozókra pillantott.

– Nem sokan maradtak. A Kirriko utcai Szabadcsapat a miénk, de ki a picsa tudja, hogyan lehet elérni őket? A többiek harcolnak... Kinn vannak a barikádokon, Judah. Szerinted mit kellene tennem? Azt hiszed, összehívunk valami szájbavert küldöttgyűlést, és elmagyarázzuk a helyzetet? Széthullunk, Judah... minden kerület magát védi. Fel kell tartóztatnunk a milíciát.

– Curdin, ha ezt nem állítjuk meg, akkor a kurva város se lesz, nemhogy Kollektíva.

– Ezt értem. – Az újraformáltnak mintha homokot dörgöltek volna a szemébe. Hegeket szerzett a harcokban. Megtántorodott. – Szerinted mit kellene tennem?

Leszámolás és párbaj, mintha ellenségek lennének. Csönd.

– A városnak szüksége van erre.

– Megértem, Judah. Szerinted mit kellene tennünk?

– Lennie kell valakinek, valami thaumaturgnak, valakinek, akinek nincsenek barátai...

– Tudom, hogy ki készíti a spirálokat – szólalt meg valaki.

– Talán van ilyen, de nektek kell megtalálnotok, és ne nézz így rám, Judah, persze hogy megteszem, amit csak tudok, de ötletem sincs, hová menjek. Ez itt már a vége: nincs senki, aki parancsokat adna.

– Tudom, ki készíti a spirálokat. Tudom, ki készíti a spirálokat.

Végre csönd. A fiatal nő volt az, a kéteres, aki az előbb is beszélt.

– Aki a spirálokat készíti. Aki megidéz ide valamit. A tesh-i ügynök.

– Hogyan? – kérdezte Judah. – Kicsoda?

– Igazából nem ismerem... de ismerek valakit, aki igen. Régebben ő is közénk tartozott, vagyis majdnem. A találkozókról ismerem, Curdin. Te is. Ori az.

– Ori? Aki beállt Toróhoz?

– Igen, ő. Azt hiszem, még mindig neki dolgozik. Toro ölte meg Stem-Fulchert, úgy tartják, nem mintha kurvára ért volna ez bármit is. Utána eltűnt, de azóta megint látták már. Lehet, hogy Ori ott van vele. Ő talán segítségül hívhatná.

Ori tudja, ki készíti a spirálokat. Ő maga mondta nekem.

27.

Toro kutya lett, ostoba és megvert kutya, aki képtelen abbahagyni, egyre követi a gazdát, akit gyűlöl. Ori legalábbis így gondolt rá.

Megcsináltuk – gondolta még az elején. Nagyon rövid ideig – nem egészen egyetlen éjszakáig. Meg az első Bika indítékai és mesterkedései megismerésével átélt döbbeneté és szomorúsága mellett, bármennyire is úgy érezte, elszakadt a mozgalomtól, amelyről eddig úgy tartotta, személyisége meghatározója, mégis büszke volt arra, hogy a polgármester megölése volt ez a nagy katalizátor.

A bizonyítékok – a lázadók, akiknek fogalmuk sem volt Stem-Fulcher haláláról, akik vérszomjas izgatottsággal hallgatták, de nem újult meg tőle az eltökéltségük, nem kapott új erőre harci szellemük – ellenére néhány órán át ez volt a meggyőződése. Épp elég jutott nekik ezekből a barikádokon töltött első napokban, függetlenül mindattól, amit a Toro-hívek műveltek. A Kollektívával eltöltött néhány óra után Ori már tudta, a polgármester elleni akció a születésétől fogva lényegtelennek számított.

Ori, illetve Toro sisakjával nekifeszült a világnak, és újra meg újra keresztülhasított rajta. Könnyeden mozgott a városban – átólálkodott a Kollektívától a parlament kezében lévő részig, majd vissza, megvetően mérte végig a kettő közötti csapdákat és akadályokat. Kutya módjára követte zsákmánya nyomát. Követte Spirál Jacobsot.

Akkor arra gondolt, hogy a polgármester kivégzése a mozgalom része lesz. Megfelelt a pillanatnak. Megváltozott a világ, és része lesz a lendületnek. Csúf dolog, az igaz, de felszabadító is, olyasmi, ami előremozdít. A Kollektíva ezzel feltartóztathatatlanná válik; a belváros hamarosan elesik. A Kollektíván belül a zendülők meggyőzik a küldötteket, és a Kollektíva tagjai legyőzik a parlamentet.

A milícia kijárási tilalmat vezetett be Új-Crobuzonnak az ellenőrzésük alatt lévő részén. A tömegek szimpátiatüntetésekbe feszültek, egyes helyeken harcoltak is, hogy csatlakozzanak a Kollektívához, és kudarcot vallottak. Ori csak várakozott. A szorongás rákos daganata növekedett benne, ahogy eluralkodott rajta az örömtelen bizonyosság: a polgármester meggyilkolása egyáltalán nem jelentett semmit.

Toróként a valóság pórusai közötti sötétségben mozgott, hogy kibukkanjon a belváros nyugalmában, az estékben, Mógdombon, a látványosságot bámulok sorai mögött észrevétlenül. Knumból és Mafatonból érkezett polgárok kurjongattak, mintha a robbanószerek olajosan kibomló tűzvirágai tűzijáték részei lennének, a parlamenti thaumaturgok varázstüzének fénytelen ragyogása láttán, és gyerekesen fujjogtak a Kollektíva hexelőinek szikráira.

Annyit megölhetnék közületek – gondolta Ori újra meg újra. – A fivéreimért és nővéreimért, a halottjaimért.

Mégsem tett semmit.

Sok-sok éjszakán át mindennap felkereste a pincsfai raktárépületet. Egyetlen bajtársa sem tért oda vissza. Azt gondolta, Baron talán megmenekült, de biztos volt benne, hogy az egykori milicista nem próbálkozott ezzel. Senki nem jött vissza a találkozópontra.

A háziasszonyának kötelezvényeket adott, a nő pedig volt olyan kedves, és elfogadta. A Kollektíva határain belül minden a bajtársiasságról szólt. Éjjelente ott ült a társaságában, és együtt hallgatták a támadások zajait. Pletykák szerint a parlament húsz év után először újra harci konstruktokat vetett be.

A sisakot, az ő bikafejét az ágya alatt tartotta. Csak arra használta, hogy éjszaka mászkáljon, és nem tudta, miért. Egy alkalommal utat öklelt magának a mostanság veszélyesnek számító utcákon át, el a hol részeg, hol józan és figyelmes kollektivista őrök mellett, keresztül a lármás sötétségen, egészen a kifőzdéig. Zajlott a vita a gazdátlanok között.

Ori akkor, ezekben az éppen csak múltnak számító napokban újra visszatért oda. A tető sehol, valamiféle falazatlyuggató fegyverférgek ürüléke vette át a helyét, amiket a parlament engedett még korábban szabadjára. A kifőzdében nem volt senki. A zendülő eszméket tartalmazó és régóta nem rejtegetett irodalom maradványai ázott fecnikként hevertek mindenütt. A pokrócokon penészfoltok.

Toro lehetett volna a Kollektíva harcosa is – kiállhatott volna a barikádokra, végigrohanhatott volna a bombáktól lecsupaszított fák közötti sétányokon felöklelni a milicistákat.

Ori nem ezt tette: kimerültség vett erőt rajta, kiszívta az erejét a kudarcérzet. Az elején megpróbált részt venni a Kollektívában, megerősíteni a védműveit, tanulni a nyilvános előadásokból, a műalkotásokból, amelyek kezdetben úgy elszaporodtak – most csak feküdni tudott, miközben azon merengett, mégis mit tett. A szó szoros értelmében tudatlan volt. Mi az, amit tettem? Mit csináltam?

Szírben tanúja volt egy kísértetjárásnak: vaskos, színtelen színekben tarkálló, ki nem nyitott könyv pörgött-forgott a láthatatlan erő pókfonalain. Magába szívta a fényt és az árnyékot, végzett két járókelővel, mielőtt semmivé enyészett, és csak a könyvség maradványát hagyta maga után, ami még egy napig maradt ott. Ori nem félt tőle: figyelte a jelenést, a mozgását, a helyzetét a firkákkal teli falhoz képest. A trágárságok és jelmondatok, az értelmetlen jelek és kis képek között ismerős spirálokat pillantott meg.

Meg kell találnom Jacobsot.

Toro képes lehetett rá – a szeme látta azt, melyik festett csavarvonalú jel új. Thaumaturgikus erő volt bennük: nem lehetett letörölni a helyükről. Toróként, a jelek kora alapján visszafelé haladva követte Spirál Jacobsot végig egy óriási és kivételesen összetett spirálon, ami magában a városban húzódott végig.

Jacobs gond nélkül mozgott a Kollektíva és a parlament városrésze között, épp úgy, ahogy Toro. Az újra meg újra összekapcsolódó hurkokon keresztül a spirál Új-Crobuzon magja felé kanyarult. Toro éjszaka surrant előre, sisakja bogozta ki az árnyakba gyűlt sötétet. Két héttel a Kollektíva létrejöttét követően, a felosztási és védelmi népbizottságok lármája közepette a bikafejében észrevétlen Ori áthaladt Szírmélyen, és rátalált Spirál Jacobsra.

Az öregember csoszogott előre, kezében falfirkához használatos palettája. Toro követte őt, végig egy betonárnyékba borult sikátoron. A csavargó nekikezdett egy újabb csavarvonalnak.

Spirál Jacobs fel sem nézett. Csupán valami olyasmit mormogott:

– Fiú, hát szervusz, egykor kéteres voltál, most meg barátok nélkül maradtál, hm? Szóval kijutottál? Szervusz, fiú!

Nem zavarta meg a thaumaturgiával áthatott vas. Tudta, kihez beszél.

– Nem úgy működött, ahogy gondoltuk – közölte Ori. Siránkozva beszélt, és undorodott magától emiatt. – Nem működött.

– Tökéletesen működött.

– Tessék?

– Tökéletesen működött.

Azt hitte, újra beköszönt az öregember tébolya, és semmi értelme nem lesz a szavainak. Először azt hitte, hogy ez volt, amire gondolt. De egyre erősödött benne a nyugtalanság. Ahogy jelen volt a Borongosban, Sikoltorékban és Kennelben tartott közgyűléseken, mindent elsöpört.

Bikajelmezben talált rá újra Jacobsra. Két napjába tellett.

– Mit akartál mondani vele? – kérdezte akkor. Sheckben voltak, Rikács-külső állomás téglafalai alatt, odáig követte a sodrott és csavart festéseket. – Mit akartál mondani azzal, hogy tökéletesen működött?

Az igazság természetesen gyomron vágta, de még rosszabb volt az, hogy nem is lepődött meg rajta.

– Azt hiszed, te voltál az egyetlen, fiam? – mondta Spirál Jacobs. – Mindenhol elcsepegtettem javaslatokat. Te voltál a legjobb. Remekül csináltad, fiam.

– Mit akartál elérni? – kérdezte Ori Toro torokhangján, pedig, erre akkor ébredt rá, tudta a választ. Jacobs minél nagyobb zűrzavart akart. – Ki vagy te? Miért csináltad a Kollektívát?

Hosszú másodpercekbe tellett, mire felismerte, hogy a Jacobs tekintetében látott furcsaság megvetés.

– Menj innét, fiú! – szólalt meg a hajléktalan. – Az ilyesmit senki sem csinálja. Nem én tettem. Én más dolgokkal foglalkoztam. Amit pedig te csináltál... jelentéktelen cifraság. Most menj!

Ori először meghökkent, aztán elszégyellte magát. Mindaz, amit a Toro-hívek tettek, csak mellékes cselekmény volt. Toro, Baron, a bajtársai... nem értette, mire is használták föl őket, de az világos volt, hogy ez történt. A gyomra a sarkáig süllyedt, és nem jutott levegőhöz.

Harag nélkül... váratlanul érkező higgadtsággal... biztos volt benne, hogy végeznie kell Jacobsszal. Bosszúból, városa védelmében... maga sem tudta, melyikről van szó. Odalépett hozzá – felemelte a pisztoly számszeríjat. Az öregember meg sem mozdult. Ori a szeme közé célzott. Még mindig nem moccant.

Tüzelt, a levegő szétvált a lövedék előtt, Spirál Jacobs pedig meg sem rezdült, csak nézett rá két, vértől mentes szemmel. A lövedék a falba állt. Ori nyalábba rendezett csövekkel ellátott pisztolyt húzott elő: a golyók, amelyeket rálőtt, egyesével a falat vagy a talajt találták el. Az öregembert meg sem karcolták. Eltette a fegyverét, és Spirál Jacobs feje felé ütött, és bár a csavargó nem mozdult, Ori a levegőt találta el.

Elöntötte a harag. Rávetette magát az öregre, aki elvezette Toróhoz, segített nekik, rávette őt arra, hogy gyilkoljon. Minden erejével, varázslatos sisakjától kapott lehetőségeit is felhasználva felé rúgott, a szeme után kapott, és Jacobs nem moccant.

Képtelen volt hozzáérni. Újra megpróbálta. Nem érhetett hozzá Spirál Jacobshoz.

Indulatából kétségbeesés lett, és még a Kollektíva tagjai, még az egy mérföldnyire onnan lévő milicisták, akik mostanra hozzáedződtek már a harc zajaihoz, a bőgésére még ők is megtorpantak. Ori egy ujjal sem érhetett hozzá az öregemberhez.

Jacobs részeges volt. Egy csavargó. És egyúttal valami más is.

Végül aztán lassú, már-már tétova léptekkel elsétált onnan, Toro pedig kutyamód képtelen volt mást tenni, mint követni. Jacobs akkor Új-Crobuzon központja, a Perdido pályaudvar boltívei felé ment, Toro utána. Ori teljesen szétesett, és csak kérdései voltak, amikre Spirál Jacobs nem adott választ.

– Mit műveltél?

– Miért én?

– Mi van a többiekkel, mit kellett volna tenniük? Mi a valódi terv?

– Mit csinálsz most?

A Kollektíva – újraformálás volt ez is.

Először, a neheztelés, az erőszak, a megdöbbenés és előre nem látott döntések, bosszúk, önzetlen és alantas indítékok, szükségszerűségek, káosz és történelem felbuzdulásában, az Új-Crobuzoni Kollektíva első pillanataiban ott voltak azok, akik nem voltak hajlandóak együttműködni az újraformáltakkal. A szükség a legtöbbjüknek megváltoztatta a gondolkodását.

Gyorsan zajlott le az egész. Mindazok, akik a parlament megbuktatása mellett ágáltak, kábán néztek maguk elé. A milícia elhagyta a helyeit, a töviseket, a kormánynak a Kollektíva területén kiürített sziklabérceit. A drótkötélpályák leálltak. Ahogy a fosztogatók átkutatták a milícia tornyait, ahogy a szökött milicisták előhozták fegyvereiket, egy régi kifejezés lassan új értelmet nyert. A Turgisadi Öntöde tüntetőihez intézett beszédében a Választmány egyik agitátora odaintett az újraformált munkásoknak, hogy csatlakozzanak a tömeghez, miközben azt ordította:

– Újraformáljuk az istenverte várost: ki tudja ezt nálatok jobban?

Ori tisztában volt vele, hogy zendülő érzületű korábbi barátai, korábbi elvtársai is ott lesznek, amikor a köznép fellázad. Segítségükre lehetett volna – Toróként a Kollektíva fegyvereként léphetett volna föl.

Nem tudta megtenni – összetört. Csak arra volt képes, hogy megkeresse és kövesse Spirál Jacobsot hosszú éjszakákon át. Úgy érezte, befejezetlen marad mindaddig, amíg nem beszélt vele, nem derítette ki, mit művelt az öreg.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte. – Mit műveltél velünk? Miért öltük meg a polgármestert?

Jacobs nem mondott semmit, csak elsétált onnan.

Miért akarja a káoszt?

Ori bármikor rálelhetett. A spirálok csak úgy ragyogtak Torónak. Ori egészen szánalmas lett.

– Aggódom miattad, drágám – mondta neki a háziasszonya. – Szétesel, és ezt bárki látja rajtad. Eszel rendesen? Tudsz aludni?

Ori képtelen volt megszólalni, napokig csak hevert ott, megette, amit a nő elé tett, míg újra fel nem horgadt benne a nyugtalanság, felkelt, és Toróként újra megkereste Spirál Jacobsot. Így zajlott az egész. Éjszakákon át végig a különös öregember mögött.

Először a bikajelmezében járt a nyomában, ki-és belépdelve a valóságba. Ahogy ebben a rettenetes, minden erőtől megfosztott módon követte, rejtelmes dologra figyelt fel az öreg mozgásában. Levette a sisakját, de Spirál Jacobs nem törődött vele.

Toro varázslata nélkül jött utána, valahogy mégis átjártak a Kollektíva és a parlament városrésze között. Jacobs a gázlámpák fényében, az élénk fényű elyktrobarometrikus csövei alatt lépdelt a maga öregemberes járásával az éjszakától szennyes téglák, a sötét beton, sötét deszka és vas utcáin, Ori pedig kapkodó zarándokként ment utána.

Elindulhatott például Kocsonyáskúton, a Kollektíva területének peremén, elcsoszogott az éjszakai őrszemek csoportjai mellett, befordult egy vesszőfonadékból való ív alatt. Talán egy kormos sikátoron haladt át, az egymásnak hátat fordító házak között, fák és szentek helyeinek tornyai árnyékában, majd egy kanyart követően az átjáró követőjével együtt Pinkod utcáira vezethette ki. Kétpercnyi séta, mégis több mint négy mérföld a kiindulópontjuktól.

Ori egyre követte, ahogy a csavargó csomóba hurkolta a várost. Könnyedén lépett át olyan területek között, amelyeknek nem volt közös határa. Később, egymagában Ori megpróbálta ismét bejárni ezeket az útvonalakat, de természetesen nem sikerült.

Spirál Jacobs Legyesparttól Csermelypartig, Bujjaligettől Szátyárhalomig magának megfelelővé alakította a várost. Csöndben összekapcsolta az egyik részt a másikkal, gondoskodott arról, hogy egy terasz (ahol az adott pillanatban mindig épp nem tartózkodott egyetlen járókelő sem) lehetetlenül kanyarogjon keresztül egymástól távol lévő területek között. Ki-be járt a Kollektíva területén anélkül, hogy barikádokkal vagy milicistákkal találkozott volna, Ori pedig utána, könyörgött, hogy válaszoljon a kérdésekre, és néha haragjában rálőtt, beleszúrt az öregemberbe, a fegyvere pedig minden egyes alkalommal a semmit találta el.

Bajban vagyok. – Ebben biztos volt. – Csapdába estem. Valami volt benne: az elméje beragadt, nem volt jól, egyre inkább elhagyta a remény. Ennek a felfordulásnak, ennek a kavarodásnak, a város újraformálásának a kellős közepén ő, akinek egészen meg kellene élnie ezt a pillanatot, itt volt lesújtottan, zokogott, napokat töltött ágyban heverve.

Valami nincs rendjén velem.

Képtelen volt mást tenni, mint követni Jacobsot, keresztül a mellékutakon, amiket az öreg maga hozott létre, és egymagában üldögélni, néha zokogva. Agyonnyomta valami teher, miközben minden változott, és míg az első napok – az izgatottság, az építkezés, a viták és az utcai gyűlések – a sérülések, a veszteség idejévé, ostromlottsággá váltak, rettenet, a vég érzése lett belőlük.

A Kollektíva tagjaiban egyre nőtt az eltökéltség valamilyen utolsó erőpróbára, valamire, amiről tudták, hogy közeleg. Ori csak hevert, bejárta az erőszakkal teli utcákat, és látta, ahogy megtorpan és visszájára fordul a Kollektíva kezdeti terjeszkedése. Látta a milicisták előrenyomulását. Éjszakáról éjszakára újabb barikádok vesztek oda. Elfoglalták a téglakemencéket a Kutrica utcában, a Napraforgó sugárúti istállókat, a tépeti árkádokat. A Kollektíva zsugorodott. Ori, Toro, egymagában hevert.

Szólnom kellene valakinek – gondolta. – Spirál Jacobs bajt hoz. Ő az oka valaminek.

Mégsem tett semmit.

Vajon tele van a város Jacobs félredobott roncsaival? Elveszett férfiakkal és nőkkel, akiknek a feladata nincs befejezve, a Spirál Jacobsnak végzett munkájukat még azelőtt megzavarták, hogy tudták volna, megtették, vagy hogy egyáltalán mi is volt az. Vajon jobb-e, vagy rosszabb így, tudván, hogy sikerrel járt?

– Csitt-csitt! – mondta neki Jacobs, ahogy éjjel sétáltak. Az öregember falfestményei egyre titokzatosabbak, egyre bonyolultabbak, csavarosabbak lettek. Ori nem sírt egészen, inkább, mint valami elveszett állat, követte, és közben szinte már esengve kérdezgette:

– Mit kellett megtennem neked, mit művelsz, mit csináltál?

– Csitt-csitt! – Jacobs egyáltalán nem tűnt ridegnek. – Mindjárt megvan. Csak kellett valami, hogy foglalkozzanak vele. Már nincs sok hátra.

*

Ori hazament, és ott már vártak rá: Madeleina di Farja; Curdin, akivel hónap óta nem találkozott, újraformáltan, megtörten; és egy csapat férfi meg nő, akiket nem ismert.

– Beszélnünk kell veled – szólalt meg Madeleina. – Segítened kell. Meg kell találnunk a barátodat, Jacobsot. Meg kell állítanunk.

Erre Ori elsírta magát a megkönnyebbüléstől, hogy nélküle is akadt valaki, aki rájött erre a tudásra, hogy valamit tesznek majd, hogy nem kell neki egyedül csinálnia. Annyira kimerült volt. Ahogy ott látta őket maga korul, rongyosan és megviselten, céltudatosan markolt fegyverekkel, azoknak a napoknak a riadalma nélkül, úgy érezte, valami kifeszül benne az irányukba.

28.

Délen kármentőszakasz indult veszélyes küldetésre a Kocsonyáskutat Sobek Croix-i kertektől elválasztó utcákon. A park tűzszüneti terület volt, amelyet szökött börtöntöltelékek és a csoportosulásokból kiszakadt tagok laktak, és nem állt sem a Kollektíva, sem a parlament ellenőrzése alatt. A Kollektíva tagjainak üzemanyagra volt szükségük: baltát-fűrészt fogtak a fák ellen. Azonban a milícia füzében átvonszolni mindezt az utcákon, majd visszatérni a rönkök terhe alatt, ezért fizetni kellett. Emberek rogytak össze, ahogy lelőtték őket a park szélén, ott hevertek a kövezeten, beszorítva és aztán elcsendesítve, a falak árnyékában.

Továbbra is születtek döntések, azonban a mindent összefogó stratégia, amitől a Kollektíva hatalomként, egy másik városállamként működött, szétesőfélben volt. Akadtak szakaszok, amelyeket stratégiai megfontolások alapján vezettek, de mostanra minden egyes művelet többé-kevésbé öncélú volt, semmi nagyobbnak nem képezte részét.

A milícia legyesparti tornyából régen elhordták már az összes fegyvert, a thaumaturgiai keverékeket bevetették, titkos térképeit felhasználták. A drótkötélpályák, ezek a vaskos és zümmögő pányvák délre és északra nyúltak ki a tetejéből, pattanásig feszültek egészen a végállomásukig. Délre a város utolsó milicista tornya Barakktelep külvárosában – északra a drótkötélpálya fölfelé kapaszkodott, sok száz lábnyival a pala-és fémtetők kusza kupaca fölött, túl az Üvegház gettóján és a sűrűn kanyargó Szurokon, egészen Új-Crobuzon középpontjáig. A Perdido pályaudvar mellett az égbe döfő Tövishez tartott.

Ezekben az elvadult végórákban a Kollektíva legyesparti toronyban lévő tagjai robbanóanyaggal – khémyai és lőporos eszközökkel – rámoltak tele két kabint. Nem sokkal dél előtt útnak indítottak egyet-egyet mind a két irányba. A fojtószelepüket megrongálták – a rézcsövekből, üvegből és deszkákból álló kicsiny járművek egészen felgyorsultak, visítva száguldottak végig a város fölött.

A sárkányfajzatok meglepetten rebbentek szét, ahogy a drótok meggörbültek a kabinok súlya alatt. Trágárságokat ordítozva emelkedtek a magasba.

A Perdido pályaudvar még a parlamentnél, ennél a tintafekete, immár tisztviselőktől elhagyatott erősségnél (a helyzet fintoraként a „parlamenti kormány” erre az időszakra már felfüggesztette a parlament működését) is inkább a város központjának számított. A polgármester a Tövisből irányított, ott hozta a döntéseit.

Ahogy az északra tartó kabin átvágtatott Folyóhám fölött, a milicisták aknagránátokat lőttek ki rá. Pusztító felhők közepette előtte értek földet Sheckben vagy Cseprőgomoly folyóparti utcáin. Csakhogy az őrök nem lőhettek mindig melle – visított a kabintól a fém drótkötél, és kiröppent egy-két rakéta, betörte az ablakokat, és begyulladt.

A kabin darabokra robbant, tartalma lángba borult egyetlen apokaliptikus pillanatban, és füsttel meghúzott ívben zuhant le az égből. Olvadó fémbe és tűzbe roskadva szóródott szét a boltosok házain és Sheck teraszain.

Viszont a délre tartó, robbanószerekkel megrakott kabin elhúzott a nyomorúságos utcák fölött, közvetlenül a Kocsonyáskút és Barakktelep határán álló barikádnál. A milicisták és a kollektivisták felnéztek a szemétből és téglából rakott halom két oldalán.

A kabin átrepült a bozótoson, egyre lejjebb ereszkedve, ahogy a drótkötélpálya lefelé tartott, és a bérkaszárnyák nyújtózkodtak felé. Belerobogott a barakknegyedi toronyba.

Robbanások egy-kettő-hárma, ahogy mocskos lángok csaptak ki a milícia tornyának tetejéből. A beton kidudorodott és széthasadt – bentről falta föl a kibomló tűzförgeteg. Fölcsapott, kirobbant és ereszkedni kezdett, az alatta lévő szintek pedig összeroskadtak. A torony teteje piroklaszt árt idéző égő tömbökben rogyott és csavarodott le a helyéből: a milícia kabinjai kizuhantak, és bucskázva hullottak le onnan.

A drótkötél pusztítóan laza lett, a város két mérföldes szakaszán vágott ostorként végig. Tekeregve húzott rá a palatetőkre, cérnavékony törésvonalat vájva beléjük útja során. Ide-oda himbálózott a legyesparti toronyból, úgy kanyarodott Kocsonyáskút irányába, ahol forró tömege épületekbe tépett.

Látványos diadal, ám a Kollektíva tagjai tisztában voltak azzal, hogy ezzel még meg lehet akasztani az áradatot.

A Rozsda híd környékén álló műhelyek többségében nyugalom volt, a személyzet és a tulajdonosok kerülték a feltűnést, vagy éppen a kollektíva határának védelmével foglalatoskodtak. Ám még így is akadtak kis üzemek, amelyek elvégeztek minden munkát, amit csak tudtak, olyan fizetségért, amilyet kaptak, és Cutter az egyik ilyet kereste fel a milícia tornyának összeomlása napján.

Az üvegfúvók ősrégi utcájának tüzei kialudtak, azonban összekapargatott pénzzel teli erszénnyel és politikai buzdítóbeszédekkel sikerült rávennie a Ramuno Kohászat zendülő eszméket valló munkásait, hogy gyújtsák be újra a hutákat, hozzák elő a marólúgot, a páfrányt és a meszet sikálni és tisztítani. Odaadta nekik a foglalatot, benne Judah kerek tükrével, amit még korábban tört el. Végül aztán azt mondták, készítenek neki egy kristályüveg tükröt. Felkereste Ori lakhelyét, hogy ott várja meg őt is, és Judah-t is.

Ha korábban találkozott is Orival, ami a Kollektíva előtti időszak zendülőinek kicsinyke világára tekintettel nem volt kizárt, nem emlékezett rá. Madeleina di Farja elmondta, milyen, Cutter pedig dühvel teli, buzgó és kötekedő ifjút képzelt maga elé, aki mindent megad egy jó kis verekedésért, és egyfolytában korholja társait állítólagos tétlenségükért. Ori azonban egészen más volt.

Megtört – valami Cutter számára nem egészen érthető, ugyanakkor átérezhető módon – megtört ember. Ori leállt, Cutternak, Judah-nak és Madeleinának kellett őt újraindítania.

– Közeledik – közölte Qurabin. – Egészen itt van már, sietnünk kell.

A szerzetes egyre sürgetőbben beszélt: a szavak mögött lakozó elme mintha minden egyes nappal valamelyest még jobban széthullott volna. Olyan sok volt az elrejtett tesh-i Pillanathoz szóló kérdés, hogy Qurabinnak egyre nagyobb és nagyobb része veszett el.

A maga enyhén széthulló módján nyugtalankodott: aggasztotta minden egyes spirál, ami mellett elhaladtak, érezte a közelséget, barmi is volt az, az eljövendő hekatomba – a mészárlásszellem, a tömeggyilkolós, a hordátlanság, ahogy Qurabin nevezte – elhozója. Nemsokára itt van, jelentette ki, érezte. A sürgetés és a félelem átragadt Cutterra is.

Apró kísértetjárások egész gyűrűje gyötörte a várost. Útban Ori lakhelye felé Cutter elhaladt egy összeverődött csoport mellett egyutcányira onnan, mire Qurabin elrejtett kezével karjára markolva és nyüszítve egyszerre odarángatta. Amikor odaértek, egy kutyát idéző kilövellés utolsó pillanatait láthatta: bonyolult mintákat rajzolva forgolódott, ahogy eltűnt, és közben mintha magába gyűjtötte volna a világ színét és fényét. A kollektivisták kis létszámú csoportja egyre kiáltozott és mutogatott, de egyikük se halt meg.

Qurabin felnyögött.

– Ez az, ez az – hajtogatta, és a világ pislantott egyet, a valami pedig eltűnt. – Ez a végjáték.

Cutter nem tudta eldönteni, elhitte-e, hogy Ori ölte meg Stem-Fulcher polgármestert. Még mindig elképesztőnek találta a gondolatot: hogy az a szép tartású, ősz hajú nő, akit heliotípiákról, falragaszokról, nyilvános események röpke pillanatairól ismert, aki oly sokáig oly sok gyűlöletet gyűjtött magába, most már nincs. Nem tudta, mihez kezdjen ezzel. Csak ült Ori szobájában, és várakozott.

Judah Orival, a Torónak öltözött Orival volt éppen. Belecsimpaszkodva, a világ bőrén átnyomakodva jutottak el régi borzoslápi műhelyébe.

– Egyáltalán miért kell oda menned? – kérdezte még előtte Cutter. – Megyek, kerítek egy tükröt... a Tanácshoz kell nekünk egy... szóval te mit szeretnél? Mostanra már bezárták azt a helyet.

– Ez igaz – válaszolta Judah. – És az is igaz, hogy tükörre van szükség, de vannak olyan dolgok ott, amik kellenek. Amiknek talán hasznát vehetem majd. Van egy tervem.

A többiek a fegyverraktárakban voltak. A Vastanács újraformáltjai arra készültek, hogy a barikádokon védelmezik majd a Kollektívát. Milyen lehet nekik ez a különös harc? – merengett Cutter.

A kopár pusztaságon, a pampákon, a kietlen sziklás tájon keresztülvezető útjukra gondolt, az irtózatos sebességgel megtett mérföldek százaira Drogon, a lovas csavargó vezetésével, aki korábban bejárta már ezt az elhagyatott vidéket, míg végül odaértek a folyótorkolat lapályától nyugatra magasodó városhoz. Kísértetvárosokon haladtak át: lakatlan kis települések, silány épületeik összeszáradtak, miután évek óta senki nem törődött velük, csupán porförgetegek lakták.

– Ez az – suttogta akkor Judah. Ez volt a múltja, ezek az apró helyiségek, a kerítések maradványai, a kicsiny, gallyakkal megjelölt sírhelyek. Alig három évtizeddel ezelőtt rohamütemben növekvő városok voltak itt.

A Vastanács lázadása, az örökmozgó vonat elszakadása jelentette az utolsó lökést a korrupció, hozzá nem értés és túltermelés előidézte válságnak, ami tönkretette Wrightby Transzkontinentális Vasúti Társaságát. A síkság összeeszkábált varosai és helységei, a marhák és keresztezett, húsukért tartott jószágok nyájai, a pisztolyhősök és a zsoldosok, a vadászok, a pénz és a vadon korcs keverékének népe hónapok alatt semmivé lett. Levedlett kígyóbőrként hagyták maguk mögött a házaikat. Sehol egy lovas marhapásztor, bandita, sehol egy ribanc.

A Vastanács közben egyre gyorsult. Hiába tűnt a sínfektetés minden egyes pillanata sok fáradsággal járó, lassú munkának, falta a távolságot. Cutter mostanra rájött, hogy a Tanácsnak sík vidéken kell haladnia. És a milicisták, akik az egész világon át a nyomában jártak, minden bizonnyal még mindig követik, vissza, egészen az otthonukig, és napról napra közelebb érnek hozzá. Ez a lehető legnevetségesebb körutazás, végig az egész földrészen, és aztán vissza, valami rettenetes útvonalat követve.

Ahogy a fény egyre komorabb lett, és kihunyt, a helyiség térérzete két ponton megbolydult és felhasadt, a semmiből szarvak bukkantak elő. Toro préselte át magát, testéről csörgött a valóság vérét jelentő energia, karjában Judah, akivel szeretők módjára fonódtak össze.

Judah botorkálva elszakadt tőle, a színek pedig fölfelé csöppentek róla, hogy még azelőtt sisteregve eltűnjenek a létezésből, mielőtt a mennyezetet érik. Teli zsák volt nála.

– Ezek szerint megtaláltad, amit kerestél? – érdeklődött Cutter. Judah rápillantott, és a világ vérének utolsó maradványai is szertefoszlottak róla.

– Mindazt, amivel ezt lezárhatjuk. Készen állunk majd.

A tény, hogy tanácsnokok tartózkodnak a Kollektíva területén, addigra kiszivárgott. A sivár idők rettegése és boldogtalansága közepette is óriási hírnek számított ez.

A kenneli postahivatal körül lelkesült tömeg rohant végig a mellékutcákon, úgy keresték a vendégeiket. Amikor végül ráleltek Maribetre és Rahulra, a barikád, amelynek fegyvereseihez csatlakoztak, afféle harcos szentéllyé változott.

Sorban állva várakoztak a kollektivisták, miközben a milícia lövedékei a fejük fölött süvítettek el. Elmeneteltek a tanácsnokok előtt, és kérdéseket intéztek hozzájuk... kimondatlan udvariassági szabályként mindenki legfeljebb hármat mondhatott. „Mikor jön a Tanács?” „Azért jöttetek, hogy megmentsetek?” „Magatokkal visztek?”

Együttérzés, félelem és az évezredes butaság, mindegyikre sor került. A sorból utcai gyűlés lett, és a bombák hullása közepette elősorolták ismét a frakciók közötti régi vitákat és érveket.

Az utca végén, a barikád túloldalán őrszemek figyelték periszkópjaikkal a hadikonstruktok közeledtét. Rézből-vasból készült, üvegszemű katonagépek lépdeltek feléjük, fegyvereik rájuk hegesztve. Évek óta nem fordult elő, hogy egy helyen egyszerre ennyi konstrukttal lehessen találkozni.

Dobogtak, mire hernyótalpas futófelületük a törmelékkel, üveggel teliszórt utat morzsolva tört előre, az akadály irányába. Élükön hatalmas földemelő, elejére helyezett ék alakú gyaluval, ami széjjeltolná a barikádot alkotó anyagokat.

A kollektivisták gránátokkal, bombákkal próbálkoztak, kétségbeesetten kerestek egy thaumaturgot, aki esetleg képes lehet megállítani ezt a csúf gépszörnyeteget, de még az sem ért volna időben. Tisztában voltak azzal, hogy vissza kell vonulniuk. A barikád, az egész utca odaveszett.

Orvlövészek és orvvarázslók tűntek elő a senkiföldje fölötti tetőkön, hogy lövedékeket és hexeket záporozzanak a konstruktokra és a milicistákra. Először mély szeletet hasítottak bele a kormányerőkbe, ám egy forgótalpas gépágyú húsnedvesen rántott le vagy tucatnyit közülük, a többit pedig megrémítette.

A konstruktok felgyorsultak, mire a Kollektíva tagjai lábukat nyakukba kapva siettek el onnan, és a rendezettség minden látszata megszűnt, ahogy mindenki a sikátorok felé rohant. Rahulnak és Maribetnek fogalma sem volt arról, hová menjenek. Megindultak a másodlagos vonalak irányába, viszont ezzel nem kerültek ki a milícia tüzéből. Cutter utána hallotta, mi történt: a két újraformált szökellve igyekezett állatlábán, ide-oda cikázva siettek végig az utcán, ahogy szólongatták a segíteni igyekvő rémült kollektivisták. Maribet patáival belelépett egy bomba tépte lyukba, és ahogy igyekezett ismét felállni, Rahul pedig emberés gyíkkezével is kinyúlt felé, hogy támogassa, csikorgás hallatszott, és az ékorrú konstrukt nekilátott széttolni a barikádot, egy milíciához hű kaktuszember pedig megjelent a város anyagából lévő tonnák peremén, és a nő nyakát lőtte meg zúzóíjával.

Amikor odaért Ori házához, Rahul elmesélte nekik.

Falragaszok tűntek fel a Kollektíva területén, félig könyörögve, félig követelve, hogy a lakosság maradjon. MINDEN EGYES ELVESZTETT FÉRFI, NŐ VAGY GYEREK GYENGÍTI A KOLLEKTÍVÁT. EGYÜTT NYERHETÜNK. Persze a menekülteket nem tudták feltartóztatni: átbújtak a korlátok alatt, és az alsóváros vagy a Grand Kaliber hídon túli roskadozó külvárosok felé vették az irányt.

A legtöbbjük a Búzaspirálig, a Koldusbot-dombságig futott, a legkalandvágyóbbak a Morderdőig, hogy erdei útonálló legyen belőlük. Néhányan viszont kockázatot vállalva gerillabrigádokba szerveződtek, és keresztülverekedték magukat a város peremvidékeinek zűrzavarán, el a magukra hagyott milicistacsapatok mellett, végig az élelem nélkül elvadult külső negyedeken, amelyek túlságosan is alantasak voltak ahhoz, hogy a parlament egyáltalán figyelemre méltassa őket. A várostól nyugatra a menekülők rég elhagyott gépcsarnokok és raktárterületek között haladtak át ott, ahol egykor a TVT központja volt. Rozsdaette mozdonyok és pőrekocsik álltak ott elhagyatottan.

Az irodákat még mindig lakták és kivilágították: Weather Wrigtby vállalatának maradéka még kapaszkodott az életbe, megőrzött egy utolsó brigádot, néhány tucat hivatalnokot és gépészt. Túlélte a pénzügyi spekulációt, a vasút felszámolását, a TVT félkatonai őrseregének biztonsági munkáját és fejvadászatát. Parányi csapat, végletekig hűséges Wrightby korporativista látomásához, és megvetette a Tollasok faji alapú banditizmusát. Az emberek egyenletesen helyezkedtek el a nagy területen elhelyezkedő TVT-ingatlanokban, és a kutyáikkal együtt néha megkergették a menekülőket.

Azok pedig szerszámokat fogtak, és kijutottak az egykori végállomásról ahhoz a tisztáshoz, ahonnan a Sirályos-tengerre és Myrshockba tartó vonat egykor útjára indult.

– Mozog, alatta, ez, ezek, a tesh-iek, ők – mondta Qurabin. Ide-oda szökdécselt a hangja. Mindnyájan ott voltak: Drogon és Elsie, Qurabin, Cutter, Judah és Toro. Rahul volt az őrség. Addigra meggyászoltak már Maribetet. Qurabin egészen nyugtalanul viselkedett.

– Nemsoká történik valami – jelentette ki.

A maga furcsa és el-elcsukló hangján Ori elmesélte nekik a rejtélyes csavargóval való kapcsolata történetét: a pénzt, Félfohászos Jack heliotípiáját. A segítséget, amit Torónak adott.

– Nem tudom, honnan való a terv. Jacobstól? Nem, nem, ez Toro terve volt. Ezt onnan tudom, hogy nem az a terv volt, aminek hittem. De elvégezte, amit kellett. Viszont Jacobs azt mondta, amikor megkerestem... szerintem alig számított neki az egész. Más dolgokon járt az esze.

Ez az egész csak... figyelemelterelés volt.

Megígérték, hogy megvárják Curdint és Madeleinát, hátha segítséget hoznak. Aznap reggel Judah könyörgött nekik, győzzék meg a küldötteket, hogy segítsenek, de ugyan mit tehettek volna? A milicisták háztól házig, romtól romig haladva falták fel a területüket: a szóbeszédek szerint a visszafoglalt utcákon büntető jellegű megtorlások zajlottak a kollektivistákkal szemben.

– Nincs senkink, akit adhatnánk, Judah – mondta Curdin.

Későn értek vissza.

– Olyan gyorsan jöttünk, ahogy tudtunk. Nehéz volt – kezdte Curdin. – Üdv, jack! – mondta Orinak.

– Ma elvesztettük Sikoltorékot – szólalt meg Madeleina.

Feszült volt – mind a ketten azok voltak. Nagyon igyekezett, hogy ne adja meg magát a kétségbeesésnek.

– Igazán szép volt – mondta Curdin. – Két nappal tovább tartottak magukat, mint kellett volna. A milícia a Halom hídon át érkezett és ott volt az összes barikádharcos, és a semmiből megjött a Csinidandár. És pompásak voltak.

Ezt minden átmenet nélkül kiabálva mondta, és pislogott közben. Az ezt követő csöndben hallották a bombákat a harcvonalaknál.

– Gyengeség lett volna? Oroszlánok voltak. Alakzatban érkeztek, tüzelve, szoknyában. – Pillanatnyi őszinte örömmel nevetett fel. – Egyre csak támadtak, hajigálták a gránátokat. Rohantak előre a szoknyájuk ide-oda verődött, arcuk csupa rúzs és lőpor, úgy küldtek a pokolra a milicistákat. Napokon át nem ettek mást, csak száraz kenyeret meg patkányhúst, és úgy harcoltak, akár a gladiátorok Shankellban. Gépágyúk kellettek, hogy lekaszálják őket. Ők pedig csak mentek, kiáltozva és egymást csókolva.

Curdin csak pislogott, ez alkalommal sokszor egymás után.

– De nem tudták feltartóztatni. A nuevisták, Petron meg a többiek mind meghaltak. A milícia behatolt: utcai harcok voltak, de Sikoltorék odalett. Ma kaptuk meg az utolsó gömböt.

Sikoltorék lezárt üvegeket indított útnak, hogy leússzanak a Szurokon, el a Strack-sziget mellett, amíg össze nem gyűjtötték a Kollektíva uszályosai és csatornapucolói, hogy összetörjék és kivegyék az üzenetet.

– Megpróbáltam, Judah, tényleg, pedig esztelenség, amit tervezel. De nincs senki, akit nélkülözhetnének. Mindenki a Kollektívát védelmezi. Nem hibáztatok senkit, és én is csatlakozom majd hozzájuk. Néhány hetünk van még, több nemigen.

Madeleina elgyötörten nézett fel, de nem szólt semmit.

– Nem segíthetek, Judah – folytatta Curdin. – Viszont valamit elmondok. Amikor elmentél, és mindenféle pletykák keringtek arról, hogy miért, akkor azt gondoltam... nem is őrült vagy, hanem hülye. Igazi hülye. Soha nem hittem volna, hogy megtalálod a Vastanácsot. Fogadni mertem volna rá, hogy már rég eltűnt, nem maradt belőle semmi, csak egy elrozsdált mozdony a puszta közepén. Tele csontvázakkal.

Tévedtem, Judah, te pedig, ti mindannyian, olyasmit tettetek, amiről soha nem gondoltam volna, hogy lehetséges. Azt nem mondom, hogy a Kollektíva miattatok jött létre, mert ez nem igaz. Csak annyit mondhatok, hogy amikor híre ment, hogy jön a Vastanács... hát, az megváltoztatott bizonyos dolgokat. Még amikor azt gondoltuk róla, hogy csak egy pletyka, még amikor azt hittem, hogy csak monda, mégis olyan érzés volt, mintha valami... valahogy más lenne. Lehet, kicsit talán túl korán jutott a fülünkbe, hogy jöttök. Lehet, hogy ez történt. De megváltoztatott bizonyos dolgokat.

Viszont nem tudok teljesen megbízni benned. Az istenekre, ne érts félre. Nem azt mondom, hogy áruló vagy, Judah. Mindig is segítettél minket, gólemekkel, pénzzel... de kívülállóként figyeled az egészet. Mintha elégedett lennél velünk, Judah. Ez így nincs rendjén.

Sok szerencsét! Ha igazad van, és lehet, hogy így van, akkor remélem, győzők. De én nem megyek veled harcolni. Én a Kollektíváért harcolok. Ha győzöl, a Kollektíva pedig veszít, akkor egyébként sem akarok életben maradni.

Minden bizonnyal túlzás volt, amit mondott, Cutter mégis, tiszteletből kihúzta magát a hallatán.

– Hogyan tervezed ezt lezárni, Judah?

Judah ajkából kiszaladt a vér.

– Majd csak lesz valamim – mondta.

– Majd lesz valamim. És van itt valaki, aki tudja, mit kell tenni. Aki ismeri a tesh-i varázslást.

– Tudom, tudom – szólalt meg hirtelen és hangosan Qurabin. – A Pillanat, aminek a híve vagyok, elárul majd nekem dolgokat. Segít majd. Ez olyan tesh-i. A Pillanatom ismeri azokat az isteneket, akiket ez a nagykövet előszólíthat.

– Nagykövet? – lepődött meg Madeleina, és amikor Judah elmondta, hogy Jacobs Tesh nagykövete volt, Curdin felnevetett, méghozzá nem éppen kellemesen.

– Az a tesh-i majd tudja, mit kell tenni, igaz? – Ügyetlenül közelebb jött négy lábán. – Meg fogsz halni, Judah – mondta. Valódi szomorúság csendült a hangjában. – Ha igazad van, meg fogsz halni. Sok szerencsét.

Egyesével kezet rázott velük, és elment. Madeleina vele tartott.

29.

Noha tél volt, mégis egyszerre meleg lett. Nem is az „évszakhoz nem illő” erre a megfelelő kifejezés: hátborzongató volt, mintha a város épp kilehelne. Olyan forróság uralkodott el az utcákon, ami a belső szervek között uralkodik. A csapat Toróval tartott.

Két éjjelen átjárták az utcákat Ori mögött, aki megállt, és megbámult minden falfirkát. Valahányszor éjjel nem leltek rá Spirál Jacobsra, Qurabin aggodalma egészen állatiassá vált. Toro végighúzta ujját Spirál jelein, megtalálta a szükséges részleteket, biccentett, leszegte a fejét, döfött, és hosszú percekre eltűnt, majd visszatért, és csak ingatta a fejét.

Nem, nincs jele.

Egyik alkalommal nem sikerült rálelnie – a másik alkalommal ugyan megtalálta, de a város északi végében volt, Zászlósdomb csöndjében és nyugalmában, ott karcolta a falakra a jeleit, és ahogy eddig, most sem ijedt meg Oritól. A többieknek esélyük sem volt odaérni hozzá. Követte az öreget végig a városon, de amíg vissza nem ért a kenneli részre, addig csakis Ori tudta elérni, aki viszont egymagában semmit se tudott tenni.

Minden egyes napot úgy kellett megélniük, hogy tisztában voltak vele, a város pusztulásának előidézője szabadon jár-kel, és egy ujjal se érhetnek hozzá. Ahol csak tudták, igyekeztek megvédeni a Kollektíva utcáit. A folyó partjáról szemtanúi voltak a Dexter-vonalon egymás mellett utazó két szerelvény, egy kollektivista és egy milicista harcának, ahogy menet közben a bennük lévők lövöldöztek egymásra az ablakokból.

A léghajók röplapokat szórtak szét. AZ ÚGYNEVEZETT „KOLLEKTÍVA” LAKÓINAK – állt a lapokon. – TRIESTI POLGÁRMESTER KORMÁNYA NEM TŰRI AZT A VÉRFÜRDŐT ÉS TÖMEGES ÖLDÖKLÉST, AMIT ÚJ-CROBUZONRA SZABADÍTOTTAK. A BARAKKTELEPI TORONYNÁL LEZAJLOTT FELHÁBORÍTÓ ESETET KÖVETŐEN MINDEN OLYAN POLGÁRT, AKI NEM IGYEKSZIK ELMENEKÜLNI INNEN, BŰNRÉSZESNEK TEKINTÜNK BIZOTTSÁGAIK HITVÁNY DÖNTÉSEIBEN ÉS ÜGYVITELÉBEN. FELTARTOTT KÉZZEL, MEGADÁSUKAT FENNHANGON KIÁLTOZVA KÖZELEDJENEK A MILÍCIA FELÉ! – és így tovább.

A harmadik éjjel ott voltak az utcákon a kollektivisták, a mozgósítás utolsó hullámának minden fajból származó százaival. Apró mágiadarabkák, szemfényvesztés fénnyel, kroathaumaturgia, ami fénysugarakból álló madárformákat röpített az ég felé. A lázadók karnevállá változtatták az éjszakát, épp úgy, ahogy egykor régen tették.

Mindenütt emberek rohangáltak a milícia behatolásáról szóló hírek, pillanatnyi pánik, valamilyen pletyka alapján, vagy éppen mindenféle ok nélkül. Ittak és ettek, bármiféle visszataszító ételt is sikerült összekuporgatni vagy átcsempészni a milícia zárján. Ezredfordulói hangulat uralkodott. Teli poharakkal köszöntötték Judah-t, Cuttert és a többieket, ahogy elhaladtak a félig világító gázlámpák alatt, kerítésszaggatóval és sörrel teli korsókat emeltek a magasba, és a Kollektíva nevében üdvözölték az arra járókat.

Qurabin – halkan, de egyfolytában hallhatóan – nyöszörgött.

– Valami történik – jelentette ki Cutter csak úgy, a levegőbe.

Áthaladtak a Bohrum-csomóponton, ahol a házak a divatjamúlt építészet ékébe álltak össze, el a száraz szökőkutak mellett, ahol hadiárvák játszottak snóblit, és gránáthüvelyeket kötöttek egy kutyához, ami túl beteg volt, hogy egyen. Toro lépdelt előre, semmit sem tett azért, hogy elrejtőzzön, a gyerekek pedig mutogattak rá és szidalmaztak. „Hé, Bika! Hé, Bika, mit fogsz csinálni? Kit ölsz meg ma?”

Cutter nem tudta, vajon azt hiszik, Ori csak furcsa egyenruhát viselő ember, vagy éppenséggel tudják, aznap éjjel magát a társak nélküli banditát látták az előbb. Meglehet, hogy a Kollektíva különlegességei közepette az istenek és az egyedülálló varázslatok nem érdemeltek ámulatot.

Érkezett Rahul gyíkjárással, mindkét emberi kezében késsel, izmos hüllőkarmai meg-megfeszültek.

– Gyerünk, előre! – mondta Qurabin.

Ori megállt minden egyes falfirkával borított felület előtt, és meredt rá fényt sugárzó, bikamaszkos szemével. Erőfeszítést jelző nyögéssel nyújtotta ki lábát, belebökött a semmibe, és már ott is volt, alig néhány lábnyira onnan, egy másik hasadékban, olyan gyorsan, hogy Cutter nem lehetett biztos benne, a lába nem lóg-e még mindig ki az első lyukból, miközben a feje yardokkal arrébb bukkan elő.

– Itt van – mondta Ori. – A Trauka állomásnál. Gyertek!

Még egy mérföldre se onnan. A folyó töltése mellett haladtak el, rég kiürült piacokon át, ahol az istállóknak csak a kültakarója maradt, a hornyokkal összekapcsolt fémbordák: csontvázak nyája.

Egy voltak csupán az aznap éjjel rohanók csoportjaiból. A csúf építészeti stílusok kevercsébe öltözött keskeny, régi utcákon át, „Szabad Kollektíva területe” és „Baszd meg, Stem-Fulcher!” festett feliratok alatt – ezt egy másik kézírás áthúzta, és hozzáfűzte: „Megvolt, pajtás – a Traukába. Toro eltűnt, és egyutcányira tőlük újra előbukkant, integetett – felhasította újra meg újra a világ irháját, hogy biztos lehessen a zsákmánya haladási irányában, vissza-visszatért a csapathoz, hogy vezesse őket. Olyan volt, mintha legalább tucatnyi bikaarcú ember irányította volna őket végig a városon.

A füst és a Toro sisakjáról csöpögő csodaszínű vér egészen sűrű volt – a szarvak fel-felszikráztak, mintha súrlódnának valamihez. Ennyi erőszak az ontológa ellen megterhelte a thaumaturgiai áramköröket.

– Gyertek! – mondta újra, és intett. – Itt van, alig kétsarokra, balra és balra, folyton mozog, gyertek már!

Judah megállt, gyorsan lerakott kerámiából lévő vezetőket meg egy tölcsért az egyik téglaeresz legárnyékosabb pontjára. Csattanásszerűen megindult a thaumaturgia. Elsuttogott valamiféle könyörgést – nem, nem is könyörgés volt az –, azt magyarázta egyszer Cutternak, hogy ez nagyon lényeges különbség... nem könyörgés, hanem teremtés, anyag, vagy ideanyag megalkotása. Cutter figyelte, Judah pedig gyűjtött. Cutter érezte, ahogy az ámulattól libabőrös lesz, nézte a férfit, aki iránt olyan állatias érzéseket táplált mindig is, Új-Crobuzon leghatalmasabb gólemistáját, autodidakta mágusát.

Meggyűlt a sötétség, ahogy Judah szerkezete magába szívta. Megváltozott, komorló plazmává lett – lassú és vonakodó tömegként vonszolódott oda, az árnyak a fénytelenség felhőjévé lettek, és akár a lefolyón ívesen lecsorgó víz, kúpba tekeredve sűrűsödtek össze útközben egyre sötétedve. Az utána maradt téglák a fizika katasztrófáját jelentették, teljességgel nélkülözték a természetességet. Semmiféle fény nem esett rájuk, de mivel a sötétség eltűnt róluk, egyértelműen láthatók voltak, mintha éles fény érné őket, ellenben semmiféle színük nem volt: éles körvonalú szürke alakok. A zsákutca lehetetlenséggé vált: ragyogás nélküli, világítás nélküli, színek nélküli láthatóság a tökéletes sötétben.

Árnyak kanyarodtak elő a tölcsér szájából félig test, félig olajtócsa alakban: a sötétség test nélküli, mégis mélységesen a helyén található jelenléte, feketeségből való emberforma. Az istenekre, ezt sikerült megtanulnod? – gondolta Cutter. Száz meg száz gólemet látott már, ahogy Judah megelevenítette, de nem akadt köztük meg egy sem, amelyik ennyire anyagtalan lett volna. Judah felemelte a kezét, mire a sötétséggólem felállt: nyolclábnyi sötét körvonal. Belelépett az éjszakába, és csak félig-meddig látszott már: emberként mozgó sötétség a sötétben.

Judah összeszedte a felszerelését, és azt suttogta:

– Menjünk! – Rohant, és az előbb látottaktól zsibbadt társai elengedték maguk mellett, mire újra lendületre kaptak. Mellette tökéletesen néma léptekkel haladt a gólem, egy árnyakból formált gorilla.

Balra és balra. A felfelé nyúló sötétbarna falazatokkal, ajtók nélküli ablakokkal felügyelt sikátorokba, habarcsból-téglából álló szirtek közé, amelyek mintha valami be nem fejezett dologra, a homlokzatok mögötti tájra engedtek volna bepillantást.

Elöl ott volt Toro, egyik szarva lángolt és rezgeti. Odakiáltott nekik, azonban hangját elnyomta a sisak vibrálása, a hám levedlése, a szarvak hasadása. Ordítva, a tűztől pattogó fém zaja közepette igyekezett Ori kioldani a szíjakat. Félredobta a sisakot, és kihúzta magát: arcáról patakzott a veríték.

Az utca túlsó végéből egy idős férfi meredt rajuk, kezében előreszegezett csöpögő ecsettel. Megfordult, és sután szaladva csoszogott előre, abba az irányba, ahol elkanyarodott az utca. Spirál Jacobs.

– Ne veszítsétek szem elől! – kiáltotta Ori, és rohant, otthagyta a sisakját, hadd falja fel a kéken lobogó láng. Cutter látta, ahogy a thaumaturgiával áthatott üvegszemek megrepednek, a tűz és a szikrak különös színei, ahogy a hőség felemésztette a fémbe zárt varázslatot. Többé már nem szoborfőnek, hanem inkább koponyának, ego marhafejnek tűnt.

Megpróbálták utolérni Orit, aki úgy szaladt, mintha még mindig rendelkezne Toro erejével.

– Gyertek, ne veszítsétek szem elől! – kiáltotta.

A szemük sarkában, ott, ahol a balkanyar miatt a hosszú sikátor eltűnt a látóterükből, kora és rossz járása ellenére Jacobs fürgén mozdult. Judah és Cutter Ori után indultak, mellettük komoran lépdelt a gólem, mögöttük pedig Drogon és a többiek összevissza. A sikátor megtelt visszhangokkal, lépteik zajával. Más nem hallatszott, se a harcok fegyverdördülései, se kürtök, se a Kollektíva vagy a polgármester városának hangjai. Csupán lépések a téltől nyirkos kövezeten.

– Hová megy? – kiáltotta Ori. Cutter hátranézett, és meglátta Rahult. Két-három másodperccel lehetett mögötte, és egy pillanatra eltűnt az egyik sarkon, de nem bukkant elő aztán. Hol volt? Kikerült Jacobs újraformálásának befolyása alól, kibillent Új-Crobuzonba – Jacobs csak az istenek tudják, hová fordította az utcasarkot.

Az öregember továbbra is futott, és mi is volt az, nevetett? Gyorsabban szedték a lábukat, és a háztetőkön túlról ismét fény és zajok támadtak. Drogon egyszerre lelassult, Jacobs sétált, a festéke a kezében még mindig csöpögött, a sikátornak pedig vége lett, és a léptei egyszerre kinyíltak, ahogy nyílt területre ért. Üldözői kirontottak oda utána. Hideg szél csapott rájuk, ismét a városban, annak a lehetetlen mellékutcának a túlsó végében.

Rahul eltűnt, akárcsak Drogon. Megbotlottak, és eltévedtek valahol a bolyongó környezetben. Cutter az élre állt. Judah sétált előre, a sötétséggólem pedig ott sétált mellette, tükrözte a lépteit. Spirál Jacobs néhány tucatnyi yardra volt tőlük – még csak rájuk se nézett.

Hol lehettek? Cutter megtalálta a holdat – tornyok és falak között pillantott le. Félig körbezárt helyen voltak. Nagyon igyekezett értelmezni, amit látott: előbb ezt, majd azt a csúcsos monolitot, emitt egy minaret, ott pedig egy vastagabb, telehintve fényekkel, az egész fölött pedig a léghajók kövér vonalai. Ez itt már nem a Kollektíva területe volt.

Előttük és fölöttük roppant, sugár irányban kifelé tartó drótokkal koronázott oszlop: a Tövis. Szabálytalan formájú udvaron voltak éppen: a falak különféle fajtájú és formájú kövekből készültek. A betonon át remegést éreztek a talpuk alatt. Magasan voltak – Cutter lenézve pillantott végig a kitárulkozó láthatáron, a városon.

A Perdido pályaudvar. Hát persze. Hatalmas és kihalt, a véletlennek köszönhetően létrejött amfiteátrumban voltak; a padlóján bozótos, kicsinyke vadon az állomás tetején. Terv nélkül jött létre, egy elfeledett hely a mérhetetlenségben. Az út, amely idáig hozta őket, most nem utcának, hanem a beton hibájának tűnt.

A falat, ezt az óriási téglákból készült építményt, amitől úgy érezték magukat, mintha játékbabákká zsugorodtak volna, deszkapadlók maradványai törték meg ott, ahol ez a nyílt terület egykor belső tér volt. Teljes egészében spirálok borították. Sátorként magasodó cserjés volt ez: némelyik annyira gubancos és bonyolult, akár a vadrózsabokor egymásba gabalyodott ágai, mások a legegyszerűbb csigahéj-mintát követték. Ezrével voltak ott – hónapokon át tartó kitartó munka eredménye. Cutter kifújta a levegőt. A fal legtetejéről egyetlen fekete vonal ereszkedett alá, keresztül a csigavonal-piktogramok erdején: csavarmenet, ami pontosan erre a helyre mutat.

A téglapor és a dudva túloldalán ott volt Jacobs, a tesh-i nagykövet. Ábrákat rajzolt a levegőbe, és énekelt hozzá.

– Siet – közölte Qurabin; testetlen hangja egészen közelről csendült föl. – Lépnie kell. Nem állt még készen, de most megteszi a lépést, még ha korán is... Megpróbálja majd kierőszakolni a thüsziást, a gyilokszellemet... érezni! Siessünk! – És azzal a hang eltűnt.

Ori rohant – keresztül a szeméten, végig a kiszáradt, combközépig érő és a hidegtől felhasadozott fűben –, a fennsík határtalan, Új-Crobuzon fényei szétterültek alatta. A többiek mentek utána, habár senki nem tudta, mit is kellene tenni.

Spirál Jacobs megremegett, és vele remegett körülötte a levegő is. Száz forma kezdett megszilárdulni a semmiből. Cutter látta, amint az átlátszatlan levegő egyik foltja, ez a hályog dudorok közepette alakot öltött, féreg módjára perisztaltikus görcsösséggel fakó kísértetzsámoly lett belőle, háromlábú konyhai kiegészítő a szemöldöke magasságában. Mellette lehetetlenül nagy rovar, és egy növény, cserép és kéz, gyertya, lámpás, az összes kísértetjárás, ami csak gyötörte eddig Új-Crobuzont. Félig főtteknek, nem egészen készeknek tűntek, hiányzott belőlük a szín, ahogy ott csüngtek, forogtak a levegőben. És amint Cutter közelebb ért, a kísértetek forogni és mozogni kezdtek, egymás körül egyre erőtlenedő pályákat követve: a néma útspirálok lehetetlenül bonyolult egymásba keveredése. A dolgok soha nem ütköztek össze, és nem is értek soha senkihez. A jelenések sebesen mozogtak, a hétköznapiság, a hátborzongató mindennapos dolgok örvénye, középpontjában az öregember.

Ori csapkodva hessegette őket. Még nem értek meg – nem szívták ki belőle gyilkos módon a színét. Odaért Spirál Jacobshoz. Az öreg ránézett, és mondott valamit. Üdvözölhette, gondolta Cutter.

Nézte, ahogy a fiatalember lendíti az öklét, és egyre elhibázza Jacobsot, mindig, újra és újra elhibázza, minden egyes ütése következetesen rosszul időzített. Ori üvöltött és térdre rogyott. Judah ott volt közvetlenül mögötte, és akkor előrelépett a sötétséggólem.

Az óriás teremtmény lesújtott roppant árnyöklével, mire a fénytelenség átsöpört Spirál Jacobson, ahogy megmarkolták. Egy hosszú pillanatra eltakarta az alakját. Jacobs megrogyott, nehezen látható és homályos lett, és vele együtt megrogyott, elhalványuló lámpásokként az időben csappant meg az összes, ektoplazmából alkotott forma is. Ahogy visszanyerte erejét és a fényt, ezek is új erőre kaptak, majd az öreg felmordult, és most először harag látszott rajta.

Megmozdította a kezét, mire a forgó kísértetek raja irányt váltott, összeálltak, és egyszerre keresztülsuhantak a gólemen, s a nyomukban fény maradt a teremtmény velejében. Sebesült módjára megbicsaklott a térde, majd kinyúlt, hogy Judah mozdulatait utánozva ismét torkon ragadja Jacobsot. A sötétséggólem közepében egyre erősödött a fény.

Hátrazuhant, majd visszaállt egyre halványuló talpára, ahogy a zsigeriben lévő lámpásfény kitörölte a létezésből. Az öregember kiszabadította magát árnymarkából. Kivillantotta feketére színeződött fogát, mire a kísértetek köré rajzottak. Jacobsot a gólem nyomán rajta maradt sötétség pókhálója lepte be és fojtogatta. Üres árnyak köpetét öklendezte fel. Szétfröccsentek a földön, és elkúsztak természetes helyükre, a fényt elálló helyek alá. A sötetseggólem összeesett, és vele Judah, és míg ő egy pillanatra öntudatlanul kiterült a földön, a gólem eltűnt.

Ori zokogott: még mindig próbálkozott eltalálni Jacobsot, és még mindig nem sikerült neki. Az öregember nem nézett rá, elfordult, ahogy a síró férfi a levegőbe kaszált, elvesztette az egyensúlyát, és megismételte a mozdulatot. Jacobs keze előremozdult, mire Orit anyag rántotta el és csapta a falhoz. Maréknyi jelenés vágtatott végig a levegőn rövid ideig tartó csápban, hogy rávágjon Elsie-re, miközben nem is igazán ért hozzá: pörgő, színtelen formákból – tálból, csontból, maréknyi pamutból – álló röpke udvar vette körül. Arca azonnal elszürkült, egyszerre elfulladt, szeme bevérzett, ám a vérnek nem volt színe. Nem rogyott a földre – olyan óvatosan, mintha ágyba készülődne, leereszkedett a földre, leheveredett és meghalt.

A kísértetek olyan gyorsan örvénylettek, hogy megszűntek látszólagos körvonalaik, és úgy tűnt, kavargó olajjá olvadtak. Spirál Jacobs újabb formát rajzolt a levegőbe, mire minden összerándult. Ori nyöszörgött és meg-megrándult a falban, amelybe beleágyazódott.

Judah magához tért. Jacobs a kezét mozgatta. Nem volt ott már egyetlen kísértet sem – a levegő most inkább a maradványaik felhígult teje lett, amelyet párapászmák jártak át. Az öreg csavargó remegett az erőfeszítéstől, ahogy heves reszketés közepette kicibált éppen valamit a semmiből. Mintha kő mögül vagy víz alól jönne, jelenlét kezdett befurakodni a világba.

Nagyon kicsi volt, vagy nagyon nagy és nagyon távoli, aztán talán jóval nagyobb volt annál, amilyennek Cutter gondolta eddig, vagy esetleg jóval közelebb volt hozzá, és nagyon lassan, vagy óriási távolságban borzasztóan gyorsan mozgott. Képtelen volt megtalálni a dimenzióit. Nem látott semmit. Hallotta. Nem látott semmit. A valami hangot adott ki magából. A valamit, amit Spirál Jacobs hozott ide, a gyilokszellemet, a városölőt, hallotta, amint felordít. Egyre növekvő kacsként tekeredett körbe-körbe, úgy növekedve vagy tápászkodva fölfelé, mintha kútból kanyarodna elő. Fémes vonítást hallatott.

Cutter látta, ahogy alattuk megváltoznak a város fényei. A szemmel nem látható, de érzékelhető valami közeledtével mogorván pillantottak körbe a házak. Új-Crobuzon épületei kihívóan tekintettek előre. Az utcalámpák és az ipari fények a szemeiben látható csillanások lettek.

A fenevad magában Új-Crobuzonban nyilvánult meg éppen: belenyomakodott Új-Crobuzon bőrébe. Vagy talán éppen azt ébresztette föl, ami mindig is ott lakozott? Cutter biztos volt benne, hogy egyre közelebb ér hozzájuk, mert a fal, a mellettük lévő beton nem is megváltozott, inkább egyszerre olyannak tűnt számára, mint valami támadni készen megfeszülő állat hátsó fele. A tesh-i lény magából a városból csinált ragadozót, ahogy felébresztette a nagyváros vadászösztönét.

Mekkora ez, mekkora, amikor eléri a végét? – gondolta Cutter. Álmosság, kivérzéses, hirtelen előbukkanó halál tört rá.

*

– Ismerem az isteneidet – szólalt meg Qurabin. A lény egyre csak jött. Az épületek megfeszültek. Spirál Jacobs egyszerre riadtnak látszott.

Qurabin hang volt csupán, amely az üres téren haladt át. Hangja hisztérikusan, agresszíven, harcra készen csendült – gúnyolódott Spirál Jacobsszal. Cutter biztos volt benne, ha a szerzetes még mindig beszélt volna tesh-iül, akkor ezt a torokhangú, akadozó nyelvet hallotta volna. De Qurabinnak nem maradt más, csak a ragamoll.

– Átkot szórni... Könnyű megfélemlíteni olyanokat, akik nem tudják, mi ez, igaz? De mi a helyzet, ha egy olyannal találkozol, aki tudja? Egy másik tesh-ivel? Aki kideríthet tesh-i titkokat is? A te titkaidat?

Jacobs kiáltott neki valamit.

– Többé már nem értelek, pajtas – közölte Qurabin, de Cutter biztos volt benne, hogy a nagykövet azt mondta, „áruló. – Tudod, ki vagyok? – kérdezte a szerzetes.

– Igen, tudom – kiáltotta az öreg, és kezét előrelökve olajos kísértetanyag forgatagát küldte abba az irányba, ahonnan a hang jött, ám a fortyogó levegő semmilyen ellenállásba nem ütközött. – Egy Pillanathívő locsogó.

Judah megpróbált felállni, kezével a szellemlény közeledtétől rázkódó porba markolt. Gólemet próbált szólítani, mindegy, milyet, csak sikerüljön.

– Jön – kiáltotta Cutter. Üregéből bújt elő a valóságba, egyre lehetetlenebb és lehetetlenebb kapcsolatokban bomlott ki. A téglák és a falak éleinek kiterjedése erőlködve tartották magukat, ahogy mind közelebb ért. Az épületek megborzongtak.

– Az istenecskéid és demiurgoszaid mind a Pillanatokban léteznek, tesh-i. És az én Pillanatom tudja ezt.

Qurabinnak rettentő volt a hangja, még az ölés lényének érkezésénél is hangosabb. Spirál Jacobs kiköpött, nyála pofonként hullámzott végig a tejfehér zavaron. Qurabin elbődült, és ordítani kezdett.

– Vogu tekke – kezdte. – Kérlek, mondd meg... – És a hang eltűnt, ahogy a szerzetes becsusszant arra a helyre, bármi is legyen, ahol a Pillanat élt és figyelte a kéréseket.

Semmi nem mozdult – a közelgő szellem mintha várakozóan megállt volna. Aztán újra hallani lehetett Qurabint: felszisszent, borzasztó fájdalom járhatta át, mert ezek roppant méretű titkok voltak. Cutter elképzelni sem tudta, mibe kerülhetett ez, ám a szerzetes egyértelműen megtudott valamit. Ahogy a Rémlátomás Urbomakhész meg-megránduló filigránmunkája kibontakozott a valódi térbe, és rettenetes fogakká, karmokká változtatta Új-Crobuzon tégláit, a tornyait, szélkakasait és spalettáit, s úgy serkentette fel a környéket, hogy Cutter levegő után kapkodott rémületében, Qurabin szabadjára engedte az elrejtett ismeretet, mire a lény visszarándult annak a semminek az irányába, ahonnan jött. Minden erejét megfeszítve igyekezett kiemelkedni belőle.

Judah fűből-földből lévő, botladozó gólemet bocsátott Jacobsra, de mielőtt még odaérhetett volna hozzá, remegve porrá esett szét. Judah kinyújtotta a kezét, megpróbált a levegőbe gólemet idézni, ám a fehérség akadályozta.

Spirál Jacobs tesh-iül szitkozódott, Qurabin pedig ordított, és a szellem elkezdett visszakúszni, ám egy utolsó fohásszal, a tudás utáni utolsó üvöltéssel a szerzetes elérte, hogy a veszedelmes, tömeggyilkos látomása-látogató egyre távolabbra csusszanjon. Míg Jacobs az egyre híguló levegőt átkozta, épp ez a lég volt az, ami egy alakot öklendett elő. A véres arcú, kimerült Qurabin csak mosolygott sebei közepette, beszélt nyelv nélkül, és – ezt látta Cutter – szemek nélkül, csupán fókazihálással vakkantgatva. Ez volt az ára annak a sok titoknak, ami megmentette őket idáig. A szerzetes megmarkolta Jacobsot, a nagykövetet, és elsuttogta azt, ami nem lehetett más, csupán a renegát tesh-inek megmaradt utolsó szó, majd visszalépett egy valódi titokba, rejtett helyre, Vogu tekke birodalmába. A levegő hunyorított mögöttük, ők pedig – és a tér nagy nyelése kíséretében az urbomakhész – eltűntek.

Csupán a levegő átlátszatlansága maradt meg. Csomósodni kezdett, forró vízbe került tojásfehérjeként alvadt és mozgott, bűzlő szilárdságba állva össze. Besűrűsödött, rögökben, nyálkás záporban hullott le, és üres volt most már az ég és a levegő.

Csönd gyülemlett föl, majd szivárgott el, Cutter fülét ismét megütötték a háború dördüléseinek zajai. A törmelékben hasára fordulva látta, ahogy Judah kótyagosan, a kísértetek bomlástermékével lepetten szedi össze magát. Látta a mozdulatlan, vérző Orit, aki valamiképpen a téglákhoz pányvázódott. Látta, hogy Qurabin, Spirál Jacobs és városgyilkos lénye nem volt már ott.

30.

Hangosan és suttogva is szólongatták Qurabint, de a szerzetes egyértelműen eltűnt.

– Most már a Pillanattal van – jelentette ki Judah.

Elsie-ből kivérzett minden szín, és halott volt. Ori a falhoz forrt, bőre tégla lett, ahol hozzáért. A találkozási pontot kérges vér lepte – ő is halott volt.

A szeme nyitva, nem is csukódott le. Cutter mélységes szomorúságot érzett a láttán. Igyekezett meggyőzni magát, hogy a fiatalember arcán béke és megnyugvás volt.

Megpihensz – gondolta. – Megpihensz.

Lassanként haladtak végig a bezárt terület fala mentén, és találtak egy lyukat rajta. Nem akadt hiba nélküli falazás Új-Crobuzonban. Hátsó alagutakon, fémpadlós járdákon és létrákon át bejutottak a Perdido pályaudvarra. Halott barátaikat a titkos kertben kellett hagyniuk. Nem tehettek mást.

A pályaudvar roppant méretű bordázott barlangjában, hatalmas gyülekezőcsarnokában Judah és Cutter megszabadult a fegyvereitől, és megpróbálták megtisztítani ruháikat a kísértetek mocskától, elvegyültek a késő éjjeli utazók és a milicisták között. Felszálltak az egyik vonatra.

Az éjszakai váltásra siető munkásokkal zötykölődtek végig Busarét középosztálybeli vidéké fölött. Amikor az északra néző ablakokban megjelentek az új-crobuzoni egyetem kupolái, kiszálltak a Seprő teherpályaudvarnál. Mikor végül minden mozgás megszűnt a peronokon, Cutter az elágazó sínpárok közé, a pincsfai és kenneli vonal irányába vezette Judah-t. A félhold erőtlenül sütött a városi fények fölött, míg a talpfákon lépdelve elindultak dél felé.

A sínek egy része benyúlt a Kollektíva területére... a kollektivisták igyekeztek üzemben tartani a rövid viszonylatokat Magaslati megálló és Salétrom, Sárcseppen és a perem között, hogy ezzel megfeleljenek Triestinek. A szokványos szerelvények és azok, amelyeken a Kollektíva zászlói lobogtak, megközelítették egymást ugyanazokon a vonalakon, megálltak a soksíkú tetők fölött, alig néhány yardnyira egymástól, mindegyik a közvetlenül a sínekre felhordott barikádok előtt, a maga oldalán.

A Bordák roppant tömege ívesen nyúlt az ég felé. Félúton, sok tucat yarddal a vasútvonalak fölött volt az az egyenetlen felületű csipkézet, ahol a lövések nyomán félbetört az egyik. A törés szilánkos pereme tisztább fehér volt a többinél, de már sárgult. Odalenn, a házak között Cutter látta a teraszba tépett lyukat ott, ahol a letört vég lezuhant, és összezúzott néhány házat. Még mindig ott hevert a lyukban, a bombák okozta károk között: csontromok tonnái.

Csak mentek a senkiföldjének számító vasútvonalon, a kémények kíváncsian kandikáló periszkópokként meredtek fölfelé az utcák ingoványából, amíg megpillantottak a vonalat félbeszakító törmelékhalmokat. Fáklyák égtek rajtuk. Odalenn, a sikátorokban dúlt a harc, a milicisták benyomulása, ahogy a Kollektíva barikádharcosai visszahúzódtak, átengedtek néhány utcát, és közben utcai bódékból, voxofon-fülkékből, vasból való oszlopok mögül lövöldöztek rájuk.

A barikádon túli területről hadivonat közeledett... látták a fényeit és a pöfékelését. Érkeztében tüzet nyitott, lövedékekkel árasztotta el az utcákon lévő milicistákat. Délről, Pincsfa dokkjai irányából jött.

– Megállni, köcsögök! – hangzott föl a barikádról. Cutter már készen állt könyörögni, hogy engedjék be őket, de akkor megszólalt Judah: kieresztette a hangját, ahogy magához tért a bódultságából:

– Tudod, kivel beszélsz, chaver? Engedj át! Most! Én vagyok Judah Low. Én vagyok Judah Low.

Ori háziasszonya beengedte őket.

– Nem tudom, visszajön-e még – közölte Cutter, mire a nő elfordította a tekintetét, elhúzta zöld ajkát, és biccentett.

– Később összetakarítok – mondta. – Jó fiú. Kedvelem. Itt vannak a barátaik.

Ori szobájában ott volt Curdin és Madeleina. A nő arcán sírás nyoma – ott ült az ágy szélén, és egyetlen hang sem jött ki belőle. Curdinból vér szivárgott a matracba. Egészen izzadt volt.

– Megmenekültünk? – kérdezte, amint beléptek. Nem várt a válaszra. – Eléggé eldurvult odakinn a helyzet. – Odaültek mellé. Judah a tenyerébe temette az arcát. – Volt néhány túszunk, egy-két pap, a parlament néhány tagja a Kövér Napból, a polgármester pártjából. A tömeg pedig... Csúf vége lett – ingatta a fejét Curdin. – Halott, vagy legalábbis haldoklik – mondta, és megpaskolta a hátsó lábát. – Ez itt. Az ember, aki bennem van. Ez volt a legrosszabb része – sarkazott bele ronccsá lett hátsó lábába. – Néha olyan volt, mintha menni akart volna valahová. Görcs van a hasamban. Kíváncsi vagyok, vajon egy halott embert kaptam-e, vagy hogy életben hagyták-e odabenn. Vajon benn van-e az agya a sötétségben. Őrült lenne, nem? Félig hulla vagyok, vagy félig őrült. Még az is lehet, hogy börtönnek számítottam.

Köhögött... vér csordult. Sokáig nem szólaltak meg.

– Szóval, azt szerettem volna, de tényleg, hogy ha itt lettetek volna az elején. – Felnézett a mennyezetre. – Nem is tudtuk, mit teszünk. Az utcák népe sokkal gyorsabban lépett a Választmánynál. Még milicisták is akadtak, akik átálltak hozzánk. Futólépésben kellett haladnunk, hogy utolérjük őket.

Előadásokat tartottunk, és százával jöttek el rá. A kaktuszemberek szavazást tartottak, és beengedték az embereket az Üvegházba. Nem mondhatom, hogy minden rendben volt, mert ez nem lenne igaz. De próbálkoztunk.

Újabb csönd. Madeleina nem vette le a tekintetét az arcáról.

– Káosz. Az engedményekre hajlok találkozni akartak a polgármesterrel, a kérvényezők békét akartak, mindegy, milyen áron. A győzelemre vágyók azt ordították, hogy muszáj összeroppantatnunk Tesh-t: azt gondolták, kishitű lett a város. A Választmány magja. És provokátorok. – Elmosolyodott. – Voltak terveink. Követtünk el hibákat. Amikor átvettük a hatalmat a bankok fölött, a Választmány nem lépett fel elég keményen, vagy talán rosszul beszéltünk, mert a végén kölcsönöztünk kis morzsákat, és közben azt mondogattuk, hogy „engedelmével”. Senkit sem érdekelt, hogy eleve a miénknek kellett volna lennie.

Olyan sokáig hallgatott, hogy Cutter azt hitte, meghalt.

– Egykor, régen, valami más volt ez – szólalt meg végül. – Bárcsak láttátok volna! Hová lett Rahul? Szerettem volna elmesélni neki.

Hát, azt hiszem, hogy ő vagy övéi látnak majd valamit. Még mindig erre tartanak, nem? Az istenek tudják csak, mivel néznek majd szembe.

– Úgy rázkódott, mint aki kuncog, és közben semmilyen hangot nem adott ki. – A milícia biztosan tudja már, hogy közeleg a Vastanács. Nagyon jó, hogy jönnek. Sajnálom, hogy később, mint ahogy igazán örültünk volna neki. Az eszünkben voltak, amikor megtettük, amit megtettünk. Remélem, büszkék lesznek ránk.

Délre elveszítette az eszméletét. Madeleina ügyelt rá.

– Ő volt, aki megpróbálta megállítani a tömeget, amikor bosszút álltak a túszokon – mondta. – Igyekezett közbeavatkozni.

– Idefigyelj! – mondta Judah Cutternak. A folyosón álltak éppen. Judah minden bizonytalansága eltűnt, mintha elpárolgott volna. Olyan kemény volt, mintha saját vasgólemei egyike lenne. – A Kollektíva halott. Nem, hallgass végig, maradj csöndben! Halott, és ha a Vastanács idejön, akkor odavesznek ők is. Esélyük sincs. A milícia összevonja a csapatait a határon, ott, ahol beérkeznek a vonatok. Ott fognak várakozni. Mire a Tanács ideér... mennyi az, még legalább négy hét?... Addigra a Kollektívának hűlt helye lesz. És a milícia mindent bevet majd, hogy végezzen a Vastanáccsal.

Cutter! Nem hagyom őket. Nem fogom hagyni. Idefigyelj! El kell mondanod nekik. Vissza kell menned, és elmondani. Menniük kell. Küldd el a vonatot északra, találjon utat magának a hegyek közé! Mit tudom én, hová! Lehet, hogy ott kell hagyniuk majd a szerelvényt, be kell állniuk a szabadraformáltak közé, valami. De a városba nem jöhetnek.

Csönd legyen! – Cutter meg akart szólalni, de erre koccant a foga, ahogy bezárta a száját. Soha nem látta még Judah-t ilyennek: fikarcnyi üdvözölt higgadtság sem volt benne, csak valami kőkemény dolog maradt a helyében. – Maradj csöndben, és figyelj rám! Most menned kell. Hagyd itt a várost, juss ki, kurvára mindegy, hogyan, és keresd meg őket! Ha Rahul vagy Drogon, vagy akárki visszatalál ide, utánad küldöm. De Cutter, értsd meg, meg kell állítanod a vonatot, mielőtt még ideér!

– Mi lesz veled?

Judah arcára eltökélt kifejezés ült. Szomorkásnak tűnt.

– Lehet, hogy nem jársz sikerrel, Cutter. És ha így lesz, akkor, hát, képesnek kell lennem tenni valamit.

Te is tudod, hogyan kell a tükröt használni, nem? Emlékszel még rá? Mert azok a milicisták... Azok átmentek a Kakotopikus Folton. Eljutnak majd a Tanácshoz. És ebben ugyan nem vagyok biztos, de lefogadom, hogy ismerem őket, hogy milyenek, hogy milyennek kell lenniük, ha elég kemények ahhoz, hogy beérjenek minket, közben viszont gyorsan és kevés felszereléssel kell utazniuk, ahogy ők is tették. Ha igazam van, akkor minden tőled telhetőt meg kell tenned, Cutter. Meg kell mutatnod a Tanácsnak. Légy jó, és tedd meg a kedvemért, Cutter!

– És te? Te mit teszel? Míg én a Vastanácsot győzködöm majd? – Mondtam már. Van egy ötletem... A biztonság kedvéért. Olyan utolsó szalmaszál. Mert Szátyárra, az istenekre és minden egyébre mondom, Cutter, én ezt nem fogom hagyni. Állítsd meg őket! De ha te nem, akkor itt leszek én és a tervem. Tedd meg a kedvemért, Cutter!

Rohadék – gondolta Cutter, ahogy elérzékenyült, és megpróbált megszólalni. – Rohadék vagy, hogy ezt mondod nekem. Te is tudod, mit jelentesz számomra. – Rohadék. Úgy érezte, mintha kiürülne a mellkasa, mintha magába roskadna a teste, mintha az összes kibaszott zsigere Judah után nyújtózkodna.

– Szeretlek – szólalt meg. Elfordította a tekintetét. – Szeretlek. Megteszem, amit tudok.

Annyira szeretlek, Judah. Meg is halnék érted. Nem hüppögött, nem zokogott, csak sírt, és ez bőszítette, igyekezett letörölni, semmivé tenni.

Judah megcsókolta. Kihúzta magát kedvesen és kérlelhetetlenül, az állánál fogva szelíden fogta Cuttert, és fölfelé billentette a fejét. Cutter láthatta a tapéta nyirkos foltját, az ajtókeretet, nézte Judah csupa ősz borostáját, vékony arcát. A másik megcsókolta, mire Cutter hangot hallott a saját torkából előtörni, és ettől megdühödött, előbb magára, aztán Judah-ra is. Te rohadék! – gondolta, vagy legalábbis próbálta gondolni a csók közben, de képtelen volt rávenni magát. Megteszi, amit Judah kért tőle.

Szeretlek, Judah.

KILENCEDIK RÉSZ

Hang és fény

31.

Léghajó húzott el sebesen – szél és saját motorja nógatta át a kőtörmelék fölött. A halott városok, amelyeken átrepült, a vasút miatti felvirágzás maradványai, olyanok voltak, akár a heliotípiákon látható elszíneződések. Cutter a kis pilótafülkéből nézte az egészet.

A Kollektíva juttatta ki őket. Először felbocsátottak két csaliballont, bennük bábukkal, és míg ezekre záporozott a milícia tüze, elrepült a menekülő léghajó. A pilóta annyira alacsonyan repült, hogy a toronyházak körülöttük magasodtak. Átvágtak a munkásnegyedi gyárak hosszú kéményei között, így kerülték el a vadászflottákat.

Tartottak a légikalózoktól, azonban a fekélyszárnyúak esztelen agresszióján és néhány kültelki sárkányfajzaton kívül semmi nem rohanta meg őket a városon kívüli vad vidéken. Cutternak véges-végig Judah járt az eszében. Ingerültség és olyasféle vágy keveréke volt benne, amit nem tudott kiűzni magából.

– Csak óvatosan, Cutter! – mondta neki Judah, mielőtt elindult, és átölelte. Azt nem mondta el, miért marad. – Gyorsnak kell lenned. Átjutottak. Mármint a milicisták a kakotoposzon, és most a Tanácsra vadásznak. Gyere vissza! Amikor elkanyarodnak vagy szétszóródnak, gyere vissza! Várlak. Ha pedig nem hajlandóak irányt változtatni, akkor még előttük érj ide, gyere el a városba, és én itt leszek, várok rád.

Soha nem fogsz – gondolta Cutter. – Nem úgy, ahogy tudod, hogy szeretném.

A pilóta újraformált volt: a karja egy óriáskígyó, amelyet magához szíjazott. Keveset beszélt. A három nap alatt Cutter csak annyit tudott meg, hogy régebben egy alvilági fejesnek dolgozott, és hogy elkötelezett a Kollektíva ügyének.

– Gyorsnak kell lennünk – mondta Cutter. – Valami épp most jön elő a Kakotopikus Foltból. – Tudta jól, ez úgy hangzik, mintha valamiféle torziós fenevad vadászna rájuk, és nem tett semmit ez ellen. – Meg kell találnunk a Tanácsot.

Ellenőrizte a nála lévő tükröket. Az üvegfúvók csodaszép pótlékot készítettek. Megmutatta Madeleina de Farjának, és közben elmagyarázta, mire valók.

– Hányszor csináltál már ilyet? – kérdezte, mire a férfi felnevetett.

– Egyszer sem. De Judah Low elmondta, hogyan kell.

Csak meredt lefelé a levegő madarakkal és szélfútta habsalakkal teliszórt hektárjaira. Úgy röpültek el az esőfelhők fölött, akárha füstből való padló lett volna. A látóhatáron, egészen a peremén, mérföldekre délre tőlük embereket pillantottak meg. Hosszan elnyúló oszlop vágta keresztül a vidéket: az elszabadult vonat előőrse, amelyik még az útkaparókat és a hídverőket is megelőzte.

– Repülj tovább, ne túl közel hozzájuk! – mondta Cutter. – Hadd tudják meg, hogy nem akarunk ártani nekik! – Hevesen vert a szíve. Egy órájukba tellett visszakövetni a Tanács elszórt mérföldjeit a szemetet és a törmeléket félresöprő, a talajt elegyengető és ledöngölő útgyalulókig, és még tovább, a talpfásokig, akik olyan szabatosan mozogtak, hogy gépezeteknek látszottak, majd az örökmozgó vonatig.

– Ott van.

Cutter csak nézte a pőrekocsikat, a vagonokat, a ráépített tornyokat, a lengedező hidakat, függelékei színfoltjait, a koponya-és trófeaékeket, a rengeteg – a mozdonyokon látható és az egész hosszában ki-kiálló – kéményéből áradó füstöt. Körülötte mindenütt a tanácsnokok százai, ahogy haladnak vele együtt és rajta, ugyanabban a résben, amelyben maga a szerelvény is megy. Meghexelt lőporos lövedék lobbant el léghajójuk alatt.

– A fenébe is, azt hiszik, hogy rájuk támadunk! Kanyarodj vissza, lógasd le a horgonyt, és eresszünk le néhány zászlót!

A szerelvény csak lépdelt előre, végig a kibontakozó síneken, mögötte pedig szétszerelték a vágányt, míg a gép ment tovább. Nyomában hulladék, az átformált talaj hornya.

– Az istenekre, ezek aztán gyorsak. Néhány hét alatt a városba érnek – állapította meg Cutter. Néhány hét. – Túl lassúak, túl későn érnek oda. – Ráadásul – gondolta – mit tehetnek? Mit tehet ez az egész?

Elképzelte a magára hagyott örökmozgó vonatot, ahogy megöregszik, s végül a kor meg az időjárás formálja, a széltől és esőtől a vasából rőt por lesz, lemezei, átalakított tetőinek szalmája gondozatlanul, penészesen csúszik szét, és humusz lesz belőle. A pőrekocsik árnyékában gyomok ütik át a szerelvény kemény padlóját, tengelyeire és kerekeire növényi szárak, lonc, orgonák egész birodalma fonódik. Zugaiban pókok és vadon élő állatok élnek, és egészen kihűl a kazánja. Az utolsó szénkészletek ugyanolyan telérbe állnának össze, amilyenek egykor régen voltak. A kéményeket eltömítené a szélhordta lösz. A szerelvény a táj részévé válna. A köveket, amelyeken megült, vonat szennyezné végül.

A Vastanács nyoma a vidék különös barázdájának számítana – és végül a tanácsnokok leszármazottai –, azoké, akik elmenekültek, ahogy tenniük kellett, ahogy meggyőzné őket, hogy ez a megoldás, menekülni a közelgő milicisták és Új-Crobuzon bosszúja elől – sokadízigleni gyermekeik gyermekei rátalálnának aztán a maradványokra. Körbejárnák, feltárnák a különös halmot, megtalálnák saját történelmüket.

A Tanácsról leszakadtak utolsó képviselője mögött sok-sok mérföldre, kietlenebb, fásabb térség végében tűz vonala, valamiféle kúszó mozgás látszott, amiről a távcsövön át Cutter megállapíthatta, hogy sötét alakok alkotják. Emberek jönnek – úgy kétnapnyira lehettek tőlük.

– Jaj, Szátyárra, ezek ott vannak! – szólalt meg. – Ezek ők. A milicisták.

Amikor leszálltak, a földön már várta őket a vezetőség. Ann-Hari és Vastagcomb megölelte. A pilótához fordultak, Cutter pedig észrevette, hogy a kollektivistának könnyek gyűltek a szemébe.

Cutter másra sem tudott gondolni, mint arra, mennyire sürgős a feladata. A tanácsnokok körülvették, és tudni akarták, mi folyik Új-Crobuzonban. Ann-Hari igyekezett ellenőrzése alá vonni a helyzetet, igyekezett magához hozatni Cuttert, ő azonban egyáltalán nem akart kizárólag a nő kezében lenni, nem akarta, hogy Ann-Hari meghatározhassa, miféle üzenetet hozott ide. Az ő ízlésének túlságosan nagy volt a nő hatalma, túl erős az elképzelése.

– Jól figyeljetek! – kiáltozta addig, amíg meg nem hallották. – Jönnek a milicisták. Átjutottak a Kakotopikus Folton. Egy-két napra lehetnek innen. A városba pedig nem mehettek. Menekülnötök kell.

Amikor végül felfogták, amit mond, széllökésszerű „nem” bömbölése söpört végig rajtuk, míg Cutter kikapaszkodott ölelő karjaik közül, és toporzékolva taposta a szerelvény tetejét. Keserűség, szomorúság és kis híján megvetés hulláma söpört végig rajta, épp ugyanúgy, ahogy Judah és a Választmány politizálása kapcsán mindig is erőt szokott venni rajta.

– Bolondok! – ordította. Tudta, hogy vissza kellene fognia magát, de képtelen volt rá. – Az istenek verjék meg, hallgassatok már végig! A milícia egyik osztaga itt van a nyomotokban, és átért azon az istenekverte Kakotopikus Folton, ezt felfogtátok?! Keresztülszelték az egész világot, csak hogy végezzenek veletek. Új-Crobuzonban pedig ezrével vannak még. Meg kell fordulnotok.

Túlharsogta a haragjukat.

– A barátotok vagyok, nem az ellenségetek. Talán nem vágtam át a kibaszott sivatagon? Kurvára megmenteni akarlak titeket. Nem szállhattok szembe velük, és az istenek szerelmére, egyáltalán nem szállhattok szembe azokkal, akiktől a pénzt kapják!

Sárkányfajzat tanácsnokok csapata repült fel, hogy megnézzék – a többiek megvitatták a dolgot. Csakhogy – ezt Cutter mérgesen vette tudomásul – egészen egyoldalú volt az eszmecsere.

– Egyszer már, évekkel ezelőtt legyőztük a milicistákat.

– Nem, ez nem igaz – felelte erre. – Ismerem a szaros történetét. Épp csak annyi időre tartóztattátok fel őket, amíg elmenekülhettetek... Az nem ugyanaz. Ez itt a sík vidék. Nincs hová menekülni. Ha most szálltok szembe velük, lemészárolnak mindenkit.

– Most már erősebbek vagyunk, és megvannak a magunk hexei.

– Nem tudom, mit hoznak magukkal a milicisták, de az istenek verjék meg, azt hiszitek, a kurva mohamágiátok megállít egy új-crobuzoni gyilkolóosztagot? Menjetek! El innen! Szerveződjetek újjá! Bújjatok el! Ez nem fog menni másként.

– Mi a helyzet Judah tükreivel?

– Nem tudom – felelte Cutter. – Még azt sem tudom, sikerül-e egyáltalán beüzemelnem a rendszert.

– Ajánlom, hogy próbálkozz vele! – szólalt meg Ann-Hari. – Fogjál hozzá mihamarabb! Nem azért tettünk meg ekkora utat, hogy most elmeneküljünk. Ha lerázni nem tudjuk őket, akkor végzünk velük.

Cutter veszített.

– A Kollektíva biztosít titeket szolidaritásáról és szeretetéről – kiáltotta a pilóta. A hangja remegett. – Szükségünk van rátok. Csatlakozzatok hozzánk, amilyen gyorsan csak tudtok! A harcotok a mi harcunk is. Gyertek, vegyetek részt a mi harcunkban! – mondta, és bár Cutter közben azt kiabálta – „A harcuknak vége!” –, senki nem hallotta meg.

Odajött hozzá Ann-Hari. A férfi már-már sírt csalódottságában.

– Ez az értelme annak, hogy itt vagyunk – jelentette ki a nő.

– A történelemnek nincs előre megírt terve – ordította erre Cutter. – Mind meghaltok.

– Nem. Néhányan közülünk igen, de most nem vehetünk új irányt. Pontosan tudtad, hogy nem fogunk.

Igaza volt – Cutter mindig is tudta ezt. A sárkányfajzatok a lenyugvó nappal együtt érkeztek vissza.

– Annyi, hogy megtöltsön egy vagont – kiáltotta az egyikük. Úgy látszott, csupán néhány tucatnyi milicista jön, és a tanácsnokok ennek hallatán megvetően kiáltottak fel. Ennek a sokszorosa volt az ő létszámuk.

– Ez igaz, de hát, az istenekre is, itt nem csak erről van szó – kiáltotta Cutter. – Talán azt hiszitek, nem hoznak magukkal semmit?

– Hát akkor jobb, ha felkészülsz – jelentette ki Ann-Hari. – Láss neki gyakorolni Judah tükreivel!

A tanácsnokok összegyűjtöttek minden harcolni képes személyt. A mögöttük jövő lemaradókat felszólították, a biztonságuk érdekében érjék utol az örökmozgó vonatot. Felgyorsították a sínfektetést, mert szerettek volna elérni egy olyan helyet, ahol vulkanikus eredetű oszlopok meredtek elő a földből, ahol néhány víztelen dombot láthattak, hogy legyen némi menedékük. Az évek alatt összegyűjtött tapasztalatokkal nekiláttak felkészülni az összecsapásra.

– Ement – mondta az egyik sárkányfajzat. Egy társáról beszélt, akivel együtt végezték a felderítést. – Ement a levegőbő’. Tudod, valami jött, és leszedte onnént.

Semmire nem volt lehetőség abból, amit Cutter előzetesen eltervezett: egyszer sem tudta elmondani a Kollektíváról szóló történeteket, megkérni őket, meséljenek a Tanácsról. Hajszolt és csúf volt az egész. Kétségbeesett volt, és dühös, miközben a tanácsnokok felkészültek a halálra. A saját kudarcát érezte ebben, azt, hogy csalódást kell okoznia Judah-nak.

Te is tudtad, hogy nem megy majd nekem, rohadék. Ezért vagy még mindig ott. Előkésziteni valami tervet a sikertelenségem utánra.

Ezzel együtt hiába számított rá Judah, Cutter mégis utálta, hogy nem járt sikerrel.

A pirkadattal Vastagcombbal visszahúzódtak, elfoglalták a helyüket: mind a ketten egy-egy sztélén húsz yard magasan, a két kőoszlop között néhány yardnyi távolság, mind a ketten a nappal szemben, kezükben Judah egyik tükrével. Indulása előtt Cutter megkereste Ann-Harit, hogy elmondja neki, öngyilkosságba hajszolja a nővéreit, a többi tanácsnokot. A nő mosolyogva várta meg, hogy befejezze.

– A bájolóinknak megvan még, amit Judah-tól kaptak – mondta. – Van saját thaumaturgiánk is. És az is, amit Judah tanított. Ott vannak azok, akik gólemeket fognak idézni azokból a csapdákból, amiket adott.

Valahányszor működésbe hoztok egy ilyet, megérzi, és ezt te is tudod. Mindegy, milyen messze van most.

Igen. És az összeset működésbe hozzuk majd. Egyesével. Ahogy jönnek a milicisták. Ha ezt kell tennünk.

– Ezt kell tenni.

Cutter és Vastagcomb összeszedte magát, mind a kettő a maga kőkürtőjén. Nem sokkal jártak napkelte után. A hold még mindig látható volt, sápadtan és magasan. Ahogy a nap egyre magasabbra hágott, fénye elérte a tükrüket, mire Cutter lefelé irányította a magáét, hogy sugarával arra az X-re mutasson, amit előzőleg a földre rajzolt. Vastagcomb ugyanezt tette, ahogy Cutter mutatta neki, és a felerősített napfény foltjai ideges állatok módjára inaltak végig a bokrok és a por között, hogy az X-en egymásba olvadjanak aztán.

Tanácsnokok százai vártak harcra készen, hullámokban bontakoztak szét árkokba és földhányásokhoz, karabélyokat támasztottak a talajnak. Cutter nyugatra fordult, abba az irányba, ahonnan jönnek majd a milicisták.

Nem kellett sokáig várni rájuk. Először csupán porfelhőt látott. Szeméhez emelte a távcsövet: még mindig parányinak mutatkoztak, és úgy tűnt, nagyon kevesen vannak.

Sárkányfajzatok raja kapott szárnyra savval és zuhanókésekkel, hogy zaklassák a milicistákat. Mögöttük jött a léghajó a kígyókarú pilótával és két, géppuskásnak beállt önkéntessel. A milicisták egyre közelebb értek a percek, majd órák alatt, a sárkányfajzatok pedig átszelték a szürke semmiföldjét, nyomukban az alacsonyan szálló léghajóval. Judah gólemcsapdáinak motorjai üzemeltek – a bájolók ráolvasásokat zümmögtek.

Zavarodott tanácsnok bukkant elő a köves vidékből. Odabotorkált hozzájuk – másodperceket kellett várni, mire képes volt megszólalni, annyira szavát vette a kimerültség és a félelem.

– Csapdába estem – bökte ki végül. – Elragadták az asszonyt. Nyolcán voltunk. Valamit előhívtak a földből, valamit előhívtak belőlünk – ordította. Az emberek egymásra pillantottak.

Basszátok meg, mondtam – gondolta elkeseredetten Cutter. – A rohadt életbe, megmondtam, hogy ez nem lesz olyan egyszerű, amilyennek látszik.

Két mérföldnyire tőlük a sárkányfajzatok megközelítették a lovagló milicistákat. A lovasoknál semmiféle szabad szemmel látható felszerelés nem volt. Alakzatban mozogtak. Egy furcsa pillanat, és a sárkányfajzatokat valami egyesével rántotta le az égből.

Hosszú másodperceken át egyetlen hang sem hallatszott.

– Mi...? Hogy...? Azt hiszem, te nem...? – Még mindig nem félelem. Továbbra is értetlenség. Cutter nem tudta, mi történhetett, azt viszont igen, hogy nem kell sokáig várni már a rettegésre.

Az utolsó sárkányfajzat is megrándult a levegőben, birkózott, bebugyolálta a mocskos semmi szemfedője. Cutter a magában hordozott szemcsékből látta a levegő megvadult vérrögét. Tudta, mi zajlik ott éppen.

– Hová mentek? – kiáltotta valaki.

A sárkányfajzatok a levegővel viaskodtak, ami legyűrte, rajtaütésekben érkező széllökésekkel darabokra cincálta őket.

A léghajó a milicisták közelében volt, és most golyóktól felvert por nyújtózkodott végig a talajon feléjük. Aztán a lövedékeknek végük szakadt, és váratlanul támadt heves táncban a jármű erősen fölfelé ívelt, akár a hajó az állhatatlan tengeren. Másodpercekig csak állt egy helyben, majd zuhanni kezdett, nem is úgy, mintha a nehézkedés húzná, hanem mint ami egyfolytában küzd, mintha a felfelé forduló motorok és légcsavarok birkóznának a helyzettel. Durva és nagy erejű kéz rántotta le a levegőből, és a léghajó széttört a földön.

A mind közelebb érő milicisták körül alakok kezdtek formába szerveződni a levegőből, a földből, vagy a kezükben lévő fáklyák lángjából. Mostanra elég közel voltak ahhoz, hogy mindenki láthassa. Az összes tiszt idézéshez használatos mozdulatokkal lendítette kezét. Cutter figyelmét nem kerülték el a rongyokká lett egyenruhák, a meghasadt, repedezett sisakok, a karcolások és a Torzió foltjai, ahol a bőrből valami egészen más lett. A lovakat vér és tajték foltjai pettyezték. Nyomot hagyott rajtuk az átkelés a kakotopikus zónán.

Hiába tizedelték meg soraikat az átélt megpróbáltatások, így is több tucatnyian voltak. Eszüket vette, amit elszenvedtek, és készen álltak bosszút állni ezeken a szakadárokon, akiknek a menekülése rángatta végig őket a kakotoposzon. Nem csoda, hogy annyira könnyű volt a felszerelésük, nem csoda, hogy olyan kevesen voltak. Sem eszközökre, sem ellátmányra nem volt szükségük, amikor fegyvereiket a környezetükből és a világ anyagából szólították elő.

Cutter látta varázslatos ostoraikat. Látta, hogyan formálják a levegőt. Tudta, hogy rettentő erejű légelementálok azok, amelyek az előbb lerángatták a sárkányfajzatokat és a léghajót. Idézérek alakulata volt ez, akiknek a fegyverei a meghívott lények voltak: a természetfölötti idomárai, elementárius szakcsapat.

Cutter a chaverjainak kiabált. Látta, hogy néhányan meghallották – akadt, akin eluralkodott a félelem.

A Vastanácsban nem voltak elementáriusok. Egy férfinak volt egy parányi, foglyul ejtett elementálja egy korsóban: gyufalángnál nem nagyobb tűzszellem. Az a néhány vogyanoj, akinek volt vízelementálja, megállapodással kötődött, irányítani nem tudták őket. Ám akadtak, akik felfogták, mivel is néznek szembe.

Az elementáriusok szétszóródtak éppen, ahogy az egyes alcsoportok felkészültek a szólításra.

Nem is lehetett más – gondolta Cutter. – Olyanok, akik fegyverek hordozása nélkül is képesek harcolni. Vagy elementáriusoknak, vagy karcistáknak kellett lenniük, márpedig a démonok hatása túlságosan is bizonytalan. Az istenek verjék meg, egy egész szakasznyi elementárius!

A tény, hogy Új-Crobuzon hajlandó volt megkockáztatni ezeknek az embereknek az elveszítését, jelezte, mennyire eltökélt a kormányzat, hogy véget vessen a Tanács létezésének.

– Gyerünk, csináljuk! – ordította Vastagcombnak, és amennyire csak tudta, felhúzta az óraműmeghajtást. Összegyűjtötte a visszatükrözött fényt, és beirányozta a fénypászmát – akarata ellenére egyfolytában hátrafelé bámult, a közelgő támadást figyelte.

Melyik lesz? – gondolta Cutter. – Villám, kő vagy víz? – Persze lehetnek másfélék is: fém-, nap-, fa-vagy tűzelementálok. Vagy olyan, aminek bizonytalan, esetleg vitatott az elementál volta: a történelem szülte, semmiből lett és valóssá vált lények. Talán betonelementál lesz? Vagy üvegelementál? Melyik?

Már látszottak a légmozgásokkal nem törődő, levegővégtagokat nyújtogató portölcsérek: a légelementálok. A milicisták más lényeket kezdtek előszólítani.

Nap? Sötétség?

A fáklyáikat mind a földre vetették, mire a tűz felcsapott, akárha az egyes lángok sokkal nagyobbra növekedtek volna, mint az lehetséges, így aztán a talaj lehetetlen módon fénybe borult – a rendkívüli lobbanásból lángokból álló, kutyákhoz, nagy testű majmokhoz hasonló lények bújtak elő fülettépő gyönyörordítás közepette. Falkányi tűzelementál volt az, amik félig szökdécselve, félig égve falták a távolságot. Cutter látta, ahogy a lovasok nélküli állatokat összeterelik, kántálnak előttük valamit, majd nyihogó sikolyokat hallatnak. Egyesével megrázkódtak, haldokló, nedves zihálás tört elő belőlük, és bentről indulva kihajtogatódtak: rángó-remegő tetemeikből vérmocskos, bőr nélküli ragadozóvá – húsgólemmé – átértelmezett ínaik-izmaik-szerveik szökkentek elő.

Levegő, tűz és hús rohant és pörgött-forgott állatias izgatottsággal. A milicisták vonala okkult módszerekkel edzett ostort vett elő, és megcsördítette, amitől az elementálok riadtan, izgatottan és mohón ágaskodtak fel. Az ostorok úgy csattogtak, akár a bőr, akár az elyktromosság, akár az árnyak. A pattintáskor a hang nyomán sötét fény keletkezett.

Az elementáriusok előre hajszolták jószágaikat. Érkezett a levegő, a tűz és a hús, a tanácsnokok pedig felüvöltöttek. Tüzeltek, lövedékeik az elementálok közé vágódtak. Megfontolás nélkül, a pániktól hajtva beindították Judah gólemcsapdáit.

Gépies mozdulatokkal gólemek bontakoztak elő a vasút földből, fémből és deszkából álló törmelékéből. Nem voltak annyian, mint az elementálok, és mindegyikük Judah hatalmából táplálkozott. Akárhol is volt akkor, egészen biztosan megérezte a váratlanul érkező gyengeség robbanását.

És nemsokára még ennél is több éri – gondolta Cutter, ahogy igyekezett fókuszba állítani a tükröt.

Aknagránát robbant a tűzelementálok útjában, belevesztek lángokból álló csalitosába, ordításaik hátborzongató gyönyörkiáltások. A robbanás után a tűzelemenetálok még mindig szaladtak, csak nagyobbak lettek, ahogy átkeltek a füstön. Földből lévő gólemek sora nézett szembe velük.

Cutter megérezte a fogaskerék-szerkezet felvinnyogását a tükörben, ahogy a kerekek egymással össze nem egyeztethető irányokban és dimenziókban fordulnak. Úgy érezte, a szerkezet csecsemőként tekereg a kezében.

– Indítsd be a gépet! – kiáltotta, és amikor Vastagcomb megtette, újabb rándulást érzett. Megmarkolta a tükröt, látta, hogy a kaktuszember is ugyanígy tesz. A tükröződésekből születő újra-meg újraegyesülő fény egyre erősödött.

Meggörbedt, önmaga körül növekedett. Önmagában is létező, valóságnak számító, kiterjedéssel rendelkező dolog volt, valami, ami mozgott. Cutter látta a halszerűen úszó létezőt, a semmiből előbújó, kemény fény alkotta, napként ragyogó valamit. Érezte, hogy saját ereje vérzésben szalad ki belőle.

– Elkaptuk – ordította. – Eresszük rájuk!

Vastagcombbal úgy tartották a tükrüket, hogy egymás felé nézzenek, és egyszerre mozdították, a nyálkás fényből való jelenlét pedig követte őket, végigrángatták a talajon, ahogy megfordultak, hogy szembenézzenek az elementáriusokkal. Valami rettenetes zajlott közben – előléptek az ostoros milicisták, hajszolták előre a szíjak végével az elementálokat, és a tanácsnokok első sorai hiába lőttek mindennel, ami csak a kezük ügyében volt, a húselementálokat nem tudták megállítani.

Lövedékek téptek és fúródtak a lények így-úgy összetapasztott izmaiba, mire újból összehajoltak, és kiköpték az ólommagokat, a kiélezett kovát vagy a vaspengéket. A húselementálok, a lovak testéből előhívott lények odaértek a töltésekhez.

Felhömpölyögtek rajtuk: amőbaszerűek, tengeri sünt idézők voltak, csontokkal voltak kipitykézve, amit végtagokként használtak – egyszerre emberszerűvé, vagy valamilyen megnyúzott, bőgő gnúvá alakultak, úgy kapaszkodtak föl az emelkedő tetejére, aztán megálltak egy pillanatra a tetején, majd levetettek magukat a sikoltozó emberekre, Cutter pedig látta, mit műveltek velük.

Belecsobbantak a tanácsnokok húsába. Belemerültek, beleárasztották magukat, keresztül az emberek bőrén, beleürültek a húsba, úsztak a zsigerekben, miközben áldozataik, új lakhelyeik hirtelen kábának és durván puffadtnak látszottak: egy-két kurta másodpercig a mellkasukat, a nyakukat vagy azt a pontot csípték-karmolták, ahol a húselementál beléjük lépett, mielőtt szétrobbantak, vagy nedves vérböffenet, a bőr lebbenése-csapódása közepette magukba gyűrődtek, a lény pedig – megnövekedett, az elrabolt hússal gyarapított testtel – rohant tovább. Végigszáguldottak az árkon, kicibálták az emberekből a belsőségeiket, bérmocskos bőrcafatokat hagytak maguk után, és közben egyre nagyobbak, egyre csontfoltosabbak lettek.

– Szátyár irgalmazz! – bökte ki Cutter.

Megrántotta a tükröt, és ellenállást érzett. Vastagcombbal más-más sebességgel húzták el a tükrüket, mire a közöttük levő lény elkezdett széthúzódni, vonakodva meghasadni: a fényanyag szálai nyálkaként nyúltak az alkotórészei között.

– Vissza, vissza a tiéddel, húzzuk megint össze! – kiáltotta Cutter. Nagyon igyekeztek ismét összegyűjteni a fénygólemet.

A milicisták gnostorai sokkal messzebbre nyúltak, mint kellett volna. A légelementálok jó néhány yardnyi magasban felvisítottak, támadásra gerjesztette őket az elementáriusok fenyítése. Láthatatlanul csaptak le – arra kényszerítették az értelmetlenül lövöldöző, vagdalkozó tanácsnokokat, hogy lélegezzék be őket: belefurakodtak a tüdejükbe, és szétrobbantottak.

Támadások, gránátok, erőtlen thaumaturgia rohama, össztüze, és a milicisták ismét alakzatot vettek föl. Az egyiküket eltalálták – csupán egyetlenegy halt meg. A tűzelementálok az első gólemmel, köböl és sínek csonkjaiból álló roppant alakkal néztek szembe. Bírókra keltek vele, átölelték, és tűztestük újjáalakult, magába foglalta a gólemet, és hevük erejével meggörbítettek az edzett acélt. Tócsába ömlött, de meg alkotó anyaga összeomlása közepette is küzdeni akart. Olvadt gólem-erecskéi csorogtak mindenütt.

A tanácsnokok harcoltak, ám az elementálok könnyed mészárlás közepette vágtáztak keresztül közöttük kutyákként, gyerekekként szökdécselve. Rettentően veszedelmes húzás volt elementálokat, ezeket az állatokat, ezeket a ragadozó, játszi testeket felöltött szubsztanciákat megidézni – megszelídíteni lehetetlenség volt a fajtát. Ám az elementáriusoknak elég volt irányítani is őket erre az egyetlen, gyors támadásra. A tűz-és légelementálok törtek előre, nyomukban lángok és a felkavarodott levegő, haladtak az örökmozgó vonat felé. A gólemek megkísérelték útjukat állni... közbeszúrások, a tudatos irányítás megnyilvánulásai a megelevenített nyers erők ellenében.

Azonban hiába robbantották alkotóelemek okádéktócsájává a földelementálok alapanyagát, a levegőgólemekkel már meggyűlt a bajuk. Különös, szinte láthatatlan harc volt ez – Judah talán utolsó védelmi vonala. Természetellenes szél váratlanul támadó löketei indultak meg fölfelé, és akaszkodtak össze a légelementálokkal, ahol pedig megverekedtek, óriási vihar keletkezett. A mesterséges és a vadon létező, a közbeszúrás és az éppen csak irányítás alatt álló viaskodott egymással, és tépte-szaggatta a másikat.

Valami érzékelhetetlen darabjai hullottak a levegőből, becsapódásuk felkavarta a port. Láthatatlanok voltak, maga a levegő rögei, döbbent rá Cutter, amelyek a fejük fölött zajló harcból zuhantak le: légelementálnak egy engesztelhetetlen levegőgólem által félrehajított, szétmarcangolt húsa, egy gólem keze, amit őrjöngő légelementál harapott le. A halott léghús csak hevert ott, és szertefoszlott.

A tűzelementálok lángokat köptek. A húselementálok a földön kúsztak, az utolsó anyagrészeket is kiszívták a holttestekből, és a tetemeken legeltek. Cutter rettegett.

Messze a milícia mögött suvadt patakmederből lovasok bukkantak elő. Lendületes, tért ölelő léptekkel jött velük Rahul, az újraformált is: hátán pedig, kezében bolát pörgetve, kalapját mélyen a szemébe húzva, ott volt Drogon is, a marhapásztor, a sustorgár.

Az istenekre! – gondolta Cutter. – Itt jönnek az ulánusok, a megmentésünkre.

Egészen megittasult az örömtől.

A puskások a lovaikon, néhányan újraformált lovon, észrevétlenül kapaszkodtak fel a vízmosásokban, egészen Új-Crobuzontól, vagy az istenek tudják, honnan vágtáztak idáig, és most előbukkantak, nagy tapasztalattal tüzelni kezdtek. Sok-sok másodperc telt el, mialatt a milicisták túlságosan meglepettek voltak, hogy cselekedjenek, esetleg nem tudták azonosítani új ellenfeleik helyét.

Habár nem voltak sokan, a lovasok vadászok módjára helyezkedtek el, és jól védett helyekről nyitottak tüzet a milicistákra. Fegyvereik az éterben ejtett hasadásokként dübörgő, röptükben dünnyögő, nagy erejű lövedékeket lőttek ki. A puskások gyorsan leszedtek két, három, négy, egy egész maréknyi elementáriust, és az összerogyó testek láttán ujjongtak a tanácsnokok.

Aztán, jaj, de milyen gyorsan pördítették meg a milicisták az eszközüket, és a gnostorok túlságosan is hosszan, pillanatra életre kelt hüllőteremtményekként csapdostak, játszadoztak a térrel, végignyalták a tűzelementálok hátsó felét, amire azok izzó ropogás hangján visítottak föl, és borzasztó sebességgel fordultak meg, indultak az újonnan érkezettek irányába. A Vastanács lövészei, gránátosai és thaumaturgjai tőlük telhetően támadtak, de a tűzelementálok sebesen közeledtek.

– Irányítsd! Arra! Arra! – bömbölte Cutter, és a milícia eke felé bökött az állával, mire Vastagcombbal az ellenkező fénygólemnek feszülve igyekeztek arrébb mozdítani a tükröket.

Legyél már! – gondolta Cutter. – Baszd meg, legyél már!

Húzta-vonta a féligszületett, kelletlen gólemet, és figyelte, ahogy a tűzelementálok az új erőkre vetik magukat.

Kik ezek? Drogon barátai? – gondolta. Ahogy közelebb értek, Drogon felállt Rahul hátán, kezét a szája sarkához emelte, és bizonyára suttogott valamit. Az egyik elementárius minden átmenet nélkül oda-csördített egyet, ostora hegye végigvágott az egyre gyülekező tűzelementálokon, és a felszakadó ordításuk nem játékos volt, hanem felháborodott.

Drogon újra suttogott valamit, és újabb milicista tette ugyanezt, vágott végig ostorával a közelgő elementálokon, mire a tűzlények felhorgadtak és egymásba ütköztek, lángoló köpeteket harákoltak gazdáik felé. Drogon egyre csak sutyorgott és sutyorgott, küldte a parancsokat ennek vagy annak az elementáriusnak, rávette őket, hogy hergeljék, és ezzel összezavarják az állatokat. A milicistáknak ostorukat ügyesen forgatva kellett megvédeniük magukat az elementálok bosszújától.

Megszületett a fénygólem. Immár – minden átmenet nélkül – létezett. Cutter tükre remegett, ahogy a lény megmozdult. Felállt, kibontakozott előző fénymagzat-önmagából. Férfi volt, vagy nő, megvilágításból lett széles vállú alak, amire nem lehetett ránézni, mégsem árasztott magából fényt, inkább magába szívta mindazt, ami a környezetében volt, és erőszakosan tolakodó, kemény ragyogást bocsátott ki, ami lehetetlen módon nem terjedt túl teste határain. Felállt, és előrelépett, mire magával rántotta a tükröket is. Cutter és Vastagcomb félig követte, félig vezérelte a mozdulatait.

– Arra! – kiáltotta Cutter, mire úgy csavarintottak a tükrön, hogy a gólem konstruktmozgással lépdelt előre, elhaladt a tanácsnokok külső sorai mellett, akik felkiáltottak a láttán: talán valamiféle szeráf jött a megmentésükre? Egymásra néztek a ragyogásával pillanatnyi időre letapasztott szemmel, bámulták a maradványaitól ragyogó lábnyomait. A fénygólem begyalogolt a tűzelementálok köze – kissé megnyúlt, mint ha tésztából lenne, belemarkolt az elementálokba, és ragyogni kezdett.

Cutter egészen elgyengült. A gólem birkózott velük, és a tüzük mit sem ért tömör fényével szemben – egyre élénkebben és élénkebben izzott harc közben, emberforma csillaggá vált, rideg és sűrű ragyogás áradt belőle, ami felszámolta a tűzelementálok hevét, és túlságosan is fényes lett ahhoz, hogy bárki ránézhessen. És aztán a tűzelementálok, amelyek szembeszálltak vele, eltűntek, elmosta őket a tündöklés, a gólem pedig még erősebb lett, mint volt. Zaj nélküli hanggal, csenddel mozgott.

A tűzelementálok megrémültek – egyesek a maguk állati mozgásával menekültek, átvágtak a vidéken, mások összegyűltek, és újra a fénygólemnek rontottak, hogy aztán izzó villódzása kitörölje őket. Az elementáriusok ütötték-vágták a riadt tűzelementálokat, amik ettől megmérgedtek, és ingerülten, lángolva kaptak oda idomárjaikhoz, hogy halálra égessék őket.

A milicisták újjászerveződtek. Az új fegyvereseket nyilak módjára vadászták le a kis légelementálok: átlyukasztották, és kiszürcsölték a vérüket. Drogon suttogva osztogatta az utasításait, és a milicisták nem tudtak nem engedelmeskedni neki, az utasításai nyomán pusztítóan csapkodtak ostoraikkal. Addigra már tudták, hogy ő az első számú ellenfelük, és húselementálokat uszítottak rá.

Cutter és Vastagcomb a milicisták valamiféle ágyú körül összeverődött csoportjára eresztette a gólemet. A katonák azzal foglalatoskodtak, hogy állatokat mészároljanak le. Miben mesterkednek ezek?

Kiszippantottak valamit a levegőből, miközben a húselementáljaik végre odaértek az újonnan érkezett fegyveresekhez, és nekiláttak keresztülúszni rajtuk. Érkezett a fénygólem... mit idéznek a milicisták?

A fény mintha szitálva, egészen sűrűn, épp csak látható vékonyka pászmákat alkotva érkezett volna a levegőből. Belezuhant a gépezetbe, amelyet körülállták. A fény a holdból származott: a nappali holdból, amely éppen csak látható volt a derült égen. Ebből az enyhe csillámlásból származott a gépbe érkező holdfény, és a cső végén mintha egy lyuk nyílt volna.

A mélyében mozdult valami, amit ragyogás alkotott. Cutter meredten bámulta.

Hosszú másodpercekbe tellett, mire megértette – miközben igyekezett végigléptetni a fénygólemet a robbanófélben lévő gránátok okozta károk, a tanácsnokok nyomában maradt roncsok között, akik előretörtek most, hogy a tűzelementálok eltűntek, most, hogy a húselementálok figyelmét lekötötték az újonnan jöttek, most, hogy a milicisták többé már nem tartották ellenőrzésük alatt a légelementálokat, amelyek továbbra is halált és sérüléseket osztogattak, de teljesen véletlenszerűen, ahogy átsuhantak az erős védelem alatt álló szerelvény fölött –, de Cutter egyértelműen látott ott valamit. A kiterjedései folyamatosan változtak, ellentmondtak mindennemű rendszertani próbálkozásnak. Igyekezett értelmet találni a formájában.

Másodpercenként más és más alakot vett föl. Halcsontváz, a bordák tovatűnő fodrozódások végig a csigolyákból álló kötélhez vagy gumírozott lánchoz hasonlatos test hosszában. Aztán valami medveszerű és valami patkányra emlékeztető lett belőle, és szarva volt, a tömege nagy, és úgy ragyogott, mintha a zsigerei és a bőre, a csontjai is foszforeszkálnának. Mintha egész valója csak hideg és fénylő kő lenne. Szentjánosbogár volt, halotti lárvamaszk, fából faragott koponya.

Egy holdelementál.

Természetesen hallott már ilyesmiről, Cutter mégsem tudta elhinni, hogy ez a rohamozó csontváz-rovar-állat valami, amit három másodpercenként jó, ha egy félben látott, és az is csak sejtelem, a tér ráncolódása, ez a holdlény, amelyről annyi történet szól.

Jaj, istenek, jaj, Szátyár!

– Hé, Vastaggcomb... vigyük oda a gólemet ahhoz az izéhez, de most azonnal!

Ám a gólem nem haladt ennyire gyorsan. Kimért tempóban ment végig a milicistákon, érkeztében kinyújtotta a karját. Nem sajnálta az időt megérinteni minden egyes alakot, aki mellett csak ellépdelt, hogy tenyerébe burkolja a fejüket, így árasszon beléjük fényt, ezért aztán mindegyikből kirobbant az izzás: sisakjukat fénysugár vetette szét, keményen és sok yardnyira kiragyogva a fülükből, fenekükből, pöcsükből, a ruhájukon át, hogy csillagokká váltak, mielőtt a gólem elengedte volna összerogyó testüket.

A holdelementál a semmiből karmolászva kapaszkodott kifelé.

– Gyerünk már! – mondta Cutter.

Az elementáriusok visszavonultak, a holdszólítók körül gyülekeztek, hogy védelmezzék őket. A gólemet kezdték el ostorozni, és minden egyes csapásuk kirántott valamennyit alkotóanyagából, hogy fröccsenve röpültek szét a fénydarabok. Minden egyes csapásra hátrarándult Cutter és a kaktusz feje. Véreztek, de nem engedték megállni a lényüket.

A húselementálokkal mostanra senki nem törődött már. Az utolsó még keresztülsuhant két fegyveresen, és magával rántotta csont-vér testüket a vadonba testvérei nyomában, egyre messzebbre görgött Dragontól és Rahultól. A sustorgár folytatta a sugdosást, de a milicisták valamiféle thaumaturgiai hatásnak köszönhetően már nem engedelmeskedtek neki. Az ostorcsapások őt érték, és a gólemet.

– Gyerünk már, gyerünk már!

A gólem fényanyag-lábai immár a rá támadó emberek testei között gázoltak, mire azok ragyogva széjjelpattantak. A holdelementál egészen közel volt hozzá, dugóhúzómozgással szuszakolta át fagyos és szürkén fénylő testét a megnyitott lyukon, Cutter pedig látta, milyen hatalmas: szörnyűséges volt, mire a férfi kinyújtotta a karját, és vele a gólem is, hogy befogja a holdágyú száját, magát ékelte bele a lyukba, keresztülpréselődött az elementál anyagán, bele a gép meghajtásába, mire összecsapott a gólem és az elementál, és verítékként bugyogott elő a semmiből a hólyagot húzó, hideg és forró, szürke és magnéziumfehér fény.

A tanácsnokok látták, hogy a húselementálok eltűntek, és előreküldték legerősebb osztagaikat, a kaktuszokat és a nagy termetű újraformáltakat.

– Élve kapjatok el néhányat! – kiáltotta valaki, a kaktuszok pedig csépelték a tudatuknál lévő és a fénytől eszméletüket vesztett milicistákat; robbanás, recsegés-ropogás és a holdgépezet gólemfény és holdfény szigonyformáiban izzott fel.

A milicisták vonala szétszakadozott. Lendületüket megtörte Drogon és az emberei, meg a fénygólem. Halott elementáriusok és a Vastanács még sokkalta több halottja hevert szerteszét a földön, körülöttük a húselementálok és áldozataik maradványai és fénygöbök, amelyek világítva szivárogtak bele a talajba. Amelyik milicista még képes volt rá, az elvadult csordaként – a poros síkságot járó nedves, vörös, duzzadó lények tömegeként – húselementálok nyákos csapásait követve elvágtatott Rohagi vadonja irányába.

Az ott maradt milicistákat lövedékék, csakrik és gólemfény dermesztette meg. Hevertek, köpködtek és dühöngtek az odaérkező tanácsnokokra.

– Basszátok meg, basszátok meg! – hajtogatta az egyikük tükrösen csillogó sisakja roncsai közül. Félelem csendült a hangjában, bár jobbára indulatból beszélt. – Basszátok meg, átküldtök minket a kurva Folton, rohadt gyávadékok, azt hiszitek, megállíthat minket? Az egységünk felét elveszítettük, de kurvára mi vagyunk a legjobbak, akárhová mentek, a nyomotokban maradunk, és most már ismerjük a keresztülvezető utat, megtaláltuk az utat, és lehet, hogy most picsanagy mázlitok volt ezzel a szarral, ezzel a kurva fényjátékkal meg a kibaszott sustorgárral. Ismerjük az utat.

Lelőtték.

Lelőtték az összes életben maradt milicistát. Ahol tudták, eltemették az összes saját halottjukat, kivéve egyet, egy újraformált nőt, aki arról volt híres, hogy jóval korábban, az idiotizmus idején közvetítői feladatokat végzett. Megszavazták, hogy a vonat magával hordott sírkertjében, a legnagyobbjaik pőrekocsi-temetőjében temessék el. A milicistákat otthagyták, rohadjanak meg, ahol hevernek – néhányan még meg is gyalázták a holttesteket.

Amikor ismét felkelt a nap, és megvilágította a tűzelementáloktól megperzselt szerelvényt, Cutter ott találta Ann-Harit és a Tanács többi vezetőjét. Kimerültek voltak – ott volt közöttük Drogon, Rahul és Vastagcomb is. Cutter a maga fáradtságával küszködött. Belekapaszkodott Drogonba és az újraformáltba, aki eddig hozta őt.

– A legutóbb elszöktünk a milicisták elől – közölte a kaktuszember. – Most legyőztük őket. Elláttuk a bajukat.

Örömét részben még Cutter is átérezte, pedig tisztában volt vele, mennyi esetlegesség és véletlen vezetett ehhez a győzelemhez.

– Igen, elláttátok.

– El bizony. Te... a fény... mindannyian.

– Igen, megcsináltuk. Meg.

– Csak annyi volt, hogy kiestünk – mondta Rahul, és Drogon suttogva helyeselt. – Eltévedtünk. Kikerültünk abból az alagútból, vagyis, abból a sikátorból, vagy akármi is volt az, és a város közepébe jutottunk. Beletellett némi időbe, mire kiderítettük, hol vagyunk. De olyan sok minden történt azon az éjszakán. Nem hallottunk semmit rólatok, nem is láttunk titeket, egyikőtöket sem. Nem tudtuk, sikerült-e elintéznetek azt a tesh-it, vagy nem. Fogalmunk sem volt róla. De sikerült, nem?

Nem tudtunk azonnal visszamenni a Kollektíva területére, de, az igazat megvallva, annyi rohadt lyuk volt, amin besétálhattunk. Amikor kiderítettük, hogy elmentetek... Nem, egyáltalán nem hibáztatlak emiatt, nővér, nem tudhattátok, hogy jövünk... szóval, akkor vissza kellett jönnünk ide.

Úgyhogy kisurrantunk, aztán a jó öreg Drogon eltűnt két napra, és a testvéreivel tért vissza.

– Nincs olyan sok belőlünk, lovas vándorokból – mondta az emlegetett Cutternak. – Az ember könnyen elhíresztelheti, amit akar. Tudom, hol találhatom őket. És tartoznak nekem.

– Most hol vannak?

– A többségük már elment. Néhányan holnap ülnek lóra. Ezek nomádok, Cutter. Köszönd meg nekik, add nekik az összes pénzt, amire nincs szükséged, ennél többet nem kívánnak.

– Tudtuk, hogy jönnek a milicisták – mondta Rahul. – Lovagoltunk, ahogy csak bírtunk.

– A semmiből érkeztetek.

– A sínek mellől. Drogon ismeri, hol vannak. Siettünk. Még soha nem láttam olyan lovakat, amilyenek ezeknek az embereknek vannak. Hol a szerzetes? Ha már titkos ösvényekről van szó. Qurabin. Jaj, ne... Az istenekre! És Ori? Ő is... Ori? Istenek, jaj, istenek! És...

– Elsie.

– Jaj, isteneim, ne! Jaj, istenek!

– Nem hittem, hogy sikerülni fog nektek – mondta Cutter a tanácsnokoknak. – Elismerem. Tévedtem. Örülök. De ez nem elég. Mondtam már, Judah miért nincs itt... Dolgozik valamin. A Kollektíva területén. De egyszerűen kurvára késő van. Késő van. Igyekszik megtenni minden tőle telhetőt.

Hallgassatok végig!

A Kollektíva elbukott. Fogjátok be végre a szátokat, ne, hallgassatok!... A Kollektíva egy... álom volt, de vége. Elbukott. Ha mostanra nincs vége, akkor napokon belül halott lesz. Értitek? Napokon belül.

Mire a Tanács a városhoz ér... Addigra a Kollektívának vége. Új-Crobuzonban szükségállapot lesz. És akkor? Megölték Stem-Fulchert, fikarcnyit se számított: a rendszert nem lehet legyőzni... Ne nézzetek rám így, nekem se tetszik. És amikor begördültök, és közlitek, „Üdv, mi vagyunk az ihlet, végszóra”, ti is tudjátok, mi lesz akkor. Tudjátok, mi vár rátok.

Az összes milicista, aki csak van Új-Crobuzonban. Az összes kibaszott harci gépezet, az összes karcista, az összes thaumaturg, az összes konstrukt, az összes kém és köpönyegforgató. A várostól karnyújtásnyira fognak végezni veletek, és akkor a remény, ami vagytok... mert még mindig az vagytok... az veletek együtt hal meg.

Jól figyeljetek! Újra átadom Judah üzenetét.

Meg kell fordulnotok. A Vastanácsnak meg kell fordulnia. Vagy el kell hagynotok a szerelvényt. Ha továbbmentek Új-Crobuzonba, az öngyilkosság. Meghaltok. Elpusztítanak mindenkit. És az nem lehet. Azt nem lehet elfogadni. A Vastanácsnak meg kell fordulnia.

32.

– Elpusztítanak – mondta. – Meg akartok halni? – mondta. – Tartoztok a világnak, szükségünk van rátok.

Természetesen nem lehetett meggyőzni őket. Mentek tovább, törtek előre a felhánytorgott vidéken, maguk mögött hagyták a harc hegeit. Cutter úgy viselkedett, mintha elborzasztaná, hogy nem azt teszik, amit mond, bár pontosan erre számított. Előadta az álláspontját, a tanácsnokok pedig válaszoltak erre, ki-ki a maga módján.

Néhányan azzal a fajta gyengeelméjű diadalittassággal, amitől egészen felháborodott.

– Legyőztük Új-Crobuzont korábban, megtesszük újra! – mondogatták. Cutter csak nézett rájuk értetlenül, mert látta, hogy tudják, nem igaz, amit mondanak, és hogy nem így történik majd. Tudták.

Mások átgondoltabban viselkedtek. Megfontolták, amit hallottak.

– Mik lennénk mi? – kérdezte Vastagcomb. Épp levélripacsszerű heget karcolt karja belső felére, állatfoggal hasított bele kígyóformát. – Mit akarsz, mik legyünk akkor? Útonallok? Szabadon éltünk eddig a köztársaságban, amit mi magunk hoztunk létre. Azt akarod, hogy ezt adjam föl, legyek valami nyomorult csavargó a pusztaságban? Akkor inkább harc közben halok meg, Cutter.

– Felelősek vagyunk – mondta Ann-Hari. Cutter soha nem érezte magát felszabadultan a jelenlétében: megijedt a nőben lévő szenvedélytől... fáradt lett tőle, és elbizonytalanodott önmagával kapcsolatban, mintha a nő saját akarata ellenére meggyőzhetné valamiről. Tudta jól, hogy féltékeny... soha senkinek nem volt olyan hatása Judah Low-ra, mint Ann-Harinak. – Egy álom vagyunk – közölte a nő. – A köznép álma. Minden erről szólt, minden ide jött. Ide kellett jönnünk. Ez az, ami vagyunk. A történelem tol minket előre.

Ez meg mit jelent? – gondolta Cutter. – Miről beszélsz?

– Itt az ideje, hogy keresztültoljuk. Bármi is történjék. Vissza kell jönnünk, érted?

Csak ennyit mondott.

A sustorgár barátai, lovassági bajtársai eltűntek ép és újraformált hátasaikon, porfelhővé váltak, ahogy elmentek keletnek és délnek. Drogon viszont maradt. Cutter nem tudta pontosan, hogy miért.

– Mit akarsz, mit csináljanak? Voltál a városban... te is tudod, ha odamegyünk, végünk.

– Lehet, hogy végük lesz – vonta meg a vállát Drogon. – Tudják, mi történik. Ki vagyok én, hogy megállítsam őket? Nem állhatnak meg most. Az ember rááll a sírra, és az lesz az, amit csinál. Folytatniuk kell az utat.

Most nem a vitatkozásról van szó – gondolta Cutter. Egészen elborzasztotta az, amit tétlenségnek érzékelt. – Ha megpróbálnák érvekkel alátámasztani, elbuknának... és hiába tudják ezt, akkor is folytatják... mert azzal, hogy szembeszállnak a tényekkel, meg is változtatják.

A döntésnek ez a módszere teljes egészében eltért a sajátjától, eltért a gondolkodásától is. Hogy racionális volt-e, azt nem tudta megállapítani.

A Vastanács ködből formált vidéken kelt át. A rézsűk és buckák, a fák rétege a víz átmeneti sűrűsödéseinek tűntek a levegőben, mintha az örökmozgó vonat érkeztére alvadtak volna össze a vízpárában, nyomában pedig ismét szerteoszlanának majd.

Egyszerre ismerős, régi emlékeket megpiszkáló tájon haladtak végig. Ez Új-Crobuzon határa volt. Csízek rebbentek a harmatcseppes galagonyabokrok között. Ez Új-Crobuzon tele volt. Alig néhány hét választotta már csak el őket.

– Sok-sok évvel ezelőtt élt közöttünk egy férfi – mesélte Ann-Hari Cutternak. – Amikor eljött hozzánk a Szövő, még mielőtt Tanács lettünk volna, és titkokat osztott meg velünk. A férfi megőrült, és csak a pókról tudott beszélni. Olyan volt, mint valami próféta. Ám aztán unalmassá vált, és aztán már unalmas sem volt, csak egyszerűen semmi. Még csak nem is hallottuk, érted? Nem hallottunk semmit, amikor beszélt.

– Te épp ilyen vagy. „Forduljatok meg, forduljatok meg”! – elmosolyodott. – Többé már nem halljuk, amit mondasz.

Küldetésem van – gondolta Cutter. – Kudarcot vallottam benne.

Mit sem kisebbítette a szomorúságát, hogy tudta, a szeretője számított erre.

Kísértet lett belőle. Tisztelettel bántak vele: egyike volt azoknak, akik átkeltek a világon, akik azért jöttek, hogy megmentsék a Vastanácsot. Mostani eltérő véleményét, a ragaszkodását ahhoz, hogy a Tanács az életét veszti majd, udvarias érdektelenséggel fogadták.

Kísértet vagyok.

Ott is hagyhatta volna őket – elvihetett volna egy lovat az istállóból, és mehetett volna, amerre szeretne. Rátalálhatott volna az előhegységre, az elhagyatott vágányokra, a Morderdőre, megérkezhetett volna Új-Crobuzonba. Nem tehette meg. Most itt vagyok – kizárólag erre tudott gondolni. Csakis akkor menekülne el, ha kénytelen lenne.

Látta már a térképeket. A Tanács menne tovább keleti irányba, maga után a sínszögek lyukait és a sínektől összetömörödött pala göröngyeit hagyva, újra és újra felhasználva a vágányokat, hogy végül Új-Crobuzontól mérföldekre délre elélje a vasútvonal maradványait. Ott aztán rácsatlakoznának arra, ami a régi sínekből maradt, és néhány órán belül már a város közelében járnának.

Cutter akkor menekülne el, amikor kénytelen lenne. De nem most.

– Remény vagyunk – mondta Ann-Hari.

Meglehet, igaza van. Megjön a vonat, fellázad a Kollektíva maradéka, és a kormány megbukik.

Nem csak ők tartózkodtak ebben a nyirkos pusztaságban. Akadtak itt tanyák, kicsiny, dombtetőkre épített gerendaházak, két-három naponta egy. Néhány hektárnyi lankás és köves föld a dombok sötétlő kinyúlásain túl. Gyümölcsöskertek, gyökérzöldséges konyhakertek, porszínű birkák körbekerített legelői. A dombvidéki parasztok és maguknak való családok előbújtak, ahogy a Tanács néhány óra alatt elhaladt mellettük. Csak bámulták őket – bőrük tejfehér a beltenyészettől –, és egyáltalán nem értették, mi ez a nagyszerű és nagy méretű valami. Hébe-hóba árut is hoztak, csereüzletelni.

Kereskedőtelepeknek is kellett lenniük, azonban a Tanács nem jutott egynek sem a közelébe. A hírük – a nyugatról felbukkanó elkóborolt vonat, amelyet fejüket büszkén felemelő újraformáltakból és gyermekeikből álló hadsereg kísér – a szóbeszédek kerülőútjain járta be a csupavíz vidéket.

Ez eljut Új-Crobuzonba is. Még az is lehet, hogy hamarosan eljönnek értünk.

– Hallottátok? – kérdezte tőlük egy fogatlan parasztasszony. Almafán füstölt sonkát kínált nekik, cserébe valamiféle pénzt (sosem látott nyugati dublonokat) és a vonatról származó emléktárgyat kért (adtak neki egy zsíros fogaskereket, amit olyan áhítattal vett át, mintha szent irat lenne). – Hallottam rólatok. Ti hallottátok?

Büszkén engedélyezte nekik, hogy áthaladjanak nyomorúságos földjén, és ragaszkodott hozzá, hogy épp a szántója kellős közepére róják bele az útjukat.

– Ti szántjátok fel nekem – mondta. – Hallottátok? Azt beszélik, gondok vannak Új-Crobuzonban.

Talán azt jelenti, hogy vége a Kollektívának. Azt is jelentheti, hogy győzelemre állnak. Jelenthet bármit.

Minél keletebbre értek, annál többet lehetett tudni erről a gondról.

– A háborúnak vége – mesélte egy férfi. Kalyibája állomás lett, a verandája peron. A legközelebbi szomszédjai mérföldeket utaztak lejjebb elterülő birtokaikról, hogy ott legyenek mellette, amikor áthalad előttük a Vastanács. A szántója emberekkel teli rendezőpályaudvar lett. A parasztok és a vadonban élők komor örömmel nézték őket. – A háborúnak vége. Azt mondták. Háborúztak Tesh-sel, nem? Hát, annak most vége, és nyertünk. – Nyertünk? A lábadat se tetted be soha Új-Crobuzonba még. Száz mérföldes körzetében se jártál. – Csináltak valamit, és legyőzték őket, és Tesh most békét akar. Hogy mit tudok? A mit? Mi az a Kollektíva?

Új-Crobuzon tett valamit. A történet megint előkerült. Egyesek szerint valami titkos dolog volt, orgyilkosság. Valamit megállítottak, és az élet megváltozott, a tesh-ieket megfékezték, tárgyalásra, vagy esetleg megadásra késztették.

Valami keresztülhúzta Tesh elképzeléseit? – gondolta szarkasztikusan Cutter. – Képzelem.

Úgy tűnt, ez a diadal lendületet adott a parlamentnek és a polgármesternek, elszívta a Kollektíva támogatottságát. Ezen nem tudott mosolyogni. Ezt még végiggondolni se volt képes.

– A tüntetők? Azoknak vége. A kormány a helyükre tette őket.

Az eső áztatta fátlan dombok között menekültek sorai érkeztek a városból. Eljöttek onnan, és városkákban éltek, amelyek mellett most elhaladt a Vastanács – újra belakták a meglelt marhakereskedő-településeket, az egykori vasútépítési láz üledékét. A Tanács serénykedő sokadalma előtűnt az alacsony dombok közül, és lefektette a síneket az előzetesen kiegyengetett útvonalon, az ismét használatba vont főút mellett. Új lakók bukkantak elő abból az épületből, ami egykor a kocsma, templom, bordélyház volt, csak bámulták, ahogy órák alatt (napról napra gyorsabb tempóban) a brigádok a régi ösvényeken, ott, ahol egykor delizsánszok és kóborló lovasok jártak, leteszik a talpfákat és a síneket.

– Hallottátok? – Több tucatszor hallgatták végig ugyanazokat a történeteket. Egészen biztosan voltak a parlamenti negyedekből érkező menekültek is, de egy sem akadt, aki ezt bevallotta: mindenki kollektivista volt, aki a milícia elől menekült.

Nem vagy te valami olcsó csibész? – gondolta cinikusan Cutter. – Biztosan az a fajta szervező vagy, aminek hirdeted magadat?

– Hallottátok?

Hogy a háborúnak, hogy legyőztük Tesh-t, és hogy amikor legyőztük Tesh-t, a polgármester újra kezébe vette az irányítást, és mindent a helyére tett, és a Kollektíva elbukott?

Igen, hallottuk. Habár ez vitatott volt.

Szexszel és az új-corbuzoni konyhával lesték a kedvüket ezekben a kísértetvárosokban.

– Miért jöttetek? Hát nem hallottátok? Hallottátok? Nincs már többé Kollektíva. Csak a maradék, terroristák Kennelben, meg itt-ott néhány utcában.

– Én nem ezt hallottam, hanem azt, hogy megvan még, és még mindig harcolnak.

– Segíteni jöttetek, harcolni a Kollektíváért? Én nem mennék vissza oda. Kibaszott háború van ott.

– Visszamennék szívesen. Jöhetek? Jöhetek veletek?

Azok közül, akik azért mentek el, hogy a pusztaságban vándoroljanak, a fiatalabbja csatlakozott az örökmozgó vonathoz, hogy alig néhány héttel a menekülését követően visszatérjen Új-Crobuzonba.

– Meséljetek a Vastanácsról! – hajtogatták, mire újdonsült honfitársaik elmondták az összes történetet.

Egyedülálló, semmihez sem fogható képességekről pletykáltak.

– Hallottatok Low-ról, a gólemesről? – ütötte meg az egyik Cutter fülét.

– Tessék? – lépett oda, ahol a menekült beszélt éppen.

– Low-ról, a gólemesről. Egy egész seregnyi műembere van. Agyagból készíti őket a pincéjében, és készen áll, hogy átvegye a hatalmat a városban. Ott látták Új-Crobuzon határában, a szerelőcsarnokokban, a rendezőpályaudvarokon, a vágányok mentén. Tervei vannak.

Közelebb értek, és a menekültek, akikkel találkoztak, egyre rövidebb idővel ezelőtt hagyták el a várost.

– Vége – mondta az egyikük. – Nincs többé Kollektíva. Az istenek adnák, bár lenne!

Cutter aznap éjjel kereste Drogont, és rádöbbent, hogy a sustorgár eltűnt. Végigjárta a szerelvényt, üzeneteket küldött, és kérdezősködött, de semmi eredménye nem volt.

Elképzelhető, hogy a sustorgár csak kilovagolt, vadászni ment, saját ügyeit intézte, azonban Cutter egyszerre egészen biztos volt abban, hogy Drogon otthagyta őket. Hogy most már elég közel vannak Új-Crobuzonhoz, és hogy a lovasnak ennyi elég volt, ellovagolt, kalandja a Vastanáccsal véget ért.

Ennyi lenne? – Ilyesféle lassú leeresztés, ilyen színtelen vég. – Csak ennyit akartál, Drogon? Nem csábított a lehetőség, hogy elbúcsúzz?

Búcsúzni készült, mert már nem tarthat soká. Ürességet, előzetesen megélt veszteséget érzett. Elmerengett, hol és hogyan száll szembe velük majd a milícia, hogy elpusztítsa a Tanácsot. Az újraformáltak és a családjaik, az elvtársaik, a tanácsnokok mind tisztában voltak azzal, mi is vár rájuk. Sínfektetésnél énekelt dalaik katonásan pattogósak lettek. Megtisztogatták a puskáikat – a vágány mentén és a kocsikban üzemelő kohók fegyvereket köptek magukból. A tanácsnokok maguk készítette és lopott pisztolyokat hordtak – a hadianyag-sámánizmus üvegből-rézből való fókuszait. Lándzsákkal és nyugati parti fegyverekkel teli állványok mindenütt.

– Embereket gyűjtünk, egy egész sereg leszünk, és betörünk. Feje tetejére állítunk mindent. – Cutter fájdalmasan elfintorodott az álmok hallatán. – Magunkkal hozzuk a történelmet.

Szivárogtak az emberek, csordogálva érkeztek mindenhonnan, bárhová tartó útjukon, tervek nélkül, csak minél messzebbre törekedve Új-Crobuzon vérfürdőjétől.

A vidék továbbra is kietlen, csak félig gondozott gyümölcsöskertek, mérsékelt éghajlaton termő fák alkotta ligetek. Aztán eljött a változás pillanata – a pusztaságon, a minden biztonságot nélkülöző vidéken jártak, aztán váratlanul és furcsa antiklimax közepette megszelídített tájon voltak már. Tudták, hogy közel járnak.

Visszatértek a felderítők és az útkaparók.

– Afelé. Ott, túl. – Kőpettyes hullámzás mögött. – A régi vágány. Lefelé Csatlakozásváros irányába, a mocsárba. Fölfelé pedig Új-Crobuzonba.

Kétnapnyi távolságban. Cutter arra számított, hogy az új-crobuzoni erők bármelyik pillanatban előbukkanhatnak annak az esős vidéknek az alagútjaiból, mégsem jöttek. Meddig maradjon még? Megpróbálta lebeszélni őket a folytatásról. Hajlandó lenne még egyszer kézbe venni a tükröt?

– Látták a gólemes Low-t, a hegyek között van, vigyáz ránk. A régi vágányoknál.

Igazán? Tényleg? – Cuttert áthatotta a keserűség. Nagyon magányosnak érezte magát. – Hol vagy, Judah?

Nem tudta, mit kellene tennie.

Néhány tanácsnok – jobbára az idősebbek, az első nemzedék, amelyik még emlékezett a büntetőgyárakra – kis csoportokban elszökött. Nem sokan, de ahhoz elegen, hogy megérezzék a többiek. Elindultak a hegyek közé fát vagy élelmet keresni, és nem tértek vissza. Elvtársaik, a nővéreik megvetően és aggodalmasan ingatták a fejüket. Akadtak azért, akik megtapasztalták a félelmet, és hajlandóak, esetleg képesek voltak tudomást venni róla.

*

Amikor meglátom a régi vágányt, majd meghozom a döntést a tervről – mondogatta magának Cutter, ám aztán a sínverők oldalán lépdelt, ahogy az üledék és a bazalt alkotta támoszlopok közötti nyílásokba görbítik a sínszálakat, keresztül a „V”-n, amelyet az útkaparók vágtak a puha, kimozdított földbe, és ott, pontosan ott, nedvesen fénylőn, feketén, mégis ragyogva ott volt a vágány. Több mint húszéves – kifelé kanyarodva, a perspektívától összetartóként siklott keresztül a vidéken. A fémösvény. A talpfák meggörbültek az elhanyagoltságtól, de ettől még helyükön tartották és rögzítették a síneket.

A tanácsnokok a hideg és nyirkos levegőben egészen cérnavékonynak tűnő, de hosszú ideig tartó éljenzésbe kezdtek. Az újraformáltak alaktalan tagjaikkal kalimpáltak közben. Az út Új-Crobuzonba, az a régi út. Itt hagyták penészedni, amikor eltűnt a pénz és a raktárakból a készlet, és ez véget vetett a TVT virágzásának. Ott maradt, kitéve a változékony föld kényére-kedvére... Cutter látta, ahol a töltés árkai megrogytak, és maguk alá temették a fémet. Vadon élő dolgok kifutópályája lett belőle.

A gyűjtögetők egy-két helyen felszedték a vasat. A Tanács kénytelen lesz a saját készletéből lefektetni oda. A Vastanács egyszer már, még születése előtt, amikor csupán csak egy vonat volt, végigment ezen az úton. A nyirkos köveken, a sötéten csillogó útvonalon. Cutter csak bámulta. És ugyan mi ez? Mi zajlik most a városban? Hol harcol a Kollektíva? Hogyan kellene menekülnie?

Judah, te rohadék, hol a picsában vagy?

A pörölyösök letették a síneket, és szerszámuk gondosan kimért, oldalvást érkező csapásaival íveltették a fémet. Finoman kanyarították, hogy a vágány nyugatról érkezve fokozatosan kanyarodjon, keresztül a vonatárok partfalán és fel a régi sínpár töltésén.

Az egész csak utójáték – gondolta. – Ez itt mind a történet vége után jön.

A Kollektíva elbukott, vagy most bukik el éppen, és nem volt más, csak ez a kibontakozó erőszak.

Mi majd kilendítjük, mi majd megváltoztatjuk – jutott eszébe szomorú gúnnyal, fülében az egyik tanácsnok hangját hallva.

Új-Crobuzon történetének legnagyszerűbb pillanata. Földhöz csapta a háború, a háború vége, ami – az istenek óvjanak! – az én művem, a mi művünk volt. De ugyan mit tehettünk volna? Hagytuk volna elbukni a várost?

A Kollektíva így is, úgy is kudarcot vallott volna – magyarázta magának, holott nem volt biztos ebben. Képeket rajzolt a porba, szerelvények körvonalát, valamitől, vagy valami felé rohanó embereket.

Az is lehet, hogy a Kollektíva egyszerűen rejtőzködik. A városban mindenki várakozik. Talán maradnom kellene a vonaton.

Tisztában volt vele, hogy nem teszi.

A terpeszkedő vonatvárost immár őrök vigyázták a milicisták és az útonállók ellen. A banditák, akik jöttek, szabadraformáltak és épek, jobbára azért érkeztek, hogy csatlakozzanak a Tanácshoz. Mindennap érkezett belőlük, és azt találgatták, kell-e felvételizniük, meg kell-e mutatniuk, mit érnek. A tanácsnokok mindenkit üdvözöltek, bár akadtak néhányan, akik kémekről beszéltek, és nyugtalankodtak. Abban az utolsó néhány napban túl nagy volt a felfordulás, hogy az aggodalmon legyen a hangsúly. Bárhová nézett, Cutter újonnan jötteket látott a maguk bizonytalan lelkesedésével. Egy alkalommal meglepődött, mert mintha egy ló nyakához fordítva hozzáerősített férfit látott volna.

Az éjszakai hidegben sétált szirti galambok felriasztott szélrohamán át, amikor beszédhang ütötte meg a fülét. Nem is a fülét, hanem a fülében hangzott föl.

– Gyere fel ide! Mondanom kell valamit. De kérlek, csöndben! Feltűnés nélkül.

– Drogon? – Nem felelt más, csak a madarak ész nélküli verdesése. – Drogon?

Csak kavicsok csuszamlása.

Nem parancs volt ez, de nem is kérés. Ha akarta volna, a sustorgár késztethette volna arra, hogy jöjjön, de csak kérte rá.

A szerelvény fölötti, sötétbe borult dombtetőn várakozott.

– Azt hittem, elmentél – kezdte Cutter. – Hol voltál?

Drogon mellett fehér hajú vénember állt. Pisztolyt tartott a kezében, bár nem célzott vele senkire.

– Ő az? – kérdezte az öregember, mire Drogon biccentett.

– Ez ki? – kérdezte Cutter. A vénség a háta mögött fogta össze a két kezét. Ósdi szabású mellényt viselt. Nyolcvan lehetett, vagy még több, mégis egyenes háttal állt ott, és szigorúan, kedvesen nézte Cuttert.

– Ki ez, Drogon? Te meg ki a fasz vagy?

– Ugyan már, fiam...

– Maradj csöndben! – szólt ellentmondást nem tűrően Drogon Cutter fülébe.

Az öreg beszélt közben:

– Azért vagyok itt, hogy elmondjam, mi is zajlik. Ez itt szent munka, és nem venném a lelkemre, ha nem tudnátok ezt. Elmondom az igazat, fiam: nekem semmi érdekem nem fűződött hozzátok, és most sem fűződik semmi. – Éneklő hangsúllyal beszélt. – Azért voltam itt, hogy lássam a vonatot. Régóta meg akartam már nézni magamnak, és a sötétséggel érkeztem ide. De a barátod – mutatott Drogonra – ragaszkodott ahhoz, hogy beszéljünk. Azt mondta, örülnél annak, ha ezt hallanád.

Lehajtotta a fejét. Cutter a sustorgár kezében lévő fegyverre pillantott.

– Hát akkor, kezdjünk hozzá! Wrightby vagyok.

– Igen, látom, ismersz, tudod, ki vagyok. Bevallom, jólesik. Igen, jól.

Cutter csak zihált. Az istenek kurva mindenit! Hát ez lehetséges? Megint Drogon pisztolyára nézett.

– Vigyázzállás! – jött a suttogott parancs, mire Cutter olyan gyorsan húzta ki magát, hogy belereccsent a gerince. Egészen mereven tartotta a tagjait.

– Maradj ott! – folytatta Drogon.

Szátyárra... teljesen elfelejtette, milyen is, ha így utasítgatják az embert. Remegett, megpróbáltak behajlítani az ujjait.

– Weather Wrightby vagyok, és azért jöttem, hogy elmondjam, köszönöm. Ezt, amit tettetek. Tudod te, mi az? Tudjátok, mit tettetek? Átkeltetek a világon. Átkeltetek a világon, és ez olyasmi, amit azóta meg kellett már tennie valakinek, amióta csak az eszemet tudom, és ti voltatok, akik megtették.

Próbálkoztam vele én is, biztosan tudod, nem is egyszer. Az embereimmel. Megtettünk minden tőlünk telhetőt. Átvágtunk a hegyeken, a soha véget nem érő dombok között. A kőfüstön. Mindenféle vidéken. Tudod jól, milyenek. Próbálkoztunk, meghaltunk, visszafordultunk. Megettek, megöltek minket. Elvitt a hideg. Újra meg újra megpróbáltam. Aztán pedig már túl öreg voltam ahhoz, hogy megpróbálhassam.

Ez az egész – emelte föl karját végigmutatni –, ez az egész út vasból Új-Crobuzontól a lápig, a hasadékig, a Sirályos-tengerig és Myrshockig, ez ért valamit. De én nem ezért dolgoztam. Igazából nem. Nem az álmom. Ezt ti is tudjátok.

Nem. Az a másik gondolat, a tengerparttól tengerpartig nyújtózó vasról, az volt az enyém. A szétvágott földrészé. Új-Crobuzontól nyugatnak. Az volt az enyém. Az már történelem. Azért harcoltam, azt akartam. Ezt tudjátok ti is mind, nem? Tudjátok.

Nem teszek úgy, mintha nem bosszantottatok volna. Úgy volt, de még mennyire, hogy úgy, dühített, amikor elvettétek a vonatomat. De aztán láttam, mit tesztek... Szent munkát. Sokkal többet annál, ami a dolgotok volt. S bár nem tudtam egykönnyen végignézni, nem akarok az útjába állni.

Weather Wrightby ragyogott – a szeme szenvedélyesen és könnyekkel telve csillogott.

– Eljöttem megnézni titeket. Ezt el kellett mondanom. Az, amit tettetek eddig. Tisztelettel köszöntelek titeket érte.

Cutter úgy reszketett, akár a csapdába esett állat, ahogy lealjasította a sustorgár módszere. Nekifeszült, megmozdult, és ismét azt hallotta:

– Maradj ott!

Mintha magában a csontjaiban visszhangzott volna.

Az istenek. Kurva. Mindenit. Moccanatlan volt a levegő. Lentről fémes csattanást lehetett hallani. Hideg volt.

– Aztán eltűntetek, elvesztetek nyugaton, és ki tudja, hol voltatok? Vége volt, de tudtam jól, hogy hallok még rólatok, és aztán úgy is lett. – Weather Wrightby elmosolyodott. – Még elbukottan és kudarcot vallottan is megvannak a magam hálózatai, megvannak a magam tervei. Megvannak a barátaim a parlamentben, akik azt akarják, hogy sikerrel járjak végül. Hallok ezt-azt. Ezért amikor rátok találtak... amikor az egyik felderítőjük vagy kalmárlójuk felment, végig azon a tengeren, és hírt hallott a vonatvárosról, és akkor üzenetet küldött, meg felderítőket, és rátok lelt... amikor ez megtörtént, hallottam róla. És amikor elküldték az embereiket, hogy a háború orvén hozzák el a fejeteket, akkor arról is hallottam.

Mit tehettem volna? Mi mást, mint hogy eljöjjek hozzátok? Ismeritek az útvonalat. Ismeritek a földrészen keresztülvezető utat. Érted? Hogy ez mi? Ez szent tudás. Nem hagyom, hogy ezt a föld alá küldjék. Olyan gyorsan mentetek, ahogy csak tudtatok; akadnak helyek, ahol eltérnék a ti megoldásotoktól, a Torzió közelében inkább délebbre mennék, de akárhogy is csűrjük-csavarjuk, ez a ti utatok. Tudnom kellett, hol húzódik.

Úgyhogy hírül adtam a városban lévő legjobb védelmezőtöknek, annak, aki ott volt a Tanács születésénél. Azt hitted, ezt nem lehetett tudni? – Láthatóan kellemesen szórakozott, ahogy a fejét ingatta. – Kinek lehet fogalma arról, hová lehetett a Tanács? Hát persze hogy tudjuk. Régóta tudtuk már, ki is az emberük a városban. Fizettem az egyik barátját, régóta fizettem, hogy maradjon kapcsolatban vele. Eljuttattam hozzá a hírt, hogy menjen, és találjon meg titeket. Tudtuk, hogy képes rá. Mi pedig odaérkezhetünk és segíthetünk. Megkeresni a Tanácsot, segíteni visszajutni. A sustorgárom.

Drogon alkalmazott volt: biztonsági ember, ügynök, a TVT-nek dolgozott. Cutternak minden vére kifutott a lábából.

– Tudod, azt beszélik, valahol itt van a közelben. A védelmezőtök, Low. Látták már erre. Most, hogy a Kollektívának szinte vége, egészen olyan, mintha eltévedt, elveszett volna. Látták a vágányok körül. Várta a ti végeteket. Megvan, amire szükségünk volt.

Azért jöttünk, hogy segítsünk, és hogy megtudjuk az utat. Megtanultuk az egészet. Drogon, az emberem. Jó ember. Nem hagyhattuk, hogy kizökkentsenek titeket. Meg kellett állítanunk őket. Ennyire közel, szinte már otthon. Nem hagyhattam, hogy a városhoz ennyire közel feltartóztassanak. Gondoskodnunk kellett arról, hogy visszaérjetek.

Ezért jött vissza Drogon. Ennek az őrült baromnak, ennek a Wrightbynak a kurva küldetése miatt. És a többi lovas, azok is mind TVT-sek? Ti jó istenek! Szüksége volt ránk, arra, hogy átjöjjünk a pusztán. Tudnia kellett, hogy sikerült teljesen visszaérnünk. Látnia kellett az útvonalunkat. Szembeszállt a várossal. Megölte a nyomorult milicistákat, csak hogy gondoskodjon róla, biztosan visszaérjünk.

– És most itt vagytok. Csitt, maradj csak!

– Maradj ott! – mondta Drogon, mire Cutter próbálkozásai véget értek.

– Most itt vagytok. Holnap a vágányon mentek tovább. Vissza a városba. Sikerült megcsinálnotok, amit kellett: megvan az út, amin átkelhetek a földrészen. A Kakotopikus Folt mellett. Az út, amit a testetekkel, a rászorultságotokkal alkottatok meg. Hálásak vagyunk érte.

Drogon csúfondáros mosoly vagy bármiféle más színpadiasság nélkül egyszerűen csak biccentett.

– Biztosak lehettek benne, hogy hasznát vesszük majd. Megépítem a vasutat. Ez a földrész új formát kap, újraformáljuk, csodaszép lesz.

Cutter csak bámult ennek a pénzből-vasból lévő látomásnak a hirdetőjére. Bámulta szólni, mozdulni, beszélni képtelenül, nem mondhatta el Weather Wrightbynak, hogy megőrült. Most, miután olyan régóta hiába próbálkozik vele, átszelheti a földrészt. Vonatvékonyságú sávot szánt belé, pénzt szivattyúz nyugatra, és aztán szívja megint, visszafelé is. Megváltoztatná a világot és Új-Crobuzont is.

Képes lenne rá? Ez hosszú út. Kurvára hosszú.

Viszont most már tudja az utat.

– Elmondom, mi lesz. Már várnak rátok. A Kollektívának vége. Ezt te is tudod, nem igaz? És a milícia tudja, hogy jöttök. Várnak. Tudják, hol érkeztek meg. A rendezőpályaudvarra, amit mi építettünk még. Rengetegen lesznek ott.

Zászlóaljak, egész dandárok. Szépen felsorakozva, fegyverrel, a tömeggyilkossághoz szükséges türelemmel. Várják majd, hogy a maga sebességével megjöjjön az áldozatuk, belépjen a tűzbe és fémbe, a sistergően forró thaumaturgikus mészárlásba. Egy ekkora tömeget semmiféle fénygólem, semmilyen mohamágia, a szabadraformáltak és sorstestvéreik semmiféle vitéz ellenállása, semmilyen kaktuszos tombolás, semmilyen sámánidézés nem győzhet le.

Meghaltok. Azért vagyok itt, hogy elmondjam.

Egyáltalán nem úgy beszélt, mint aki figyelmeztetésnek száma ezt inkább mintha egyszerű társalgási téma lenne.

Többé nem lép közbe. Ez a tetvedék valami vallásos eszelősségtől valamiféle kalmárhóborttól vezetve segített. Még akár a kormánnyal szemben is. De most, hogy visszaértünk, többé nem teszi. Itthon vagyunk, megtettük, amit kellett, megvan az útja. Megteheti, amit mindig is akart. Ott van Drogonnak, annak a rohadéknak a fejében, a magunk után hagyott csapásban.

– Szeretném, ha tudnátok, hogy igazán nagyszerűek vagytok. Micsoda bátorság, micsoda erő! Soha életemben nem képzeltem volna, hogy ilyesmi lehetséges. Remek munka, igazán remek munka. Most már befejezhetitek.

Elmondom, miért mondom el ezt nektek.

Nem lenne illendő, ha nem tudnátok. Tudnotok kell, mi lett belőletek. Akkor, amikor befordultok az utolsó kanyarban, és meglátjátok a rendezőt és a milicistákat.

Cutter egész testében remegett. Drogon nem vette le róla a tekintetét egy pillanatra sem.

– A másik lehetőség, hogy megfordultok.

Cutter szíve hevesebben vert most: mintha Wrightby pusztán azzal, hogy kimondta, lehetővé tette volna az egészet. Mintha engedélyt adott volna a menekülésre.

– Megfordulhattok. Drogon azt akarta, hogy meglegyen ez a lehetőségetek is. Ezért vagyok most itt.

Tényleg így volt, Drogon? – Cutternak volt annyi ereje, ha mindet összeszedte, hogy megmozdítsa a szemét, hogy korábbi társára pillantson. A tanyamunkások kalapját viselő gyilkos nem nézett fel. Micsoda soványka bajtársiasság! Mégis mi ez? Valamiféle, Cutternak kínált utolsó esély.

Nekem mindig megvolt a lehetőségem – gondolta, noha úgy érezte, mintha ajándékot kapott volna Drogontól.

– A történelmet hoztátok el lóháton a rohagi pusztaságra. Valóságot csináltatok a TVT-ből, pedig egészen eddig hazugság volt a neve. Megtette... átkelt a kontinensen. Most már elmehettek.

Vagy pedig... vagy pedig segíthetsz nekünk. Segíthetsz újra átkelni rajta. Még egyszer. Ez alkalommal úgy, hogy utánunk vágány marad. – Wrightby ránézett, de Drogon nem. – Drogon elmondta, miféle adottságod van, hogy megtanultál utazni, utat kaparni, felderíteni. És mindig is a magad ura voltál. Ezt mind a ketten tudjuk. Segíthetnél nekünk.

*

Az istenekre! Szátyárra! Szátyár szarára! Az istenek köpetére! Szaros istenekre, ezt nem mondod! Ezt nem. – A szavak igazsága. A szemfelnyitó erejük. – És most?

Cutter még Drogon bénító hatású ráolvasása ellenére is megvető vigyorra húzta a száját.

Ennyi? – Megpróbált beszélni, de nem sikerült. Eleget mondott a kifejezés, amit az arcára erőltetett. – Mit hisztek? Mit hisztek?

Mit hisztek, mi vagyok? Azt gondoljátok, annyira elszakadtam tőlük, azoktól, akikkel együtt harcoltam, akikkel együtt tettem meg az utat, akikkel dugtam, hogy elmennék, hogy otthagynám őket értetek? A pénznek ezért a vallásos hadjáratáért? Ez a lényege ennek az egész vakbuzgó lószarnak? Ez valami toborzóbeszéd volt? Azt akarod, hogy a csapatod tagja legyek? Mert ismerem az utat? Mert már végigcsináltam? A csapatodban szeretnél látni? Mit hiszel, mi vagyok?

A belseje valósággal cseppfolyóssá vált az undortól, ahogy ott állt suttogott hexszel rákényszerített mozdulatlanságban, kezét oldalához szorítva.

– Mit mondasz erre? – kérdezte Wrightby.

Valahol a füle mélyén Drogon hangja így szólt:

– Beszélj!

– Baszd meg! – vágta rá azonnal Cutter. Az öregember bólintott. – Takarodjatok a kurva vonatomtól! Büdös rohadékok, Drogon, te köpönyegforgató tetvedék, soha nem menekülsz el előlünk... – Vette a levegőt, hogy ordítson, mire Dogon ismét elhallgattatta.

– Nem jutunk át rajtatok? – Wrightby értetlenül nézett rá. – Ebben nem vagyok annyira biztos. Az igazat megvallva, szerintem átjutunk. Most megyünk. Ott leszek a rendezőn. Amikor befut a szerelvény. Ott leszek, és várok. Gyere csak, ha szeretnél, ha meggondoltad magad!

Drogon újra suttogott valamit. Cuttert sajgó görcs gyötörte. A sustorgár mutatta a dombok között vezető utat, elvezette onnan Weather Wrightbyt. Visszanézett, és megint beszélni kezdett Cutterhoz:

– Csak hogy tudd. Nem mintha szerintem bármin is változtatna. De azért hátha. Mert ennek itt és most vége kell hogy legyen. A tükreitek össze vannak törve. A biztonság kedvéért.

Az öregember Cutter szemébe nézett.

– Tudod, hol találsz.

És azzal már ott sem voltak, ő pedig igyekezett megmozdulni.

Miért nem öltetek meg, baszadékok?

A karja megmozdult fölfelé, de ez nem számított. Cutter nem jelentett fenyegetést. Az se számított, amit elmondtak neki. „Várnak a milicisták”... hetek óta ezt hajtogatja. Mindenki tisztában volt azzal, hogy ő ezt gondolja. Lehetett most már bármennyire biztos benne, eddig is ezt mondogatta. Miért változtatna ez bármit is a Vastanács megváltást hozni igyekvő tervein?

Volt még egy oka, hogy Drogon és Wrightby életben hagyta. Nem tettek le arról, hogy esetleg átáll hozzájuk. Úgy vélték, talán megszökik, otthagyja a Tanácsot, míg pöfög előre pusztulása színhelye irányába, és csatlakozik hozzájuk. Ezért gyűlölte őket, ám közben az járt a fejében: Mi vagyok én? Mi vagyok, hogy ilyesmit gondolnak rólam?

Felzokogott. Nem tudta, vajon a hexet megtörő igyekezete és erőfeszítései miatt, vagy más okból. Látta magát kívülről, ahogy Drogon tekintett rá: megvető mosolyait és magányosságát, amitől úgy tűnhetett fel, mint aki készen áll az árulásra.

A páncélkocsiban őrzött, gondosan elcsomagolt tükröket kivették a helyükről. A tükörlap pókhálós volt, a foncsor porrá lett. Cutter legszívesebben elmondta volna valakinek, mi is történt, de tartott a belsejében lakozó keserűségtől, a beteljesült elvárás nyomorúságos bizonyosságától... tartott attól, hogy az összes tényleges veszteség ellenére úgy tűnik majd, csak vészmadárkodik. Utálta, hogy ez lakozik benne, és tudta, hogy Drogon ezt érezte meg. Ezért keresték meg éppen őt.

Elvitte a törött tükröket Ann-Harihoz, és elmondta az egészet.

A régi sínpár visszaverte a hold fényét. Keleten, a látóhatáruk peremén még sötétebb volt a sötét: a Morderdő. A szerelvény lámpásai és a főzéshez gyújtott tüzek parányi glóriákat rajzoltak a földre.

– Igen? – szólalt meg Ann-Hari.

– Igen?

– Igen.

– Most mit teszel?

– Te mit tennél?

– Szátyár szerelmére, én elhúznék. Megfordulnék, és irány délnek a síneken, nem pedig északnak.

– A mocsárba?

– Mondjuk. Először. Ha ez kell ahhoz, hogy megmeneküljünk. Életben maradni, az istenek szerelmére, Ann-Hari! Életben maradni. Ezek várnak minket. Akár holnap, akár holnapután, ott lesznek.

– Jó. És?

Cutter ordított, bele az éjszakába.

– Hogyhogy és? Meg vagy te huzatva? Hát nem hallottad, amit mondtam? És mit jelent az, hogy „jó”? – Egyszerre elhallgatott. Meredten nézték egymást. – Nem hiszel nekem.

– Nem tudom.

– Azt hiszed, hazudok.

– Jól van, jól van! – csitította a nő. – Figyelj! Jó barátja vagy a Tanácsnak, Cutter, tudjuk...

– Az istenekre, azt hiszed, hazudok. Hát akkor mit jelent ez? Azt hiszed, ti jó istenek, azt hiszed, én törtem szét azokat az istenekverte tükröket?

– Ugyan már, Cutter!

– Tényleg azt hiszed.

– Cutter! Nem te törted szét a tükröket. Ezt tudom.

– Akkor azt hiszed, hazudok Drogonról?

– Soha nem akartad, hogy visszatérjünk, Cutter. Soha nem akartál minket itt látni. Most pedig közlöd, hogy várnak ránk a milicisták. Honnan tudod, hogy nem hazudtak? Tudták, hogyan gondolkodsz. Tudták, mit kell mondani neked. Meglehet, épp azt akarják, hogy féljünk, és így kudarcot valljunk.

Cutterban benneszakadt, amit mondani akart. Lehetséges, hogy Weather Wrightby megpróbálta volna elijeszteni őket?

Az is lehet, hogy a Kollektíva győzött. A városon kívüli köves pusztaságban járó menekültek mind tévedtek, és a Kollektíva épp újfajta demokráciát hoz létre – véget vetettek a választási sorshúzásnak, lefegyverezték a milicistákat, és fegyverekkel látták el a lakosságot. És szobrokat emeltek az elesetteknek. A parlamentet most építik újjá éppen. És nincsenek milicista gondolák, a felhők között nincsenek jelzés nélküli léghajók, a levegőben csak sárkányfajzatok és sármányok keringenek. Lehetséges, hogy Weather Wrightby nem akarta, hogy csatlakozzanak ehhez az új Új-Crobuzonhoz.

De nem. Cutter tudta. Ismerte az igazságot. Nem ez volt az. Megrázta a fejét.

– El kell mondanod az egészet a tanácsnokoknak – szólalt meg.

– Mit akarsz, mit mondjak el nekik? Azt, hogy valaki, akit soha nem ismertek, nem bíztak benne, hozott egy másikat, hogy elmondja, az, amiről mindig is úgy tudtuk, igaz lehet, valóban az, de semmilyen bizonyítékkal nem állt elő? Ezt akarod?

Cutter úgy érezte, valami reszketeg elkeseredés kap erőre benne.

– Jaj, istenek! Téged nem érdekel.

Ann-Hari a szemébe nézett.

Azt mondta, hogy még ha igazad is van – még ha az volt Drogon, ami, és az volt Weather Wrightby, ami, még ha máris tízezer milicista sorakozott fel ellenünk –, akkor is itt vagyunk, és ezek vagyunk. Itt kell lennünk. Ez lett volna Ann-Hari tébolya?

– Mi vagyunk a Vastanács – jelentette ki. – Soha többé nem fordulunk vissza.

Cutter arra gondolt, elmenekül, eltűnik az éjszakában, és széjjelkürtöli az igazságot ezek között a menekültek – az elvtársai, a chaverjai, a nővérei – között, akikért megtanult aggódni, és ráveszi őket, forduljanak meg, elmondja nekik, mi vár rájuk, mindazt, amit tud, és amit Ann-Hari is tud. Nem szólt egy szót sem. Nem ordított. Maga sem tudta eldönteni, ez nem valamiféle hiba-e – nem valamiféle gyengeség –, de képtelen volt kihirdetni az igazságot. Mert tudta, hogy nem jelentene semmit. Hogy senki nem fordulna vissza tőle.

33.

A szerelvény lassan gördült előre a régi vágányon, a brigádok egyfolytában ott futottak előtte megtámasztani a megrogyó kőtöltést, az akadálytalan haladás érdekében félresöpörni a törmeléket. Megforrasztották a kettéhasadt fémet, rozsdafellegek közepette újra helyükre ütötték a szögeket. Csakhogy nem a sínek roncsai miatt jutottak csak lassan előre, hanem inkább a hitetlenség okán, amiatt, ahol voltak, amit tettek éppen. Az örökmozgó vonat, a Vastanács óránként tíz-tizenöt mérföldes sebességgel ment északi irányba, körülötte tarvágás, bazalt. Ment Új-Crobuzon felé.

Minden ablakból puskák meredeztek. A pőrekocsik, a kis befüvesített temető, a tornyok, a kocsik tetején lévő sátorvároskák csordultig voltak felfegyverkezett tanácsnokokkal. Ott kuporogtak, és harci dalokat énekeltek.

– Mesélj Új-Crobuzonról! – kérték a fiatalok, azok, akiket a szajhák szültek, még amikor csupán munkavonat volt a Tanács, vagy éppen Bas-Lag belső vidékén, szabad nőktől, esetleg tanácsnokoktól látták meg a világot.

A szerelvény mögött jöttek azok, akik nem tudtak harcolni. A gyerekek, a várandósok, azok, akiknek az újraformálása olyan volt, hogy nem voltak alkalmasak erre. Az idősek. Soruk hosszan nyúlt el a sínek mentén, és énekelték a maguk dalait.

Fönt sárkányfajzatok haladtak, előrementek és visszasiettek, visítva mesélték, mit láttak. Teltek az órák, és a töltés egyre emelkedett, míg végül egy magaslat gerincén jártak, ami egyik és másik oldalra választotta ketté a gránittarlós területet. Fák nőttek ott, ahol erdőcsonkok mellett haladtak el, és az ott élő lények visongtak a lombkorona alatt. Sok mérföldre nyugatra onnan a fák kigőzölése a Morderdővé sűrűsödött össze.

A vonatkerekek megbabonázó erejű csattogása közepette gyorsan telt az idő – Cutter egészen elfelejtette már ezt a zajt, a hónapok, amíg a Vastanács túlságosan is lassan kúszott előre ahhoz, hogy bármiféle ritmust felvehessen, kitörölték az elméjéből a kerekek ütőhangszereit, a dugattyúk ütemét. Az „a-a-a-a”-t, mintha újra meg újra megkopogtatnák az ember vállát, emlékeztetnék valamire – ezt az ideges zajt. Cutter a szerelvény nyugtalanságával utazott együtt.

Mindjárt megtudom, még egy perc, és kiderül – mondogatta magában. – A következő pillanatban eldöntőm.

És az örökmozgó vonat nem állt meg, mérföldről mérföldre közelebb vitte Új-Crobuzonhoz, mielőtt még – mert így tűnt – lehetősége lett volna végiggondolni a dolgot.

Mi történik majd?

Volt fegyver a keze ügyében. A fékezőkocsiban utazott kívülállókkal, menekültekkel, akik izgatottan és rettenetes félelemben várták, mi lesz most. Egyre csak kanyarodott és kanyarodott, mintha megpróbálná rejtegetni a végállomását.

Addig még mérföldek vannak – gondolta Cutter, ám a vasútvonal vége mintha sötéten fénylett volna, épp csak a túl a láthatáron.

– Haza kell mennem. Várnak – mondogatta valaki.

Valami biztosan – jutott Cutter eszébe. – Valami vár rád.

Nem maradok – váratlanul támadó bizonyosság volt ez. – Nem megyek el ahhoz a szarfaszú Drogonhoz, de a halálomat se kapja meg tőlem.

Mit teszel? – adott hangot magában a kérdésnek.

Elmenekülök.

Hová mész?

Ahová kell.

És Judah Low?

Ha lehet. Ha lehet, megtalálom.

Judah Low.

Jaj, Judah, jaj, Judah! Judah, Judah!

Amikor beköszöntött az éjszaka, mintha a sötétség besűrítette volna a levegőt, akkor sem álltak meg. A fény kiáradt az ablakokból a szürke síkra, és gázlámpás-lábakon lépdelő ezerlábúvá változtatta a vonatot.

Mostanra csupán egy-két tucatnyi mérföldre lehettek csupán. A vágány egészen hirtelen tiszta lett, és akadálymentes. Talán volt valamilyen pont, vélte Cutter – esetleg a város korábban küldött szerelvényeket, járják be oda-vissza ezt az értelmetlen távolságot, vigyenek szellemutasokat szellemállomásokra. Aztán a kora reggeli csontfényben emberalakokat pillantott meg a sínek melletti sötétben, amint ácsbárdokat és vaskos rőzseseprűket lóbálnak, és azt kiabálják a szerelvénynek: „Menj! Menj tovább”, és még azt is: „Az istenek hoztak itthon!”

Az Új-Crobuzoni Kollektíva menekültjei. Egyre gyarapodó létszámban voltak ott, bukkantak elő a sötétből a vonat előtt, helyükre merevedetten pislogtak holdas fényében, és integettek. Lassan megérkezett a nappal. A Kollektíva háborújának dezertőrei, akik átkeltek a Morderdőn, esetleg a Kenneltől nyugatra húzódó sikátorok veszedelmei között, ahol a milicisták vadásztak és osztogatták a bosszút. Képzetlen brigád lett belőlük, amelyik letakarította a vágányokat.

A crobuzoniak kalapjukkal, sáljukkal integettek. „Fussatok, gyertek haza!” – kiáltotta az egyikük. Néhányan sírtak. Szárított virágszirmokat dobáltak a sínekre. De akadtak, akik csak álltak, és lengették a karjukat. „Ne!” – kiáltozták. – Nem, végeznek veletek!”, mások pedig afféle szomorú büszkeséggel néztek rájuk.

Futottak, felugrottak a Tanácsra. Télen nyíló virágokat és ételt dobáltak a tanácsnokoknak és gyerekeiknek, hangukat felemelve elegyedtek beszédbe velük, aztán leugrottak. Akik a szerelvényen utaztak, a történelemtől és a küldetésüktől komolyan, hallgatagon néztek maguk elé, és gyalogosan érkező követőik voltak azok, akik találkoztak a menekültekkel, megölelték őket, elvegyültek közöttük.

Emberek futottak a vonat mellett, tartották vele a lépést, és közben neveket kiabáltak, szétszakadt családokról érdeklődtek.

– Nathaniel! Ott van? Nathaniel Besholm, újraformált, a karja fából. Elment a pusztaságba az elveszett vonattal.

– Hasadt Orr! Az apám. Soha nem jött vissza. Hol van?

Elzihált nevek, történetdarabkák olyanoknak a szájából, akiknek a Vastanács visszatérése nemcsak valósággá vált mondát, hanem újjáéledt családi reményt is jelentett. A száműzetésben rég eltűnteknek és most talán visszatérteknek címzett leveleket dobtak be az ablakokon. A nagy részük halottaknak, vagy olyanoknak szólt, akik egyszerűen csak elszöktek egykor – ezeket felolvasták, és mindenkinek szóló üzenetek lettek.

Mostanra nappal lett... az a nap, amikor a Vastanács eléri a vágány végét. Egyre lassult, a masiniszták szerették volna megélni az utazás minden egyes pillanatát.

– Low, a gólemes! – kiáltotta egy idős nő, ahogy elhaladtak mellette.

– Itt ólálkodott, előkészített nektek mindent! Még gyorsabban!

Micsoda? – nézett vissza Cutter. Gyanakvás támadt benne.

Micsoda?

– Ne féljetek! – süvöltötte valaki. – Csak bujkálunk mi, kollektivisták, várakozunk, ott vagyunk a milícia vonalai mögött, és várunk rátok.

– Azonban Cutter azt a nőt kereste, aki az előbb Judah-ról beszélt.

Már nincs sok hátra.

– Délre talán ott is lesznek, a végállomásnál, a rendezőpályaudvaron felsorakozott milicisták sorai előtt. – Már csak néhány mérföld. Judah azt mondta, „van egy tervem”. Az istenekre! Az istenekre! Itt van.

*

A fejük fölött a Vastanács sárkányfajzatai röpködtek mind a két irányba. Élszárnyalóik hamarosan a városba érnek.

Cutter lovon ült, azzal a fajta könnyed, hosszú léptű ügetéssel haladt, amit a pusztaságban élő emberként töltött hosszú hónapok alatt tanult meg. Már-már tudta így tartani a lépést Ann-Harival, aki az újraformált Rahul hátán ült.

Rahul léptei döngtek, ott szaladt a görgetegköves-kavicsos terület alatt, a töltés fala szélfogó mellette, rézsútos oldalán pitypangok és gazok. Cutter ott lovagolt, ahol a szél a leginkább neheztelt, és egyre vágta a port a szemébe. Nem törődött vele – csak tört előre a hirtelen igyekezettel mozgó, a közelben esőt vető felhők alatt. Nézte az ösvényt, nézett előre. A vágány mellett közlekedett.

– Akkor egyszerűen gyere velem, ha szeretnél! – mondta előtte Ann-Harinak. – Bizonyítsd be, hogy nem volt igazam! Bármikor visszatérhetsz. De ha igazam van, akkor komolyan mondom... Komolyan mondom, hogy Judah kitalált valamit.

És noha Ann-Hari egészen felbőszült, volt valami Cutter sürgetésében, aggodalmának bizonytalan vegyértékében – izgatott volt, gondterhelt, vagy dühös? –, ami megérintette, és amitől elindult vele.

Cutter csalódást okozott már egyszer Judah-nak, és most találkoznia kellett vele, noha nem tudta, mit is szeretne tenni... meggyőzni Judah-t, hogy ha képes rá, fordítsa meg a Tanácsot, mentegetőzni előtte, rávenni, hogy fogadja el Cutter kudarc miatti sajnálkozását. Amikor a lovas őrök elállták az útját, követelte, hogy hívják oda Ann-Harit.

– El kell engednetek! – mondta. – Adjatok egy kurva lovat! Judah ott van előttünk! Találkoznom kell vele!

A nő úgy tett, mintha türelmetlenkedne, de látta, ahogy összerezzen. Azt mondta, Cutterral tart.

– Nem érdekes. Ha nem bízol bennem, akkor kísérj el, mit érdekel engem, de már csak néhány óránk maradt, és baszottul találkoznom kell vele.

Ugyan mivel foglalatoskodik most?

Az Új-Crobuzonhoz legközelebb eső vidék volt ez. Ahol folyók haladtak át a magasított út alatt, a fedezéket adó sziklákat savas eső rágcsálta. A hegyek kinyújtották lábukat, és ráncokba gyűrték fel a gondozatlan gyepszőnyeget, ahol a Morderdő szuroksötét sűrűje feketészöld kiütésként hullámzott a vonat útjába, egyes helyeken még ritkás erdőmancsokat is nyújtott a vágány széléig. Cutter, Rahul és Ann-Hari fák és fák vetette árnyak között haladt előre.

Az örökmozgó vonat hamar láthatatlanná vált mögöttük, egyre csak kígyóztak a frissen megújított sínek. Cutter úgy haladt, mintha egyedül lenne, végig a büszke húsként, a táj szövetében megjelenő csomóként kidudorodó fém mellett. Még mindig sorjázott néhány menekült a vasból lévő út mellett, és integettek neki, bár a többség elszaladt már, hogy csatlakozhasson a vonathoz. Nem foglalkozott a kurjantásokkal: „Hol a Tanács? Jöttetek megmenteni? Előttetek vannak, fiú, csak óvatosan!” Tekintetét nem vette le a vágányról, a töltésről. A szerelvény alig egyórányira volt mögötte.

Úgy érezte, mintha Új-Crobuzon magába szippantaná, mintha a nehézkedése – a tégla, cement, deszka, vas sűrűsége, a füsttel és khémyai fényekkel árnyalt tetők tája –, ez a vonzás megragadta volna. A kövekkel teli vidék áradatként emelkedett a vágány felé, Cutter lova pedig lefelé tartva elhagyta a pontot, ahol szintbe került az alépítmény és a terep. Rahul ott jött az oldalán. Sziklatömbök mezejénél bárkát látott elhaladni – a szántóföldek közelében jártak. A töltésre nézett: itt-ott valamiféle szerkezet, ahol talán szemafor vagy mérőeszköz a szerelvények sebességének vagy csupán elhaladásának jelzésére. Egy-egy kőkupac és fémroncsok a vonat útjában, vagy mellette.

Sárkányfajzatok raja sietett vissza Új-Crobuzonból: szétszóródtak a rohanó felhők alatt, és visítoztak nekik.

– Várnak! Ezrek meg ezrek meg ezrek! Sok sorba! Ne!

Cutter és Rahul a vágány keleti oldala mentén vágtatott, olyan gyorsan falták a távolságot, hogy egészen megbabonázta a férfit, míg egy utolsó sziklás kanyart követően váratlanul kopár, fekükőzetes tájon – köves tavacska és sekély mocsár mellett, ahol a gázlómadarak épp olyan szürkék voltak, akár a környezetük – egymásba értek a sínek. A tökéletes távlati kép végében egész városkát alkotó oldalvágányok húzódtak, ahol legyezőként terültek széjjel a vágányok. Műhelyek füstje, mozdonyszínek téltől fakó hornyolt vasa, a minden területet elfoglaló végállomás Új-Crobuzon határában. Cutter hangot adott ki, és hallotta, ahogy Rahul is ezt teszi, a távolban egyetlen tömeggé, egyetlen ágyús és dárdás szervezetté összeállva – az álarcok ezreiről verődött vissza a felhőktől szűrt fény – ott voltak a milicisták.

– Jaj, istenek! – Judah, hol vagy?

A katonák várakoztak.

– Hol van Judah? – kérdezte Ann-Hari. Csak bámulta a mérföldekre onnan várakozó embereket, Cutter pedig látta – ti jó istenek! –, látta szemében a kihívás, a harciasság csillanását. Egy mosolyt.

– Biztos nem vettük észre. Gyerünk, esküszöm rá, hogy itt van...

– Nem tudsz semmit, nem igaz, semmit sem tudsz...

– Az istenek verjék meg, Ann-Hari, megtaláljuk!

Egyáltalán minek keressük? Mit tehet?

A vonat a menedéket adó szurdokból érkezik ki majd a fennsíkra, ahol az új-crobuzoni milícia várja. Cutter már látta is. Csak jön, áthalad, és a tanácsnokok arca sápadt, ahogy meglátják, mivel néznek szembe, de eltökélt is, mert tudják, hogy nincs mit tenni. Mire lefékeznek, addigra ott is van a nyakukon a milícia. Semmi másra nincs lehetőség az utolsó bátor helytálláson, szívós és harcos halálon kívül. Világossá válik előttük mindez, mire a tanácsnokok százainak verítékben fürdő, rémült arca újra csak megkeményedne és a szerelvény ismét lendületet venne – gyorsulva igyekezne az ellenfél irányába.

Gyerünk már, kétszer már elbántunk velük, most is menni fog! – hallatszanak majd a kiáltások, a hazugságok, amelyeket illetően mindenki kedvesen úgy tenne, mintha elhinné. Egyesek suttogva isteneiket, őseiket vagy szerelmüket szólítanák, amuletteket csókolgatnának, amelyek nem védelmeznék meg őket. „Vastanács!”, ordítanák, meg: „A Kollektíváért!”, és: „Újraformálás!”

A Vastanács, az örökmozgó vonat csak bömbölne, dőlne belőle a füst, a mozdonysátra füttyei sivítások, fegyverei dörgése lövések vihara. A szerelvény befutna az új-crobuzoni fegyverek lőtávolába, és tüzet köpve, a fém hasadása és nyújtózása, az égő szakadárok gyötrelemkiáltásai közepette, ahogy utolérte őket a tűzhalál, a Vastanács létezése véget ér.

Istenek, istenek!

A tanácsnokok visszalovagoltak néhány száz yardot a vonat irányába. Cutter lassabb sebességet kényszerített magára. Alaposan szemügyre vette a fémet. Ez az utolsó esély. Egy mérföld, nem több a sziklás környezet dédelgető öleléséig. Újra sárkányfajzatok odafönn, viszont ezek másféle akcentussal beszéltek, ezek városi sárkányfajzatok voltak, akik azért jöttek, hogy köszöntsék az újonnan jötteket.

– Gyertek, gyertek! – kiáltozták. – Várunk. Milícián túl. Rátok. – Keringtek a levegőben, és visszafordultak valamiféle szerkezet irányába a töltés mellett. Cutter lovagolt tovább.

– Ann-Hari. – Kiáltás a szurdok pereméről, húszlábnyi magasságból. Cutter felnézett, és Judah-t pillantotta meg.

Hang tört elő a torkából. Megállította a lovát, ahogy Rahul is megállt, és Ann-Harival egyszerre néztek föl. Judah Low állt ott. Izgatottan lengette a kezét, alig várta már, hogy felhívja magára a figyelmüket.

– Ann, Ann-Hari! – kiáltotta Judah. – Cutter! – intett nagy mozdulattal.

– Judah – felelte Cutter.

– Gyertek föl, gyertek föl! Mit műveltek ti itt? Mit? Az istenekre, gyertek már föl!

Rahul nehéz gyíktestével nem lehetett feljutni a lejtőn, ami meg-megcsúszott alatta. Csak várhatott a vágány mellett, mialatt Cutter és Ann-Hari marokra kapták a gyökerek csonkjait, kapaszkodtak fölfelé, és felálltak. Cutter, amíg csak tudta, lehajtotta a fejét, és csakis a legvégén emelte fel palaszürke arcát, hogy Judah Low-ra nézzen.

Judah kiismerhetetlen kifejezéssel pillantott Ann-Harira. Sokáig ölelte a nőt, míg Cutter figyelte őket. Megnyalta az ajkát, és várakozott. Judah végül odafordult hozzá, és valami olyan kifejezéssel, ami legalább félig-meddig mosoly volt, őt is átkarolta. Cutter egy röpke pillanatig hagyta neki: lehunyta a szemét, és vállára hajtotta a fejét, aztán kényszerítette magát, hogy hátralépjen. A magaslatról látszott a vonal vége.

Csak néztek mind a hárman, figyelték egymást. Itt volt ő, a magas, vékony ősz hajú férfi, Judah Low. Mi vagy te? – gondolta Cutter. Judah körül számos jel utalt arra, hogy egy ideje várakozik már itt: vizespalack, gólemművességének rejtélyes rendeltetésű maradékai, és egy távcső.

Senki nem volt itt, a város előtti utolsó szurdoknál rajtuk kívül. Fent ismét jöttek a sárkányfajzatok, keringtek, elhaladtukban hisztérikusan rikoltozva figyelmeztették őket.

– Mit csináltál itt? – kérdezte Cutter. – Mit csináltál itt? Nem akartak megállni, Judah, nem akartak megfordulni. Próbáltam...

– Tudom. Tudtam, hogy nem akarnak majd. Nem számít.

– Mi történt? A városban?

– Jaj, Cutter! Vége van. Vége. – Judah szelíden, félénken viselkedett. A férfi és Ann-Hari feje között nézte a sín kanyarulatát, abba az irányba figyelt, ahonnan az örökmozgó vonat érkezik majd. Visszapillantott rájuk, aztán megint a vágányra – megállás nélkül váltogatta figyelme fókuszát.

– Mihez kezdünk most? – kérdezte Cutter.

– Egyelőre nincs mit tenni. Most már nem ugyanolyan. A város... megint változott egyet.

– Miért vagy itt, Judah? – kérdezte Ann-Hari. – Mi célból vagy itt, Judah Low?

Cinkosan nézett rá. Egymásra mosolyogtak, bár nem sok híja volt. Volt valami kis játékosság a hangjukban. Hiába közelgett a vérfürdő, hiába látták már a milicistákat, akkor is volt valami cicázás a nőben. Odanyúlt a férfihoz, újra meg újra megérintette, és ő is a nőt. Olyan volt az egész, mintha valami állat tekeredne elő Judah-ból Ann-Harira, és viszont. Elnézett a nő válla fölött, aztán vissza rá.

– Judah! – kiáltott föl Cutter, mire rápillantott.

– Persze, persze, Cutter. Hogyne. – Láthatóan lehiggadt. – Miért jöttetek ide?

– Mit csináltál itt, Judah? – kérdezte Cutter. Csakhogy zaj támadt, mire Judah-nak elállt a lélegzete örömében, akár valami kisfiúnak, és talpra ugrott, megint csak gyerek módjára. Szemében könnyek gyűltek – mosoly és sírás.

Fél mérföldnyire onnan füstből való lidérc emelkedett a levegőbe. Az örökmozgó vonat volt az, tekergeti egyre fölfelé, a kilövellése, mint valami korompondró, egyre gyorsabb, felrobbantott akadályokon át csavarodott éles kanyarban, egyre közelebb és közelebb jött. Szél támadt a szerelvény előtt, és az arcukba vágott, Cutter és Ann-Hari megfordult, hogy lássák a bekanyarodó, a nappali fényben erőtlenül világító lámpásokat, amint fakóra árnyalják a követ és a síneket, és a Vastanács odaért a hasadék végéhez.

Ne! – Cutter nem tudta, vajon hangosan is kimondta-e ezt. Nem hitt abban, hogy a milícián túl forradalmárok rejtőzködnek. Csak nézte, és ordított hangosan, esetleg a fejében, ahogy a Vastanács áthaladt a sziklarepedésen, és sebesen gördült tovább a halál felé.

Ne!

A kiszélesedő rácsot fogakká, a kazánt fétisfejjé alakították át, történetekkel vésték tele, állati trófeákat aggattak rá, hemzsegtek rajta a legkeményebb harcosok, a legnagyobb testű újraformáltak, a kaktuszok kezében parasztkardok, bömbölnek, ünnepük őket az új-crobuzoni menekültek, akik ott szaladtak mellettük, akik kétségbeesetten hurráztak, és dobálták a konfettit. A második mozdony, az összes vontatmánya, az egész vágányteteji telep hadiállapotba ment át, ez lett a fegyver, a Vastanács harcos várossá vált. Kerekei dübögtek a vasból lévő úton, kéményeiből dőlt a füst, mindenki harcra készen várakozott terv nélkül, csakis egyetlen, gyengeelméjű bátorságot sugalló szóval, hogy „előre”.

A-a a-a, hallotta Cutter a kerekeket, a sínek kattogását. A szakadék széléhez szaladt, és kiabált, habár nem hallották. Látta, hogy Judah sír, de még mindig mosolyog, Ann-Hari pedig csak mosolyog. A vonat minden eddiginél gyorsabban haladt el Rahul mellett, aki emberés gyíkkezével is integetett.

Cutternak megremegett a lába, és hallotta, ahogy Judah dünnyög valamit, hallotta, hogy Judah ugyanazt a kéttagú ütemet, a vonat újra-és újrainduló dobogását ismételgeti. Együtt énekelt a vonattal, és érzékelhetően várt valamire. Cutter előrehajolt, lenézett a vonatra és a háborúra, az utolsó és ismét a városért vívott csatájukra készülődő tanácsnokokra. Előttük a talpfák között különös mintára lett figyelmes: semmi olyasmi, ami kisiklathatta volna a mozdonyt vagy kárt tehetett volna benne, csupán pontosan kimért közbeszúrások sora, amelyek fentről nézve piktorgam pontjainak látszottak a vágány néhány yardnyi szakaszára felrajzolva.

– A-a a-a – mondta Judah, odalent pedig vele összhangban szólalt meg az a-a, és a Vastanács orra áthaladt azon a szerkezeten, amit Cutter még korábban figyelhetett meg, és amiről azt gondolta, valami szemafor maradványa, esetleg félkész dolog – és ahogy a kerekek odaértek, és az egész csattogott, ütemesen mozgásba lendült, mire Judah-nak elakadt a lélegzete, és térdre rogyott. A bőre megfeszült – mintha maga a húsa szivárgott volna el. Cutter látta a katexisa erejét, az erő rántását.

Hallotta a vonat és valami más szinkópáját, egyfajta bonyolult, egymást kölcsönösen megakasztó hangpárt, antifázisos ütemességet. A Vastanács működésbe hozta a kapcsolót, amit Judah korábban helyezett el az útjába, és az áramkör, amelyet otthagyott, zárt, szívta ki belőle az erőt, és ezt csakis Cutter láthatta. Nézte, ahogy Judah pislant néhányat, és felszisszen.

A sínek közötti kicsiny akadályt, amelyet Cutter vagy Ann-Hari Judah első kiáltása miatt nem vehetett észre, ahogy be volt ékelve a kavicsok közé, ráfektetve a talpfákra – szögekből, fémrudakból, tömbökből készített gátat –, fellökte a Vastanács. Minden egyes darabja keményen odacsapódott az érintkezőknek, amiket Judah előzetesen rakott le, és furcsa, pontosan kimért rendjük, alkotóanyagaik miatt mindegyik külön zajjal ért földet. Törések, reccsenések és konduló fém alkotta gondosan és szigorúan megrendezett zenébe álltak össze, ami kiegészítette a szerelvény kihagyás nélküli ütemét – és másodpercekig, röpke időre ritmusmágia támadt, palimpszesztes tempó, és ebben az összetett pillanatban minden egyes hangsúlyos hangtömb közbeszúrt az időbe, formára vágta, hogy amint a Vastanács busa vadászfeje kibukkant a felboltozott sziklák, a szinklinális szerkezetek közül a nyílt vidékre, a zaj magukat a másodperceket aprította, hasogatta formára: közbeszúrás volt ez azon a szerkezeten keresztül, ami energiát szívott el Judah Low-ból, Új-Crobuzon nagyszerű autodidakta szómaturgjából, és ennek a felszabdalt időnek a szabatossága nyersen, nyomatékkal, kikerülhetetlenül újraalkotta az időt, érvelés volt magában az időben

újraalkotta az időt, és létrehozott belőle

egy gólemet,

egy időgólemet,

ami felállt féllétezésében, ez a hangból és időből lett gólem, felállt, és megtette, amire előzetesen utasították, maga lett az utasítása, ez lett a létezése, a parancsa, hogy egyszerűen csak „légy”, és úgy is lett. Ez a magából az időből kiformált, mozgásra bírt alak, létrehozatalának nyomai a szélein lévő formátlan másodpercek és összezúzott pillanatok, a félbeszakadt események, ahol időtagjai ízesültek időtestéhez. Volt. Egy olyan alak, amely még alkotója számára is érzékelhetetlen kiterjedésekkel rendelkezett, nem látta senki az ott lévők közül – másféle módon érzékelhető körvonalai körbevették a szerelvényt.

Az időgólem felállt, és volt, nem törődött a körülötte lévő linearitással, csupán létezett. Erőszaktétel volt, rettenetes rákényszerítése valaminek a pillanatok egymást követő sorában, rög a diakróniában, és létezése érzékeken dölyfével mit se törődött az ontologikus érzet felháborodásával.

Véres arccal, partra vetett halat idéző mozdulattal, ahogy hason csúszva a talajra kente nedveit, ahogy részeges módjára csosszant talpra, a thaumaturgia erőfeszítésétől megtörten Judah Low a hasadékba pillantott, és elmosolyodott. Cutter csak figyelte.

Csúf zaj hallatszott: súlyos becsapódással együtt járó szakadás és törés. Ann-Hari sikoltozott. Lerohant a görgetegen, nyomában por. Elesett, gördült néhányat, aztán feltápászkodott, közben elszakadt a ruhája. Rahul is állt ott döbbenten, nézett föl a tőle alig néhány lábnyira lévő Vastanácsra. A tanácsnokok és elmenekült városlakók csak álltak, csak vártak, maguk sem tudva, mi legyen. Mindenki a vonatot bámulta.

Az örökmozgó vonatot. Magát a Vastanácsot. A visszatért, illetve visszatérőben lévő és most várakozó renegátot. Teljességgel mozdulatlan volt. Teljességgel mozdulatlan az időgólem teste belsejében. A szerelvény a keménnyé dermedt pillanatában.

Nem lehetett folyamatosan tisztán látni. A gólemet adó időanyag nyers fodrozódásai kristálylapszerű élekkel, a sérült idő áttetszőségében mutatták. Egyes szögekből nehéz volt kivenni az alakját, vagyis nehéz volt elgondolni, esetleg nehéz volt emlékezni rá egyik másodpercről a másikra. Összességében mégis mozdulatlan volt.

Kéményei fölött yardokra nyúlt a kőfüst dermedtségű égéstermék: meg se rezdült, amíg a fagyott pöffenetek elérték az időbeli hasadás, a gólem teste peremét, afelett pedig lebegő felhőkben szállt föl a véletlenszerű akadály, a kigőzölés maradéka beletűnt a történelembe. A tanácsnokok továbbra is készen várakoztak, fegyvereiket továbbra is előreszegezték, a vonat kirobbant a városon túli síkságra, és közben egyáltalán nem mozdult.

Az utolsó kocsi, az egyik abból a két mozdonyból, ami nem vonta, hanem tolta a szerelvényt, lemaradt a dédelgető idő nélküli pillanat védelméről, továbbra is benne volt a lendület, ezért kisiklott, és nekiütközött az időtlenné vált anyag váratlanul ott termő válságának. Forró szenet, törmeléket és haldokló mozdonyvezetőket köpködve magából szétszakadt. Az előtte lévő kocsi vége harmonikaszerűen összecsukódott, felhasadt, s ahol találkozott a soha véget nem érő időgólemmel, ott vonalszerű bemetszés jelezte a sérülés határát.

Ann-Hari ordított. A Tanács követői egyre nagyobb számban bukkantak elő a sziklák közül, és egymásnak mesélték, mi történt, ment az üzenet hátrafelé: „A Vastanács... mi is?”

Semmiféle zaj nem jött ki onnan. A szerelvényen lévő embereket formázó roppant méretű némaság. A Vastanácsot csönd alkotta. Ann-Hari ordított, és megpróbálta megragadni, felhúzni magát, és az idő kicsusszant a kezéből a gólem szélén: felgyorsította, eltolta a kezét, esetleg a Tanács egy pillanatra nem volt ott, nem is tudta megérinteni, nem tudott hozzáérni. Az időben létezett, míg a Tanács nem, és ezért elérhetetlen volt számára. Láthatta elvtársai pillanatát is, de hiába nyújtózott utána. Más, időben maradottak is köréje gyűltek. Ann-Hari ordított.

A mozdony elején vaskos, tövisekkel teli karját előrenyújtva ott állt Vastagcomb. A távolba meredt, az összegyűlt milicistákat nézte. Tátott szájjal mosolygott. Mellette kacagó férfi, a szájából előgyöngyöző nyálfüzér épp a leszakadás pontján. Levegőben lebegő, nem mozduló por homályosította el a szerelvényt. Fényszórója ragyogott, tökéletes és rezzenetlen fényt árasztott magából. Ann-Hari tombolt, próbálkozott mindhiába ismét csatlakozni Vastagcombhoz és a Vastanácshoz.

Cutter egyre csak bámulta a lehetetlenséget. Nagyot ugrott, amikor Judah a vállára tette a kezét.

– Gyere! – szólalt meg a szómaturg. Nem Judah hangján beszélt: megszaggatott, szétroncsolódott lény volt, vér és köpedék közepette kelt föl, habár még mindig mosolygott. – Gyere! Megmentettem őket. Gyere!

– Mennyi időre? Ez kitart? – Hallotta hangja remegését.

– Nem tudom. Addig talán, amíg készen nem állnak a dolgok.

– Meghaltak – mutatott Cutter a szerelvény végére. Judah elfordította a fejét.

– Ez a dolgok rendje. Megtettem mindent, amit csak tudtam. Megmentettem őket. Te is láttad.

Felkelt, tenyere a gyomrán. Felszisszent. Megtántorodott, és cseppekből rajzolt mintát hagyott maga körül. A napfénytől mintha erőre kapott volna. Kinyúlt, Cutter pedig megfogta a kezét, így indultak meg lefele – Judah úgy csüngött ott, mintha régi rongyokból fércelték volna össze. A sínek felől rejtetten le a kövek közé. Nagyon messze onnan zaj árulkodott arról, hogy közelegnek a milicisták. Hogy látják, valami nem úgy van, ahogy lennie kellene, és oda tartanak.

Cutter és Judah lebotorkáltak, el onnan.

TIZEDIK RÉSZ

Az emlékmű

34.

Kicsiny vadcsapásokon botladoztak-botorkáltak végig, Cutter Judah-t támogatta, míg ő szárazon ökrendezett, hátrafésülte haját ráncosodó arcából, és azt kívánta, soha ne érjenek véget ezek a pillanatok. Sekély csermelyben lemosta Judah-ról a vért. A másik egyáltalán nem törődött vele, csak zihált, és széttárta ujjait. Ez idő alatt Cutter színlelhetett, hitegethette magát azzal, hogy azt gondolta, jól végződik majd az egész.

Rézsútosan oldalazva, nagyon lassan haladtak Új-Crobuzon irányába. Cutter nagy ívben kerültette velük a milícia útvonalát – látták és hallották, ahogy megközelítik a megfagyott szerelvényt. A sok száz tanácsnokra gondolt, akik most biztosan menekülnek, rejtekhelyeket keresnek a sziklák között, a mocsár irányába tartva. Közöttük ott vannak a városból jött menekültek is. A kőformációk bérkaszárnyái minden bizonnyal tele vannak rémült emberekkel.

– Judah – sóhajtotta a nevet. Nem tudta, miféle érzelem volt a hangjában. Azokra gondolt, akiket megölt Judah lépése. – Judah.

Aligha voltak óvatosak, és nem is nagyon titkolóztak – Cutter úgy vélte, egészen biztosan szembetűnő, lépteik nyomából, vérből és törött gallyakból álló csapást hagytak maguk után. Más tanácsnokok is kimásztak már a hasadékból, le a lakatlan vidékre, azonban valamiféle földrajzi sajátosságnak, esetleg az időzítésnek köszönhetően Cutter és Judah mintha egyedül lett volna, ahogy utat törtek maguknak a sülzanótban és a száraz, téliesen kopár bozótoson át. Egymagukban voltak ezen a tájon, akárha szellemek lennének. Amikor nyílt és sík vidékre értek, hátranéztek, és mérföldekre tőlük szemük elé tárult a milícia előrenyomulása. Egy alkalommal Cutter magaslatra érvén rálátott az örökmozgó vonatra. Ott volt, kissé kívül már ezen a világon, mintha maga a valóság görbült volna meg a súlya alatt, mintha valamiféle verem alján lenne éppen. Úgy látta, egyáltalán nem mozdul.

Az árnyak lassú haladásából érzékelte, hogy öregszik a téli nappal. Biztos volt benne, hogy változniuk kell a dolgoknak, hogy az idő kúszik tovább az időtlen körül.

Itt vagyok Judah ölelésében. Viszem vissza Új-Crobuzonba. – Tüskeként bökte a tudat, hogy ez nem tarthat örökké. – Nem kérdezek semmit. Nem kérdezlek, miért tetted ezt. Nincs rá idő.

Azonban Judah kéretlenül is beszélni kezdett:

– Nem lehetett mást tenni, egyszerűen nem. Semmit, amivel meg lehetett volna óvni őket. A történelem ment tovább. Elhibázott volt a pillanat.

Egészen higgadtan beszélt. Nem is Cutterhoz, hanem a világhoz intézte szavait, mint aki félrebeszél. Ereje továbbra sem volt, de a hangja határozottan csendült:

– A történelem továbbment, és ez... Nem tudtam. Nem tudtam, képes lehetek-e rá. Borzasztó nehéz volt, az a sok tervezgetés, kitalálni, hogyan működhetne, a rengeteg kutatás, és ez... annyira... – kezét remegve emelte a fejéhez – ...annyira kimerítő...

– Jól van, Judah, jól van – paskolta meg Cutter, és aztán nem húzta el róla a kezét. Átölelte Judah-t. Lehunyta a szemét, egyszerre eltöltötte valami, kipislogta.

Micsoda egy pár vagyunk mi! – gondolta, és fel is nevetett, mire Judah is nevetni kezdett.

Új-Crobuzon arra van. – Cutter irányította a lépteiket.

– Hová megyünk, Judah?

– Vigyél haza! – Mire Cutter szemében megint megjelent ugyanaz.

– Jó – mondta, és ügyelt a hangjára. – Hadd vigyelek haza!

Az ő saját kis színlelésük, hogy még akár sikerülhet is. Hosszú kerülőúton fölfelé, a rendezőpályaudvar mögötti magaslatok irányába, ahol aztán találhatnak valamilyen utat a TVT-oldalvágányoktól északra, kelet felé, Új-Crobuzon külvárosi nyomornegyedeit véve célba. Mondjuk, Kimerbe, vagy a dombokon át a Szurokfolyamig és a dereglyés nomádokig és a kisstílű kereskedőkig, akiket talán megkérhetnek, vigyék el őket, így juthatnának be, keresztül Hollókapun, el Csermelypart és a khepri gettó maradványai mellett, át a sínek alatt egészen Füstmartalékig, a város belső szerveiig. Cutter északnak terelte a párosukat, mintha ez lenne a tervük.

Mi volt ez, Judah? Mi volt az, amit tettél? – Eszébe jutott, amikor Judah testetlen gólemekről, a hosszúdárdásokról és rejtélyes gólemetriájukról magyarázott. – Sejtelmem sem volt arról, hogy ilyesmire vagy képes.

Láttak embereket is.

– Rossz irányba mentek, pajtás – szólt oda nekik egy karavánvezető. Cutter és Judah csak ment előre mellettük. A kordék kerekei lehordták, felforgatták a földet, aztán elhalványultak. Cutter felnézett a madarakra. Többet. Még egy kicsit többet. Egy kicsit tovább. A leghalványabb fogalma sem volt arról, kinek vagy minek esdekel. Judah rátámaszkodott, ő pedig átölelte.

– Hát mi van veled? – mondogatta. – Mi van veled? – Letörölgette a koszt Judah arcáról, saját ruháját tette tönkre. – Mi lett veled?

A menekültek második apró hulláma közeledett feléjük. Ez alkalommal egészen sokfélék voltak. Kézikocsis emberek, vízből zihálva kifelé bámuló vogyanojok. Kövér kaktusznő, kezében elképesztő méretű bunkósbottal. Cutterra és Judah-ra fogta, aztán leeresztette, amikor alaposabban is szemügyre vette őket. Akadt ott két khepri, girhes asszonytestük kendőkbe pólyálták, ahogy parányi léptekkel haladtak előre, közben fej szkarabeuszukkal beszélgettek: a vékony nyakon ülő irizáló bogarak jelelve mozgatták lábaikat és rágóikat, egyúttal khémyai jelentést hordozó pöffeneteket eregettek magukból. Mögöttük egy konstrukt jött a szedett-vedett kollektíva központozási jeleként.

Cutter csak bámulta. Kimerültsége üledékén át még Judah is odapillantott. Elkacsázott mellettük, a keréknyomot követve.

Végtagok, törzse és feje nagyjából-egészéből embert idéző elrendezésben, teste vashenger, fején cinkből és üvegből való vonások. Egyik karja az eredeti volt, a másik fényezett, könnyebb acélból készült pótlás. Maréknyi szivart idéző szellőzőnyílásából füstlélegzeteket lövellt. Hengeres lábait nem emberi szabatossággal emelgette és helyezte vissza a földre. Nagyjából válla magasságánál beékelve bot végén csüngő batyut hordozott.

A város ritkaságnak számító engedélyezett konstruktjainak egyike, valami gazdag ember szolgája vagy játékszere? Föld alatti, éveken át rejtegetett, törvénybe ütköző szerkezet? Mi vagy te? Vajon a gazdája nyomában halad a száműzetésbe; lépteinek aprólékos gonddal végrehajtott dobbanásai analitikus gépezetében rejlő matematizált szabályokkal szembeni közönséges engedelmességnek köszönhetők? Cutter olyasvalakinek a babonás félelmével figyelte, aki a konstrukt-háborút követően nőtt fel.

Felsíró fém zaja közepette a gépezet megfordította fejét. Opálos és mélabús szeme befogta őket, és bár nevetséges volt a gondolat, hogy netán valamiféle önszerveződő vírusszerű elme mozdult az üveg mögötti lendkerekek között, Cutter egy másodpercre mégis úgy érezte, hogy a Kollektíva bukásával Új-Crobuzon oly mértékig nyomasztó hellyé változott, ahonnan még a gépek is menekülnek. A konstrukt haladt tovább, ő pedig eltámogatta onnan Judah-t.

Várt még néhány mérföldnyi út rájuk. Zaj támadt. Cutter úgy vélte, a milicisták most már órák óta a megtorpantott Vastanácsnál lehetnek. A zaj egyre közelebb ért hozzájuk. Cutter behunyta és összeszorította a szemét. Az idő a végéhez ért, ahogy tudta is, hogy ez történik majd vele.

Kicsinyke, kövekkel megszórt tisztáson kellett végül szembenézniük Rahullal és a hátán ülő Ann-Harival. A nő vicsorgott, kezében ismétlőfegyver.

– Judah! – kezdte. Leszállt. – Judah!

Cutter tapogatni kezdte magát, amíg rá nem lelt a pisztolyára, akkor tántorogva igyekezett célra tartani. Raliul spriccelés fürgeségű gyíkléptekkel vágott át az üres térségen, és hüllőkarjába kapta. Derékból hajolt előre, elvette Cutter fegyverét. Nyers kedvességgel veregette meg az arcát. Ment tovább, úgy vonszolta magával a férfit, mintha ő lenne Cutter szülője. Tiltakozott, de oly erőtlenül, hogy úgy tűnt, mintha semmit nem mondott volna. Szinte biztosra vette, hogy nem sült volna el a fegyvere – kiderült volna, hogy eltömődött, esetleg nincs is megtöltve.

Judah dülöngélt, és Ann-Harit nézte. A maga prófétai higgadtságával mosolygott a nőre. Ann-Hari reszketett. Cutter megpróbálta szóra nyitni a száját, megpróbálta megállítani, de senki nem figyelt rá.

– Miért? – kérdezte Ann-Hari, és előrelépett. Egészen Judah Low előtt állt meg. Arcán könnyek nyoma.

– Halottak lennének – közölte Judah.

– Nem tudni. Nem tudni.

– De. Te is láttad. Láttad. Tudod, mi következett volna.

– Nem tudod ezt, Judah, az istenek verjenek meg...

Cutter még soha nem látta így, ennyire féktelenül tombolni Ann-Harit. Mondani akart valamit, de képtelen volt rá, mert ez nem az ő pillanata volt.

Judah a nőre nézett, és ha volt is benne félelem, leplezte – figyelme olyan teljességével nézett rá, amitől összerándult Cutter belseje. Ne legyen vége, ne így! Rahul karja védelmezőn fogta körül.

– Ann-Hari – kezdte szelíden Judah, pedig tudnia kellett. – Azt akartad talán, hogy meghaljanak? Meghaltál volna te is? Megpróbáltalak eltéríteni, megpróbáltunk...

Te is tudod, hogy nem tették volna – gondolta Cutter.

– Most biztonságban vannak. Most biztonságban. A Vastanács megmarad.

– Befőttet csináltál belőlünk, te rohadék...

– Mind meghaltatok volna...

– Fejezd be!

– Nem tudom, hogy kell. Különben sem tenném... ezt te is tudod.

– Fejezd be!

– Nem. Mind meghaltatok volna.

– Kibaszottul nincs ehhez jogod, Judah...

– Meghaltatok volna.

– Lehet – köpte Ann-Hari. Hosszú csönd következett. – Lehet, hogy meghaltunk volna. De nem tudni biztosan. Nem tudod, nem várakoztak-e kollektivisták a milicisták mögött, készen arra, hogy rajtuk üssenek, most pedig elriadtak az egésztől amiatt, amit tettél. Nem tudod, hogy nem voltak-e ott, nem tudod, ki mindenki kapott volna szárnyakat, amikor jövünk, akár túl késő erre, akár nem. Érted már? Akár túl késő, akár nem, lehet, hogy ez lett volna. Érted, Judah? Érted? Akár meghaltunk volna, akár nem.

– Úgy... ez a Tanács. Úgy kellett tennem, hogy biztonságban legyél, hogy legyenek...

– Nem a te dolgod ezt eldönteni, Judah. Nem a tiéd.

A férfi kissé eltartotta karját az oldalától, egyenesen szembefordult Ann-Harival, úgy tekintett le rá. A kapcsolat, az erővonal továbbra is ott feszült közöttük – mintha a környezetükből nyertek volna energiát. Judah türelmesen nézett rá.

– Nem a tiéd volt, Judah Low. Ezt soha nem fogtad föl. Soha.

Felemelte a pisztolyát, mire Cutter megnyikkant, és megmoccant Rahul markában. Ann-Hari Judah mellkasának nyomta a fegyvert. A férfi meg se rezzent.

– Az a valami benned... Nem te alkottad meg a Vastanácsot, Judah Low. Soha nem volt a tiéd. – Hátralépett, és még magasabbra emelte a pisztolyt, hogy a férfi a csövével nézett végül szembe. – És lehet, hogy úgy halsz meg, hogy nem érted meg, Judah. Judah Low. A Vastanács soha nem volt a tiéd. Nincs választási lehetőséged. Nem te döntöd el, mikor van itt a megfelelő pillanat, amikor beleillik a történetedbe. Ez volt az az idő, amikor itt voltunk. Tudtuk. Eldöntöttük. Te pedig nem tudod, és most már mi sem tudjuk, és nem is tudjuk meg soha, mi történt volna. Elloptad azt a rengeteg embert önmaga elől.

– Ezt tettem – suttogta Judah. – Érted. A Vastanácsért. Hogy megmentsem.

– Ezt tudom. – Halkan beszélt, de ettől még reszketett a hangja. – De soha nem voltunk a tiéd, Judah. Valóságosak voltunk, és a nekünk rendelt időben jöttünk el, meghoztuk a magunk döntését, és az nem a tiéd volt. Akár igazunk volt, akár nem, ez a mi történetünk. A mi történelmünk. Soha nem voltál a jövendőmondónk. Judah. Soha nem voltál a megváltónk.

És ezt nem hallod meg, nem tudod meghallani, de ami most lesz, az nem azért van, mert te bárminek is az áldozata vagy. Ennek nem így kellett lennie. Ez azért van így, mert nem volt hozzá jogod.

Cutter meghallotta Ann-Hari hangjában a lezárást, és látta Ann-Hari kezének mozdulatát.

Most – gondolta. – Most, Judah! Állítsd meg!

Abban a parányi pillanatszilánkban, mialatt megfeszült a nő keze, ő azt gondolta: Most.

Szólíts egy földgólemet! Judah összpontosíthatott volna, és az előtte lévő kemény talajból előrángathatott volna egy szürke földgólemet, ami felemelkedne, kinyomná magát önnön alkotóanyagából, miközben gyomnövények és gyökérmaradványok csüngtek volna még róla, maga a domboldal mozdult volna meg, hogy közbeszúrhasson. Megállhatott volna Judah és Ann-Hari között, felfogta volna a lövedékét, megállította volna anyaga sűrűjével, aztán lenyúlhatott volna, és kiverte volna kezéből a pisztolyt, aztán magához szoríthatta volna, hogy nem lett volna képes ellenállni, Judah pedig biztonságban lehetett volna tőle, elküldhette volna a gólemet vele, vagy mozdulatlanul tartathatta volna, míg ő Cutterral felkerekedik, és kikerülik a gyökereket, ahol fákat szaggattak föl, el porrá őrlődő sziklák mellett Új-Crobuzon felé.

Egy léggólemet. Egyetlen erős féllétező szélroham, ami becsukná Ann-Hari szemét, és megbicsaklana tőle célzó keze. Levegőből formált engedelmes alak, hogy megálljon a tanácsnok előtt, és arcába vágja a ruháit, hogy nagyon erősen és sebesen belebújtatni a pisztolya csöveibe tönkretenni a lövéseket. És ahogy az új jelenlét táncától kiszorított levegő nyomán porörvények emelkedtek föl, és megrázkódtak a száraz levelek, ahol ez még mindig ragyaként ütötte ki a bokrokat, Judah és Cutter otthagyhatta a helyzetet.

Csinálj a pisztolyából gólemet! Változtassa magát a fegyvert kicsi és fürge gólemmé, és vegye rá, hogy zárja be csőszáját, egye meg a lövedéket, mielőtt kiköpi, aztán Judah ráparancsolhat, csavarodjon ki Ann-Hari kezéből, és a formája kínálta korlátozott lehetőségei között forduljon meg, és nézzen föl, már a nő arcába – fenyegetés, ami Judah-nak időt ad, míg Ann-Hari bénultan áll a saját fegyvere hozta meglepetéstől és fenyegetéstől, időt adna, hogy elmeneküljön Cutterral együtt, föl az emelkedőn és végig az ösvényen.

Csinálj a golyóból gólemet! – és akkor besülhetne. Csinálj a ruhájából gólemet! – és akkor elgáncsolhatná. Csinálj gólemet azokból a szerteszét heverő, vékony kidőlt fákból! Csinálj gólemet a felhőkből! Az árnyékokból, Ann-Hari árnyékából. Csinálj egy másik hanggólemet! Csinálj hangból és időből gólemet, hogy Ann-Hari ne tudjon mozdulni!

Nagyon hideg volt.

Énekeld el újra a ritmusaidat, de gyorsan, hogy a mozdulatlan időből csinálj gólemet, és állítsd meg, és már megyünk is.

De Judah nem tett semmit, Ann-Hari pedig meghúzta a ravaszt.

35.

Cutter a Szurokfolyamon át tért vissza a városba. Éjjel érkezett. Az új-crobuzoni hatóságok lassan és új törvények közepette nyitották újra a folyami kereskedelmet. Az uszályosok várták, hogy kialakíthassák az új járatokat. Szénfoltos kezeslábast öltött magára álcaként, úgy jött vissza Új-Crobuzonba, széles, mélyen merülő csónakot kormányozva.

Körülötte tízesével, aztán százasával terültek szét a házak a folyó kanyarulatából, hallotta a hangokat, és eszébe jutott a jelentésük, az építészeti megoldások, és ebből tudta, hogy hazaérkezett. A dereglyés, akit megvesztegetett, hogy bevegye a legénységbe, alig várta már, hogy Cutter lelépjen. A motor ismétlődő harákolása közepette elhaladtak Hollókapu szurkos házai, Csermelypart khepri nyomornegyede mellett – a házakat köpetes toldások rejtették –, aztán Új-Crobuzon régi téglahídjai alatt, miközben a csónak szivárványos kifolyást hagyott a vizen.

Léghajók jöttek és mentek. Fényszórólábakon surrantak előre. Kövér ragyogás tűzte helyére a csónakot, aztán kihunyt. Kétszer.

Átsétált Füstmartalék raktárépületei, a kifakult téglák, a foltos betonfalak között. El a karbolsav, az aszfalt, a penészes falragaszok mellett, el az építőanyagok, a morzsákra hullott üveg és kő halmai mellett, így ért azokra az utcákra, ahol egykor a Kollektíva volt hatalmon. Elhaladt a telkek mellett, ahol korábban lakosok találkozóin szavaztak hangoskodva mindenféle kérdésben. Most épp olyanok voltak, mint egykor: betonhasító tüskebokrok és turbolya kicsinyke rengetegei, rovarok vadonai. A falakon spirálok látszottak. Az eső félig már lemosta őket.

Napokkal később Cutter ismerte már az új szabályokat, tudta, hogyan kerülje el az utcákon járőröző, Csermelypartot, Borongost és mindenekelőtt Kennelt lezáró milicistákat. Azt állították, az áruló kollektivista tevékenység még mindig nem ért véget mindenhol, és nem ismertek kegyelmet a hajtóvadászat során.

Cutter nem szólt semmit, amikor osztagokat látott előbukkanni a szétvert épületekből az ártatlanságukat vagy alkalmanként lázadásukat ordító férfiakkal és nőkkel. Lesütötte a szemét. Bármennyire zsibbadt is volt, egyezkedett az ellenőrzőpontoknál, félelem nélkül nyújtotta oda hamisított papírjait, mert nem érdekelte, rákérdeznek-e, és amikor nem tették, diadalérzés nélkül gyalogolt tovább.

A belvárosnak megvolt a maga szépsége: a BilSantum tér, a Perdido pályaudvar. Úgy tűnt, mintha nem lett volna semmiféle háború. A spirálok elmosódott foltok voltak csupán. A pályaudvar istenségként tornyosult a város fölé. Cutter felnézett háztetőkből álló látképére, oda, ahol maga is megfordult.

A Kollektíva utolsó napjaiban elkeseredett próbálkozással igyekeztek lemásolni a drótkötélpályás támadást. Robbanószerrel megrakott vonat indult el a Salétrom állomásról egyre gyorsítva a Perdido pályaudvar irányába azzal az álommal, hogy áldozatként végezhetnek a roppant építménnyel. Soha nem történt volna meg. Az öngyilkos küldetésén a mozdonyt vezető kollektivista, aki bátorra itta magát, és ehhez hozzátett a halál bizonyossága, áttörte az akadályt a Kacsk állomásnál, majd robogott tovább Mállatkert bazár irányába, ám a milícia felrobbantotta az egyre közelebb érő vonatot, és ezzel lyukat ütöttek az Új-Crobuzonon végighúzódó ívek varratába. A Süd-vonal megszakadt, és most lassú ütemben építették újjá.

A bódékon lévő falragaszok, az újságok, a voxofon-fülkékben ingyenesen elérhető viaszkiáltványok a kormány győzelmeiről beszéltek: Tesh hadisarcáról, a háborús szabadkozásukról, a közösség újjászületéséről. Kemény, de reményteli idők ezek, ahogy mondták. Új tervekről, a földrészen átvezető kutatóutakról is szó esett. Új gazdaságot, bővülést és növekedést ígértek. Cutter kóborolt: Csermelypart romokban – a Tollasok mészárlása után maradt khepri holttesteket mostanra eltakarították már, de a falakon még mindig ott voltak a foltok. Egyes helyeken megrepedt és megégett a házilárvák által kiválasztott nyálkatakaró, és feltárult az alatta húzódó tégla.

Cutter sétált, és figyelte az újjáépítést. Új-Crobuzon központjában mindenütt ott virítottak a fegyverek ütötte lyukak, a beton, a habarcs és a szétzúzott márvány bozótosai, újonnan nyílt, tépett szegélyű, törmelékkel kövezett átjárók kötöttek össze sikátorokat. Barakktelepen kakukknyál módjára lepte el az állványzat a milícia tornyát. A megereszkedett, elszakadt drótkötélpályának nyoma sem volt. Majd akkor feszítik ki újra, amikor ismét áll a barakktelepi torony.

Mógdombon talált szállást, elég közel a Kollektíva egykori területéhez, de már éppen kívül a katonai ellenőrzés alatt álló zónán, hogy se statárium, se kijárási tilalom ne vonatkozzon rá. Megadta új nevét – nappali munkájából származó jövedelmével fizetett, amit olyan helyeken végzett, ahol előző életében soha még csak meg sem fordult.

Új-Crobuzon egy romhalmaz volt: a szobrai széttörve, kerületei tűztől hólyagosak és foltosak, teljes utcák voltak, amelyekből csak homlokzat maradt, az épületeket kizsigerelték. Házak, templomok, gyárak, öntödék álltak oly üresen és törékenyen, akár a régi koponyák. Roncsok úsztak a folyókon.

Tisztában volt azzal, miként kell ismét a suttogó hálózatok részévé válni, még ha úgy szét is voltak zilálva, mint most. Még ilyenkor is tudta, mi az eljárás, amikor senki nem fordult bizalommal senkihez, amikor a lakók azon igyekeztek, jártukban-keltükben nehogy a másik szemébe nézzenek. Még ilyenkor is, amikor a gyorsan ökölbe szoruló kéz azt kockáztatta, jelszlengnek vélik, és kihívják a milíciát, esetleg gyors polgárőrségi gyilkosság következik, hogy megóvják a környéket a renegát lázadóktól és a halálosztagoktól, amiket odavonzhatnának. Cutter óvatos volt, és türelmes. Két héttel visszatérte után rálelt Madeleinára.

– Most már jobb – magyarázta a nő. – De az első hetekben! Ti istenek!

Testek a falak tövében; amikor elvitték őket, azt állították, mindegyikük „ellenállt”. Azzal, hogy megbotlott, vagy kért egy másodpercnyi pihenőt, esetleg köpött egyet, ellenállt, mert nem jött elég gyorsan, amikor szóltak neki.

– Fenn, a Nyílhegy-vermeknél, a hegyek lábánál – mondta. – Susztr. Ott őrzik a kollektivistákat. Ezrével. Senki nem tudja, mennyien vannak ott. Van ott egy melléképület. Azt mondják, aki bemegy, nem jön ki. Amikor befejezték már a faggatást.

Néhányunk megmenekült.

Madeleina felsorolta mindazokat, akiket ismert, és hogy mi lett velük. Cutter felismert néhány nevet. Nem sikerült megállapítania, vajon a nő megbízik-e benne, vagy azért mondja el, mert már nem érdekli a dolog.

– El kell mesélnünk, mi történt – magyarázta. – Ezt kell tennünk. De ha elmondjuk az igazat, azok, akik nem voltak itt, azt hiszik majd, hogy hazudunk. Hogy túlzásba esünk. Úgyhogy... Vajon kevésbé rossznak állítjuk be, mint amilyen volt, hogy elhiggyék? Van ennek egyáltalán értelme?

Kimerült volt. Cutter rávette, hogy elmesélje neki az egészet, mindent a Kollektíva bukásáról.

Amikor kiderült számára, milyen régen is történt az egész, könnyen megtehette volna, hogy azt mondja magának: „Nem is volt senki, aki harcolhatott volna a Tanácsért”, de nem tette. Nem tette, mert nem tudhatták, mi történhetett volna egyébként, mert nem biztosítottak rá lehetőséget. Nem tudhatta senki, mi is volt Judah közbeszúrásának hatása.

Tízezernyi szóbeszéd keringett Új-Crobuzonban a Vastanácsról.

Cutter gyakorta felkereste a busaréti lassúszobrászati kertet, hogy ott üljön egymagában a türelem istenecskéjének szentelt műalkotások között. A kert romokban hevert. A gondosan megalkotott pázsitokat és bozótosokat óriási üledékes kőzetdarabok zavarták meg, mindegyiket gondosan előkészített rétegek és repedések erezték: pontosan a helyükön megfúrt lyukak, becsöpögtetett marószerek, hogy a kő épp a kívánt helyeken bontódjon meg enyhén és egészen lassan, hogy az időjárás éveken át felgyülemlő hatása nyomán a kőtömbök rétegekben hulljanak szét, átmossa őket az eső, és a legvégén felvegyék rég eltervezett alakjukat. A lassúszobrászok soha nem árulták el, mit terveznek, művészetük csakis hosszú évtizedekkel haláluk után tárulkozott fel.

Mindig is utálta ennek a kertnek a megfontoltságát, de most, hogy tönkrementek, vigaszt lelt benne. Valamelyik kollektivista vagy egy velük rokonszenvező ostoba alak hetekkel ezelőtt átmászott a falon még Kennel bukása előtt, és vésővel esett neki a nagyobb darab kövek többségének. Derűs pontatlansággal és tiszteletlenséggel készítettek elnagyolt, pár vonásból álló és közönséges, életteli és csúf alakokat, mocskos szájú, szakadár jelszavakat csiszoltak a kövek bőrébe. Tönkretették a művészek aprólékos fúrásait és savművességét, pornográf bohócokkal előzték meg az eróziós szobrokat. Cutter csak ült, nekidőlt a túlméretezett farkát markolászó új kőalaknak, amit abból véstek ki, amit hattyúnak, csónaknak, virágnak vagy egyáltalán bármi másnak szántak eredetileg.

Nem sok mindenre emlékezett a dombok közötti időből. Rahul markát – ahogy fogja, amíg... vergődött? Sírt? Úgy sejtette, hogy igen, sírt és vergődött. Addig ölelték, amíg össze nem rogyott a kimerültségtől.

Emlékezett arra, ahogy Ann-Hari elsétál, és rá se nézve eltűnik. Emlékezett arra, ahogy felszáll Rahul hátára, és visszafordítja a kődombok felé.

– Vissza – mondta akkor a nő. – A Tanács.

Cutternak fogalma sem volt arról, mit jelentett ez. Akkor még csak meg se hallotta. Csupán később, amikor már befejezte a gyászolást.

Vajon szabadon jár-kel még a nő? A halálát kereste, és meg is találta? Látta, ahogy az újraformált Rahul és Ann-Hari belevész a kövek közé, ahol a Vastanács várakozott. Ez volt az utolsó alkalom, hogy megfigyelhette őket.

Amikor már képes volt rá, igyekezett elmozdítani onnan Judah-t. Szerette volna eltemetni. Igyekezett, hogy ne kelljen összeroncsolódott arcára néznie. Végül sikerült lerángatnia a vadcsapásról. Oda se fordulva, csupán tapintás alapján zárta le a szemét. Egyre fogta Judah mind hidegebb kezét, és nem tudta rávenni magát, hogy sajátjával érintse a petyhüdt ajkakat, pedig szerette volna, ezért végül saját ujjaira helyezett csókot, és sokáig tartotta aztán Judah lehelettelen szájához. Mintha akkor, ha elég sokáig vár, Judah kénytelen lenne megmozdulni.

Kőrakást emelt fölébe. Csupán rövid pillanatokban volt képes ezt végiggondolni.

A Tanács nem moccant. Egyelőre még nem látta, habár tudta, hogy meg fogja tenni, azonban Új-Crobuzonban mindenki tisztában volt az állapotával. Judah halálával nem szabadult ki az egyidejűség börtönéből. A napilapok hajmeresztő történetekkel álltak elő arról, hogy mi történt. A leggyakoribb felvetés a Torzió maradványáról szólt, ami a kakotopikus zónán való átkelés után maradt meg. Cutter biztos volt benne, hogy akadtak olyanok a kormányban, akik tudták, mi az igazság.

Amikor képes lesz rá, elmegy és megnézi. Ann-Harira gondolt, ahogy gyalogol a köveken, ahogy ott ül Rahul hátán.

Cutter mesél Madeleinának Judah Low-ról, a nő pedig szavak nélküli együttérzéssel hallgatja, amiért a férfi valósággal összeroppan a hálától. Egyik éjjel elviszi Cuttert egy bakóhangási mészárszékre. Óvatosan, kerülőutakon közelítik meg. Ahogy odaérnek, macskavonítás hangzik fel – most, hogy többé nem számítanak ételnek, visszaszivárognak az állatok. Amint a sötétbe boruló vágóhídon vannak, Cutter átlép az alvadó vérrel teli lefolyókon, és a templomot idéző visszhangok, az egymásnak koccanó, immár üres húskampók csengése közepette, a darálók tűzszekrényének parazsánál Di Farja megmutatja a rejtekajtókat és a mögöttük megbújó kis stencilgépet.

Aznap éjjel együtt dolgoznak, forgatják a karokat, ügyelnek arra, hogy ne csomósodjon be a tinta. Sok száz másolatot állítanak elő a sötétben.

RENEGÁT REBELLISE, 1806. LUNUÁR.

„Rend van Új-Crobuzonban! Ostoba lakáj népség! A rendetek futóhomokra épült. A Vastanács holnap újra megmozdul, és legnagyobb rémületetekre azt hirdeti majd rikoltó füttyszó közepette: Voltunk, vagyunk, leszünk.”

Most pedig eme nyílt térséget, ezt a városon kívüli, vágány forradással hasított sík tájat teliszemetelt kifeszített drótok és szögesdrótok között vezető ösvényeken érkezünk nagy számban. Szürkébe burkolózó, ott sem lévő hold alatt, a fénytelen éj iszapbarnájában összeverődve érkezünk majd.

Ott. Ott érkezünk majd a Vastanácshoz. Ott érkezünk majd az örökmozgó vonathoz, ami most már valóban örökmozgó, talán lendül, mindig lendül örökké, a kereke most épp végez a fordulással. Várakozik. Vasból való tengelyei körül a mozgás ördögei, várják az örökké tartó pillanatot.

El a határt vigyázó őrök mellett. Ahol patakmeder megy át a drótok alatt, ott surranunk át, ahol nincs, ott vágunk, vagy nagyon óvatosan, rongyokkal kipárnázva kúszunk át. Keresztül a történelem szegélyén afelé a helyszínné lett másodperc felé, a felé a mostban, a most bőre alatt szálkaként benne lévő történelmi pillanat felé.

Szakadatlanul érkezünk a büntetések ellenére. Öregasszonyok, fiatalok, férfiak, emberek, kaktuszok, kheprik, zagyvak, vogyanojok, még újraformáltak is. Itt, a vonat körül azok az újraformáltak, akik végigcsinálják a veszélyes zarándoklatot, kapnak valamit, E körül a pillanat körül egyenlőként bánnak velük. És gyerekek tucatjával. Mocskos kis bugrisok, Új-Crobuzon utcáin állatként élő árvák, akik önszerveződő csapatokban keresik fel ezt a különös játszóteret. Légyköpetes, leharcolt, rozsdából álló szerelvényeken, az új tervei beindulásával ismét hatalommal gyarapodó TVT mellékvágányain összegyűlt szerkezeteken át, a bogárbejárta pusztaságon át, szürke semmi és kövek kísérteteinek tűnő kövek mérföldjein át érkeznek az utcagyerekek a Vastanácshoz.

Körút van, megvannak a követendő útvonalak.

Mássz föl a görgetegesen, hogy lenézhess a kéményekből érkező fagyott füstre! Állj meg a sínpár peremén, a vasak között, hogy belenézz a mozdony pofájába! Lassan kerüld meg jobbról-balra az egész Tanácsot: néhány perces séta. Senki nem érhet hozzá. Mindenki megpróbálja. Az idő lecsúszik róla. Jönnek, ezt bárki láthatja. A Vastanács nem állt meg, a Vastanács rohamoz, a Vastanács benne foglaltatik, és mi csupán ebben az egyetlen pillanatban látjuk. Kerüld meg!

A mozdonykémény fölött kiöblösödik, a magasba tör fekete böffenet, tartja a formáját, gyorsan fájja hátra a pillanatba beleágyazódott menetszél. Alig néhány hajszálnyira közelítjük meg az állatfejek szarvainak kitüremkedéseit és a harcosok pengéit, ahogy ott várakoznak összezárkózva, bámulják a nekikészülődő tanácsnokokat ajkukon kibomló kiáltással.

Az ott Vastagcomb. Az a nagydarab, kortól színtelen kaktusz, aki a mozdony ablakában van. Ő segédkezett egykor, még az elején elindítani a Vastanácsot. Most itt van, hogy hazahozza.

Útvonal vezet egyik tanácsnoktól a másikig, mindegyiknek saját neve van mostanra. Ez itt Köpködő, akinek izgatott kiáltása nyomán a nyál parabolikus görbében kifröccsenve keretezi a száját. Az ott Bakugró, aki az egyik kocsitetőről épp a másik felé ugrik, és ívének tetőpontján a kettő közötti résben lebeg, félúton. Ott van Puskás, akinek a karabélyából lövedék bukkant elő, és hathüvelyknyire mered ki a csőből. A hagyomány az, hogy megállunk, és lengetjük a kezünket a mozdulatlan lövedék és a fegyver közötti űrben.

Akadnak, akik egykor ismerték a tanácsnokokat. Van itt egy nő, aki gyakorta kijön, hogy beszélgessen, mindig ugyanazzal a férfival, az apjával, visszajár hozzá, aki meg se mozdul a történelemben. Nem ő az egyetlen, aki a családtagját látogatja.

A rozsdaporral és füsttel körülölelt repkényes torony, a barakkokká és tébolydává átalakított marhavagonok, a faburkolatos laborok-étkezdék-fegyverraktárak és a templom, itt egy nyitott pőrekocsi teli földdel, kertekkel és egy sírkert megfelelő síremlékkel, uszadékfából összeeszkábált kocsi és a duzzadozó, három sejtmagos plazmazsák, ami azután lett, hogy a Torzió megérintette a benne lévőket, a zárómozdony a vicsorgó fémfogaival, ahol a pillanat véget ért. A Tanács megtorpantott kocsijai arra várnak, hogy megmentsenek minket.

Játszunk körülöttük, felkeressük őket. Egyesek imádkozni jönnek. A Vastanács körül írott fohászokkal van teliszórva a talaj.

A milícia, a tudósaik meg a thaumaturgjaik megpróbálnak csúfságokat átpréselni, ám az időgólem csak van, és kezdetleges támadásaik egyáltalán nem ártanak neki. Újra meg újra és újra eljövünk ide.

Évek telhetnek el, és mi meséljük majd a Vastanács történetét, és azt, hogyan jött létre, hogyan hozta létre önmagát, és ment el, és hogyan tért vissza, és jön, még mindig jön. Férfiak és nők hasítottak vonalat a koszlott talajba, kirángatták és aztán vissza a történelmet, végig a világon. Szájukban még mindig ott a kiáltás, mi pedig ünnepélyesen fogadjuk őket. Érkeznek a kődombok árkából a téglaárnyak közé. Egyre csak érkeznek.

Table of Contents

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ RÉSZ Kelepcék

1.

2.

3.

4.

5.

MÁSODIK RÉSZ Visszatérések

6.

7.

8.

9.

HARMADIK RÉSZ Borföld

10.

11.

12.

13.

ANAMNÉZIS Az örökmozgó vonat

NEGYEDIK RÉSZ Kísértetjárás

14.

15.

16.

ÖTÖDIK RÉSZ Nyomkövetés

17.

18.

19.

HATODIK RÉSZ A Választmány versenye

20.

21.

22.

HETEDIK RÉSZ Folt

23.

24.

NYOLCADIK RÉSZ Újraformálás

25.

26.

27.

28.

29.

30.

KILENCEDIK RÉSZ Hang és fény

31.

32.

33.

TIZEDIK RÉSZ Az emlékmű

34.

35.