Date: 0101-01-01 00:00:00+00:00
Publisher: szs

China Miéville

PATKÁNYKIRÁLY

China Miéville: King Rat

Copyright © 1998 by China Miéville

Fordította: Juhász Viktor

A London Sometin’...

Tek 9

Könnyedén furakodok be az épületek közé, olyan szűk réseken nyomakodok át, amelyeket szabad szemmel nem is látsz. Ha úgy tartja kedvem, annyira közel húzódok hozzád, hogy a leheletemtől libabőrös lesz a tarkód, pedig a lépteimből aztán semmit sem hallottál. Én viszont még azt is érzékelem, miként feszülnek meg az izmok a szemedben, amikor a rémülettől hirtelen kitágul a pupillád. Kihajigált maradékaidból rendezek magamnak lakomát, a házadban élek és az ágyad alatt szunyókálok, te pedig mindebből semmit sem veszel észre, legfeljebb akkor, ha úgy akarom.

Felkapaszkodom az utcaszint fölé. Ebben a városban számomra nem létezik bejárhatatlan dimenzió. Ami neked egy fal, az számomra egyszerre lehet fal, mennyezet és padló.

A szél hosszú kabátomba tép, a hangja kötélen száradó ruhák csapkodását idézi. A karomat elborító ezernyi karcolás és heg egyszerre bizsereg mintha áramütés ért volna, miközben felhúzódzkodom a tetőkre és tömpe kémények kis csoportjai között surranok. Dolgom van ma este.

Higanyszerű mozgással csorgok le a tető peremén és szélvészsebesen siklok az ereszcsatornán a tizenöt méter mélyen várakozó sikátorba. Csendben surranok az utcai lámpák szépiaszínű derengésében, szemétkupacok között szlalomozok, játszva felnyitom a csatornafedőt záró lakatot, és egyetlen hang nélkül húzom félre a súlyos fémfedőt.

A következő pillanatban már el is nyel a sötétség de továbbra is látok. Hallom az alagutakban hömpölygő víz morajlását. Derékig állok az ürülékedben, a vizeletedben, érzem a testemnek feszülő áradat erejét, az orromat kitölti a bűze. Úgy ismerem ezeket a járatokat, minta tenyeremet.

Észak felé tartok. Néha elnyel az áradat, elszántan taposom a vizet, falakba és mennyezetekbe kapaszkodva folytatom az utat. Élőlények iszkolnak el az utamból vagy siklanak félre előlem. Tétovázás nélkül nyomulok tovább a bűzölgő járatokban. Eddig ugyan csak görcsös rohamokban, bizonytalankodva esett az eső, de most mintha London teljes vízkészlete egyszerre akarna célba érni. A föld alatti világ téglafalú folyói ma éjjel szilajul áradnak. Lebukok a felszín alá, erős karcsapásokkal folytatom az utat az összecsomósodó sötétségben, majd a megfelelő helyen felszínre bukok, és csöpögve mászok fel a mélységből, és ismét hangtalanul surranok tovább az utcákon.

Úti célom vörös téglamonstrumként magasodik fölém. Sötét tömbjét haszontalan fényt árasztó négyszögek bontják meg. Az egyik eresz árnyékában sziporkázó hézagot különösen hosszasan szemlélem. Széles mozdulattal meglovaglom az épület sarkát, és minden nehézség nélkül megindulok felfelé. Most lassabban mozgok. Bekapcsolt televízió mormogása, étek illata sodródik felém, ráadásul abból az ablakból, amerre én is tartok, ahova nyúlok, amit óvatosan végigsimítok hosszú körmeimmel, csikorgó hang hallatszik, galamb neszezése, üvegnek súrlódó faág, izgalmas nesz, csali.

Első rész

ÜVEG

ELSŐ FEJEZET

A Londonba érkező vonatok úgy siklanak be a nagyvárosba, mintha háztetők fölött úszó hajók lennének. Körülöttük hosszú nyakú tengeri szörnyekként kapkodnak az ég felé az irodaházak, a hatalmas gáztartályok bálnái az elvadult senki földjén dagonyáznak. A sínpárok alatt, a mélyben apró boltok és obskúrus logójú üzletek, kopott festésű kávézók és a magasvasút boltívei alá gubózó telephelyek bújnak meg. Minden falfelületet elborít a színpompás, kacskaringós graffiti. A szerelvények olyan közel haladnak el az emeleti ablakok mellett, hogy az utasok szemérmetlenül bebámulhatnak a szűk, kopár irodákba és tárolóhelyiségekbe. Ha nagyon szemfülesek, még a falra aggatott üzleti naptárakat vagy csajos poszterek körvonalait is kivehetik.

London ritmusa itt születik, a külvárosok és a központ közötti sík, szétterpeszkedő zónában.

Az utcák aztán kiszélesednek, egyre ismerősebbek lesznek a boltok meg a kávézók homlokzatát ékesítő nevek. A főutak itt már tisztábbak, a forgalom sűrűbb, a város pedig lassan puffadozva dagad tovább, és a végén egy szintre kerül a sínekkel.

Az egyik október végi napon pontosan ugyanezt az utat tette meg egy vonat a sok közül, egyenesen a King’s Cross pályaudvar irányába. Észak-London peremkerületét még a levegőben, a tetők fölött szelte át, majd a Holloway Road felé közeledve már fokozatosan emelkedett mellette a város. A sínek alatt nyüzsgő járókelők rá se hederítettek. Mindössze a gyerekek pillantottak fel a csattogva eldübörgő szerelvényre, és közülük is csak a nagyon kicsik mutogattak rá ujjal. A vasútállomás közelében aztán egyre lejjebb ereszkedett, és eltűnt a tetők szintje alatt.

A szerelvényen kevesen voltak, akik a körülöttük felmagasodó téglafalakat nézték volna. Az ablakokból eltűnt az ég. Galambraj rebbent fel a sínek menti rejtekhelyről, és nagy ívben nyugat felé kanyarodott.

A hangos szárnycsapkodás megriasztotta a hátsó ülésen gubbasztó köpcös fiatalembert. Egészen eddig minden erejével arra koncentrált, hogy ne bámulja nyíltan a vele szemben ülő nőt, aki sűrűn felvitt hajkiegyenesítő balzsammal próbálta megrendszabályozni rendkívül göndör fürtjeit, amitől kígyókként tekergőztek a homlokán a csillogó tincsek. A fiatal férfit ebből a lopott szemlélődésből rántotta ki az ablak előtt elsuhanó galambraj lármája, és gyorsan beletúrt saját – rövidre nyírt – hajába.

A vonat közben beért a házak alá. Fedetlen, mély kőcsatornában folytatta az útját, mintha a hosszú évek állandó forgalma vájt volna barázdát a sínek alatti betonba. Saul Garamond még egy utolsó pillantást vetett a szemben ülő nőre, majd az ablak felé fordult. A szerelvényt megvilágító lámpafény tükörré változtatta az üvegfelületet, és most nézhette saját húsos arcát. A vonásain haloványan áttűnt a téglaréteg, amely a kétoldalt sziklafalként magasodó házak pincéit takarta.

Saul több nap távollét után tért vissza a városba.

A vonat minden egyes zökkenésével közelebb került az otthonához. Lehunyta a szemét.

Az állomás felé közeledve az ablakon túl egyre szélesebbé vált a földbe vájt hézag, ahol a sínek futottak össze. A falakat mindkét oldalon sötét boltívek tarkították, szeméttel teletömött kis barlangok nyíltak alig pár lépésnyire a sínektől. A háztetők fölött daruk körvonalai nyújtóztak az ég felé. Aztán távolodni kezdtek a falak. Sínpárok szakadtak el egymástól és kanyarodtak különböző irányokba, miközben a mozdony egyre lassulva bearaszolt a King’s Cross pályaudvarra.

Az utasok szedelődzködni kezdtek. Saul a vállára vetette a táskáját, és kicsoszogott a kocsiból. Odakint dermesztően fagyos levegő töltötte be a tágas, boltozatos pályaudvart. Sault szabályosan mellbe vágta a hideg. Sietős léptekkel tört utat a tömegben, és türelmetlenül kerülgette a kis csapatokba verődött embereket. Még hosszú út állt előtte. A földalatti felé tartott.

Érezte London lakosságának közelségét. A suffolki tengerparton felvert sátorban eltöltött napok után mintha remegett volna a levegő a tízmillió ember súlyától. A metrón tobzódtak a rikító színek és kivillanó bőrfelületek: mindenki bulizni és inni igyekezett.

Saul az apjára gondolt, aki már valószínűleg várja. Tudta, hogy a fia ma érkezik, és mivel biztosan mindent meg akart tenni, hogy megfelelően üdvözölje, ki fogja hagyni a szokásos esti sörözést a pubban. Saul már most neheztelt rá emiatt. Tapintatlannak és szívtelennek érezte magát ezért, de ellenszenvesnek találta apja tétova kommunikációs kísérleteit. Sokkal jobban érezte magát, ha egyszerűen csak elkerülték egymást. Mogorvának lenni sokkal egyszerűbbnek és őszintébbnek tűnt.

Mire a metrószerelvény kirobogott a Jubilee-vonal alagútjából a felszínre, már besötétedett. Saul a környező táj minden részletét ismerte. A Finchley Road mögötti üres részt a sötétség félhomályos, éppen csak felsejlő senki földjévé változtatta, de Saul gondolatban behelyettesítette az éppen láthatatlan részleteket is, egészen a legutolsó falfirkáig és cikornyás tagig. Bumer. Nax. Coma. Jól ismerte a festékszórót szorongató rettenthetetlen kis lázadókat, és azt is tudta, melyikük hova valósi.

Baloldalt váratlanul felmagasodott a Gaumont mozi grandiózus tornya, a diktatúrák monumentalitását idéző épület, amely bizarr módon kilógott a Kilburn High Road olcsó vegyesboltjai és bedeszkázott portáljai közül. A hideg átszivárgott az ablaküvegen, és Saul még szorosabban összehúzta magán a kabátját. A metró lassan közelített a Willesden megállóhely felé. Az utasok száma alaposan megfogyatkozott. Amikor Saul leszállt, alig páran maradtak a szerelvényen.

Amikor kilépett az állomás épületéből, azonnal kétrét görnyedt a hidegtől. A levegőnek enyhe füstszaga volt: valaki avart égetett az egyik hátsó kertben. Saul sétálni kezdett lefelé a lejtőn, a könyvtár irányába.

Beugrott egy gyorsbüfébe, és magával vitte a rendelését, amit útközben evett meg. Lassan, óvatosan sétált, nehogy szójaszószt és zöldséget csöpögtessen magára. Sajnálta, hogy már lement a nap. Willesden olykor bámulatos napnyugtákat nyújtott. Ha tiszta volt az ég, mint aznap, az alacsony házak felett akadálytalanul áradt az utcákra a fény, és még a legszokatlanabb zugokba is behatolt – az egymásra néző ablakok megállás nélkül szórták egymásra a sugarakat, majd végül teljesen váratlan irányokba hajlították a fényt, és a téglafalak úgy ragyogtak, mintha tűz gyúlt volna a belsejükben.

Saul a mellékutcákban folytatta kanyargós útját, és egyszer csak ott magasodott előtte a ház, ahol az apja lakott. A Terragon Mansions ocsmány viktoriánus tömbház volt, amely méretei és zömöksége miatt kifejezetten barátságtalannak tűnt. Az utcától egy kert választotta el, bár a koszos növényzetbe kizárólag a kutyák jártak bóklászni. Saul apja a legfelső emeleten lakott.

Felnézett, és látta, hogy a lakásban ég a lámpa. Felballagott a bejárathoz vezető néhány lépcsőfokon, és mielőtt a kulcsával kinyitotta volna a kaput, vetett egy pillantást a kétoldalt sorakozó cserjékre és bokrokra.

Rá sem hederített a vasrácsos, nehéz liftre, mert nem akarta, hogy a szerkezet csikorgó zaja elárulja a jövetelét. Inkább nesztelenül felosont az emeletre, és nagyon óvatosan a zárba csúsztatta a kulcsot.

A lakásban dermesztő hideg fogadta.

Saul megtorpant az előszobában, és hallgatózott. A nappali csukott ajtaja mögül kiszűrődött a tévéműsor lármája. Várt egy ideig, de nem hallatszott semmilyen más nesz. Saul vacogva pillantott körbe.

Tudta jól, hogy be kellene mennie, felébreszteni az apját, akit elnyomott az álom a heverőn, és el is jutott az ajtóig. Aztán megállt, és a saját ajtajára tévedt a tekintete. A gondolattól az önutálat ösztönös fintora ült ki az arcára, de végül lábujjhegyen mégis megindult a szobája felé.

Majd reggel bocsánatot kér. Azt hittem, alszol, apa. Hallottam a horkolásodat. Berúgtam, és azonnal bedőltem az ágyba. Annyira készen voltam, hogy nem lettem volna nagy társaság. Hegyezte a fülét, de nem hallott mást, mint tompa, fontoskodó hangfoszlányokat az apja egyik kedvenc késő esti beszélgetős műsorából. Saul fogta magát, és besurrant a szobájába.

Rendkívül hamar elaludt. Azt álmodta, hogy fázik, egyszer fel is rezzent, és még jobban magára húzta a paplant. Almában valami csapódott, súlyos, dörömbölő zaj támadt, ami annyira felhangosodott, hogy végül kirántotta a való világba, és ekkor jött rá, hogy a lárma valódi, és a lakásban visszhangzik. A feltámadó adrenalinlökettől egész testében remegni kezdett. A szíve görcsösen ugrált a mellkasában, miközben kikászálódott az ágyból.

A lakásban jéghideg volt.

Valaki ököllel verte a bejárati ajtót.

A hangzavar halálra rémisztette, ráadásul csak nem akart vége szakadni. Saul remegett és szédült Még nem is kezdett világosodni. Az órára pillantott: alig múlt hat óra. Kitámolygott az előszobába. Az iszonyatos dumm dumm dadumm csak nem ért véget, és innen már a dörömböléshez társuló kiabálást is hallotta, bár az ajtó érthetetlenné tompította a szavakat.

Nagy nehezen magára cibálta az ingét, és kiordított.

– Ki az?

A dörömbölés így sem akart megszűnni. Saul ismét kikiabált, és a válasz ezúttal túlharsogta a lármát.

– Rendőrség!

Saul kétségbeesetten próbálta összeszedni a gondolatait. Váratlan pánikrohamában eszébe jutott a fiókjában elrejtett kevéske fű, de ez még így is abszurdnak tűnt. Nem volt ő drogbáró, akire hajnalban kellene ráküldeni a kommandósokat. Változatlanul kalapáló szívvel nyúlt a kilincshez, amikor felmerült benne, hogy előbb meg kellene győződnie arról, vajon valóban azok-e, akiknek mondják magukat, de ekkorra már elkésett, mert bevágódott az ajtó, és ledöntötte a lábáról, miközben emberek rontottak be a lakásba.

Pár pillanatig csak kék nadrágszárakat és méretes cipőket látott maga körül, aztán valaki felrántotta a földről. Saul vadul hadonászva fordult a betolakodók felé. Harag keveredett a rettegésbe. Rájuk akart ordítani, de valaki gyomorszájon vágta, így aztán némán összegörnyedt. Teljesen értelmetlen, harsány hangfoszlányok visszhangoztak minden irányból.

– ...mocskosul hideg...

– ...pofátlan kis takony...

– ...kurva sok szilánk, csak óvatosan...

– ...a fia, baszki? Teljesen készen lehet a nyomorult...

A kakofónián túl pedig átszűrődött a tévé időjárás-jelentése, a reggeli beszélgetős műsor meteorológusának vidám csivitelése. Saul addig küzdött, amíg végül sikerült megnéznie magának a két férfit, akik lefogták.

– Mi a tököm történik itt? – nyögte ki fulladozva, de válasz helyett csak belökték a nappaliba.

A szobában nyüzsögtek a rendőrök, de Saul észre sem vette őket. Elsőnek a tévét látta meg: az élénk színű kosztümöt viselő hölgy éppen felhívta a figyelmét arra, hogy aznap ismét hideg idő várható. A heverőn egy tányér fonnyadt tésztamaradék hevert, a padlón félig üres sörösüveg állt. Jéghideg fuvallat támadt, és Saul ösztönösen az ablakra nézett, ki, a tetőkön át a messzeségbe. A függönyök drámaian csapkodtak a szélben. Most látta csak, hogy üvegdarabok borítják a padlót. A keretben, pár szilánkot leszámítva, szinte alig maradt valami.

Saul térde megroggyant az ijedtségtől, és valahogy megpróbált az ablak felé húzódni.

Ebben a pillanatban fordult feléjük egy civil ruhás, vékony férfi, és észrevette Sault.

– Azonnal vigyék az őrsre! – förmedt a fogdmegekre.

Sault azonnal sarkon fordították. A szoba megpördült körülötte, mintha körhintán ülne a vidámparkban, és szélsebesen suhantak el mellette a polcokon sorakozó könyvek és az apja apró, bekeretezett képei. Vadul kapálózva próbált megfordulni.

– Apa! – üvöltötte. – Apa!

Könnyűszerrel kirángatták a lakásból. A folyosó sötétjét az ajtóréseken kiszűrődő fénycsíkok darabokra szabdalták. A lift felé menet Saul értetlen arcokat, köntösöket összemarkoló kezeket látott. Pizsamás szomszédok bámulták meg az ordítozó Sault, miközben elvonszolták mellettük.

Még mindig nem látta, kik hurcolják magukkal. Folyamatosan kiabált velük, könyörgött, hogy árulják el, mi folyik itt, kérlelt, fenyegetőzött és szitkozódott.

– Hol az apám? Mi történt?

– Csend legyen!

– Mi folyik itt?

Ököl vágódott a veséjébe, nem túl durván, de érezni lehetett, hogyha kell, ennél komolyabb erőkifejtésre is sor kerülhet.

– Csend legyen! – A hátuk mögött bezárult a liftajtó.

– Mi a kurva élet történt az apámmal?

Abban a pillanatban, amint meglátta a nappali törött ablakát, Saul fejében sustorogni kezdett egy halk hang, csak egészen eddig nem hallotta tisztán, mit mond. A lakáson végigtrappoló bakancsok zaja és a káromkodás eddig elnyomta. De itt, a lift viszonylagos csendjében már világosan értette a suttogást.

Meghalt – mondta a hang. – Apa meghalt.

Hirtelen kiszaladt alóla a talaj. A háta mögött álló két férfi megtartotta, de teljesen erőtlenül csüngött a karjaikban. Akaratlanul is nyöszörgő hang hagyta el a torkát.

– Hol van az apám? – kérdezte könyörögve.

Odakint összemosódott a hajnali derengés a köddel. Az összeverődött rendőrautók villogói kék fénnyel fröcskölték tele a kopár házfalakat. A jéghideg levegő azonnal kitisztította Saul fejét. Kétségbeesetten kapálózott fogvatartói karjában, és minden erőfeszítésével próbált átlesni a Terragon Mansionst körülvevő sövényen. Egy pillanatra minden megdermedt. Fentről, a lakásuk ablaka helyén tátongó lyukból arcok bámultak lefelé. A haldokló gyepen szilánkszőnyeg csillogott. Egyenruhás rendőrök fagytak fenyegető diorámába.

Mindegyikük Sault nézte. Az egyikük egy tekercs sárga szalagot szorongatott, amellyel a bűncselekmények helyszínét szokták körülzárni. A szalag letekert vége földbe mélyesztett karókon feszülve kerített körbe egy részt a kertből. A lezárt rész közepén egy férfi térdelt egy sötét kupac előtt a füvön, de a teste kitakarta az egyenetlen halom nagy részét. Sault még azelőtt elrángatták, hogy jobban megnézhette volna, mi az.

Enyhén szédelegve tűrte, hogy betuszkolják az egyik autóba. Alig érzett valamit. Zihálva kapkodta a levegőt. A lakásból idáig vezető úton valamikor bilincs került a csuklójára. Ismét ordítozni kezdett az elöl ülőkkel, de rá se hederítettek.

Az ablakon túl mozgásba lendültek az utcák.

Lekísérték egy cellába, hoztak neki egy bögre teát meg melegebb ruhákat: egy szürke kardigánt és egy piaszagú kordbársony nadrágot. Saul aztán görnyedten üldögélt egy idegen ember gönceiben, nagyon hosszú ideig.

Végighevert az ágyon, és magára húzta a vékony takarót.

Néha ismét megszólalt a fejében a hang. Öngyilkosság – sugallta. – Apa öngyilkos lett.

Saul ilyenkor vitába keveredett vele. Az egész felvetés hülyeség volt, az apja sohasem tenne ilyet. Aztán a hang meggyőzte az ellenkezőjéről, mire Saul pánikba esett, és kiütött rajta a hiperventiláció összes tünete. Végül úgy döntött, nem figyel a hangra. Elhallgattatta. Nem volt hajlandó szóbeszédekre adni, még akkor sem, ha a saját fejében támadtak.

Senki sem mondta el neki, miért hozták be. Akárhányszor közeledő lépteket hallott a folyosóról, rögtön kikiabált – néha káromkodással megtoldva –, hogy árulják már el, mi történik. Ilyenkor az ajtón elhúzták az apró tolóablakot, és beszólt egy hang.

– Elnézést a késlekedésért – mondta, esetleg azt, hogy:

– Amint időnk engedi, azonnal foglalkozunk önnel –, vagy csak annyit:

– Csend legyen már!

– Nem tarthatnak csak úgy itt! – ordította Saul, amikor végleg elfogyott a türelme. – Mi a fene folyik itt? – A hangja sokáig visszhangzott az üres folyosón.

Végül leült az ágyra, és a mennyezetet bámulta.

Az egyik sarokból hajszálvékony repedések hálója futott szét minden irányban. Saul addig követte a vonalakat a tekintetével, amíg delejes állapotba nem ringatta magát.

Mit keresel itt? – suttogta idegesen a hang a fejében. – Mit akarnak tőled? Miért nem áll veled szóba senki?

Saul csak ült tovább, a repedéseket bámulta, és nem foglalkozott a hanggal.

Nagyon sok idő elteltével kulcs fordult a zárban. Két egyenruhás rendőr lépett be a cellába, őket pedig az a sovány férfi követte, akit Saul a lakásukban is látott. Ugyanazt a barna öltönyt és ronda, világosbarna esőkabátot viselte. Hosszasan bámult Saulra, aki a koszos takaró alól viszonozta a pillantását: magányosnak, elveszettnek és agresszívnek érezte magát.

Amikor a férfi végre megszólalt, sokkal lágyabb hangon beszélt, mint amire Saul számított.

– Mr. Garamond – mondta. – Sajnálattal kell közölnöm, hogy az édesapja meghalt.

Saul szótlanul meredt a férfira. Legszívesebben az arcába ordított volna, ez elég nyilvánvaló volt eddig is, de a feltoluló könnyek szavát szegték, aztán már az orra is folyt, hiába próbált valamit kinyögni, csak elcsukló zokogás lett belőle. Egy percig hangosan bőgött, majd nagy nehezen összeszedte magát. Szipogva nyelte el a könnyeket, mint egy kisgyerek, és a ruhaujjába törölte taknyos orrát. A három rendőr szenvtelen arccal bámulta, amíg egy kicsit úrrá nem lett az érzelmein.

– Mi folyik itt? – kérdezte végül rekedten.

– Nagyon reméltem, Saul, hogy ezt majd magától megtudjuk – válaszolta a sovány férfi, és a hangja ugyanolyan szenvtelen maradt. – Crowley felügyelő vagyok, és most feltennék néhány kérdést.

– Mi történt az apámmal? – vágott közbe Saul. A kérdést csend követte.

– Kizuhant az ablakon, Saul – felelte végül Crowley. – Az nagyon magasan van. Szerintem nem érzett semmit. – Kurta szünetet tartott, majd folytatta: – Egyáltalán nem vett észre semmit abból, ami az édesapjával történt?

– Azt hittem, hogy esetleg... A kertben láttam... Miért vagyok itt? – Saul egész testében reszketett.

Crowley összeszorította az ajkát, és egy kicsit közelebb lépett.

– Nos, Saul, először is szeretnék bocsánatot kérni, amiért ilyen sokáig megvárattuk. Rendkívül nagy most a felfordulás. Reméltem, hogy közben valaki majd gondját viseli, de a jelek szerint erre nem került sor. Nagyon sajnálom. Ehhez nekem is lesz majd pár szavam.

– Ami pedig a kérdést illeti, hogy miért van itt, nos... támadt egy kis kavarodás. Az egyik szomszédja betelefonált, hogy egy test fekszik az épület előtt, kivonulunk, bemegyünk, ott találjuk magát, fogalmunk sincsen, kicsoda... El tudja képzelni, milyen könnyen elfajulhat egy ilyen helyzet? De a lényeg az, hogy most itt van velünk, és reméljük, hogy megosztja velünk a történteket a saját szemszögéből is.

Saul elhűlten meredt Crowley-ra.

– Az én szemszögemből? – csattant fel. – Mit kellene hozzátennem a saját szemszögemből? Amikor hazaértem, az apám...

Crowley csitító kézmozdulattal, szaporán bólogatva belefojtotta a szót.

– Tudom, Saul, tudom. Mi csak szeretnénk megérteni, mi történt. Kérem, fáradjon velem – tette hozzá halovány, szomorkás mosollyal. Lenézett az ágyon gubbasztó Saulra, aki azt is tudta, mit láthat a felügyelő: egy koszos, büdös, kötekedő, könnyes arcú, elárvult embert. Crowley arcára mintha az aggodalom vésett volna ráncokat.

– Szeretnék feltenni pár kérdést.

MÁSODIK FEJEZET

Egyszer régen, amikor Saul hároméves lehetett, az apja megengedte, hogy a vállára üljön, amikor hazafelé sétáltak a parkból. Elhaladtak egy csapat útjavító munkás mellett, és Saul az apja hajába markolva kihajolt, és megnézte, mit mutat neki az apja: a fortyogó bitumennel teli kádat, amelyben hosszú fémrúddal kavargatták az anyagot. Az orrát azonnal betöltötte a fojtogató, forró szag, és a finoman bugyborgó fekete massza eszébe juttatta a boszorkány üstjét a Jancsi és Juliskából, mire hirtelen elfogta a rettegés, hogy bele fog esni a kádba, és elevenen megfő. Az apja megérezte, milyen vadul izeg-mozog a vállán, ezért megállt, és megkérdezte, mi a baj. Amikor tisztázták, letette Sault a földre, és kézen fogva a munkásokhoz kísérte, akik a lapátjaikra támaszkodva, rejtélyes mosollyal méregették az ijedező kisfiút. Az apja lehajolt hozzá, és bátorító szavakat suttogott a fülébe, majd Saul megkérdezte a munkásokat, mi az a bitumen. A férfiak elmagyarázták neki, hogyan fogják majd a fekete masszát vékony rétegben szétteríteni az úttesten, és meg is kavargatták neki, miközben az apja a biztonság kedvéért nem engedte el a kezét. És nem esett bele. A félelem ugyan nem múlt el teljesen, de azért jelentősen csökkent, és megértette, miért akarta az apja megmutatni neki a fortyogó tartályt, és azt is tudta, hogy most bátor volt.

Saul előtt egy bögre tea hűlt, a felszínén lassan sűrűsödött a tej. A sivár szoba ajtajában unott arcú közrendőr ácsorgott. Az asztalra helyezett magnó ütemesen, fémesen zihált. Crowley Saullal szemben ült, összefont karral, szenvtelen arccal.

– Meséljen nekem az apjáról.

Saul apja kétségbeesett feszengéssel küzdött végig minden olyan alkalmat, amikor a fia egy lánnyal tért haza az otthonukba. Nagyon fontosnak tartotta, hogy ne tűnjön se távolságtartónak, se ódivatúnak, ezért rettenetes szereptévesztéssel kényszeresen próbált gondoskodni arról, hogy a vendég jól érezze magát. Halálosan rettegett attól, hátha rosszat mond. Annyira próbált nem elmenekülni, míg a végén görcsbe rándult tagokkal szobrozott az ajtóban, bizonytalan testtartásban, és komor mosollyal, határozott, komoly hangon faggatta a tizenöt éveseket, mit csináltak aznap az iskolában, és jól érezték-e magukat. Saul ilyenkor hosszasan meredt rá, és magában azt kívánta, bárcsak elmenne végre. De a végén csak dühösen bámulta a padlót, miközben az apja lélektelenül fecsegett az időjárásról vagy az érettségiről.

– Úgy hallottam, néha voltak vitáik. Igaz ez, Saul? Mesélne erről?

Amikor Saul tízéves volt, a reggeleket szerette a legjobban. Az apja korán elment dolgozni a vasútra, és így maradt fél órája egyedül a lakásban. Ilyenkor fel-alá sétálgatott, és megbámulta az apja szanaszét hagyott könyveinek a gerincét: a pénzvilágról, politikáról és történelemről szóló művek voltak. Az apja különös figyelmet fordított arra, mit tanul Saul az iskolai történelemórákon, és mindig kifaggatta arról, mit hallott aznap. A széke szélére húzódva, görnyedten magyarázta a fiának, hogy ne higgyen el mindent, amit a történelemtanára mond.

Könyveket nyomott Saul kezébe, aztán megakadt a szeme a borítón, visszavette, fellapozta, és azt motyogta, talán Saul még fiatal ehhez. Kikérdezte, mit gondol a felmerült témákról, és nagyon komolyan vette a fia véleményét. Sault néha untatták ezek a beszélgetések. Gyakran kifejezetten kényelmetlenül érezte magát, bár fellelkesítette a váratlan szószátyárság.

– Előfordult, hogy bűntudatot érzett az apja miatt, Saul?

Saul tizenhat éves lehetett, amikor valami elromlott közöttük. Eleinte biztosra vette, hogy ez a feszengés csak múló állapot, de a keserűségnek elég volt egyszer gyökeret vernie a kapcsolatukban, és onnantól már nem múlt el. Az apja egyszerűen elfelejtette, miképpen kellene beszélnie vele. Nem tudott már mit tanítani és nem volt mit mondania neki. Sault feldühítette az apja csalódottsága, akit elkeserített a fia lustasága és a politikával szembeni érdektelensége. Saul tehetett bármit, az apja csak nem nyugodott meg, ettől viszont tovább fokozódott a csalódottsága. Saul közben elmaradozott a tüntetésekről és a felvonulásokról, az apja pedig már nem is kérdezte, vele tart-e. Időnként hangos szóváltásba keveredtek. Ment az ajtócsapkodás. De még gyakrabban telepedett rájuk csend, és semmi sem történt.

Saul apja nem igazán tudta, hogyan kell elfogadnia az ajándékokat. Sohasem vitt fel nőt a lakásba, ha a fia otthon volt. Egy alkalommal, amikor a tizenkét éves Sault a nagyobbak szekálták az iskolában, az apja bejelentés nélkül felbukkant, és elkezdte szidni a tanárokat, amivel roppant kínos pillanatokat szerzett a fiának.

– Hiányzik az édesanyja, Saul? Bánja, hogy sohasem ismerte?

Saul apja alacsony férfi volt, széles vállakkal és vaskos oszlopra emlékeztető törzzsel. Ritkuló haja már őszült, és szürke volt a szeme.

Múlt karácsonyra Lenin egyik művét ajándékozta a fiának. Saul barátai rendkívül mulatságosnak találták, mennyire nem ismeri az idősödő férfi a saját gyerekét, de Saul nem tudott gúnyosan nevetni rajta – csak őszinte sajnálatot érzett. Pontosan értette a gesztus lényegét.

Az apja megpróbált értelmezni egy paradox helyzetet. Érteni akarta, vajon jó eszű, művelt fia miért csak várja, hogy majd az élet megadjon neki valamit, miközben némi erőfeszítéssel sokkal többet szerezhetne tőle. De csak annyit fogott fel az egészből, hogy Saul elégedetlen. És ebben nem is tévedett. Saul kamaszkorában maga volt a két lábon járó klisé, az örökké duzzogó tunya srác. Az apja szemében ez nem jelenthetett mást, mint hogy Sault lebénította a beláthatatlan és félelmetes jövő, az egész hátralevő élete és az egész világ súlya. Saul végül teljesen épen kecmergett ki ebből a helyzetből, és szépen betöltötte a huszat, de soha többé nem tudtak szót érteni az apjával.

A legutóbbi, emlékezetes karácsony napján sokáig ült az ágyán, és az ajándék könyvecskét forgatta a kezében. Szépséges kis holmi volt, robotoló munkásokat ábrázoló komor fametszetekkel illusztrált, bőrkötéses kiadás. Mi a teendő? – kérdezte a cím vádlón. Hát mi a teendő ezzel a Saullal?

Elolvasta a könyvet, Lenin buzdító szónoklatait arról, hogy a jövőt meg kell ragadni, a jövőért küzdeni kell, alakítani kell rajta, és közben tudta, hogy az apja ezzel segíteni szeretett volna neki, megmagyarázni a világot. Az apja előőrsként törni akarta előtte az utat, mert hitt a félelem bénító erejében, és mi más a félelem oka, ha nem a tudatlanság? Ha valaki tanul, többé nem fog félni. Ez itt a bitumen, elmondom, mire való és hogy használhatjuk.

Sokáig csak udvarias kérdések és egy szótagos válaszok váltogatták egymást, majd a kihallgatás szinte észrevétlenül váltott tempót és lett egyre pergőbb. Én vidéken voltam – magyarázta Saul –, kempingeztem. Későn értem haza, tizenegy körül, rögtön elmentem aludni, nem is találkoztam apámmal.

Crowley nem tágított. Mintha meg sem hallotta volna Saul könyörgő hangú, kitérő válaszait. A felügyelő fokozatosan egyre ingerültebb lett. Végül rátért az előző éjszaka eseményeire.

Könyörtelen precizitással rekonstruálta Saul útját egészen hazáig. Saul úgy érezte, mintha arcul ütötték volna. Kurtán válaszolgatott, és elkeseredetten próbált úrrá lenni az ereiben dübörgő adrenalinon. Crowley szisztematikusan pakolta a húst Saul csontvázszerű feleleteire, és olyan részletesen idézte fel a Willesdenen keresztül megtett útját, hogy Saul úgy érezte, mintha ismét a sötét utcákon kóborolna.

– Mi történt, amikor találkozott az apjával? – kérdezte Crowley.

Nem találkoztam az apámmal, akarta mondani Saul, úgy halt meg, hogy nem is láttam, de közben hallotta a saját hangját, amint érthetetlenül nyöszörög, mint egy nyűgös kisgyerek.

– Feldühítette, hogy ott várta magát? – kérdezte Crowley, és Saul hirtelen megérezte az alhasában csomósodó félelem hidegét, ami szépen lassan terjedt szét a testében. Nemet intett.

– Felbosszantotta, Saul? Vitatkoztak?

– Nem is láttam!

– Dulakodtak, Saul? – Megint a fejét ingatta, nem! – Összeverekedtek? – Nem. – Tényleg?

Crowley sokáig várt a válaszra. Végül összeszorított szájjal firkantott valamit a jegyzetfüzetébe. Felpillantott, Saul szemébe nézett, mintha ezzel próbálta volna rávenni, hogy szólaljon már meg végre.

– Nem is láttam az apámat! Nem értem, mit akar tőlem... Ott sem voltam! – Saul most már nagyon félt. – Mikor mehetek haza végre? – kérdezgette esdeklő hangsúllyal. De Crowley erre nem válaszolt semmit.

A felügyelő és a közrendőr végül visszakísérte a cellájába. Már most figyelmeztették, hogy ezzel nincsen vége a kihallgatásoknak. Megkérdezték, kér-e valamit enni, de felháborodásában dacosan visszautasította az ajánlatukat. Nem is tudta, éhes-e egyáltalán. Mintha képtelen lett volna eldönteni.

– Telefonálni akarok! – ordította a távolodó rendőrök után, de nem jöttek vissza, ő pedig nem kiabált többet.

Saul végigdőlt a priccsen, és eltakarta a szemét.

Mintha a csendben kiélesedtek volna az érzékei. Már messziről meghallotta a folyosón közeledő léptek koppanását. Az ajtó előtt elhaladók pusmogó beszélgetése váratlanul egészen hangosnak tűnt, mielőtt ismét elhalt volna. Az épület távolabbi szegletében nevetés harsant fel. Valahol messze autók zúgtak, a morajt megszűrték a fák és a falak.

Saul sokáig csak feküdt ott, és a zajokat hallgatta. Vajon telefonálhat egyáltalán? És ha igen, kit hívna fel? Most akkor őrizetben van? De ezek a gondolatok viszonylag kevéssé foglalkoztatták. Inkább csak hevert az ágyon, és hallgatózott. Hosszú idő telt el.

Hirtelen felpattant a szeme. Egy pillanatra nem tudta, mi történhetett. Megváltoztak a hangok.

Mintha a világ összes neszét kivéreztették volna.

Saul ugyanúgy hallott mindent, mint eddig, viszont az összes hang kétdimenzióssá laposodott. A változás azonnal és ellentmondást nem törően állt be. Mint az uszodában visszhangzó sikongatás, ezek a hangok is tisztán hallhatóak, de teljesen üresek voltak.

Saul felült az ágyon. Hangos, kaparászó hang hallatszott, ami elsőre halálra rémítette – a mellkasának súrlódó, durva pokróc volt az. Hallotta, hogyan dobog a szíve. A teste minden zaja ugyanolyan mély és telt maradt, ezeket nem szipolyozta ki ez a furcsa szónikus vámpírizmus. Ezeket természetellenesen tisztán hallotta. Úgy érezte magát, mintha kartonból kivágott figura lenne, akit ügyetlenül ragasztottak a világra. Lassan forgatta a fejét és megtapintotta a fülét.

A folyosóról bakancsok gyér, tompa kopogása hallatszott. Az ajtó előtt bizonytalan léptekkel elsétált egy rendőr. Saul lassan feltápászkodott, és a mennyezetre nézett. A festékrétegen végigfutó repedések és vonalak hálózata nyomasztóan mozogni látszott, és észrevétlenül vonaglottak az árnyékok, mintha bágyadt fényforrás imbolygott volna a cellában.

Saul zihálni kezdett. A levegő mintha megfeszült volna körülötte, és poros íz öntötte el a száját.

Amint megmozdult, máris megszédült, belekábult saját teste kakofóniájába.

A mélységüktől lecsupaszított, motyogó neszekből lassú léptek bontakoztak ki. Ugyanúgy, mint a Saul testében születő hangok, ezek is könnyedén, tudatosan hatoltak át a környező neszezésen. Mindkét irányból sietős léptek közelítettek és hagyták le a komótosan ballagót, aki semmit sem változtatott a tempóján. Állhatatosan közelített a cella felé, és Saul hirtelen úgy érezte, mintha remegés futna végig a szikkadt levegőben.

Gondolkodás nélkül a cella sarkába hátrált és le sem vette a szemét az ajtóról. A léptek megálltak. Nem zörrent kulcs a zárban, mégis megmozdult a kilincs, majd lassan kinyílt az ajtó.

Ez az egyszerű mozdulat nagyon-nagyon hosszú ideig tartott, mintha az ajtónak le kellett volna küzdenie a hirtelen ragacsossá sűrűsödött levegő ellenállását. A zsanér panaszos nyikorgása betegesen erőtlennek tűnt és túlságosan hosszan kitartott, jóval azután is, hogy az ajtószárny megállt.

A folyosóról vakító fény áradt be. Valaki belépett, majd gyengéden becsukta az ajtót, de Saul nem látta, ki az.

Az alak mozdulatlanul állt, és Sault bámulta.

A cella világítása kezdetleges munkát végzett a jövevényen. A holdfényhez hasonlóan kizárólag a körvonalait világította meg. A szeme két sötét tócsa, az orra hegyes, a szája keskeny, egyenes vonal.

Az idegen arcára pókhálóként tapadtak az árnyékok. Magas volt, de nem túl magas, a vállát védekező mozdulattal folyamatosan felhúzva tartotta, mintha hideg szélben ácsorogna. Az arcából csak annyi látszott, hogy sovány és ráncos, hosszú, sötét haja loncsosan lógott felhúzott vállára. Fekete ruhát viselt, felette formátlan hosszú kabátot a szürke valamelyik meghatározhatatlan árnyalatában. A kezét a zsebébe dugta, fejét enyhén lehajtotta, és a szemöldöke alól pislogott Saulra.

A cellát szemét és ázott, állatias bunda szaga töltötte be. A férfi továbbra sem mozdult, csak nézte Sault.

– Biztonságban vagy.

Saul összerezzent. A félhomályban éppen csak ki tudta venni, hogy megmozdul az idegen szája, a rekedt suttogás mégis olyan hangosan visszhangzott a fejében, mintha az ajkai csak egy centire lettek volna a fülétől. Beletelt egy pillanatba, amíg felfogta, egyáltalán mit hallott.

– Hogy érti? – kérdezte. – Ki maga?

– Biztonságban vagy. Most már senki sem árthat neked. – A férfi durva londoni akcentussal beszélt, amitől úgy tűnt, mintha nyersen, titkolózva suttogna Saul fülébe. – Meg kell tudnod, miért vagy itt.

Saul megszédült. Nyelt egyet, és csak most vette észre, mennyire összesűrűsödött a nyála a megváltozott levegőben. Nem, egyáltalán nem értette, mi történik vele.

– Ki maga? – sziszegte válaszképpen. – Rendőr? Hol van Crowley?

A férfi válasz helyett csak hátravetette a fejét, ami lehetett tagadás, megrökönyödés vagy néma kacaj is.

– Hogyan jutott be? – követelőzött Saul.

– Lábujjhegyen elsurrantam a kék zubbonyos fiúcskák mellett. Suttyomban átslisszoltam a portán, és addig lopakodtam, amíg meg nem találtam a kis lakosztályodat. Tudod, miért vagy itt?

Saul lassan bólintott.

– Azt hiszik...

– A rendőrök szerint megölted a papát, de én tudom, hogy ez nem igaz. Mondjuk nem lesz egyszerű dolgod, amíg meggyőzöd őket az igazadról... de engem nem kell.

Saul egész testében remegett. Lerogyott a priccsre. A férfiból áradó szag szabályosan letaglózta. A hang könyörtelenül folytatta.

– Alaposan rajtad tartottam ám a szememet, tudod? Figyeltelek. Sok megbeszélnivalónk van. Segíthetek rajtad.

Saul egyszerűen nem tudta mire vélni a helyzetet. Vajon az utca tette ronccsá ezt a férfit? Megbomlott az elméje, túl hangosak a hangok, túl sok az alkohol? A cellában még mindig megfeszített íjhúrként remegett a levegő. Mit tudhatott ez az idegen az apjáról?

– Fogalmam sincsen, ki a fasz vagy te... – kezdte lassan, ezúttal minden udvariasságot mellőzve. – Fingom nincsen, hogyan jutottál be...

– Nem érted! – A suttogás enyhén reszelősebbé vált. – Hallgass ide, cimbora. Ez már nem az a világ. Felejtsd el az embereket és az emberek dolgait. Vágod? Nézz csak magadra! – A hangból szinte áradt az undor. Kuporogsz itt a kölcsöngúnyádban, mint valami idióta, és türelmesen várod, hogy az óberhé elé cígöljenek. Mert szerinted majd végighallgatnak és bólogatnak? Inkább bevágnak a kóterbe, és ott is maradsz, amíg a lakat rád nem rohad, te bolond. – Hosszas csend támadt. – De egyszer csak itt vagyok, mint egy rohadt őrangyal. Pikk-pakk kivakarlak innen, gond nélkül. Ez az én otthonom, vágod? Ez az én városom. Minden zugában megegyezik a te városoddal, de közben semmiben sem hasonlítanak. Oda megyek, ahova kedvem tartja. És azért jöttem, hogy elmeséljem, mi a helyzet veled. Üdvözöllek az otthonomban!

A hang teljesen betöltötte a szűk kis helyiséget, és sem időt, sem alkalmat nem hagyott Saulnak a gondolkodásra.

A férfi egyre közelített, az árnyékszerű arc fokozatosan nőtt. Az idegen furcsán mozgott, megtorpant, nekiiramodott pár lépés erejéig, továbbra is merev testtartásban, oldalazott, cikcakkban haladt, a másik irányból közelített, egyszerre lopakodva, mégis erőszakosan.

Saul nagyot nyelt. A feje kóválygott, a szája kiszáradt. Megpróbált köpni. A levegő aszottnak tűnt, közben mégis sistergett a feszültségtől, szinte hallhatóan, legalábbis mindent betöltött valami átható sivítás, mintha sohasem hallgatott volna el végleg a zsanér nyikorgása. Saul figyelt, hallgatott, de képtelen volt gondolkodni.

A bűzlő jelenés félig kilépett az árnyékokból. A mocskos ballonkabátot kigombolva viselte, és hirtelen világosabb szürke ing villant ki alóla, amelyet felfelé mutató, fekete nyílminták tarkítottak: rabruha a legjobb fajtából.

A férfi büszkén felszegte a fejét, de a vállát továbbra is úgy tartotta, mintha duzzogna.

– Nincs olyan, amit ne tudnék Róma szépséges falujáról, vagy éppen a csodás Parisról vagy Berlinről vagy Kairóról, de London különleges hely nekem, már nagyon régóta. Ne bámulj rám ilyen csodálkozva, fiacskám. Úgysem fogod megérteni. Már akkor a városod téglái között lófráltam, amikor még pajtákat emeltek belőlük, aztán malmokat, gyárakat és bankokat. Azt hiszed, emberrel van dolgod, fiú? Adj hálát az égnek, amiért hajlandó vagyok foglalkozni veled. Mert ha nem tűnt volna fel, éppen hatalmas szívességet teszek neked. – A férfi hirtelen drámai szünetet tartott a rekedten morgó monológban.

Ez őrület – gondolta Saul. Kóválygott a feje. Az idegen kis szónoklatának az égvilágon semmi értelme nem volt – az egymásra hajigáit szavak inkább nevetségesnek tűntek, és legszívesebben röhögött volna az egészen, de a megpimpósodott levegő csomót kötött a nyelvére. Nem bírt megszólalni, nem tudott gúnyolódni. Most tudatosult benne, hogy sír, hacsak nem a cellában terjengő szárazság miatt lábadt könnybe a szeme.

Ezzel mintha felbosszantotta volna a jövevényt.

– Ne nyöszörögjél már a dagadék apád miatt! – förmedt Saulra. – Lépjél már túl ezen, sokkal fontosabb dolgokkal kell foglalkoznod – tette hozzá, majd ismét elhallgatott.

– Indulhatunk? – kérdezte némi csend után.

Saul felkapta a fejét. Végre sikerült megtalálnia a hangját.

– Miről beszélsz? Ez valami vicc? – kérdezte suttogva.

– Indulhatunk? Ezt kérdeztem. Itt az ideje lelépni, tiplizni, felhúzni a nyúlcipőt! – A férfi cinkosan körülpillantott, eltakarta a száját a kézfejével, és teátrálisan suttogva folytatta: – Megszöktetlek! – Egy kicsit kihúzta magát, és szaporán bólintott párat, amiből annyi látszott, hogy a továbbra is homályba burkolózó arca élénken mozog. – Fogalmazzunk úgy, hogy ezen a ponton keresztezik egymást útjaink. Odakint már jócskán iccaka van, érzem a szagát, és ha nem csalódom, rólad meg egészen megfeledkeztek. Mivel senki sem akar altatót dúdolni a füledbe, amondó vagyok, hogy akár a távozás hímes mezejére is léphetnénk. Nekünk dolgunk van egymással, és nem ez a megfelelő hely ennek megvitatására. Ha pedig túl sok időt vesztegetünk itt, szépen rád csapják az apagyilkosok klubjának rácsos ajtaját, és még a kulcsot is lenyelik. Nem ismerik ezek az igazságot, tudom én azt jól. Szóval engedelmeddel megismételném a kérdést... Indulhatunk?

Saul ebben a pillanatban döbbent rá, hogy bárki is legyen ez a jövevény, képes lehet rá. Egyúttal rémült meglepetéssel tudatosult benne a felismerés, hogy csatlakozni fog ehhez a teremtményhez, akinek még egyszer sem látta rendesen az arcát, és együtt kisétálnak az őrsre, majd eltűnnek innen.

– Mi... vagy... te?

– Majd később megtudod.

A hang lassan kitöltötte Sault, és ettől minden erő kifutott belőle. A sovány arc centiméterekre volt tőle, a csupasz villanykörte háttérragyogásában csak fekete körvonalai látszottak. Saul a szemét erőltetve próbálta kivenni az arcának részleteit a mindent eltakaró sötétségben, de a finom árnyékok túlságosan makacsnak bizonyultak. A férfi szavai szabályosan hipnotizálták, mintha varázsigéket mormolt volna, transzba ejtették, mint valami delejes zene.

– Egy uralkodó társaságában tartózkodsz, cimbora. Oda megyek, ahova az alattvalóim, és ők bizony bárhová eljutnak. A nagyvárosokban milliónyi rés és hasadék alkotja a királyságomat. Én töltöm ki a köztes tereket.

– Hadd meséljek pár dolgot magamról.

– Hallok mindent, ami kimondatlanul maradt.

– Ismerem a házak összes titkát és az élettelen dolgok világát. Én vagyok az, aki látja a baljós előjeleket.

– London vénséges városában élek.

– Megmondom én neked, ki vagyok én.

– Én vagyok a bűnözők főmuftija. A szemétevők orrfacsaróan büdös fejese. Bárhová befészkelem magam, ahol nem látsz szívesen. Én vagyok a betolakodó, én öltem meg a trónbitorlót, én vagyok az, aki most majd biztonságos helyre viszlek. Valaha régen kiirtottam a kontinens felét. Mindig előre tudom, ha elsüllyed a hajó. Ha úgy tartja kedvem, száraz ágakként Toppantom el a csapdáitokat, és a szemed láttára zabálom ki belőlük a sajtot. Ha kell, megvakítalak a vizeletemmel. Senkinek nincsen nálam erősebb fogazata! Én vagyok a hosszú bajszos. Én vagyok a csatornák Duce-ja, mert én irányítom az alvilágot. Én vagyok a király.

Hirtelen mozdulattal hátat fordított Saulnak, lekapta a kabátot a válláról, és megmutatta az inge hátára stencilezett, fekete feliratot, ami éppen megfért a nyílminták között.

– Én vagyok a Patkány király.

HARMADIK FEJEZET

A város déli részén, a metropolis szívében panaszosan jajgatott egy sziréna. A levegőben még mindig érezni lehetett az enyhe füstszagot, bár lassan elkeveredett a kipufogók és a szeméthalmok bűzével, és végül az éjszaka fagyos hidege egészen frissítővé változtatta a levegőt.

A fekete szemeteszsákok és a kihalt utcák fölött Észak-London házfalai magasodtak, a falak szürke palatetőket tartottak, a tető pedig két alakot az egyik lovaglóülésben gubbasztott a rendőrőrs tetejének csúcsán, mint egy hegymászó, a másik pedig az antennák árnyékában kuporgott.

Saul megmentőjének valószínűtlen alakja a feje fölé tornyosult. Minden porcikája fájt. Szökés közben annyit kúszott és mászott különböző betonfelületeken, hogy kényelmetlen kölcsönruhája véresre marta a bőrét, és a ráncolódó gyapjúanyag hullámos domborműveket nyomott a karjára.

Valahol a lába alatt, az épület gyomrában üresen árválkodott a cellája. Volt egy olyan gyanúja, hogy mostanra felfedezték az eltűnését. Elképzelte, amint őrülten szaladgálnak fel és alá, pánikban az ablakokhoz ugranak, és lassan elárasztják a környéket rendőrautókkal.

Volt egy pillanat még odalent a cellában, amikor a magát Patkánykirálynak nevező groteszk alak fellengzős és dagályos szónoklatával szabályosan letaglózta Sault. Levegőt is alig tudott venni, csak ostobán bámult az idegenre, aki elhallgatott, és ismét védekező pózban, a nyakába húzott, csontos vállakkal ácsorgott ott. Aztán megint távozásra igyekezett bírni, de olyan nemtörődöm hangsúllyal, mintha unott szeretője szólt volna oda neki egy házibulin.

– Indulhatunk?

Saul még mindig mozdulatlanul álldogált ott Minden szívdobbanásába beleremegett a teste, és mohón várta az instrukciókat A Patkánykirály az ajtóhoz surrant, és finoman taszított rajta egyet Az ajtó ezúttal hangtalanul nyílt ki, a férfi pedig hirtelen mozdulattal átpréselte a fejét a szűk résen, és lendületesen körülnézett odakint, majd hátranyúlva intett Saulnak. Saul most már egészen biztos volt benne, hogy valami mágikus dolog történik éppen, ami majd megmenti, és egyszerre bűntudatosan, reménykedve és izgatottan az ajtó felé lopakodott.

A Patkánykirály futó pillantást vetett hátrafelé, majd visszasurrant a cellába és egyetlen szó nélkül a vállára kapta, mintha tűzoltó lenne, aki kimenekíti az égő házból. Saulból meglepett, vakkantásszerű hang szaladt ki, de a Patkánykirály egyetlen mozdulattal belé szorította a szuszt.

– Pofa lapos! – mordult hátra.

Saul szoborrá dermedt. Orrfacsaró szagú megmentője könnyed léptekkel indult meg előre. Saul fülelt, miközben az idegen vállán zötyögött.

A feje a férfi hátára lógott. Majdnem megfulladt a másikból áradó mocskos, állatias bűztől. Az ajtó rendkívül halk nyüszítéssel még szélesebbre nyílt. Lehunyta a szemét. A rendőrőrs folyosóját elborító ragyogás vörhenyesen derengett át a szemhéján.

A Patkánykirály csontos válla a gyomrába fúródott.

Még csukott szemmel is, egész testében érezte, mikor torpan meg a Patkánykirály, majd surran ismét előre nesztelenül. Görcsösen kapkodta a levegőt. A közelből halk beszélgetés hallatszott. Az oldala a falnak nyomódott. A Patkánykirály ezek szerint az árnyékos zugok mélyére húzódott.

Valahol előttük kurta, eltökélt léptek koppantak. A Patkánykirály fürgén lekuporodott – Saul vállát végignyúzta a fal – és mozdulatlanná dermedt. Saul még a lélegzetét is visszatartotta. A léptek egyre közeledtek. Saul legszívesebben felordított volna, a világba akarta üvölteni a bűnösségét, hogy itt van, bármit, csak véget érjen ez az elviselhetetlen feszültség.

Leheletnyi meleg fuvallat csapta meg, és a léptek továbbhaladtak.

A szürke ruhás idegen már folytatta is az útját. Egyik karja szorosan lefogta Saul lábát, és úgy görnyedezett a merevvé meredt súly alatt, mint a zsákmányát cipelő sírrabló.

Hangtalanul surrant végig a folyosókon. Időről időre ismét közeledő léptek koppantak, hangok mormoltak, nevetés harsant. Saul minden alkalommal visszafojtotta a lélegzetét, a Patkánykirály szoborrá dermedt, és közben lehetetlenül közel ballagtak el mellettük az idegenek, akik könnyedén meg is érinthették volna őket, mégsem látták sem a férfit, sem a vállán átvetett alakot.

Saul egyszer sem nézett fel. Csukott szemhéján keresztül érzékelte a sötétség és a fény váltakozását. Az elméje így viszont szabadon csaponghatott, és gondolatban rajzolt térképet az őrsről a váratlan kontrasztok alapján. Itt szörnyek laknak – gondolta, és ijesztően közel állt ahhoz, hogy kipukkadjon belőle a kuncogás. Döbbenetesen kiélesedett a hallása. A visszhangok besegítettek a vakon zajló térképkészítésbe, felerősödtek vagy elhalkultak attól függően, éppen hosszú vagy rövid folyosón cipelte-e végig a szürke ruhás idegen. Újabb ajtó nyikordult, és Sault hirtelen még szorosabban fogta.

A visszhangok irányt változtattak és kiöblösödtek. Saul egyre vadabbul rázkódott a Patkánykirály vállán. Érezte, hogy felfelé tartanak.

Kinyitotta a szemét. Egy szűk, szürke és steril lépcsőházban voltak, ahol erőtlen lámpafény derengett és penészes szag terjengett. Fentről és lentől tompa hangok szűrődtek a lépcsőházba. Megmentője felfelé tartott, újabb és újabb fordulók következtek, koszos ablakok és csukott ajtók mellett haladtak el, míg végül megtorpant, és lehajolt, hogy Saul könnyebben leszállhasson, aki le is kecmergett a csontos vállról, és körülnézett.

Az épület legfelső emeletén álltak. Bal kéz felől, egy fehér ajtó mögül billentyűzetkopogás hallatszott. Az volt az egyetlen kijárat, minden más felületet piszkos falak határoltak.

Saul a társához fordult.

– És most mi lesz? – kérdezte suttogva.

A Patkánykirály visszafordult a lépcső irányába.

Közvetlenül a kosztól homályos, méretes ablak alatt állt, ami magasan a szűk lépcsőforduló felett nyílt a falban. A szürke ruhás alak hátrahajtotta a fejét, a tőle három méterre nyíló ablakra nézett, és beleszagolt a levegőbe. Minden átmenet nélkül, villámgyors mozdulattal megmarkolta a korlátot, és felpattant rá. Egyik talpával a másik lábfején, egyenes háttal, szobormereven állt a meredek műanyagon. A vállát tornáztatta, kíméletlenül végigmozgatta az összes izmot és inat, majd kurta szünetet tartott – hegyes, árnyékba burkolózó arcán vigyor vagy fintor futott végig –, és a következő pillanatban némán, egyetlen mozdulattal a levegőbe rúgta magát és máris átszelte a lépcsőforduló meg a mennyezet közötti távolságot, és megkapaszkodott a két kilincsben. A lábát megvetette a zsebkendőnyi párkányon. Amilyen fürgén mozgott eddig, olyan mozdulatlanul állt ott most, és bizarr, széttárt karú árnyékot festett az ablaküvegre. A huzat lassan lengette a ballonkabát szárnyát: ezt leszámítva semmi más nem rezdült.

Saulból elképedt sóhaj szakadt fel, majd gyorsan a szája elé kapta a kezét, és riadtan az ajtó felé pislogott.

A Patkánykirály ruganyosan és megfontoltan kihajtogatta hosszú tagjait. Baljával nesztelenül matatott a záron, aztán valami kattant, és kinyílt az ablak. A jobb kezével továbbra is a perembe kapaszkodott. A különös jelenés addig tekergette a testét, amíg apránként be nem furakodott a szűk nyílásba. Az ablakot éppen csak ki lehetett nyitni, egyetlen függőleges, sötét szilánknál többet nem engedett be az éjszakából, de a Patkánykirály hirtelen hihetetlen vékonynak látszott, és valóban átpréselte magát a résen. Az egész mozdulatsor mesebelinek tűnt, mint a csodalámpából felderengő dzsinn előbukkanása, és egyszerre kapaszkodott a keret külső és belső részébe is, és az alig pár centiméternyi felületen egyensúlyozva nyomakodott tovább öt emelettel az utcaszint felett, míg egyszer csak a mocskos üveg túloldaláról bámulta Sault homályba burkolózó szemével.

Addigra már csak a jobb keze maradt odabent, és azzal intett Saulnak. Az alig kivehető alak az üvegre lehelt odakint, majd a bal keze mutatóujjával írni kezdett a párafoltba, tükörírással, ezért Saul tökéletesen el tudta olvasni.

Most te – írta a Patkánykirály, aztán várt.

Saul megpróbált felkecmeregni a ferde korlátra, de csak tehetetlen kapálózásra futotta, mielőtt csúszni kezdett volna lefelé. Elkeseredetten csimpaszkodott, ismét próbált felhúzódzkodni, de visszahúzta a súlya. Már most zihált.

Az ablakban álló sovány alakra nézett. A csontos kéz még mindig hívogatóan nyúlt felé. Saul lemászott a fordulóba. Megmentője lekuporodott, amennyire a szűk párkányon csak tudott, és valamelyest lejjebb engedte a karját, és Saul után tapogatózott. Saul a szűk ablakrésre pillantott: nem lehetett sokkal több húsz centinél. Végignézett saját magán. Tagbaszakadt testalkatú, enyhén húsos férfi volt. Széles mozdulattal a derekára mutatott, felnézett az ablakra meg az üvegen túl várakozó kreatúrára, és megcsóválta a fejét.

A tapogatózó kéz türelmetlenül a levegőbe kapott, és görcsösen megmarkolta a semmit. Nem fogadta el a nemet válasznak. Valahol lent ajtó csapódott, és két férfihang visszhangzott a lépcsőházban. Saul kilesett a korláton: két emelettel lejjebb két fejre látott rá. Egyetlen szökkenéssel visszahúzódott a falhoz. A két férfi felfelé jött a lépcsőn. A kéz még mindig a levegőt markolászva nyúlt utána. Az üveg mögött torzan sötétlett az arc.

Saul a kéz alá lépett, aztán felemelte a karját, és a levegőbe ugrott.

Ujjak szorultak a bal csuklójára, erősen rámarkoltak, a húsába vájtak. Saul majdnem felordított, de még időben észbe kapott, és csak felszisszent. A közel kilencvenkilónyi vér és hús meg ruha néma csendben emelkedett felfelé. Újabb kéz ragadta meg a derekát, egy bakancsos láb erősen megtámasztotta alulról. De vajon hogyan fogódzkodik sovány megmentője? Saul lassan megfordult a levegőben, és látta, hogy mindjárt az ablakhoz ér. Oldalra fordította a fejét, és érezte, hogy a válla meg a mellkasa a szűk résbe préselődik. Kezek karolták át, kerestek rajta fogást, és segítettek kijutni a szabadra. Saul az ablakrésen csúszott kifelé, a keretre szerelt zárószerkezet fájdalmasan a hasába nyomódott, de akkor is túlságosan könnyedén jutott át ezen a rettentően szűk nyíláson, hogy egyszer csak váratlanul az arcába csapjon a jéghideg levegő.

Teljesen lehetetlennek tűnt, de kiszabadult.

Szél csapkodott körülötte. Meleg lehelet csiklandozta a tarkóját.

– Kapaszkodj! – szisszent a parancs, és az idegen már húzta is felfelé. Saul kapaszkodott. A lábát a Patkánykirály vékony derekára kulcsolta, a karjával pedig átnyalábolta a csontos vállakat.

A Patkánykirály a parányi peremen állt. A bakancsa talpát mintha csak a festékréteg tartotta volna odafent. A hátán csimpaszkodó, jóval nagyobb termetű Saul zsibbadt volt a rettegéstől. A Patkánykirály jobbja az ablakkeretet szorította, a baljával pedig egy döbbenetesen vékony résbe kapaszkodott nem sokkal feljebb. A fejük fölött tükörsima téglafal magasodott az ég felé, hogy négy-öt láb magasban a műanyag ereszcsatorna vékony csíkja zárja le. Azon túl már a tető következett, de túlságosan meredek volt ahhoz, hogy látni lehessen a cserepeket.

Saul lassan oldalra nézett. A gyomrában mintha súlyos kő nőtt volna. Öt emelet mélységben a dermesztően hideg sikátor szeméttel teleszórt kövezete ásított. A hirtelen feltoluló tériszonytól majdnem rosszul lett. Az agya sikoltozva követelőzött, hogy szilárd talajt akar a lába alá. Nem foga bírni! – gondolta. – Nincsen olyan, hogy ez a fickó elbírjon! Ebben a pillanatban megmoccant alatta a törékeny test, és majdnem felvonított.

A lépcsőházból kiszűrődő tompa hangok lassan az ablak alá értek, de hirtelen elhalkultak, és Saul ismét mozgásba lendült.

A Patkánykirály jobb keze elengedte az ablakkeretet, a magasba nyúlt, és rámarkolt egy szögre, amit ki tudja, miért vertek be valaha a falba. Aztán mozgásba lendült a bal keze is, és szabad szemmel nem látható kacskaringókat követve fürgén tapogatózott végig az összehabarcsolt téglákon, majd hirtelen megállt, és első pillantásra teljesen ötletszerűen megmarkolt valamit. A vékony ujjak mintha képesek lettek volna kitapintani az építészeti megoldásokban meghúzódó láthatatlan nyomokat és fogódzkodási lehetőségeket.

A bakancs lelépett a párkányról a semmibe. A Patkánykirály feljebb lépett a jobb lábával – Saul egész testében elfordult –, és elfehéredő ujjakkal tartotta magát meg a terhét. Úgy tapogatta a talpával a falat, mintha polipkarok lettek volna, amíg rá nem bukkant a következő parányi hibára vagy repedésre a téglában.

A Patkánykirály kinyújtotta a jobbját, ráfogott, jött a bal kéz, megint a jobb kéz, és ezúttal már a tető és a fal határát jelző fekete műanyag ereszhez ért. Az eresz gyászosan nyöszörgött, de a férfi nem zavartatta magát, és mindkét kézzel megragadta. A térdét felhúzta a gyomráig, a talpát a falnak nyomta, egy pillanatig mozdulatlanul lógott a levegőben, majd combból elrúgta magát, mint az úszók.

Saul és a Patkánykirály közösen bukfencezett a levegőben. Saulból leküzdhetetlen erővel szakadt fel az üvöltés, miközben a fal, a lenti sikátor, a ragyogó ablakok, az utcalámpák és a csillagok körtáncot jártak a feje fölött. Az ereszcsatorna ropogva tűrte a Patkánykirály súlyát, aki egy pillanatra sem eresztette el a műanyagot, és a keze maradt végig a teste által leírt kör közepe. Az utolsó pillanatban eleresztette az ereszt, és tele talppal landolt a meredek tetőn. Előrehajolva tompította a zajt, majd pördült egyet, és hasra vetődött a cserepeken. Lélegzetvételnyi szünetet sem tartott, máris megindult felfelé, akár egy pók, miközben Saul olyan erővel kapaszkodott belé, mintha soha többé nem akarná elereszteni.

A Patkánykirály négykézláb iparkodott felfelé a tetőn. Nehéz bakancsa ellenére egyetlen hang sem hallatszott a nyomában. Amint elérte a tető gerincét, felegyenesedett, és kötéltáncosokat megszégyenítve, fürgén lopakodott a kémények és a mögöttük magasodó toronyház felé. A rettegés szabályosan megmentője hátára forrasztotta Sault, és az ujjai hullamerevséget idéző görcsben mélyedtek a bűzlő ballonkabátba. A Patkánykirály ennek ellenére könnyedén lefejtette magáról, és egyszerűen ledobta a válláról a kémény tövébe.

Saul egy ideig nem is mozdult innen.

Pár percig remegve hevert a tetőn, és csak nézte a fölé magasodó sovány alakot, aki teljesen lehetetlen dolgokat vitt végbe, és most rá sem hederített. Saul érezte, hogy közben az agya félig-meddig sokkos állapotba kerül, és aránytalanul vacogva reszket az éjszakai szélben.

Azonban a görcs végül elmúlt, és csitulni kezdett a veszélyérzet.

Különös módon megnyugtatta a helyzet teljes őrülete. Mi értelme egyáltalán félni? – tűnődött. Fél órával ezelőtt az életéből eltűnt a józan ész maradéka is, és onnantól fogva egyszerűen csak hagyta, hadd sodorja magával ez a feszültségtől sistergő éjszaka.

Lassan, fokozatosan csitult a zihálása. Kigubózott az embriópózból. A Patkánykirályra pillantott, aki szótlanul bámulta a fejük fölé magasodó roppant toronyházat.

Saul először megtámaszkodott a kezén, aztán a lélegzetét visszafojtva lassan felegyenesedett. Terpeszben állt, a tetőgerinccel a két lába között, és enyhén támolyogva tűrte a hullámokban rátörő tériszonyt. A Patkánykirály futó pillantást vetett rá, majd a gerincen egyensúlyozva, unottan arrébb ténfergett.

Saul kinézett a londoni házrengetegre. Olyan hirtelen áradt végig rajta és tetőzött az eufória érzése, hogy megtántorodott, és vékonyka, hitetlenkedő nevetés szakadt fel belőle.

– Ez hihetetlen! Mi a szart csinálok én itt fent? – Széles mozdulattal a Patkánykirály felé fordította a fejét, aki kifürkészhetetlen tekintettel ismét őt bámulta, majd a kémény vaskos tömbje felé intett, és Saulban csak most tudatosult, hogy eddig sem őt figyelte. A kéményen túl magasodó toronyházat fényfoltok pettyezték.

– Nézd csak őket! – szólt a Patkánykirály. – Ott, az ablakokban.

Saul a mutatott irányba pillantott, és helyenként valóban parányi, nyüzsgő alakokat látott, akik ebből a távolságból csak színes, mozgó foltoknak tűntek. Az épület középső részén az egyik árnyékfolt nem mozdult: valaki az ablakából kihajolva bámulta a tetőcserepek buckáit és dombtetőit, ahol Saul és megmentője ácsorgott, pimaszul az éjszaka álcájába burkolózva.

– Búcsúzz el ettől az élettől – mondta a Patkánykirály.

Saul megfordult, és értetlenkedő pillantást vetett rá.

– Ott az a csóka, aki éppen a szemét erőltetve bámul errefelé. Na, az eddigi életedben legfeljebb annyira kerülhettél közel ehhez a világhoz, mint ő most. Mert ez a hely, amit most annyira bámul... bár istenigazából nem is ezt a pontot nézi, csak észrevett valamit a szeme sarkából, amit nem tud belőni, de nem hagyja nyugodni... ez a hely innentől az új kecód, öregfiú. – A Patkánykirály mélyen zengő morgásából nehezen lehetett kihallani bármilyen érzelmet, de most a jól végzett munka öröme csendült ki a hangjából. – A többi mostantól csak átjáró számodra. A főutcák, a kiskertre néző nappalik és az összes többi csak töltelék, proliskodás, az nem a valódi város. Nem, oda a hátsó ajtókon kell bejutni. Láttalak én az ablakodban ácsorogni, amikor már majdnem esteledett, meresztgetted a szemedet, de azt játszottad, hogy az utolsó pillanatban visszarántod az ujjadat, mielőtt megérintenéd, amit látsz. Hát, ma megérintetted, és innentől a gazos telkek világa lesz a vadászterületed, a kéród, a kotorékod, Saul. Ez London. Most már vissza sem mehetsz, igaz? Jobban jársz, ha velem maradsz, fiú. Majd én gondodat viselem.

– De miért én? – kérdezte Saul lassan. – Mit akarsz tőlem? – folytatta, majd elakadt a hangja, mert órák óta most először jutott eszébe, miért került a rendőrőrsre egyáltalán. – Mit tudsz az apámról?

A Patkánykirály megfordult, és Saulra meredt. Az amúgy is örökös félhomályba burkolózó vonásaiból most semmi sem látszott a holdfényben. Miközben egy pillanatra sem vette le a szemét Saulról, komótosan lekuporodott, és lovaglóülésben elhelyezkedett a tetőgerincen.

– Csusszanj ide mellém, galambocskám, és elmesélem neked a történetet. Nem fogod szeretni.

Saul óvatosan leguggolt, és elhelyezkedett a tetőn a Patkánykirállyal szemben, majd addig tolta magát előre, amíg alig néhány láb távolság választotta csak el őket. Egy kívülállónak, gondolta hirtelen, valószínűleg úgy festenének most, mint két iskolás fiú, két suta képregényfigura, akik lábukat lógázva ülnek a magasban. Saul élénk jókedve ugyanolyan váratlanul tűnt el, mint ahogyan érkezett. Nagyokat nyelt az idegességtől. Eszébe jutott az apja. Most majd megismeri a rejtély kulcsát, gondolta, az események katalizátorát, a magyarázatot, ami értelmet ad a szürreális fordulatnak, ami egyszer csak magával ragadta és nem eresztette.

A Patkánykirály beszélni kezdett, és ugyanúgy, ahogy lent a cellában, a hangja fokozatosan felvett egy ütemet, a skót duda dongásához hasonló disszonáns monotonitást. Abból, amit mondott, legalább annyi minden szivárgott be csak úgy tudat alatt Saul agyába, mint amennyi tudatos értelmezés útján megfejtett mondanivalóként.

– Ez itt London, a birtokom, de voltam én mindenhol, ahol kis udvaroncaim gabonát, szemetet vagy ázott tealevelet találtak. Mindig is hűségesen teljesítették a parancsaimat, mert én vagyok a királyuk. De magányos sohasem voltam, Saul, az ég rá a tanúm. A patkányok hisznek a porontyaikban, befogadják az elvert ivadékokat, minél több száj, annál jobb.

– Mit tudsz az édesanyádról, Saul?

A kérdés váratlanul érte.

– Hát... Eloise-nak hívták... és... járványügyi ellenőrként dolgozott... nem élte túl, hogy megszülettem, mert a komplikációk...

– Láttál róla valaha bármiféle nyomatot?

Saul értetlenül nemet intett.

– Nyomat! Kép, fotó...

– Persze, persze... alacsony volt, sötét hajú, csinos... De mi köze ennek az egészhez? Miért kérdezi?

– Arany kispofám, tegyük a szívünkre a kezünket, az előfordul olykor-olykor, hogy fekete bárányok, mihaszna fráterek születnek egy családba. Komoly suskát tennék rá, hogy alkalomadtán keményen egymás torkának ugrottatok jó atyáddal, jól mondom? Nem igazán jöttetek ki egymással annyira, mint esetleg szeretted volna? Most őszintén, azt hitted, hogy a patkányok talán mások?

– A mamád mindig is előkelő virágszál volt, úgy ám. Nagyon beleszerelmesedett az apádba, és ő is belé. Nem is csoda! Micsoda szépség volt, buja és kívánatos, hát ki tudott volna ellenállni neki? – A Patkánykirály cikornyás kézmozdulattal befejezte a mondatot, majd elfordította fejét, és a szeme sarkából pislogott Saulra.

– Az anyádnak döntenie kellett, és döntött. Járványügyi ellenőr! Milyen arcátlan kis fricska volt ez. Egy tolvaj ellen egy másik tolvaj a legjobb fegyver, tartja a mondás, és vele is valami hasonló történt. Besétált az ajtón, egyet szimmantott a levegőből, és ide a rozsdás bökőt, hogy máris tudta, mennyi patkány van odabent, és pontosan hol bújnak meg. Nevezték őt sok mindennek, visszaeső bűnözőnek, aljas árulónak, de nem érdekelte, gondolom, ez a szerelem híres hatalma...

Saul hitetlenkedve hallgatott, és hosszasan pislogott a Patkánykirályra.

– Testileg nem volt ő felkészülve a magadfajtákra. Amikor világra jöttél, neki vége volt. Szép szál, erős legény vagy, fiam, jóval erősebb, mint valószínűleg gondolnád. Sok mindenre képes vagy, amiről pillanatnyilag halovány sejtelmed sincsen. Lefogadom, hogy sokkal gyakrabban bámultál kifelé az ablakodon az éjszakai utcákra, mint bármelyik pajtásod. Szerintem régóta tepertél már kifelé, ide, ebbe a városba.

– Nyilván tudni akarod, ki csinálta ki az öregedet. Ott az a felhorgadó harag, amikor megláttad a házatok előtt a péppé zúzott testét. Aki ezt tette... az rád vadászott. Jó atyád csak útban volt neki.

– Különleges fiú vagy te, Saul, különleges vér folyik az ereidben, és van ebben a városban valaki, aki szívesen látná kiontva, szétcsorgatva a földön. Az édesanyád az én húgom, Saul.

– Az édesanyád patkány volt.

NEGYEDIK FEJEZET

Miután a Patkánykirály csak úgy a levegőbe eresztette el ezt az elmebeteg, hihetetlen állítást, hirtelen elhallgatott, és kényelmesen eligazgatta az ülepét a tetőn.

Saul a fejét csóválta, és egyszerre küzdött benne a hitetlenkedés, az izgatottság és az undor.

– Hogy mi... volt?

– Egy... kibaszott... patkány – válaszolta a Patkánykirály lassan. – Kimászott a csatornából, mert belezúgott az apádba. Ez még Rómeó és Júlia történeténél is tragikusabb. Arról nem is beszélve, hogy az anyád királyi vér volt, mégis megpattant. Tőlem mondjuk nem bírt ilyen könnyen megszabadulni. Ha úgy jött ki a lépés, néha vizitáltam nála, ő meg elhajtott melegebb éghajlatra. Fátylat akart borítani a múltjára, de az új orra még saját magát is büdösnek találta. Az a helyzet, hogy nem lehet levetkezni, amivel születtél. A vér nem válik vízzé, és nincsen sűrűbb a patkányvérnél.

Valahol a lenti szuroksötétben felhördült egy járőrautó, és kék fény fodrozódott a falakon.

– Amióta édesanyád a földben nyugodott, téged is szemmel tartottalak néhanapján, odafigyeltem, nehogy zűrbe keveredj, meg ilyesmi. Mire való a család, ha nem erre? De úgy fest, utolért a múlt. A származásod elől nem tudsz elbújni, Saul. Úgy fest, valaki nekiállt szétbarmolni az életedet, és ezért az apád vitte el a balhét.

Saul mozdulatlanul ült a tetőn, és mereven bámult a messzeségbe a Patkánykirály válla fölött. A szavak, de legfőképpen a cikornyásan becsomagolt, gyilkos eufemizmus mintha kinyitott volna a lelkében egy ajtót. Több száz emlékkép rohanta meg az apjáról. És az összes fényképszerűen kimerevített pillanat hátterében lassan forogva zuhant a fagyos éjszakában az a nagydarab, kövér test: szája elkerekedik a döbbenettől és a rettegéstől, tekintete vadul cikázva próbál kapaszkodót keresni, ritkuló haja szálanként lebeg, mint az imbolygó gyertyaláng, az arca zsírpárnáit lehúzza a gravitáció, vaskos végtagjai értelmetlenül tapossák a levegőt, és cakkos szélű üvegszilánkok örvénylenek körülötte, miközben egyre közeledik a gyep felé, amit ropogós dér borított, mint a tundrát.

Gombóc nőtt a torkában, és halk, gyászos hang hagyta el a torkát. Őt is meglepte, milyen szélvészgyorsan eredtek el a könnyei: a következő pillanatban máris elhomályosult előtte a világ.

– Jaj, apa... – hüppögte.

A Patkánykirályt elöntötte a harag.

– Abbahagynád? Befejeznéd végre, baszki? – És lekevert Saulnak egy röpke pofont. – Hé! Hé! – ripakodott rá. – Elég legyen már, a kurva életbe!

– Menj a picsába! – Saul, aki eddig felváltva szipogott, bőgött, és az orrát törölgette a kincstári kardigán ujjába, most végre visszanyerte a hangját. – Ha legalább egy pillanatra befognád! Hagyjál már békén!

Újra csorogni kezdtek a könnyei. A feltámadó magányosság rohama alatt ököllel verte a fejét, úgy forgatta a szemét, mint akit kínoznak, és a homlokán csattanó ütések ritmusában nyöszörgött.

– Sajnálom, apa, sajnálom, apa, sajnálom... – nyüszítette, amikor éppen elapadt a hangtalan zokogása. Szavait kásássá, zavarodottá torzította a felismerés, hogy egyedül maradt, és ehhez társult a lassan feltoluló harag. A karjával takarta el az arcát, és elkeseredetten, magányosan gubbasztott a tetőn.

A két karja közötti résben megpillantotta a Patkánykirályt, aki már nem előtte üldögélt, hanem közben valamikor nesztelenül felpattant, és valahogyan hangtalanul a tető peremére surrant, és most Londont bámulta. Látványosan hátat fordított Saulnak, akinek a szomorúsága minden jel szerint nagyon felbőszítette. Saul testét időnként még mindig görcsbe rándította a zokogás, és csak nézte a két téglanyúlvány között kuporgó különös alakot. A Patkánykirályt. A nagybátyját.

Hüppögve addig fészkelődött, amíg a háta a nyirkos kéménynek nem nyomódott. Gyors pillantást vetett hátra a válla fölött. A tető peremén kétsornyi kémény majdnem összeért: éppen csak maradt közöttük egy keskeny rés. Saul addig izgett-mozgott, amíg be nem vackolta magát. Összegömbölyödve hevert az égi kuckóban, ami eltakarta előle az eget, a mindenfelől ásító mélységet és a Patkánykirályt. Rettenetesen fáradt volt, a kimerültség mintha a csontjai mélyére is befészkelte volna magát. Oldalára fordult, eltakarta a fejét, és csak feküdt ott a szűk, lejtős vacokban. Még néhányszor elsírta magát, de a végén már gépiesen csorogtak a könnyei, mint egy kisgyereknek, aki már el is felejtette, miért kezdett el bőgni. Saul csendesen hevert a lejtős cseréptetőn, a kémények tövében, üres gyomorral, egy másik ember tönkretett gönceiben, magányos volt és semmit sem értett, majd egyszer csak bámulatos módon elnyomta az álom.

Amikor felriadt, még mindig sötét volt az ég, csak keleten derengett egy nagyon halvány, nagyon vékonyka fénycsík.

Ezúttal nélkülöznie kellett a kényelmes ébredezés fényűzését, nem volt idő nagy nyújtózkodásokra vagy lassú eszmélésre, amikor fokozatosan sejlik fel, hol is van éppen és miért. Az első dolog, amit meglátott, a vörös téglafal volt, majd beleremegett a váratlanul rátörő klausztrofóbiába, amikor rájött, hogy valami körülveszi, és az a valami nem más, mint a mellé begömbölyödött Patkánykirály. Saul riadtan kihúzta magát ebből a semleges, teljesen érzelemmentes ölelésből. A férfi ébren volt, és őt nézte.

– Jó reggelt, fiam. A hajnali órákban még foga van a levegőnek. Gondoltam, ha összébb húzódunk, nyugodtabban hunyhatsz te is.

A Patkánykirály feltápászkodott, és egyesével kihajtogatta tagjait. Rámarkolt a magas kémény tetejére, és kalimpáló lábakkal felhúzódzkodott. Komótosan körülnézett a mélyben nyújtózó, félhomályba burkolózó városon, majd hangos harákolással loccsanósat köpött a kéménybe. Csak ezután ereszkedett vissza a cserepekre. Saul nagy nehezen felkászálódott, de rögtön megcsúszott a tetőn. Kitörölte a szeméből a csipát, és megtisztította arcát a kosztól.

A Patkánykirály megfordult és végigmérte.

– Még nem fejeztük be a kis diskurzusunkat. Az éjjel... közbejött valami. Borzalmasan sok tanulnivalód van, barátocskám, és akár tetszik, akár nem, én leszek a tanítómestered. De kezdjük azzal, hogy megpattanunk innen. – Felkacagott. Mocskos, rekedtes nevetése bántotta Saul fülét. – Ezek aztán tegnap mindent felforgattak utánad. A szirénákat persze kikapcsolták, gondolom, nem akarták elárulni magukat, de attól még szaladgáltak őrültek módjára. Rendőrautók meg egyenruhások pattogtak, mint a közmondásos nikkelbolha, teljesen megveszve, és mindeközben itt ültem a fejük felett, és kukkoltam őket! – A nevetése, mint minden egyes hang, ami eddig csak kiszökkent a száján, mintha csak centikről recsegett volna Saul fülébe. – De hát mit lehet tenni, ha egyszer magam vagyok a tolvajok dísze. – Az utolsó mondatot eltúlzott dagályossággal vetette oda, mintha színpadon lenne.

Fürge léptekkel a peremhez surrant. Hihetetlenül biztos járással mozgott a ferde tetőn. Megkapaszkodott az ereszben, majd ameddig lehetett, kihajolt az utca fölé, és addig nézelődött, amíg meg nem találta, amit keresett. Megfordult, és intett Saulnak, hogy kövesse. Saul négykézláb mászva a tetőgerinchez araszolt, és lenézett. Nem bízott a csúszósnak látszó szürke cserepekben. Most így a Patkánykirály feje fölött kuporgott és várt.

Megmentője Saulra vicsorgott.

– Csússz le! – suttogta.

Saul mindkét kezével megragadta a keskeny betoncsíkot, és lassan átemelte rajta az egyik lábát. Szétvetett tagokkal elhevert a Patkánykirály fölött a tetőn, de a keze váratlanul megmakacsolta magát és nem volt hajlandó elereszteni. Saul hirtelen átértékelte a döntését, és megpróbálta visszahúzni magát, izmait azonban görcsbe rántotta a rettegés. Amikor rájött, hogy csapdába esett a csúszós felületen, pánikba esett, és érzéketlenné vált ujjai elengedték a kapaszkodót.

Egy nagyon hosszú, gyomorforgató pillanat erejéig úgy érezte, hogy egyenesen a halálba zuhan, de ekkor elkapta a Patkánykirály erős marka. Nagyot rándulva megállt, a következő pillanatban pedig felrántották a tetőről, és miután vérfagyasztó ívet írt le a levegőben, a fém tűzlépcsőnek csattant.

Tompa, alig érzékelhető zajjal sikerült megérkeznie, és amint felnézett, a Patkánykirály vigyorgó képébe bámult, aki bal kézzel még mindig a tetőpárkányról lógott, a jobbja pedig a lépcső fölött lengedezett, ahova sikeresen odarendezte Sault. Aztán elengedte a tetőt, és a vasrácsra huppant. Ormótlan bakancsa egyáltalán nem csapott zajt.

Saul szíve még mindig vadul zakatolt a félelemtől, de ez a megalázó bánásmód teljesen felhergelte.

– Mégis... mégis minek nézel? – sziszegte harciasán, ami egyáltalán nem volt őszinte. – Egy zsák krumplinak?

A Patkánykirály csak vigyorgott.

– Azt sem tudod, merre van a fel meg a le, te kis nyamvadék. És addig, amíg beléd nem sulykolunk némi okosságot, nem is leszel több.

Lesurrantak a lépcsőn, a sikátorba. Ajtók mellett osontak el csendes léptekkel.

Rohamosan hajnalodott. A Patkánykirály és Saul a virradat előtti szürke félhomályban járta az utcákat. Az ijedt és kimerült Saul félig-meddig arra számított, hogy társával bármelyik pillanatban megismétlődhet az éjszakai kaland, és a pillantása folyamatosan az utca fölé vezető ereszcsatornák és garázstetők között cikázott. De ezúttal maradtak a földön. A Patkánykirály elhagyatott építkezési területeken, parkolókon, zsákutcának álcázott szűk sikátorokon vágott át. Az útvonalat valamilyen Saul számára felfoghatatlan ösztönnel választotta ki, de egyetlen kora reggeli járókelővel sem találkoztak.

Fokozatosan fogyatkozott a sötétség. Reggel hétre a hamuszín, vérszegény napfény elérte mindazt, amit itt és most lehetett.

Saul megtorpant az egyik sikátorban, és a falnak vetette a hátát. A Patkánykirály egy szűk utca bejáratában ácsorgott, kinyújtott jobbjával éppen csak érintve a téglákat, és a háta mögül áradó fényben ettől úgy festett most, mint egy film noir klasszikus főszereplője.

– Éhen halok – szólalt meg Saul.

– Én is, fiacskám, én is. Már nagyon régóta éhes vagyok. – A Patkánykirály kilesett a sikátorból, és szemügyre vette a piros téglaházakkal teli, teljesen átlagos utcát. A tetőkön sárkány formájú oromdíszek sorakoztak: az égetett agyagból készült néhai kis ujjgyakorlatok mára letöredeztek és megrepedeztek, vonásaikat elmosta a savas eső.

Aznap reggel úgy tűnt, mintha a város kizárólag hátsó utcákból állna.

– Na jó – mormolta a Patkánykirály. – Ideje falni valamit.

Eltúlzottan hajlott háttal, óvatosan kilépett a sikátorból, mint egy viktoriánus rémregény gonosza. Kétszer hangosan a levegőbe szimatolt, az orrát mozgatta, enyhén elfordította a fejét. Intett Saulnak, hogy kövesse, majd átsurrant a kihalt utcán, és kétrét görnyedve berontott két ház közötti résbe. A járat túlsó végét fekete szemeteszsákokból emelt fal zárta le.

– Mindig higgyél a szimatodnak – vetette hátra a Patkánykirály, és kurta vigyort villantott Saulra. Addigra a szűk sikátor végében kuporgott, a téglából rakott szurdok tövében. A falak áthatolhatatlan tömbjét egyetlen ablak sem törte meg.

Saul óvatosan közelebb lépett.

A Patkánykirály feltépte az egyik műanyag zsákot. Mindent beterített a rothadás édeskés bűze. A férfi karja könyékig eltűnt a lyukban. Kifejezetten felkavaró látványt nyújtott, miközben úgy turkált odabent, mintha egy sebészi beavatkozást parodizálna. Végül egy hőtartó műanyag dobozt emelt ki a sebből. A nyirkos teafű és a csöpögő tojássárgája alatt még ki lehetett venni a stilizált hamburgert ábrázoló lógót. A Patkánykirály gondosan letette a földre, majd ismét beletúrt a zsákba, és ezúttal egy ázott kenyérhéjat halászott elő.

Ezt a zsákot félrelökte, odahúzott egy másikat, és azt is feltépte. A zsákmány ezúttal egy fél gyümölcstorta volt, enyhén kilapulva, fűrészporral borítva. Ezt gyors egymásutánban követte pár csirkecsont, egy összetaposott csokoládészelet, némi rizzsel kevert csemegekukorica, halfej és állott chips: a zsákok bőséggel adakoztak, és bűzölgő halomba ürítették a tartalmukat a betonon.

Saul elkerekedett szemmel figyelte a romlott ételek egyre növekvő kupacát. A szájára szorította a kezét.

– Ez most valami vicc, ugye? – kérdezte, és nagyot nyelt.

A Patkánykirály felnézett.

– Azt hittem, kajás vagy.

Saul iszonyodva nemet intett. A kezét még mindig nem vette el a szája elől.

– Mikor dobtad ki a taccsot utoljára?

Saul a homlokát ráncolta a kérdés hallatán. A Patkánykirály ballonkabátjába törölte a nedves kezét, és tovább gyarapította a sötétszürke anyagot elborító álcaszín foltokat. Kicsit piszkálgatta az ételt.

– Fogalmad sincs – mondta, és nem is nézett Saulra. – Nem emlékszel rá, mert sohasem fordult elő veled. Sohasem okádtál ki semmit. Beteg az voltál, lefogadom, de nem úgy, mint a többi mulya. Se nátha, se orrfújás, csak alkalmankint, egyszer vagy kétszer elkapott valami fura kórság, amitől pár napig rázott a hideg, aztán elmúlt. De még akkor sem rókáztál.

– Most nézett csak Saul szemébe, és morgó hangon, enyhén diadalittas sziszegéssel folytatta. – Felfogtad, mire célzok? A gyomrod mindent kibír.

– Bármennyire is taccsra vágod magadat, nem kúszik vissza a dögburger, nem rondítod össze az ágyat a húsvétkor visszabüffentett csokoládéval, nem pakolod tele a fajanszot a tenger gyümölcseivel, ha necces volt a kaja a sarki kispiszkosban. Patkányvér folyik az ereidben. Nem létezik olyasmi, amit ne bírna el a gyomrod.

Hosszú ideig szótlanul meredtek egymásra. Végül a Patkánykirály törte meg a csendet.

– És ez csak a kezdet. Nincs olyan zaba, amit meg ne kívánnál. Azt mondtad, éhen halsz. Nem csoda, régen nem faltál már. Hát akkor lássunk is neki. Jól ülsz? Most majd megtanítom neked, mit jelent patkánynak lenni. Nézd, ennyi kaját összehordott neked a bácsikád. Szóval éhen pusztulsz, mi? Tessék, itt a reggeli!

A Patkánykirály felmarkolta a gyümölcstortát, és közben le sem vette a szemét Saulról. Lassan a szájához emelte az ételt. Dohos tésztagöröngyök és szemeteszsákban érlelt mazsolák hullottak a földre. A Patkánykirály a süteménybe harapott, és elégedett sóhajtással morzsákat potyogtatott mindenfelé.

Igazat beszélt. Saul egyetlen olyan esetre sem emlékezett, hogy hányt volna. Mindig is nagyevőnek számított, még a termetéhez képest is, és sohasem értette meg azokat, akik bármiféle ételt félretoltak. Semmilyen hatást nem váltottak ki belőle az ebéd közben előadott undorító sztorik. Sohasem szenvedte meg túlságosan, ha sokat ivott, ha valami túlságosan zsírosra vagy édesre sikerült. Ez egész eddig egyszer sem ütött szöget a fejébe – mindig együttérzéssel hallgatta azokat, akik rosszullétre panaszkodtak, de sohasem jutott eszébe rákérdezni, mi bajuk van.

Érezte, hogy rétegekben foszlanak le róla az évek alatt felvett szokások. A majszoló Patkánykirályt bámulta, aki ugyancsak le sem vette róla a tekintetét.

Hosszú órák óta egy falatot sem evett. Saját mardosó éhségét tanulmányozta.

A Patkánykirály rágott és nyelt. Mindent betöltött a lassan pusztuló étel szaga. Saul a betonra halmozott maradékokra meredt, a penészfoltokra, a harapásnyomokra, a mocsokra.

A száját elfutotta a nyál.

A Patkánykirály rendületlenül zabált.

Amikor megszólalt, a szájában nyirkos tortadarabok csillogtak.

– Ha kell, a kerékről levakart galambszart is megeszed – mondta. – De ez a flamó sokkal jobb.

Saulnak megkordult a gyomra. Lekuporodott az ételkupac elé. Óvatosan kiemelte a félig megevett hamburgert. Megszagolgatta. Már nagyon régen kihűlt. A bucin jól látszottak a fognyomok. Megtörölgette, és amennyire lehetett, leszedte róla a mocskot.

Attól még a tapintása nedves és nyúlós maradt, és élénken csillogott az a része, ahol rászáradt a nyál.

Saul a szájához emelte a hamburgert. Végignézett a szemetesekből kicsorduló kupacokon, és várta, hogy úrrá legyen rajta a hányinger. De semmi ilyesmi nem történt.

Egyszerre támadtak fel az ezer évvel ezelőtt belé vert intelmek – ne fogdosd, koszos, veszed ki a szádból! –, de a gyomra meg sem moccant. A hús illata kifejezetten csábítónak tűnt.

Próbálta előcsalni a hányingert. Rosszul akart lenni.

Beleharapott a hamburgerbe. A nyelvével a húspogácsába túrt. Óvatosan megízlelte a koszt és a rothadást. Zsíros mócsingok keveredtek a nyálával.

A hamburger döbbenetesen finom volt.

Saul lenyelte a falatot. Egyáltalán nem érezte magát rosszul, sőt. Feltámadt az étvágya, és többet követelt. Még egyszer beleharapott a hamburgerbe, aztán megint és megint, egyre mohóbban és gyorsabban falt.

Mintha valami lehullott volna róla. Erőt nyert a szikkadt, hideg húsból, az ételből, ami egyszer már megadta magát egy másik embernek, aztán az enyészetnek, most pedig neki. Hirtelen az egész világa megváltozott.

A Patkánykirály bólintott, és evett tovább. Marokkal lapátolta a szájába az ételmaradékokat. Nem is nézte, mit eszik. Saul kikapott a kupacból egy csillogó csirkeszárnyat.

Alig hat méterre tőlük, kint az utcán kezdtek felbukkanni a túlméretezett iskolai egyenruhát viselő gyerekek. A téglafal és a szemeteszsákok kupaca elrejtette őket. Éppen csak felpillantottak, amikor a sikátor előtt elballagtak a gyerekek, és kurta szünetet tartottak a reggelizésben.

Evés közben egyikük sem beszélt. Saul végzett, és megnyalogatta az ajkát. A száját áthatóan betöltötte a döghús és a szemét íze: hagyta, hadd ülepedjen benne a felismerés, és még mindig azon tűnődött, vajon miért nem fordul fel a gyomra.

A Patkánykirály elfészkelődött a zsákokon, és szorosan összehúzta magán a kabátját.

– Jobban vagy már? – kérdezte.

Saul bólintott. Váratlan szabadulása óta most először volt nyugodt. Érezte, hogy a gyomornedvei munkához látnak a felfalt, romlott ételeken, szinte maga előtt látta a belekben meglóduló molekulákat, amelyek a mások elhajigált reggelijéből és vacsorájából kinyert energiát szállították a testében. Lassan, belülről kifelé változott.

Az anyám olyan volt, mint ez a lény – gondolta –, ez a sunnyogó kreatúra. Az anyám olyan volt, mint ez a beesett arcú csavargó, akinek varázsereje van. Az anyám kísértet volt ezek szerint, egy koszos kísértet. Patkány volt az anyám.

– Innen már nincs visszaút, ugye tudod? – A Patkánykirály félig lehunyt szemmel sandított rá. Saul már meg sem próbálta kifürkészni a vonásait. Nem számított, hogy állt vagy hevert, a fény egyszerűen nem világította meg rendesen az arcát. Saul azért ismét futó pillantást vetett rá, de megint nem jutott semmire.

– Tudom én azt – felelte.

– Szerintük te nyírtad ki a fatert, és be akarnak varrni érte. Arról nem is beszélve, hogy kislisszoltál a markukból, amiért egy kanál vízben meg tudnának fojtani.

A város hirtelen veszedelmes tereppé változott. Saul hirtelen úgy érezte, hogy London sötéten ásít előtte, végtelenül hatalmasabb, mint eddig gondolta, kiismerhetetlen és alattomos.

– Szóval... akkor... – kezdte lassan. Szóval micsoda London? – gondolta. – Ha te létezhetsz, akkor mi London valójában? Mi az egész világ? Egész életemben tévedésben éltem. Vannak vérfarkasok a parkokban? Élnek trollok a hidak alatt? – Akkor... mihez is kezdjek most?

– Mivel vissza már nem mehetsz, nincs más hátra, mint előre. Majd én megtanítalak, hogyan kell patkánynak lenni. Számolatlan dolog vár rád, fiacskám. Ne végy levegőt, húzd össze magad, állj ott, mint a sóbálvány... és máris láthatatlan vagy. Ha jól csinálod, ha kecsesen surransz lábujjhegyen, neszt sem fogsz csapni. Olyan lehetsz, mint én. Gondolj arra, hogy mostantól a fejed felett nincsen határ, a talpad alatt meg semmi sincsen, amitől tartanod kellene.

Saul egyetlen szót sem értett ebből az egészből, de ez mit sem számított. A Patkánykirály szavai mintha elfújták volna a fásultságát. Lassan elöntötte az erő. Nyújtózkodott.

Legszívesebben felkacagott volna.

– Úgy érzem, bármire képes vagyok! – kiáltotta. Alig bírt magával.

– Mert ez így is van, öregfiú. Patkányivadék vagy, csak meg kell tanulnod a dolog csínját-bínját. Majd szépen gatyába rázunk. Mi ketten! A tuti duó. Vissza kell szereznünk egy egész királyságot.

Saul, aki közben felállt és a sikátor bejáratán át bámulta az utcát, most lassan megfordult. A fekete műanyag gubók közé fészkelődött cingár alakra nézett.

– Visszaszerezni? – kérdezte. – Kitől?

A Patkánykirály bólintott.

– Ideje elfecserésznünk erről-arról, azt hiszem – válaszolta. – Utálatos dolog ez, de én leszek a kedved elrontója, mert valamiről nagyon megfeledkeztél. Itt állsz egy új világ kellős közepén, mert az öreged dobott egy hasast a hatodikról. – Mintha észre sem vette volna Saul megrökönyödött arcát, vidáman folytatta. – És a vén svihák mindezt helyetted tette, úgy bizony, mert van itt valaki, aki a fejedet akarja, cimbora, és nagyon bölcsen tennéd, ha erről egy pillanatra se feledkeznél meg.

Saulnak megrogyott a térde.

– Ki az? – suttogta.

– No igen, ez mindennek a veleje, nem igaz? Ez az egyetlen van, fontos kérdés. Ennek viszont története van tekervényes és hosszú, mint a patkány farka!

Második rész

AZ ÚJ VÁROS

ÖTÖDIK FEJZET

Fabian többször próbálta hívni Natashát, de nem érte el. A lány félretette a telefonkagylót. A baráti körben járványként terjedt a hír, mi történt Saul apjával, de Natasha egy kicsit tovább maradt ellenálló a vírussal szemben.

Nem sokkal múlt dél. Vakítóan ragyogott a napsütés, a levegő mégis hidegen mart. Ladbroke Grove lármája a hátsó utcákon keresztül szivárgott be az első emeleti lakásba a Bassett Roadon. A hangok bekúsztak az ablak alatt, és megtöltötték a nappalit a kutyák, hírlapárusok és autók hangjának egyvelegével. Nem volt bántó a zaj: ebben a városban ez már csendnek számított.

A lakásban egy lány állt mozdulatlanul egy szintetizátor előtt. Alacsony volt, az arca komoly, orrának handzsárszerű íve felett összeért sötét szemöldöke Hosszú haja szintén fekete volt, bőre enyhén sárgás. Natasha Karadjiannak hívták.

Natasha lehunyt szemmel hallgatta az utcazajt. Aztán felemelte a kezét, és megnyomta a sampler bekapcsológombját. A hangfalak statikus dörrenéssel életre keltek.

A lány végigsimított a gombokon és a kurzor tárcsáján. Az előző pár percben meg sem mozdult. Még így egyedül is túlságosan zavarban volt. Nagyon ritkán engedte meg bárkinek, hogy nézze, amint zenét szerez. Attól tartott, hogy modorosnak tartják majd, ahogyan néma csendben és csukott szemmel rákészül az alkotásra.

Gyorsan végigzongorázott az apró gombok egyik elkülönített csoportján, megtekerte a kurzort, és az LCD-kijelzőn máris felvillantak a zsákmányolt hangminták. Végigtekert a listán, és a digitális gyűjtőpalackjából kihalászta az egyik kedvenc basszusát Egy elfeledett reggae-számban bukkant rá, rögzítette, elmentette, most pedig előkapta, és beloopolva új életre keltette. A zombi hangminta megmoccant a gép belsejében, nekilódult a kábeleknek, majd a fal mellett álló méretes, fekete hifitornyon keresztül kirobbant a hatalmas hangfalakból.

A hang betöltötte a szobát.

A basszus csapdába esett. A hangminta pont ott szakadt meg, ahol a basszusgitáros éppen elérte volna a crescendót, és a rákészülés már jól hallhatóan kicsendült a húrok pendüléséből, amelyek már éppen nyújtóztak valamerre, próbáltak kibomlani... ekkor pedig szünet, és az egész kezdődött elölről.

Ez volt a basszus purgatóriuma. Újra meg újra ugyanazzal az izgatottsággal robbant bele a létezésbe és várta a feloldozást, ami sohasem érkezett el.

Natasha komótosan bólogatott. Ezt nevezték breakbeatnek, ez volt az a ritmus, amellyel minden megkínzott zene szólt. Natasha imádta.

Megint megmoccant a keze. A basszushoz lüktető ütemek csatlakoztak, rovarokként ciripeltek a cinek. Mindegyik hangminta végtelenített hurokban haladt.

Natasha válla már az ütemre mozgott. Tágra nyílt szemmel válogatott a sok leterített zsákmány, eltett hangpreparátum között, amíg rá nem bukkant arra, amit keresett: Linton Kwesi Johnson egyik kurta trombitafutamára, Tony Rebel feljajduló kiáltására, A1 Green hívogató kurjantására. A hangok egymás után, finoman épültek bele a lüktető basszusba és pergő dobszóba.

Ez már jungle volt.

A house stílus gyermeke, a ragamuffin kölyke, a dancehall ivadéka, a fekete zene apoteózisa, a londoni beton lakótelepeken, a mocskos falak között bandázó fehér és fekete suhancok – és az örmény csajok – életének drum and bass kísérőzenéje.

Ez a zene nem ismert kompromisszumokat. A ritmusát a hip-hopból lopták, és a funkból született. Az üteme gyors volt, túl gyors ahhoz, hogy táncolni lehessen rá, legfeljebb begyorsozva. Ezt a basszust a lábával követte az ember. Ez a basszus volt a jungle lelke.

A basszus fölött a magasak, a jungle igazi ékességei szárnyaltak. Lopott akkordok és rikkantások szörföztek a basszus hullámain. A kurta életű, incselkedő hangfoszlányok fokozatosan öltöttek testet, hogy az ütemre csatlakozva kövessék egy ideig a dallamot, majd szépen lassan kifakultak, és eltűntek.

Natasha elégedetten bólogatott.

Érezte a basszust, amit behatóan ismert már, ezért inkább a magasak között keresgélt, hátha talál valami tökéleteset, egy vezérmotívumot, amellyel körbetekerheti a dobokat.

Natasha ismerte a különböző klubok tulajdonosait, és tudta, hogy egyikük sem mondana nemet a zenéjére. A közönség kifejezetten kedvelte a számait, ismerték a nevét, és eljártak a fellépéseire. Natasha azonban folyamatosan enyhe elégedetlenséget érzett minden egyes új anyag után, még akkor is, ha az érzésbe azért némi büszkeség is vegyült. Ha befejezett egy számot, sohasem érezte a megkönnyebbülés tisztító erejét, csak enyhe szorongás maradt utána. Gyakran túrta fel a barátai lemezgyűjteményét, hátha olyan hangzásra bukkan, amit azonnal el akart volna lopni vagy kedve támadt volna felidézni otthon, de semmi sem volt rá akkora hatással, mint a basszus. A basszus sohasem akart kiszökni a markából, elég volt kinyújtania a kezét, és máris kompletten, tökéletesen áradt a hangfalakból.

A szám a csúcspontjához közeledett. Gwan – harsogta egy dalból kilopott hang –, Gwan gyal! Natasha megtörte az ütemet, előcsalogatta a ritmust, lebontotta a húst a hang csontjairól, és a hangminták visszhangozva lüktettek az ütem gyomrában, a bordái közötti hatalmas, üres térben. Come now... we roll’n this way, mdebwoy... A lány egyesével húzta le a hangokat, míg végül csak a basszus maradt. Az kísérte be az összes többit, neki kellett elbúcsúztatni is őket.

Csend volt a szobában.

Natasha megvárta, amíg ismét körbevette a gyerekek és az autók lármája, a város csendje. Körülnézett a lakásban. Volt egy konyhafülkéje, egy apró fürdőszobája és az a csodaszép, hatalmas háló, ahol most állt. Nem túl jelentős plakát- és festménygyűjteménye a többi szobát díszítette, meg az előszobát – itt majdnem teljesen üresen hagyta a falakat. Bútor sem igazán volt, leszámítva egy matracot, a robusztus fekete állványt a hifivel meg a billentyűt. A fapadlón fekete kábelek tekergőztek.

Natasha lenyúlt a telefonkagylóért és visszatette a helyére. Éppen indult volna a konyhába, amikor megszólalt a csengő. A nyitott ablakhoz lépett, és kinézett.

Lent, a ház bejárata előtt egy ismeretlen férfi álldogált, és felfelé bámult, egyenesen Natasha arcába. A lány csak egy sovány arcot, csillogó szemet és hosszú szőke hajat látott belőle, majd gyorsan visszahúzódott a lakásba, és elindult a lépcsőház felé. A férfi nem látszott Jehova tanújának vagy bajkeverőnek.

Natasha átvágott a bejárat előtti közös, kissé elhanyagolt folyosórészen. Az ajtó homályos üvegén át annyit látott, hogy a férfi nagyon magas. Kinyitotta a kaput, és beengedte a házba a szomszéd épület felől átszűrődő hangokat és az utcát elöntő napfényt.

Natasha felnézett a férfi keskeny arcába. Az idegen legalább százkilencven centi lehetett, majdnem harminc centivel magasabb a lánynál, viszont a soványsága miatt olyan benyomást keltett, mintha bármelyik pillanatban eltörhetne derékban. Nagy valószínűséggel a harmincas évei elején járhatott, de annyira sápadt volt a bőre, hogy ezt nem lehetett egyértelműen megmondani. A hajának egészségtelen sárga színe volt. Fekete bőrkabátja még jobban kiemelte arca hullafehérségét. Viszont az első benyomás ellenére mégsem lehetett súlyos beteg, mert folyamatosan izgett-mozgott, kék szeme pedig élénken csillogott. Az ajtó még ki sem nyílt, ő már vigyorgott.

Natasha és a látogatója szótlanul bámult egymásra. A férfi mosolygott, a lány bizonytalan, értetlen arccal nézett rá.

– Zseniális – szólalt meg váratlanul a jövevény.

Natasha csak nézett.

– A zenéd – mondta a férfi. – Zseniális!

A látogató szokatlanul mély és zengő hangon beszélt, ami meglepte Natashát: egy ilyen sovány embertől nem erre számított. Enyhén kapkodta a levegőt, mintha túl gyorsan, egyszerre akart volna elmondani mindent. A lány gyanakodva pislogott a magasba. Ki kezd így egy beszélgetést? Ezt ugyan nem veszi be.

– Miről beszélsz? – kérdezte színtelenül.

A férfi bocsánatkérően elmosolyodott, és amikor ismét megszólalt, már lassabban beszélt.

– Hallgattam, ahogy zenélsz – mondta. – A múlt héten elsétáltam a házad előtt, és megütötte a fülemet a zene. Őszintén bevallom, tátott szájjal álltam egy darabig.

Natasha zavarba jött, és egyúttal kellemesen elképedt. Már éppen szóra nyitotta volna a száját, de a férfi folytatta.

– Később visszajöttem, és megint hallottam a zenét. Legszívesebben táncra perdültem volna itt az utcán! – tette hozzá nevetve. – Aztán volt egy következő alkalom, amikor a felénél elhallgatott az egész, és akkor jöttem rá, hogy ezt valaki éppen játssza odafent. Addig azt hittem, egy lemez szól. Nagyon izgalmasnak találtam a gondolatot, hogy a zenét, amit hallgatok, valaki éppen ott helyben teremti.

Natashának most sikerült megszólalnia.

– Ez nagyon... hízelgő. De csak azért csengettél be hozzám, hogy ezt elmeséld? – Kissé zavarta a férfi lelkes vigyora és ziháló beszéde. Csak a kíváncsisága tartotta vissza attól, hogy becsapja az ajtót. – Még nincsenek rajongóim.

A férfi szótlanul bámult vissza rá, és megváltozott a mosolya. Egészen eddig őszinte, szinte gyerekesen izgatott vigyor ült ki az arcára. Az ajka lassan, éppen csak egy leheletnyit megmozdult, és elrejtette a fogsorát. Kiegyenesítette hosszú hátát és félig lehunyta a szemét. Enyhén oldalra hajtotta a fejét, de közben egy pillanatra sem vette le róla a szemét.

Natashát hullámszerűen öntötte el az adrenalin, és megrökönyödve nézett fel az idegenre. Az egész váratlan változás döbbenetes volt. A férfi most olyan szexuálisan túlfűtött, olyan egyértelműen mindentudó pillantást vetett rá, hogy a lány szabályosan megszédült.

Hirtelen rettenetesen megharagudott erre az emberre. A fejét ingatva már nyúlt volna, hogy becsapja az ajtót, de a férfi erősen fogta a kilincset. Mielőtt Natasha bármit is szólhatott volna, a férfi pökhendisége nyomtalanul eltűnt, és ismét úgy festett, mint az előbb.

– Kérlek, ne tedd! – hadarta. – Sajnálom. Nem magyarázkodni akarok. Csak zavarban vagyok, mert egészen eddig gyűjtöttem a bátorságot, hogy megszólítsalak.

– Az a helyzet – folytatta –, hogy csodálatos a zene, amit csinálsz, de egy kicsit... és remélem, most nem haragszol meg rám... befejezetlen. Nekem úgy tűnik, hogy a magasak... nem igazán állnak össze. És hidd el, hogy nem zaklatnálak ezzel, de én is zenélek, és arra gondoltam, esetleg kisegíthetnénk egymást.

Natasha óvatosan tett egy lépést hátrafelé. Két érzés viaskodott benne: a kíváncsiság és az ijedtség. Soha senkinek nem beszélt a zenéjéről, legfeljebb a legközelebbi barátaival volt hajlandó megosztani a témával kapcsolatos érzéseit. Ritkán öntötte szóba nagyon intenzív, megfoghatatlan frusztrációit, nehogy valósággá váljanak. Ha nem foglakozik velük, és nem beszél erről senkinek, akkor minden rendben lesz, gondolta, de ez a férfi most ijesztő könnyedséggel rángatta elő a félelmeit a feledés homályából.

– És van valami ötleted? – kérdezte olyan maró hangsúllyal, amennyire csak tőle tellett. A férfi a háta mögül felemelt egy fekete dobozt, és meglengette a lány előtt.

– Félek, ez nagyon pimaszul hangzik majd – mondta –, és nem szeretném, ha azt hinnéd, ezzel azt akarom sugallni, hogy jobb vagyok nálad. De amikor hallgattam a zenédet, az jutott eszembe, hogy mi jól kiegészítenénk egymást. – Felpattintotta a kapcsot a ládán, és a lány felé fordítva felnyitotta a fedelét. A párnázott tokban egy szétszerelt fuvola hevert.

– Most biztosan lököttnek tartasz – folytatta gyorsan, mielőtt a lány bármit mondhatott volna. – Gondolom, az első gondolatod az, mennyire más stílusban mozgunk mi ketten. De... el sem tudod képzelni, milyen régóta keresek olyan basszust, mint amit te játszol.

Őszinte hangsúllyal beszélt, még a homloka is ráncba szaladt, miközben a lányt nézte. Natasha makacsul visszabámult rá, és nem volt hajlandó ámulatba esni ettől a jelenéstől, aki csak így megjelent a küszöb előtt.

– Veled akarok játszani – mondta a férfi.

Ez ostobaság, gondolta Natasha: az egy dolog, hogy ez az ember felfoghatatlanul arrogáns, de végeredményben mindegy is, mert a jungle meg a fuvolazene nem fog összeférni soha. Viszont olyan régen látott már hagyományos hangszert, hogy hirtelen úrrá lett rajta a déjá vu: beugrott egy emlékkép még kilencéves korából, amikor az iskolai zenekarban xilofonon kopácsolt. A fuvola egyszerre vált a vidám kakofónia eszközévé a gyerekek kezében és a klasszikus zene messzi tájaira repítő hangszerré, csak Natasha sohasem ismerte a jelszót, amellyel beléphetett volna ebbe a döbbenetesen szép, kissé ijesztő és társadalmilag kirekesztő világba.

Viszont nagy meglepetésére ez a langaléta idegen lenyűgözte a belépőjével. Rájött, hogy valójában szeretné beengedni a lakásába, aztán hadd játsszon azon a fuvolán, és tényleg érdekelte, mit tud hozzáadni a basszushoz. A zajzenésebb indie zenekarok próbálkoztak hasonlóval: sőt a My Bloody Valentine fuvolát is használt. A végeredmény Natashát teljesen hidegen hagyta, de ő az egész műfajjal szemben így érzett, és ezek szerint egy ilyen együttműködés egyáltalán nem olyan szokatlan. Hirtelen elsöprő erővel támadt fel benne a kíváncsiság.

De nem volt hajlandó csak úgy félreállni az útból. Vigyáznia kellett a vele kapcsolatban kialakult távolságtartó imidzsre. Egyébként sem szokott hozzá ahhoz, hogy ilyen könnyen levegyék a lábáról, és ettől feltámadt védekezőösztöne.

– Nézd... – kezdte lassan. – Fogalmam sincs, milyen alapon mondasz véleményt a zenémről, és miért lenne az jó nekem, ha veled játszanék.

– Próbáld ki egyszer – vágta rá a férfi, és hirtelen ismét végigsöpört rajta ugyanaz a váratlan változás, mint az előbb. A szája sarkában megint felderengett az a szelíd félmosoly, és félig lehunyt szeme is ugyanazt a lezser nemtörődömséget árasztotta.

Natashát hirtelen elöntötte a harag. Az ámulatot felváltotta a pulykaméreg, annyira felbosszantotta ez a nagyképű, művészkedős kis seggfej, aki az előbb még egészen lenyűgözte. Lábujjhegyre állt és előrehajolt, amíg olyan közel nem került a férfihoz, amennyire csak tudott, aztán jelentőségteljesen felhúzott szemöldökkel csak ennyit mondott:

– Felejtsd el.

Majd az idegen arcába vágta az ajtót.

Natasha óvatos léptekkel visszasurrant a lakásába. Az ablak még mindig tárva-nyitva állt. A lány a falnak vetette a hátát, és úgy lesett kifelé a függönyrésen, hogy őt ne lehessen látni lentről. A férfi eltűnt. Natasha lassú léptekkel a szintetizátorhoz ballagott, és elmosolyodott.

Hát legyen, te beképzelt kis pöcs – gondolta. – Lássuk, mennyire vagy jó.

Kicsit lehúzta a hangerőt, és újabb ütemet húzott elő a gyűjteményéből. A dob minden átmenet nélkül robbant a létezésbe. A basszus pillanatnyi fáziskéséssel eredt a nyomába, kitöltötte a pergők közötti hézagokat, és funkos hátteret adott a számnak. Natasha még behajított pár minimalista emberi kiáltást és egy leheletnyit a rézfúvósokból, egy beloopolt trombitafutamot, de nem hangsúlyozta túl a magasakat: a számot az odalent rejtőzködő idegennek szánta, és kizárólag a ritmus volt benne a lényeg.

Az ütem lement egyszer, újrakezdődött, megint végigfutott. Ebben a pillanatban az utcáról halk, éles hang harsant fel, egy fuvola gyors trillája, amely kezdetben Natasha ismétlődő számát utánozta, de egyre cizelláltabb lett, és minden újabb ciklussal bővült és változott. A férfi az ablaka alatt állt sebtében összerakott hangszerével.

Natasha elmosolyodott. A jövevény egyelőre igazolta döbbenetes nagyképűségét. A lány csalódott is volna, ha ez nem így történik.

Lecsupaszította a számot az ütemig, és hagyta a loopot. Hátralépett a samplertől, és várt.

A fuvolaszó végigkorcsolyázott a dobokon, incselkedett az ütemmel, éppen csak annyira fonódott össze vele, hogy ne szakadjon el teljesen, majd egyszer csak átvette felette az uralmat. Hirtelen szaggatott staccatóba váltott, a dob és a basszus között lavírozott, az egyik pillanatban szirénaként jajgatott, a következőben úgy kopogott, mint a morzejelek.

Natasha rezzenéstelenül hallgatta. Azt ugyan nem állította volna, hogy letaglózta a zene, de határozottan komoly benyomást tett rá.

Lehunyta a szemét. A fuvolaszó felszárnyalt és alábukott – úgy pakolta a húst Natasha számának csontvázára, ahogyan neki ez sohasem sikerült volna. Az élő zeneszó egyszerre volt bővérű és neurotikus, és sisteregve pattant le az új életre keltett basszusról, mintha élők és holtak együtt perdültek volna táncra. Ez a feszültség rengeteg lehetőséget hordozott magában.

Natasha bólintott. Igen, határozottan többet akart ebből, hallani akarta, hogyan tölti fel a zenéjét ez a fuvolaszó. Gunyorosan elmosolyodott. Szóval kénytelen lesz beismerni, hogy veszített. Ha a pasas hajlandó normálisan viselkedni, ha megkíméli azoktól a fölényes, mindentudó pillantásoktól, akkor még a végén elárulja neki, hogy többet akar hallani.

Csendben lesurrant a lépcsőn, és kinyitotta az ajtót. A férfi pár lépésre állt a bejárattól, neki háttal, és az ajkához emelt fuvolával nézte az ablakot. Amikor észrevette a lányt, leeresztette a kezét. Most nyoma sem volt az arcán mosolynak. Őszinte szorongással várta a véleményt.

A lány lehajtotta a fejét, és féloldalasan felpislogott az idegenre. A férfi feszülten ácsorgott ott.

– Oké – mondta végül Natasha. – Megvettem – tette hozzá, és most először elmosolyodott. – A nevem Natasha.

– Pete vagyok – felelte a langaléta látogató.

Natasha félreállt, és Pete besétált a házba.

HATODIK FEJEZET

Fabian megint megcsörgette Natasha számát, de ismét foglalt jelzés fogadta. Szitkozódva lecsapta a kagylót, sarkon fordult és céltalanul fel-alá járkált a szobában. Most már tényleg Saul összes ismerősével beszélt, egyedül Natashát nem sikerült elérnie, pedig ő lett volna a legfontosabb.

Fabian nem tartotta magát pletykásnak. Amint meghallotta, mi történt Saul apjával, majdhogynem gondolkodás nélkül vetette rá magát a telefonra és kezdte el terjeszteni a hírt. Egyszer kirohant újságért, majd hamarosan ismét a telefonon lógott. De nem érezte, hogy ez pletykálkodásnak számítana. Mindent elsöprő kötelességtudat feszítette. Őszintén hitt abban, hogy szükség van arra, amit tesz.

Felkapta a kabátját, és összecopfozta vékony rasztáit. Ebből elég, gondolta. Akkor elmegy Natashához, és élőben közli vele a hírt. Brixton és Ladbroke Grove között sokat kellett utazni, viszont csábítónak tűnt a gondolat, hogy végre nagyokat szippanthat az arcát csípő hideg levegőből. Otthon kezdtek a fejére dőlni a falak. Aznap reggel órákat töltött telefonálással, és nagyjából ugyanazokat a mondatokat ismételgette újra meg újra – Hat emeletet zuhant... Az egyenruhás seggfejek nem engedik, hogy beszéljek vele... és a falak lassan magukba szívták a hírt. Az egész lakást átitatta az öregember halála. Fabian tágas terekre vágyott. Ki akarta szellőztetni a fejét.

Még a zsebébe gyűrt egy újságból kitépett lapot, bár már kívülről tudta a cikket. Villámhírek. Tegnap életét veszítette egy férfi az észak-londoni Willesdenben, aki hat emeletet zuhant lakása ablakából. A rendőrség egyelőre nem nyilatkozott, vizsgálják-e az esetleges idegenkezűséget. Az elhunyt fia jelenleg a nyomozóknak segít az ügy kivizsgálásában. Fabiannak különösen az utolsó mondatba rejtett alattomos célozgatás fájt.

Kilépett az előszobába. A házban valaha egy család lakott, de most több bérlő osztozott rajta, és ennek megfelelően minden rettenetesen mocskos volt. Az emeleten valaki ordibált. A koszos, rosszul illesztett padlószőnyeg látványa minden alkalommal bosszantotta, de most kifejezetten dühítette. Miközben a kerékpárjával bajlódott, a tekintete akaratlanul is elidőzött a piszkos tapétán és a letöredezett korláton. Az egész ház nyomasztó súllyal nehezedett rá. Megkönnyebbült sóhajjal robbant ki a bejárati ajtón.

Fabian nem kímélte a biciklijét. Ha leszállt róla, hagyta feldőlni, lezserül a falnak lökte, ha úgy alakult. Nem vigyázott rá. Most is ösztönös hévvel pattant fel rá és kanyarodott ki az útra.

Az utcákon hömpölygött a tömeg. A londoniak kihasználták, hogy szombat van, és vagy a brixtoni piacra tartottak, vagy már onnan jöttek: odafelé határozott léptekkel haladtak, visszafelé viszont már csak baktattak, annyira felpakoltak olcsó, színes ruhákkal és gyümölcsökkel. A házak fölött eldübörgő szerelvények zaja megpróbált harcra kelni a lent összeolvadó karibi zenével, reggea-vel, rave-vel, jungle-lel, house-zal és az általános hangzavarral: ez volt a piac kavalkádjának a ritmusa. Az utcasarkokon és a lemezboltok előtt állig begombolt inget viselő, nadrágtartós jamaicai kölykök üdvözölték egymást összeérintett ököllel. Szűk trikót és az AIDS elleni harc piros szalagját viselő, kopaszra borotvált férfiak siettek a Brockwell park vagy a Brixtonian Café irányába. A járókelők bokáig gázoltak az elhajigált papírszemétben és a kidobált tévéalkatrészekben. A szeszélyes közlekedési lámpák viccnek sem lettek volna jók: a gyalogosok ugrásra kész öngyilkosokként imbolyogtak a járdaszegélyeken, és azonnal a járművek közé vetették magukat, ha a legkisebb rés nyílt az autók sorfalában. A sofőrök ilyenkor dühös kürtszóval feleltek és a gázra tapostak, hogy minél előbb elmenekülhessenek innen. A gyalogosok szenvtelen arccal bámulták a meglóduló kocsisort.

Fabian a nyüzsgő testek között lavírozott a biciklijével. Beért az egyik vasúti híd alá. A közelben magasodó óratorony szerint kilenc óra múlt. Felváltva gyalogolt és tekert, miközben elhaladt a metrómegálló mellett, áttolta a kerékpárt a Brixton Roadon, aztán az Acre Lane-en. Itt már nem volt tömeg, és a reggae sem ért el idáig. Az Acre Lane szélesen terpeszkedett előtte az alacsony, elszórtan álló épületek között. Itt mindig hatalmasnak tűnt az ég.

Fabian ismét felpattant a biciklire, és megindult a Clapham felé vezető enyhe emelkedőn. Innen majd átvág a Clapham Manor Streetre, egy kicsit tekereg majd a hátsó utcákon, amíg ki nem lyukad a Silverthorne Roadra, ami kisebb ipartelepekkel és jellegzetesen külvárosi lakóházakkal szegélyezett szinuszgörbeként bújt meg Battersea és Clapham között, hogy aztán a hídon keresztül egyenesen belefusson a Queenstown Roadba.

Aznap először érezte, hogy végre kitisztult a feje.

Reggel felhívta Sault otthon, de egy gyanakvó rendőr vette fel, és tudni akarta Fabian nevét, mire ő felbőszültén lecsapta a kagylót. Ezután a willesdeni rendőrőrsöt hívta, ahol szintén nem volt hajlandó megadni a nevét, és dühösen számon kérte az illetékesen, miért egy rendőr veszi fel Saul telefonját, de csak azután válaszoltak neki érdemben, amikor valamelyest lecsillapodott, és hajlandó volt bemutatkozni. Ekkor tudta meg, hogy Saul apja meghalt, Saul pedig a rendőrségnek segít a nyomozásban. A képmutató megfogalmazás hallatán Fabiant ismét elöntötte a harag.

Kezdetben teljesen lebénította a döbbenet, de ezt viszonylag hamar felváltotta az érzés, hogy rettenetes félreértésről van szó.

Ezt pedig ijedtség követte. Fabian azonnal megértette, miért gondolhatják azt a rendőrök, hogy esetleg Saul ölte meg az apját, és szinte ugyanabban a pillanatban minden kétség vagy bizonytalankodás nélkül biztosra vette, hogy ez nem igaz. Ennek ellenére rettenetesen félt, mert ezt csak ő tudta, aki ismerte Sault, és semmilyen úton-módon nem tudta megértetni másokkal az igazát.

Látni akarta Sault, és nem értette, miért változott meg a rendőr hangja, amikor ezt erélyesen hangoztatni kezdte. Még eltart egy kis ideig, amíg erre sor kerülhet, közölték vele, mert Saul éppen kérdésekre válaszol, és most nem zavarhatják meg, ezért Fabian kénytelen lesz türelemmel várni. Fabian biztos volt benne, hogy a férfi elhallgat valamit előle, és ez még jobban megriasztotta. Azért meghagyta a telefonszámát, és a rendőr megígérte, hogy azonnal felhívják, ha Saulnak lesz egy szabad perce.

Fabian egyre gyorsulva száguldott végig az Acre Lane-en. Bal kéz felől egy rendkívül fehér épület emelkedett, szurtos fiatomyokkal teletűzdelt, homályosra koszolódott art deco ablakokkal kilyuggatott tömb. A lépcsőn ücsörgő két fiú szinte eltűnt a túlméretezett dzsekijében, amellyel olyan amerikai focicsapatok iránti feltétlen rajongásukat fejezték ki, akiknek egy meccsét sem látták soha. Választott ülőhelyük megfakult pompája teljesen hidegen hagyta őket. Egyikük lehunyt szemmel támaszkodott az ajtónak, mint egy spagettiwestern golyófogó mexikói mellékszereplője. A barátja izgatottan magyarázott parányi mobiljába, ami szinte eltűnt lebernyegszerű ruhaujjában. A készülék felébresztette Fabianban az anyagias irigységet, de hamar úrrá lett rajta. Ennek a késztetésnek dacosan ellenállt.

Nekem nem kell, gondolta most is, mint minden korábbi alkalommal. Még kitartok egy kicsit. Én aztán nem gyarapítom a mobilozó feketék számát, engem nem fognak bajkeverőnek tartani, akinek a csak rendőröknek látható tintával írták a homlokára, hogy „drognepper”.

Felegyenesedett a nyeregben, beletaposott a pedálba, és még gyorsabban süvített Clapham felé.

Fabian tisztában volt azzal, mennyire gyűlölte Saul a tényt, hogy az apjának csalódnia kellett benne. Azt is tudta, mennyire képtelenek szót érteni egymással. Saul barátai közül egyedül Fabian látta, milyen arccal forgatta a kezében azt a Lenin-kötetet, hogyan lapozgatta és olvasta el újra meg újra a személyre szóló ajánlást. Saul apja olyan feszesen formált betűkkel írt, mintha közben folyamatosan ügyelt volna arra, nehogy eltörjön a kezében a toll. Saul Fabian ölébe tette a könyvet, és megvárta, amíg elolvassa az üzenetet:

Saulnak. Ebben mindig megtaláltam az értelmet. Szeretettel egy vén balostól.

Fabian a mai napig nem felejtette el Saul arckifejezését. Összeszorított szájjal, megfáradt tekintettel ült ott. Elvette a könyvet, becsukta, végigsimított a borítón, majd visszatette a polcra. Fabian biztos volt benne, hogy Saul nem ölte meg az apját.

Átvágott a Clapham High Streeten, ahol éttermek és jótékonysági üzletek sorakoztak, majd besurrant a hátsó utcákba, ahol a parkoló autók között lavírozva kijutott a Silverthorne Roadra, és nekilódult a folyó felé vezető hosszú lejtőnek.

Natasha nyilván most is dolgozik. Azt is tudta, hogy amint bekanyarodik a Bassett Roadra, azonnal meghallja a drum and hass halk lüktetését. Natasha a sampler fölött görnyed majd, potmétereket csavargat, gombokat nyomkod olyan odaadással, mintha egy középkori alkimista lenne a laborjában, csak ő nullákból és egyesekből álló szekvenciákat transzmutált zenévé. Zenehallgatás és zeneteremtés: Natasha minden idejét ezzel töltötte. Ha éppen nem a barátai lemezboltjában bömböltette a pult mögül a forrásanyagot, miközben a robotpilótája segítségével kiszolgálta a vevőket, akkor ugyanezekből a zenékből saját számokat épített, amelyeknek mindig ütős, egyszavas címeket adott: Érkezés, Lázadás, Örvény.

Fabian már régen rájött, hogy az ő szemében ez a hihetetlen összpontosítás tette Natashát teljesen aszexuálissá. A lány a maga tűzrőlpattant módján kifejezetten vonzó volt, és sohasem szűkölködött az ajánlatokban, különösen nem a klubokban, és főleg akkor nem, ha elterjedt, hogy ő szerezte a zenét, ami éppen szólt, de Fabian egyszer sem érezte, hogy Natasha bárki iránt különösen érdeklődött volna, még akkor sem, ha eltöltött egy spontán éjszakát valakivel. Már szinte az is vérfertőzéssel volt határos, ha a lány bármilyen szexuális kontextusban jutott eszébe. Ezzel egyedül volt a társaságban, mint arról Kay nevű barátja többször is biztosította, és valóban, ez az örökké vidám bohóc, aki szétszívta az agyát, gátlástalanul csorgatta a nyálát Natashára, ha találkoztak. A zene itt a lényeg, magyarázta Kay, a teljes odaadás, meg a totális nemtörődömség. Mint az apácáknál – az izgató dolog az, vajon mi lehet a ruha alatt.

Fabian azonban minden hasonló beszélgetés alkalmával rettenetesen zavarba jött, és csak szégyenlősen vigyorgott. Saul egyszer kifejtette neki, hogy London amatőr pszichológusainak teljesen egyértelmű, hogy bele van zúgva Natashába, de Fabian ezzel egyáltalán nem értett egyet. A lány rendszeresen kiakasztotta stílusdiktátorságával és szolipszizmusával, de ettől függetlenül Fabian nagyon szerette. Csak nem úgy, ahogyan Saul gondolta.

Közben átsuhant a Queenstown Road mocskos vasúti hídja alatt, és sebesen közeledett a Battersea park felé. Hanyag arroganciával bevágódott a körforgalomba, majd lehajtott fejjel nekivágott a folyóhoz vezető szakasznak. Jobb kéz felé lassan betöltötte a látómezejét a Battersea erőmű négy hatalmas kéménye. Az épület tetejét régen elnyelte az enyészet, és az építmény úgy festett, mint a Blitz szétbombázott túlélője. Az egész monstrum egy felfelé fordított konnektordugóra emlékeztetett, amely hiába nyújtózott az ég felé, hátha sikerül elektromosságot nyerni a felhőkből. Az erőmű még romjaiban is maga volt az energia emlékműve.

Fabian hatalmas lendülettel kirobbant Dél-Londonból. A hídon lassított, és lenézett a Temzére, ki a vaskorlátok és támoszlopok ketrecéből. A folyó hideg napfényszilánkokat szórt minden irányba.

Fabian úgy siklott a folyó felszíne felett, mint egy műkorcsolyázó, kerékpáron ülő alakja eltörpült a hidat látványos gőggel összetartó traverzek és szegecsek alatt. Egy pillanatra mintha mozdulatlanul lebegett volna az északi és a déli part között félúton, felszegett fejjel próbált kilesni a korlát felett a vízre, ahol örökké mozdulatlan, fekete bárkák várták soha meg nem érkező rakományukat, a lába meg sem mozdult, a bicikli saját lendületétől suhant tovább Ladbroke Grove felé.

A Natasha lakásához vezető út az Albert Hall mellett haladt el, onnan pedig Kensingtonon át, amit Fabian őszintén gyűlölt. Kensington barátságtalan hely volt, a dúsgazdag bolyongó lelkek purgatóriuma, akik céltalanul sodródtak a nagynevű luxusbutikok között. A Kensington Church Streeten Notting Hill felé beletaposott a pedálokba, és máris a Portobello Roadnál járt.

A Portobellón piacnap volt, a héten a második, amit kifejezetten a turisták pénztárcájára szabtak, és mindent, ami pénteken öt fontba került, most tízért árultak. Kupacokban lógtak a harsány színű széldzsekik, hátizsákok, közöttük pedig franciák és olaszok tülekedtek. Fabian halkan átkozódva araszolt a tömegben. Bevágott a bal kéz felől induló Elgin Crescentre, aztán jobbra fordult, a Ladbroke Grove-ra, és máris a Bassett Roadon volt.

Egy váratlan szélroham száraz avarral szórta tele az utcát. Fabian bekanyarodott a sarkon. A levelek türelmetlenül táncoltak körülötte, néhánynak sikerült ráakaszkodnia a dzsekijére. A házak előtt megnyírt fák sorakoztak. Fabian mozgás közben pattant le a bicikliről, és Natasha lakása felé tolta a járgányt.

Már kintről hallani lehetett, hogy éppen dolgozik. A drum and bass tompa lüktetése az utca végébe is eljutott, és Fabiannak most tűnt fel a hangos szárnycsapkodás. Natasha házát ellepték a galambok. Minden párkányt és kiugrót szürke masszaként borítottak az izgő-mozgó, kövér madártestek. Néhány galamb idegesen lebegett az ablakok meg az oromtetők előtt, és csapkodva próbált helyet csinálni magának a többiek között. Felrebbentek, totyogtak, néha maguk alá piszkítottak, vészesen közel Fabianhoz, aki pontosan alattuk állt, az ajtó előtt.

Natasha zenéjét itt már jól lehetett hallani, és Fabiannak most tűnt fel az a szokatlan, kristálytiszta hang, valamilyen síp, furulya vagy fuvola, ami túláradó energiával és érzelmi töltettel kísérte a basszust. Fabian megtorpant és fülelni kezdett. Ez nem hangminta volt, az egyértelműen kivehető volt a minőségéből, és nem ismétlődött beloopolva sem, tehát nagy valószínűséggel valaki élőben játszott a hangszeren. És az a valaki nagyon értette a dolgát.

Megnyomta a csengőt, és a következő pillanatban megszakadt a basszus elektronikus dübörgése. A fuvola még egy kicsit kitartott, majd lassan elhallgatott. Amint csend lett, a galambraj egyetlen hatalmas, riadt felhőként rebbent az ég felé, még tett egy kört a ház felett, akár egy virgonc halcsapat, aztán eltűnt északi irányba. Léptek közeledtek a lépcsőn.

Natasha kinyitott az ajtót, és elmosolyodott.

– Helló, Fabe – mondta, és szertartásosan összeérintették ökölbe szorított kezüket. Fabian lehajolt, a másik kezével átkarolta a lányt, és puszit nyomott az arcára. A lány viszonozta, bár láthatóan meglepte a látogatás.

– Tash... – Fabian suttogása egyszerre volt üdvözlés és figyelmeztetés. A lány figyelmét nem is kerülte el a hangsúlya: a kezét nem vette le a válláról, de valamennyire elhúzódott tőle, és az arca megfeszült az aggodalomtól.

– Mi az? Mi történt?

– Tash, Saulról van szó. – Fabian ma már annyiszor ismételte el a történetet, hogy a végén már automataként darálta a szavakat, de most megint rendkívül nehezen akaródzott belevágnia. Idegesen megnedvesítette az ajkát.

Natasha aggodalmasan meredt rá.

– Mi az, Fabe? – kérdezte, és elcsuklott a hangja.

– Nem, nem... – mondta Fabian sietve. – Saul jól van. Vagyis remélem. Bevitték a zsaruk.

A lány értetlenül ingatta fejét.

– Saul apja... meghalt, Tash. – Fabian pörgősen folytatta, mielőtt a lány félreérthette volna a helyzetet. – Megölték. Tegnapelőtt éjszaka kilökték a lakásuk ablakából. És... attól tartok, hogy a rendőrök Sault gyanúsítják. – Előhúzta a zsebéből az összegyűrt újságcikket.

– Ez lehetetlen – mondta Natasha, amikor elolvasta.

– Persze. Persze. De gondolom, hallottak róla, mennyit veszekedett az öreggel, meg ilyesmi, és... nem tudom.

– Nem, ez lehetetlen – ismételte meg Natasha. Egyikük sem moccant, csak szótlanul meredtek egymásra, majd a lány végül megmozdult.

– Gyere – szólalt meg végül. – Menjünk fel. Ezt meg kell beszélnünk. Van nálam valaki...

– Aki a fuvolán játszott?

A lány haloványan elmosolyodott.

– Aha. Jól nyomja, igaz? Mindjárt elküldöm.

Fabian becsukta maga mögött a kaput, és kissé lemaradva követte a lányt az emeletre. Fentről beszélgetés hallatszott.

– Valami baj van? – kérdezte egy tompa, feszült férfihang.

– Az egyik barátom kisebb zűrbe keveredett – válaszolta Natasha. Fabian ekkor lépett be a spártaian berendezett szobába. Üdvözlésképpen biccentett a magas, szőke férfinak, akire Natasha válla felett pont rálátott. A férfi enyhén eltátott szájjal, idegesen babrálta a copfját. Jobb kezében egy ezüstszínű fuvolát szorongatott, és pillantása egyikükről a másikukra rebbent.

– Pete, ő Fabian. – Natasha egy kurta kézmozdulattal letudta a formaságokat kettőjük között. – Bocs, Pete, de sajnos most le kell lépned. Beszélnünk kell Fabe-bel. Vészhelyzet.

A férfi bólintott. Kapkodva elkezdte összeszedni a holmiját, és közben hadarva magyarázott.

– Lenne kedved még együtt zenélni, Natasha? Nekem úgy tűnt, hogy... elég jól megtaláltuk az összhangot.

Fabian felhúzott szemöldökkel végigmérte.

A langaléta férfi kifurakodott Fabian mellett az ajtón, de közben egy pillanatra sem vette le a szemét a lányról. Natashának már láthatóan máshol jártak a gondolatai, de elmosolyodott és bólintott.

– Aha, persze. Megadod a számodat?

– Inkább jövök még.

– Megadjam akkor én a számomat?

– Nem kell. Majd meglátogatlak, és ha nem vagy itthon, jövök máskor. Pete megtorpant a lépcső tetején és visszafordult. – Remélem, találkozunk még, Fabian – mondta.

Fabian szórakozottan bólintott, és Pete szemébe nézett. A nyúlánk férfi merően bámult rá, mintha mindenképpen várna valamilyen választ. Egy pillanatra farkasszemet néztek, majd Fabian végül engedett, és sokkal határozottabban bólintott. Úgy tűnt, ezzel már Pete elégedettségét is sikerült kivívnia. A férfi leballagott a lépcsőn, Natasha pedig követte.

Odalent valamit még megbeszéltek, de Fabian nem értett egy szót sem a társalgásból. Értetlenül ráncolta a homlokát. Végül csapódott a kapu, és Natasha is visszatért.

– Kicsit lökött a pasas, nem? – kérdezte Fabian.

Natasha lelkesen bólongatott.

– Nekem mondod? Az bizony. Először el is hajtottam, mert elég furának tűnt.

– Túlságosan rád akart nyomulni?

– Majdnem. Szünet nélkül arról beszélt, mennyire szeretne velem együtt játszani, ez felpiszkálta a kíváncsiságomat, aztán hallottam, hogy elkezdett játszani odalent. Olyan jól, hogy végül beengedtem.

– Addigra visszavett az arcából? – kérdezte Fabian kurta vigyorral.

– Úgy ám. De úgy játszik... Fabe, az a pasas úgy zenél, mint egy kibaszott angyal. – A lány egyre izgatottabbnak tűnt. – Abszolút nem százas, ezt teljesen jól látod, tudom én is, de valami nagyon rendben van azzal, ahogyan játszik.

A kijelentést rövid csend követte. Natasha megrángatta Fabian kabátját, és a konyha felé cibálta.

– Öregem, szükségem van egy kávéra. Neked is. És közben mindent mesélj el Saulról.

A magas férfi némán állt az utcán. A lakás ablakára meredt, a fuvola ernyedten lógott a kezében. A szél belekapott a ruhájába. A hidegben, a fák fekete háttere előtt még sápadtabbnak tűnt. Hosszú ideig mozdulatlanul ácsorgott ott, nézte, hogyan homályosodik el és világosodik ki az ablak négyszöge, miközben a férfi meg a nő a lakás különböző helyiségei között mozog. Enyhén oldalra hajtotta a fejét, mintha a fülét hegyezte volna, és az egyik tincsét csavargatta az ujjával. A szeme olyan volt, akár a felhős ég. Lassan az ajkához emelte a fuvolát, és rövid, ismétlődő dallamot játszott. A faágak közül felrebbent pár fecske, és tettek egy kört a férfi körül, aki leeresztette a hangszert, és tekintetével követte az elrepülő madarakat.

HETEDIK FEJEZET

A szemeket sárgásra festette a halál, és ostobán meredtek a semmibe. A mozdulatlanság az emberi test összes tökéletlenségét kihangsúlyozta. Crowley pillantása végigfutott az arcon, a kitágult pórusokon, a borhibákon, az orrlyukakból sarjadó hosszú szőrszálakon, az ádámcsutka alatti részen, ahova nem jutott el a borotva.

Az áll alatt hurkákba gyúródott a bőr, mintha összepréselt, gumiszerű, száradni kitett húsgöngyöleg lenne. A test hason hevert a padlón, csúnyán kitekeredett végtagokkal, a feje viszont közel száznyolcvan fokban elfordulva a mennyezetre meredt. Crowley felállt, és zsebre vágta a kezét, hogy ne látsszon, mennyire remeg. Sarkon fordult, és végigmérte kíséretét, a két testes rendőrt, akiknek az arcát szinte teljesen egyformára torzította a hitetlenkedő undor, és nem sokkal tűntek élettelibbnek, mint a földön fekvő kollégájuk.

Crowley átvágott a rövid előszobán, és megállt a háló előtt. A lakásban nyüzsögtek a rendkívül elfoglalt fényképészek és a halottkém emberei. A levegőben elkülöníthető sávokban úszott az ujjlenyomat-vételezéshez használt por, mint egy geológiai kőzetminta rétegei.

A felügyelő belesett az ajtón. Odabent egy öltönyös férfi guggolt egy alak előtt, aki szétvetett lábakkal, a falnak támaszkodva ült a padlón. Crowley az ülő alakra pillantott, és halk, undor keltette hang tört fel belőle, mintha romlott ételbe szagolt volna. A szétroncsolt arc maradványaira nézett. A falat teljesen összefröcskölte a vér. A halott férfi egyenruháját is teljesen átáztatta, amitől merev lett, mint egy impregnált esőköpeny.

Az öltönyös orvos, aki eddig finom mozdulatokkal vizsgálta a véres péppé vált arcot, anélkül, hogy hozzáért volna, felemelte a kezét, és hátranézett.

– Ön pedig...?

– Crowley felügyelő. Doktor úr, mi történt itt?

Az orvos a fal tövébe zuhant alak felé intett. Amikor megszólalt, teljesen érzelemmentesen beszélt, a professzionalizmust használva védőpajzsként, amit Crowley számos felkavaró halálesetnél tapasztalt már.

– Nos, igen. Az áldozat... Barker közrendőr, igaz? Nos, lényegében arcba vágták, rendkívül gyorsan és rendkívül nagy erővel. – A férfi felállt és a hajába túrt. – Úgy vélem, a közrendőr megállt az ajtó előtt, majd akkorát kapott... egy átkozott cölöpverő géppel, minimum... hogy a falnak vágódott, majd a padlóra zuhant. A támadó ekkor ismét nekiugrott, és még néhányszor behúzott neki. Azt mondanám, párszor ököllel, aztán egy bunkósbottal vagy valami hasonló tárggyal, ha a vállat és a nyakat borító hosszú, vékony zúzódásokból indulok ki. Vagy ebből az egyenletes sérülésből... – A csontszilánkokkal tarkított véres húspépbe mélyedő jellegzetes vájatra mutatott.

– És mi a helyzet a másikkal?

Az orvos a fejét csóválta, és párszor szaporán pislogott.

– Őszintén megmondom, életemben nem láttam még ilyesmit. Valaki eltörte a nyakát, ami viszonylag egyértelműnek tűnne, ha... istenem, hiszen látta, nem? – Crowley bólintott. – Fogalmam sincsen. Tisztában van azzal, felügyelő, mennyire erős az emberi nyak? Eltörni még nem annyira bonyolult, de úgy kitekerni, hogy az ellentétes irányba nézzen... Ahhoz az összes csigolyát ki kell mozdítani a helyéről, máskülönben a fej azonnal visszaugrik a normális állapotába. Tehát nem egyszerűen kitekerték a fejét, hanem közben folyamatosan húzták felfelé. Döbbenetesen erős elkövetővel van dolga, felügyelő, és nem lepődnék meg, ha az illető kifejezetten járatos lenne a karate, a dzsúdó vagy egyéb harcművészetek rejtelmeiben.

Crowley elgondolkodva összeszorította az ajkát.

– A nyomokból ítélve nem került sor komoly küzdelemre, vagyis a tettesek mindenképpen nagyon gyorsak voltak. Page kinyitja az ajtót, és máris elroppantják a nyakát. Alig csap zajt, de Barker valamit meghall, az ajtó felé lép, amikor.

Az orvos némán nézte Crowley-t. A felügyelő köszönetképpen az öltönyös felé biccentett, és csatlakozott odakint két társához. Herrin és Bailey még mindig Page közrendőr hihetetlen pózban heverő teteme mellett szobrozott.

Herrin felkapta a fejét, és Crowley-ra nézett.

– A szentségit, uram, ez olyan, mint abban a filmben...

– Az ördögűzőben. Tudom.

– De a másik irányba néz, uram...

– Azt is tudom, nyomozó. Egyelőre ne foglalkozzon vele többet. Indulunk.

A három rendőr átbújt a lakás ajtajában kifeszített szalagok alatt, és elindultak lefelé az épület gyomrában. A ház előtti gyep jelentős részét ugyanolyan szalagokkal kerítették körbe, mint a fenti lakást. A talajt még mindig veszélyesnek látszó üvegszilánkok borították.

– Uram, szerintem ez nem túl hihető – szólalt meg Bailey, amikor már majdnem az autónál jártak.

– Mire gondol?

– Láttam ezt a Garamondot, amikor behozták. Elég nagydarab pasas, de nem egy Schwarzenegger. És egyáltalán nem tűnt olyannak, aki képes lenne... Jézusom. – Bailey kapkodva hadart. Még mindig a történtek hatása alatt állt.

Crowley beindította az autót, kikanyarodott, és közben bólintott.

– Bármenyire is tudom, hogy sohasem szabad semmilyen következtetést levonnunk abból, ki mire lehet vagy nem lehet képes, de elismerem, Garamond rendkívül meglepett. Először arra gondoltam: „Oké, rendben, összevesznek az apjával, dulakodni kezdenek, kilöki az ablakon, ettől sokkot kap, és egyszerűen lefekszik aludni.” Kissé szokatlan, elismerem, de részegen, feldúltan az ember hajlamos fura dolgokat tenni.

– Egy dolog viszont biztos – tette hozzá. – Eszembe nem jutott volna, hogy ekkora szabadulóművész. És akkor még ez is...

Herrin élénken bólogatott.

– Hogyan csinálhatta? Tárva-nyitva az ajtó, a cellája üres, senki sem látott vagy hallott semmit.

– Ez az egész – folytatta a felügyelő –, nos, ez az igazi... meglepetés. A szót majdhogynem undorodva köpte maga elé. Lassan beszélt, halkan, és majdnem minden szó előtt méla szünetet tartott. – Akit a múlt éjjel kihallgattam, az egy ijedt, zavart emberke volt, aki nyakig ült a szarban. Bárki is legyen az, aki megszökött az őrsről, nevezhetjük profi bűnözőnek, aki pedig végzett Barkerrel és Page-dzsel, az meg egy állat.

A felügyelő összehúzott szemmel, finoman dobolt a kormánykeréken.

– De ebben az ügyben semmi sem normális. Ha veszekedett az apjával, miért nem hallottak semmit a szomszédok? Mi a helyzet a kempingezős sztorival? Stimmel? – Herrin bólintott. – Azt tudjuk, hogy tíz körül Willesdenben volt, Mr. Garamond nagyjából fél tizenegykor, esetleg tizenegykor csapódott a földnek. Valakinek ezt is hallania kellett volna. Mi van a családtagokkal?

– Minden zsákutca – felelte Bailey. – Garamond anyja rég meghalt, ráadásul árvaként nőtt fel. Az apa szülei sem élnek már, nagybácsi nincsen, egyetlen nagynéni lenne Amerikában, de őt évek óta senki sem látta... Át fogok térni a barátaira. Van, amelyik már magától betelefonált. Mindet fel fogjuk hajtani.

Crowley egyetértően morrantott, és bekanyarodott az őrsre.

Minden kolléga lelassított a folyosón, amikor észrevették, hogy jön, boldogtalan pillantást vetettek rá, látszott, hogy mindjárt mondanak valamit Page-ről meg Barkerről. Crowley ezt gyorsan megelőzte egy szomorú biccentéssel, és meg sem állt. Semmi kedve nem volt megosztani másokkal a felkavaró élményt.

Lerogyott az asztalához a rettenetes automatás kávéval. Crowley egyre kevésbé értette, mi folyik itt. Előző este, amikor felfedezte, hogy Saul egyszerűen kisétált a cellájából, mocskosul dühösnek, iszonyúan feldúltnak érezte magát – de jó döntéseket hozott, és megtette a megfelelő lépéseket. Valahol, valakik nyilvánvalóan döbbenetesen elkeféltek valamit, és hamarosan lesz néhány keresetlen szava pár emberhez, valahogy olyasféleképpen, mint ahogyan a nagyfőnök vele is elbeszélgetett tegnap.

Az emberei kirajzottak a willesdeni éjszakába, mert Crowley szerint Saul nem juthatott messzire. Elővigyázatosságból Page után küldte Barkert, akinek a tetthely biztosításának unalmas feladata jutott, hátha Saul tényleg olyan ostoba, hogy hazamegy.

És a jelek szerint valóban ezt tette. Csak nem az a Saul, akit személyesen hallgatott ki, ezt nem volt hajlandó elhinni. Crowley tudta, hogy néha követ el hibákat, esetleg tévesen ítél meg másokat, de ekkorát nem tévedhetett, erről szó sem lehetett. Saul valamitől megőrült, valami felruházta a tébolyultak emberfeletti erejével, és a kihallgatószobában látott emberből pusztító gyilkost teremtett, aki vérfürdőt rendezett abban a kis lakásban.

Miért nem menekült el inkább? Ez volt az, amit Crowley egyáltalán nem tudott megérteni. Addig masszírozta az ujjával lehunyt szemhéját, amíg megfájdult a szeme. Úgy képzelte, hogy Saul zavartan támolyogva egyszer csak felbukkant a lakás előtt – talán vezekelni akart, vagy esetleg abban bízott, hátha eszébe jut, mi történt valójában. És amikor kinyitotta az ajtót és meglátta az egyenruhás alakokat, akkor kellett volna elszaladnia vagy zokogva összerogynia a padlón, tagadni mindent, nyöszörögve bocsánatért könyörögni.

Ehelyett megragadta Page közrendőrt, rámarkolt a fejére, és kevesebb mint egy másodperc alatt kitekerte a nyakát. Crowley arca megvonaglott. Hiába volt csukva a szeme, így sem menekülhetett a rettenetes látvány elől.

Ezután Saul halkan becsukta maga mögött az ajtót, és Barker közrendőr felé fordult, aki minden kétséget kizáróan eltátott szájjal meredt rá pillanatnyi zavarodottságában, majd úgy megütötte, hogy a teste ötlábnyira repült, és az eszméletét veszített férfit ezek után szisztematikusan addig verte, amíg eltörtek a csontjai, és az arca felismerhetetlen, véres péppé változott.

Page közrendőr lomha volt, nagydarab és buta. Nem túl régen lépett be a testületbe. Szeretett beszélni, és ontotta magából az ostoba vicceket. Ezek gyakran váltak rasszista poénkodássá, bár Crowley tudta, hogy a férfi barátnője félvér.

Barker volt az örök gyalogos katona, aki túlságosan régóta szolgált már közrendőrként, de nem vette a jeleket, és nem keresett magának más szakmát. Crowley egyiküket sem ismerte túl jól.

Az őrs épületére kellemetlen, komor hangulat ereszkedett: nem a megrázkódtatás csendje volt ez, inkább a tétova bizonytalanságé. Senki sem tudta, mi a teendő. Nem szoktak hozzá a sajátjaik halálához.

Crowley a kezébe hajtotta a fejét. Fogalma sem volt, hol lehet Saul, és nem tudta, mihez kezdjen.

NYOLCADIK FEJEZET

Zsíros, ragacsos felhők kúsztak a sikátor fölé, ahol a Patkánykirály és Saul békésen emésztett. Saulnak minden mocskosnak tűnt. Arca, ruhája, haja másfél napja csak szedte magára a koszt, és most már a hasában is szemét volt. Miközben lassan erőt gyűjtött a behabzsolt maradékokból, fokozatosan színesedett ki körülötte a környezete, de olyan érdeklődéssel nézett körül kisuvickolt világában, mintha ennél csodálatosabbat sohasem látott volna. Most már semmi ijesztőt nem talált benne.

Valahol azt olvasta egyszer, hogy a tisztaság negatív és természetellenes állapot. Most azt is megértette, miért. Életében első alkalommal látta tisztán és világosan a világ természetes és természetfeletti tisztátalanságát.

Érezte a saját testszagát: a ruháira ömlött szesz édeskés kipárolgását, a fenti ereszcsatornából rátapadt nyálkát, a rothadó étel bűzét – de mindezek alatt valami más, valami új lappangott. Mintha állatias izzadságot verejtékezett volna, ami nyomokban emlékeztetett arra a szagra, amelyet a Patkánykirály hurcolt be a cellájába. Talán igazából semmi sem szaglott a dezodor még kitartó illatfüggönye alatt, de Saul biztosra vette, hogy a lassan megmutatkozó patkányt érzi saját magán.

A Patkánykirály a zsákoknak vetett háttal méregette az eget.

– Az lenne a mondás – jegyezte meg hirtelen –, hogy ideje tiplizni. Bendő tele?

Saul bólintott.

– Tartozol nekem még egy történettel – mondta.

– Tudom azt én jól – válaszolta a Patkánykirály. – De pillanatnyilag egyéb égető feladatok kötnek le. Példának okáért meg kell tanítanom neked, mit jelent patkánynak lenni. Hisz még ki sem nyílt a szemed! Olyan kis szőrtelen, apró, nyivákoló csomag vagy! Akkor hát... – folytatta, és feltápászkodott. – Mit szólnál, ha urasan távoznánk? Hozz egy kis elemózsiát a föld alá. – Ezzel több marék gyümölcstortát tömött a zsebeibe.

A Patkánykirály besétált a szemeteszsákok mögé, és szembefordult a fallal. Lassan behúzódott a jobb oldali sarokba, a maga lehetetlen módján bepréselte magát az ék alakú zugba, és elkezdett mászni a magasba. Pillanatok alatt feljutott a hat méter magasba, ahol olyan finoman lépegetett a szögesdrót tekercsei között, mintha virágok lennének. Végül lekucorodott egy biztonságosabb részen, és intett Saulnak.

Saul óvatosan a falhoz lépett. Összeszorította a fogát, és úgy tolta előre az alsó állkapcsát, mintha harcra készülne. Amekkora erővel csak bírta, bepréselte magát a sarokba, és érezte, amint a teste teljesen kitölti a zugot. Felemelte a karját. Legyél patkány – gondolta –, nyomakodj, mozogj és húzódzkodj, akár egy patkány. Ujjai a téglák közötti résekbe mélyedtek, és bámulatos erővel felhúzta magát a levegőbe. Arca felpuffadt az erőlködéstől, a lába a falon kaparászott, de ha a maga nem túl kecses mozdulataival is, de haladt. Önkéntelen nyögésére biztató szisszenés érkezett fentről. Jobb kezével elengedte a téglát, és a feje fölé emelte a karját, hogy újabb fogódzót keressen, és ezúttal még markánsabban csapta meg a hóna alól áradó patkányverejték csípős szaga. A lába azonban cserbenhagyta, és Saul kapálózva megindult lefelé... de ekkor elkapta egy kéz, és felhúzta a rozsdásodó szögesdrótbokorba.

– Nem is rossz, patkánykölyök. Bámulatos, mire nem vagy képes, ha egy falatnyi rendes flamó van a gyomrodban, mi? Majdnem fent voltál a tetején.

Sault elöntötte a büszkeség.

A mélyben zsebkendőnyi udvar szorongott a piszkos falak és ablakok között. Saul új szemének azonban még a zárványban felgyűlt rettenetes szenny is szinte szemfájdítóan élénknek és színesnek tűnt. Minden sarokban buzgón tenyészetek a pusztulás terpeszkedő foltjai: a városnak ezt a gyenge pontját meggyőzően elfoglalták a mocsok haderői. Az egyik ház tövében, falnak vetett háttal, szelíden, zavarba ejtő gondossággal felsorakoztatott babák penészedtek, tekintetük egy emberként szegeződött az udvar közepét elfoglaló, ónszín fémdugóra. Egy csatornafedélre.

A Patkánykirály diadalittasan szusszant egy hatalmasat.

– Otthon, édes otthon! – mormolta. – Vár a palota!

Levetette magát a fal tetejéről, és pont a csatornafedélen landolt, görnyedt háttal, összekuporodott testtartásban.

Egyetlen hang nélkül érkezett a betonra, kabátja nagyot lebbenve terült szét körülötte, mint egy olajos tócsa. Felpillantott és várt.

Saul lenézett, és érezte, hogy megint feltámadnak benne a régi félelmek. Megacélozta a lelkét, és nagyot nyelt. Magára akart parancsolni, hogy rugaszkodjon el, de a görcsbe rándult lába bénult, görbedt testhelyzetbe kényszerítette, és ahelyett, hogy a nagybátyja mellé pattant volna, egyre nőtt benne a kétségbeesés. Nagy levegőt vett, egyszer, kétszer, nagyon mélyeket, aztán felállt, meglendítette a karját, és elrúgta magát, egyenesen a lent várakozó alak felé.

Mintha lassított felvételen forgott volna körülötte a sok szürke, a téglapiros és a betonszín, és ösztönösen mozdult, hogy rákészüljön a becsapódásra, amikor meglátta a Patkánykirály rohamosan közeledő vigyorát – a következő pillanatban a világ hatalmasat rándult, és Saul úgy érezte, mindjárt kiugrik a szeme és kiszakad az állkapcsa, és ezzel meg is érkezett. A térde a gyomrába fúródott és elakadt a lélegzete, de amint úrrá lett a hányingeren, és ismét kapott levegőt, az arcára azonnal kiült a kimerült mosoly. Repült, és épségben földet ért. Száraz kígyóbőrként vedlette le magáról ember mivoltát, hatalmas foltokban kaparta le magáról előző életét. Nagyon gyorsan ment, döbbenetesen szaporán lényegült át egy új lénnyé.

– Jó fiú vagy – jegyezte meg a Patkánykirály, majd babrálni kezdett a földbe illesztett fémkorongon.

Saul felnézett. Az emeleti ablakokban homályos alakok mozogtak, és nem tudta, vajon látják-e őket idelent.

Ismét felhangzott a Patkánykirály acsargó londoni tájszólása, de ezúttal egészen tanító bácsis hangsúllyal.

– Most figyelj ide szépen, patkányfióka. Amit itt látsz, az nem más, mint a királyi rezidencia kapuja. Egész London a tiéd a származásod jogán, hiszen felséges sarj vagy. De attól még kell egy különleges hely minden patkánynak, a saját kis fészke, és ezeken a nyílásokon keresztül lehet lesurranni oda. – A csatornafedélre bökött. – Szemet kinyitni.

A Patkánykirály ujjai úgy cikáztak a vaskorongon, mint egy virtuóz gépíróé a billentyűkön. Miután megvizsgálta a felszínét, egy pillanatra oldalra hajtotta a fejét, majd hirtelen egész testében megfeszült, és a fedél meg az akna közötti hajszálnyi résbe csúsztatta az ujjait. Saul nem látta, hogyan csinálta, és azt sem tudta, miképpen fértek be oda az ujjai, de mégis befurakodtak és megfeszültek.

A csatornafedő rozsdás sikkantással elfordult. A Patkánykirály kiemelte a helyéről, és azonnal büdös huzat csapott fel lentről.

Saul lenézett a verembe. Az udvarban kavargó szél nekifeszült a lyukból párálló orrfacsaró szagfoszlányoknak. A csatorna pukkadásig telt sötétséggel, és nem is bírta tovább magában tartani: homály terjengett a betonon, és alig lehetett látni a talajt. Hullámokban érkezett lentről a rothadó szerves hulladék szaga. Éppen csak látni lehetett a föld alatti téglajáratba vezető vaslétrát. A létrát rögzítő fémszegecsek oxidálódtak, és bőséggel eresztették a barnás levet, mintha rozsdás vér szivárgott volna a csatornából. Az erőtlen vízcsobogást felerősítette a tátongó alagút, és bizarrul bömbölő zuborgássá változtatta.

A Patkánykirály Saulra nézett Először ökölbe szorította a kezét, kinyújtotta a mutatóujját, majd kezével bonyolult, tekergőző mintát rajzolt a levegőbe: először játékosan körözött, majd spirálban megindult lefelé, és végül a csatornára mutatott. A Patkánykirály a szűk nyílás széléhez lépett. Kilépett a lyuk fölé, és eltűnt a föld alatt. Halk loccsanás visszhangzott.

– Tessék lefáradni – hallatszott lentről.

Saul beszuszakolta magát a lyukba.

– A tetőt ne feledd! – szólt fel a Patkánykirály lentről, és kurtán felnevetett. Saul ügyetlenkedett egy kicsit a fémfedéllel. Félig kint volt még, félig már lent. A tető súlya alatt kicsit meggörnyedt. A feje fölé tartva megindult lefelé. Egyszer csak eltűnt a fény.

A csatornajáratban hideg volt. Saul egész testében remegett. Talpa alatt csattogott a fém. Egyszer valami nedves dologba lépett, és megcsúszott. Elhátrált a létrától, és két kézzel próbálta melengetni magát. Sziszegő szélrohamokban kavargott körülötte a levegő. Jéghideg víz öntötte el a cipőjét.

– Hol vagy? – kérdezte suttogva.

– Figyellek – hallatszott a Patkánykirály hangja, ami folyamatosan mozgott körülötte. – Várj. Mindjárt megérted. Ilyet még nem csináltál, fiacskám, szóval csak lassan a testtel. De az iccaka az neked semmi.

Saul mozdulatlanná dermedt. Még a saját kezét sem látta.

Alakok mozogtak előtte. Először teljesen valóságosnak gondolta őket, de amint a folyosók is kibontakoztak a szuroksötétből, rájött, hogy azok a felvillanó formák csak a képzeletében léteztek, és semmivé foszlottak, amint elkezdett látni.

Látta a csatornamederben hömpölygő szennyvizet, és azt is, mennyi energiát szállítanak – ez neki szétáradó, szürkés fényként mutatkozott meg, ami színtelen derengésbe borította a nyirkos alagutakat. Közvetlenül előtte – mintha csak egy perspektivikus tanulmányba került volna – az akna algával és fekáliával borított falai találkoztak a messzeségben. A háta mögött és jobb kéz felé még több alagút nyílt, és mindent elborított a szag, a rothadás, az ürülék és a csípős vizelet – patkányhúgy – bűze. Saul az orrát fintorgatta, és a nyakán égnek állt a szőr.

– Gond egy szál se – szólalt meg a Patkánykirály, akit elnyeltek, magukba olvasztottak a legsötétebb árnyékfoltok. – Csórikám megjelölte a területét, de mi arisztokraták vagyunk. Faszt se érdekel minket, hogy ez az ő területe.

Saul körülnézett. A lába előtt vékony patakban csordogált a szennyvíz. Minden mozdulata sokszorosan visszhangzó lármát csapott. Durván két méter átmérőjű, tekergőző téglahengerben állt. Minden irányból zubogó víz és lehulló kavicsok hangja hallatszott, ehhez társult az egyértelműen szerves eredetű cincogás és kaparászás, ami hol felhangosodott, hol elhalt, és a távoli neszeket rögtön felül is írták a közeliek az alagút akusztikájának palimpszesztjén.

– No, hadd lássalak! Ha pisszenést se hallok, még jobb – szólalt meg a Patkánykirály. A váratlan parancs megriasztotta Sault. A hang bejárta az alagutakat, és minden zugba bekukkantott. – Látni akarom, ahogy szeded a lábad, mászod a falat, úszol, ha kell. Becsöngettek, fiacskám!

A Patkánykirály arra fordult, amerre Saul nézett, és a grafitszürke derengés felé bökött.

– Arrafelé megyünk, és nincs időnk lacafacázni. Szóval szaporázzad, le ne maradj. Felkészültél, öreg harcos?

Saul most már az izgatottságtól remegett, a hidegre rá se hederített. Rajtállásba kuporodott a betonon.

– Hát akkor gyerünk – mondta.

A Patkánykirály megfordult, és futásnak eredt.

Saul nem is érezte, hogy fut. A szapora, halk lábdobogás tőle származott – a Patkánykirály hangtalanul mozgott. Saul orrát csavarta valami, és úgy érezte, mindjárt kirobban belőle a nevetés.

Hamarosan zihálni kezdett a megerőltetéstől. A Patkánykirály homályos körvonalú folt volt előtte, kabátja határozatlanul csapkodott a zúgó szélben. Újabb meg újabb alagutak mellett rohantak el. Víz fröcskölt rájuk. A Patkánykirály hirtelen eltűnt, amikor éles kanyarral bevágódott egy kisebb járatba, ahol sokkal erősebben áramlott a szennyes lé, és azonnal magával akarta ragadni Saul bokáját. Gyorsan kilábalt a vízből.

Sápatag folt villant fel előtte – a Patkánykirály vetett hátra egy pillantást. Közben görnyedt háttal rohant tovább, majd hirtelen megtorpant. Éppen csak megvárta, amíg Saul utolérte, majd mélyen lehajolva bevetette magát egy alig egy méter magas járatba. Saul habozás nélkül követte.

A szűk alagút felerősítve verte vissza a lélegzetvételét és a téglának nyomakodó teste súrlódó neszeit, olyan hangosan és meghitten, mintha csak képzelte volna az egészet. Megbotlott, érezte, hogy sár tapad a nadrágjára, és az oldalán csúszva, nagyon otrombán, de hatékonyan haladt előre a csőben.

Az orra vizes ruhának nyomódott. A Patkánykirály megállt.

Saul átlesett a válla fölött.

– Mi az? – suttogta.

A Patkánykirály ingerült mozdulatot tett a fejével, majd lezserül intett.

Valami mozgott az ólmos színű, minden mélységet nélkülöző fényben. Két kis termetű alak motozott téglából rakott kotorékában. Sohasem merészkedtek túl messzire, pár centit előre, néhányat hátra, és közben egyszer sem vették le a szemüket az előttük álló két alakról.

Patkányok voltak.

A Patkánykirály szinte teljesen mozdulatlanul áll. Saul zavartan topogott.

A két rágcsáló a szennyes patak két ellentétes oldalán várt, de összehangoltan mozogtak, egyszerre indultak előre meg hátra, mintha óvatos táncot lejtenének, és közben végig a Patkánykirályt bámulták.

– Mi történik? – kérdezte Saul halkan.

A Patkánykirály nem felelt.

Az egyik állat hirtelen nekilódult, aztán alig két méterre tőlük a hátsó lábára ágaskodott. Mellső lábával agresszíven csapkodott, és visítva kivicsorította a fogait. Visszahuppant a földre, és tett még pár araszoló lépést feléjük, továbbra is vicsorogva: egyértelműen félt, de a testtartása egyszerre sugallt dühöt és megvetést.

Úgy tűnt, mindjárt köpni fog.

A Patkánykirály váratlan haraggal felmordult, és kitárt karral elvágódott a földön, de a két patkány eliszkolt előle, és már el is tűntek.

A Patkánykirály némán feltápászkodott a mocsokból, és folytatta az útját az alagútban.

– Hé, várj egy pillanatra! – szólt utána Saul döbbenten. A másik férfi zavartalanul ballagott tovább. – Mi a fasz volt ez?

A Patkánykirály rá se hederített.

– Mi folyik itt? – csattant fel Saul.

– Pofa lapos! – mordult vissza a Patkánykirály a válla fölött, és görnyedten kúszott tovább. – Ne most – tette hozzá kissé csendesebben. – Ez itt a gyász birodalma. Ne most! Várd meg, amíg hazaérünk.

Ezzel eltűnt a sarok mögött.

Sault egy idő után békés merengésbe ringatta a föld alatti séta. Vigyázott rá, hogy ne veszítse szem elől a Patkánykirályt, de közben lassan elveszett a nyirkos téglaüregek között. Többször láttak újabb patkányokat, de egyik sem próbált velük kötekedni, már ha az első kettőnek ez volt a szándéka. A Patkánykirály láttán megtorpantak, majd villámsebesen elszaladtak.

A ballonkabátos alak rájuk se hederített. Álladó tempójú, fürge léptekkel haladt az alagutak hálójában.

Saul turistának érezte magát. Megbámulta a falakat, a téglákon sarjadó penészfoltokat tanulmányozta, mintha feliratok lennének. Révületbe ejtette saját lépteinek zaja. Az idő múlásának mértékegysége a kőből rakott mellékfolyók száma volt. Már nem érezte a hideget, és megrészegítette a szag. Fentről, a föld és az aszfalt rétegein túlról nagy ritkán leszivárgott valamennyi a fenti forgalom morajából, hogy aztán elvesszen a mesterséges barlangrendszerben.

A Patkánykirály megtorpant egy alagút szája előtt, ahova mindketten csak négykézláb fértek be. A férfi megfordult és Saulra nézett, aki el sem tudta képzelni, erre a mozdulatra hogyan lehetett képes ebben a szűk térben. A levegőben tömör falként állt a húgyszag, de ismerős és átható húgyszag, ugyanaz, ami a Patkánykirály ruháiból áradt.

– Hát akkor... – mormolta a férfi. – Vágod, hol vagyunk? – Saul nemet intett. – Ez itt London keresztútja, a központ, az én személyes csomópontom a King’s Cross pályaudvar alatt. Ha lakatot teszel a nyelvedre és hegyezed a füledet, akkor hallhatod a vonatok morgását. Nincs meg a térkép a fejedben? Tanuld meg az utat. Ez az a hely, ahova el kell találnod. Csak kövesd a szimatodat. Jó alaposan megjelöltem a birtokomat. Akárhova vessen az utad a föld alatt, ezt ki fogod tudni szagolni. – És Sault hirtelen elöntötte a bizonyosság, hogy ide valóban minden erőfeszítés nélkül el fog találni.

Amikor azonban körülnézett, ugyanazokat a téglákat és ugyanazt a szennyes vizet látta, mint mindenhol máshol.

– Mi van itt? – kérdezte óvatosan.

A Patkánykirály megkocogtatta az orrát, és kacsintott.

– Bárhol letehetem a hátsómat, ha úgy tartja kedvem, de egy királynak igazi palota dukál. – Miközben beszélt, szapora mozdulatokkal tapogatta végig a padló tégláit, hosszú ujjával turkált közöttük, és gilisztaként tekergő sárpúpokat épített maga mellett. Végül egyenetlenül körberajzolt egy szabálytalan, oldalanként fél méternél kicsit nagyobb részt. Körmét a sarokrész alá mélyesztette, és elhúzta a lapot, ami így leginkább egy téglákkal megrakott tálcának tűnt.

Saul ámultan füttyentett, és a feltáruló lyukra meredt. A huzat fuvolaként játszott az újonnan keletkezett résben. A Patkánykirály kezében tartott fedélre pillantott. Az egész átverés volt, ferde oldalú betondugó, a tetején vékony téglaréteggel, hogy passzentosan és észrevétlenül simuljon az alagút padlójába.

Lenézett a mélybe. Meredek csúszda indult lefelé, és rögtön meredek kanyarban folytatódott. Amikor felemelte a fejét, a fedelet szorongató Patkánykirály várakozóan nézett rá vissza.

Saul átvetette a lábát a peremen, és nagyot szippantott az állott levegőből. A fenekén lökdöste magát előre, majd átcsusszant a meredek, szerves nyálkával borított kanyaron.

A lélegzetelállító száguldás végén Saul egy jéghideg vízzel teli medencében landolt. Köpködve, prüszkölve próbált megszabadulni a szájába tóduló szennyes víztől, és szorosan lehunyta a szemét. Amikor pedig végre kinyitotta, hirtelen sóbálvánnyá dermedt, de annyira, hogy eltátott szájából csendben csöpögött a víz.

A falak itt olyan hirtelen és drasztikusan ugrottak szét egymás mellől, mintha félnének egymás közelségétől. Saul a terem egyik végében ült a hideg medencében, ahonnan kezdve a csarnok tizenöt méter hosszú könnycseppé dagadt, aminek ő most az elvékonyodó végében ült döbbenten pislogva. A terem falain egyenlő távolságokban megerősített téglabordák kúsztak a magasba és görbültek a mennyezet közepe felé: egy harminc méter magas katedrális volt ez, egy ősidők óta a város alá temetett bálna megkövült gyomra.

Saul botladozva kikecmergett a medencéből. A terem mindkét oldalon enyhén lejtett pár lépésnyi sávban, ami keskeny vizes árkot alakított ki a medence körül, ahova a csúszda hajította az előbb. Közvetlenül az árok felett szabályos időközönként csövek álltak ki a mennyezetből. Saul arra tippelt, hogy a fenti főcsatornába vezethetnek.

Közvetlenül előtte póznákon álló, enyhén emelkedő palló vezetett a terem túlsó vége felé, ahol majdnem három méterre a padló felett, egy emelvényen ott állt a trónszék.

Saul pontosan a trónszékkel szemben állt. Az egyenetlen, praktikus ülőalkalmatosság téglából készült, mint itt a föld alatt minden. Ezt leszámítva nem igazán volt más a trónteremben. Saul mögött valami csobbanva megérkezett a vízbe. A csobbanás lustán visszhangzott a teremben. A Patkánykirály Saul mögött állt meg.

– Köszönjük meg Mr. Bazalgette-nek – mondta.

Saul hátranézett, és csak a fejével intett, hogy ezt nem érti. A Patkánykirály fürgén felsurrant a pallón, és bekucorodott a trónszékbe. Saullal szemben ült, az egyik lábát átvetette a téglából rakott karfán. Bár egyáltalán nem emelte fel a hangját, a távolság ellenére Saul ugyanolyan jól hallotta, mit mond, mint eddig.

– Ő volt az az ember, aki térképeket rajzolt. Ő építtette ezt az egész útvesztőt az utolsó királynő idején. Az emberek neki köszönhetik az öblítős klotyót, én... én meg hálát adhatok neki a saját alvilágomért.

– De ez itt... – suttogta Saul még mindig lenyűgözve. – Ez a terem... ezt miért építtette?

– Mr. Bazalgette életrevaló úriember volt. – A Patkánykirály érdes hangon felvihogott. – Nekem meg van két jól osonkodó lábam, volt mit súgni a fülébe. Meséltem neki ezt-azt arról, mit láttam imitt-amott. Volt is egy kis disputánk, csak minekünk kettőnknek az uraság egyes hóbortjairól, amik közül néhányról egészen alapos ismereteim voltak. – A Patkánykirály teátrálisan kacsintott. – őméltósága arra a véleményre jutott, hogy nem bánná túlságosan, ha ezek a históriák nem terjednének el szélesebb körben. Meg is egyeztünk végül. Ezt a kis fészket, az én személyes búvóhelyemet bizony egyetlen térképen vagy alaprajzon se találni.

Saul a trónushoz sétált, és négykézlábra ereszkedett a kőszék előtt.

– Mi keresnivalónk van itt? Mihez kezdünk most? – Hirtelen zavarni kezdte, hogy engedelmes tanítványként követi ezt az alakot, de semmibe sincsen beleszólása, semmit nem tud befolyásolni. – Tudni akarom, mit akarsz tőlem.

A Patkánykirály szótlanul bámult le rá.

– Köze van ahhoz a két patkányhoz? – folytatta Saul. Erre sem kapott választ.

– Köze van azokhoz a patkányokhoz? Mi volt az az egész? Nem te vagy a királyuk? Te vagy a Patkánykirály. Hát akkor parancsolj nekik. Nekem úgy tűnt, hogy egyáltalán nem mutattak egy szikrányi tiszteletet sem. Sőt, inkább rohadtul dühösnek látszottak. Mi volt az ott? Hívd ide őket. Utasítsd őket, hogy jöjjenek ide.

Egy ideig semmi sem törte meg a csendet. A Patkánykirály továbbra is csak bámult Saulra.

– Még... nem lehet – szólalt meg végül.

Saul várt.

– Még nem hívom ide őket. Még mindig... zabosak rám.

Mondhatok nekik bármit, még nem fognak engedelmeskedni.

– És mióta... zabosak rád?

– Hétszáz éve.

A Patkánykirály most rendkívül szánalmasan festett. Duzzogva ült a trónján, ugyanabban az egyszerre arrogáns és védekező pózban. Magányosnak tűnt.

– Valójában... nem is vagy király, igaz?

– Én vagyok a király! – A Patkánykirály felpattant, és nyálcseppeket szórva ordított Saulra. – Ne merészelj így beszélni velem! Én vagyok a király, a kiválasztott, a zsebmetsző, a tolvaj, a dezertőrök vezére!

– Akkor meg mi folyik itt? – harsogta neki Saul.

– Akadt... némi probléma. Egyszer volt, hol nem volt, de a patkányok emlékezete nem felejt, érted? – A Patkánykirály a fejét ütögette. – Ezek nem felejtenek el semmit. Minden megmarad a kobakjukban. Hát ez van. És te is nyakig benne ülsz, bogaram. Az egész szorosan összefügg azzal, aki meg akar ölni, a pacákkal, aki kinyírta azt a seggfej apádat.

Seggfej apádat, suttogták a visszhangok még sokáig.

– Mi... vagy ki... az? – kérdezte Saul.

A Patkánykirály gyűlölködve meredt rá örökösen árnyékba rejtett szemével.

– A Patkányfogó – válaszolta.

Harmadik rész

TÖRTÉNELEM ÉS ÜTEM

KILENCEDIK FEJEZET

Fabian alig lépett ki az ajtón, máris megjelent Pete. Buzgósága kezdett gyanús lenni. Ha Natasha más hangulatban len volna, ezen valószínűleg felhúzza magát, de most nem bánta, ha legalább pár percre eltereli valami a gondolatait Saulról.

Késő éjszakáig gubbasztottak a parányi konyhában. Fabian régebben mindig tett valami megjegyzést Natasha szándékosan minimalista lakberendezési elveire, mert állítása szerint kényelmetlenül érezte magát nála, de aznap más foglalta le őket. A szomszéd szobából halk foszlányokban szűrődött át a drum and bass.

Másnap reggel Natasha nyolckor kelt, és azonnal megbánta, hogy előző este elszívtak pár cigit Fabiannál. Amikor Fabian meghallotta, hogy ébredezik, kikászálódott a kölcsönkapott hálózsákból. Már nem hozták szóba Sault. Mindketten fáradtak és tompák voltak, Fabian hamar le is lépett.

Mialatt Natasha eljutott a konyhába, egymás után szórta el a ruháit, amikben aludt, és egy formátlan pulóvert kapott magára. Bekapcsolta az erősítőt, a lemezjátszóhoz lépett, és a bakelitre helyezte a tűt. A tavalyi év legjobb számaiból készült válogatás volt, most már több hónapos, ami a drum and bass villámgyorsan mutálódó világában már patinás klasszikusnak számított.

Beletúrt a hajába, és könyörtelenül elbánt a csomókkal.

Ebben a pillanatban csengetett be Pete. Natasha azonnal tudta, hogy csak ő lehet.

Nagyon fáradt volt, de beengedte. Miközben a férfi a felkínált kávét kortyolta, a lány a konyhapultnak támaszkodva figyelte. Összességében csúnya pasas volt, különösen a sápatag bőre és a pálcikavékony végtagjai miatt. Divatdiktátornak sem igazán lehetett volna nevezni. A jungle közönsége rendkívül sznob tudott lenni. Natasha haloványan elmosolyodott, mert elképzelte, mit szólnának az AWOL klubban nyüzsgő rudeboyok és hardstepperek, amint megpillantják ezt a napfényhiányban szenvedő jelenést a fuvolájával.

– Mennyit tudsz a drum and bassről? – kérdezte. Pete a fejét csóválta.

– Nem túl sokat – felelte.

– Azt gondoltam is. Amit tegnap játszottál, az nagyon ütött, de hidd el nekem, elég fura ötlet fuvolát vagy mittoménmit tolni a jungle mellé. Működhet, de ahhoz nagyon ügyesen ki kell találnunk az egészet.

A férfi bólintott. Az arcát komikusan eltorzította az összpontosítás. Natasha félig-meddig azt kívánta, bárcsak megismételné a tegnapi rendkívüli előadását, és ismét azzal a mindentudó mosollyal nézne rá. Ez a másik Pete olyan alázatos volt, annyira elkeseredetten próbált a kedvére tenni, hogy Natashának ettől felfordult a gyomra. Ha ez a mostani alkalom nem válik be, döntötte el ott helyben, akkor ennyi volt, vége.

Mély sóhajjal folytatta.

– Nem fogok kivételezni veled csak azért, mert valamennyit konyítasz a zenéhez. Az a nyomorult General Levy bekerül egy kislemezzel a tízes toplistára, meg pár semmirekellő bölcsész firkálgatni kezd a jungle-ről, aztán egyszer csak minden szart, amiben backbeat van, elkezdenek jungle-nek nevezni. Még azt a kurva Everything But The Girlt is! – Natasha bőszen összefonta a karját. – Az Everything But The Girl nem jungle, felfogtad?

Pete bólintott. Nyilvánvalóan soha életében nem hallott a duóról.

A lány lehunyta a szemét, és elfojtott egy vigyort.

– Oké. A jungle nagyon sokrétű. Ott az intelligens jungle, a hardstep, a techstepping, a jazz jungle... Mindegyiket kedvelem, de hardstepet képtelen vagyok csinálni. Túl sötét, túl karcos. Ha hardstepre vágysz, akkor próbálkozz Ed Rushnál vagy Skyscrapernél, oké? Az én számaim inkább Bukem vagy DJ Rap stílusára hajaznak. – Natasha most már rettenetesen élvezte a kiselőadást, és azt, ahogyan a férfi pillantása őrülten cikázott mindenfelé. Pete-nek fogalma sem volt róla, miről beszél.

– Mostanában több DJ is visz magával élő zenei kíséretet, Goldie egy dobossal lép fel, szóval előfordul. Nem mindenkinek tetszik, szerintük a jungle digitális zene, és ne is legyen más. Ezzel nem értek egyet, de nem is akarlak most rögtön felrángatni a színpadra. Sokkal jobban szeretnék először együtt zenélni veled, rögzíteni a fuvolát sample-ként. Azt majd beloopolom, megvágom, ilyenek.

Pete bólintott. Közben már a tokban babrált, és elkezdte összerakni a fuvolát.

A város alatti trónteremben felébredt Saul. Felült az összegömbölyödött pózból, amiben eddig hevert, közvetlenül a trónon ülő Patkánykirály merev, mozdulatlan alakja alatt. Abban a pillanatban, amint kinyílt Saul szeme, a férfi azonnal felpattant a trónról. Csak arra várt, hogy Saul felébredjen.

Ettek, majd a trón mögötti téglafalba mélyesztett, nem túl látványos létraszerűségen távoztak, és egy másik titkos ajtón visszajutottak a főcsatornába. Saul a Patkánykirály mögött gázolt a csatornában, és ezúttal alaposan megfigyelte, merre megy, és mikor mit csinál. Fejben térképet készített, és jelölte rajta, hol járnak.

A külvilágban zápor zúdult a terpeszkedő városra, és zubogva ömlött a föld alatti hasadékokba. A csapadék áradata sikamlósan örvénylett a téglafalak között: a hirtelen özönvízzel rengeteg olaj érkezett. Az itteni falakat vastagon borította a zsír áttetsző fehér rétege.

– Éttermek – mordult fel a Patkánykirály magyarázatképpen, és máris ment tovább. Saul óvatos léptekkel kerülgette a síkosan tapadó szennyet. Aztán menet közben a szag is megcsapta az orrát, a megfáradt sütőolaj és a dohos vaj bűze. Ettől rögtön megéhezett. Nem állt meg, csak végighúzta az ujját a falon, leszopogatta a rátapadt zselészerű masszát, és felnevetett, mert még mindig lenyűgözte és egyúttal felajzotta, miként kívánhatja a romlott ételt.

Hallotta a rémülten iszkoló apró lábak neszezését. A folyosókon nyüzsögtek a patkányok, akik a falakat nyalogatták vagy a bőséges mennyiségben szerteszét heverő ehető maradványokat csócsálták, de azonnal el is szaladtak, amint ők ketten felbukkantak. A Patkánykirály csak rájuk szisszent, és máris megnyílt előttük az út.

Amikor kimásztak a csatornarendszerből, a Piccadilly egyik hátsó utcáján találták magukat, közvetlenül egy óriási kupac bűzölgő ételhalom mögött, ami London legjobb konyháinak gasztronómiai hulladékát rejtette.

Ettek. Saul állott, hideg halból és fűszeres mártásból kevert magának pépes ennivalót, a Patkánykirály pedig polentát és tiramisut falt.

Innen a tetők felé mentek tovább. A Patkánykirály vezette az utat, vascsövek és kiálló téglák segítségével haladt egyre feljebb – ezek addig fel sem tűntek Saulnak, amíg vezetője rájuk nem markolt. Lassan kezdett átlátni az otromba valóságon, kezdte megkülönböztetni a lehetőségeket Körülötte egyre szilárdabban öltött testet az alternatív topográfia és építészet. Gondolkodás nélkül követte a Patkánykirályt, könnyedén surrant be a védőfalként emelt palalemezek mögé, és észrevétlenül rohant a tetőormok között.

Közben szinte alig beszéltek. A Patkánykirály időről időre megtorpant, és átható pillantással bámulta Sault, szemügyre vette a mozdulatait, biccentett, vagy megmutatta, hogyan tudna még ügyesebben mászni, ugrani vagy bújni. Bankok tetőgerincén másztak át, könyvkiadók mögött surrantak el, mindvégig titokban és láthatatlanul.

A Patkánykirály néha motyogó, misztikus magyarázatokkal kommentálta az utat. Rámutatott valamelyik épületre és mormolt valamit Saulnak, ködösen célozgatott a sötét igazságra, amit a falakat borító kaparásnyomokban, a kémények szabályos sorát megszakító lyukakban vagy a szétrebbenő macskák úti céljában kellett keresni.

Tekervényes útjuk ki-be kanyargott London belvárosából. Másztak, lopakodtak, házak mögött, épületek között surrantak, irodák felett és utcák alatt. Saul életében megjelent a varázslat, és az sem számított, hogy semmit sem értett belőle.

Felfoghatatlan távolságra volt mindez a bűvészmutatványok alantas világától. Saul életét most már másfajta bűbáj ejtette rabul, olyan hatalom, amely képes volt besurranni a börtöncellájába, hogy magával ragadja: mocskos, nyers mágia volt ez, ráadásul bűzlött a húgytól. Ez városi vudu volt, ami elcsapott áldozatokból nyerte a hatalmát, a betonon kiszenvedő macskákból és emberekből. A szatyorból kiborult és ellopott élelmiszerek Ji Csingje volt, az utcatáblák Kabbalája. Saul végig magán érezte a Patkánykirály tekintetét. Szinte beleszédült a finomítatlan, szent energiába.

Ettek. Északi irányba tartottak, és átrobogtak a King’s Crosson és Islingtonon, ahol a nappali fény már kezdte éreztetni, hogy nem sokáig marad itt. Átvágtak Hampsteaden. Saul, aki még mindig nem volt fáradt, néha megállt lakomázni a hátsó utcákba kirakott kukákból. Nagyon kis időre kiléptek a kövezett utcák bonyolult hálójából, és éppen csak érintették Hampstead Heatht. Innen visszafordultak, és kisebb parkokon keresztül, elfeledett buszvonalak mentén elérték az üzleti világ, a City peremét.

Egy kávézó mögött álltak a Kingsway és a High Holborn sarkán. Kelet felé a felhőkarcolók erdeje magasodott, ahol azt a rengeteg pénzt forgatták. Közvetlenül előttük hatalmas, szögletes épület tört az ég felé, a pénzügyi élet Gormenghastja, acél- és betonmonstrum, ami tumorként sarjadt a környező házakból, és képtelenség lett volna megmondani, hol kezdődött vagy ért véget.

A város egy másik pontján, Ladbroke Grove-ban Pete Natasha válla fölött lesve nézte, mit csinál. A lány a samplerbe épített apró, szürke kijelzőre mutatott. A hangfalakból dübörögve áradtak az ütemek. Natasha a magasakat állítgatta, a hangokkal szórakozott. Pete sápadt szeme a kijelzőről a hangfalra, majd a fuvolára rebbent.

Fabian kilépett a willesdeni rendőrőrs ajtaján, és hitetlenkedve szitkozódott. Haragjában sikerült a trágárság egészen különböző rétegeit ötvöznie egy mondatban.

– A nyomorult faszcibáló retardált féreg, surmó takonyfejű, kurva mindeneteket!

Némi erőfeszítés árán magára rángatta a kabátját, és elviharzott a legközelebbi metróállomás felé. A rendőrök minden előzetes bejelentés nélkül jöttek el éne, és nem hagyták, hogy magával vigye a biciklijét.

Türelmetlen léptekkel nekivágott az állomáshoz vezető kaptatónak. Még mindig szitkokat motyogott maga elé.

Kay Natasha ablaka alatt ácsorgott, és azon tűnődött, mit művelt ez a lány a zenéjével, és honnan szerezte a fuvola hangmintáit.

– Szerintem semmit sem tud, uram – mondta Herrin.

Crowley szórakozottan bólintott. Nem igazán figyelt a beosztottjára. Hol jársz, Saul? – gondolta.

Ki az a Patkányfogó? – tűnődött Saul. Mi lehet az, ami ennyire végezni akar velem? Azonban rögtön azután, hogy a Patkánykirály kinyögte a nevet, úrrá lett rajta a melankólia, és nem volt hajlandó többet mondani. Lesz még erre időnk, mondta. Nem akarlak megrémiszteni.

Együtt nézték végig, hogyan vált vörösre a nap a Temze fölött. Saul egyszer csak azon kapta magát, hogy a félelem leghalványabb jele nélkül kúszik felfelé Charing Cross vasúti híd roppant kábelein, és a magasból pillant le a folyóra. Átölelte a fémet. Alatta fénylő férgekként izegtek-mozogtak a szerelvények.

Innen délnek mentek, és lopva átvágtak Brixtonon. Kanyargós útvonaluk lassan nyugat, azaz Wimbledon felé tartott.

Menet közben a Patkánykirály újabb meg újabb történeteket mesélt a városról. Kijelentései egyszerre tűntek őrültnek, költőinek, valószerűtlennek és értelmetlennek. Mindezt ráadásul olyan szenvtelenül adta elő, mint egy taxis.

Aztán egyszer csak meglehetősen váratlanul vége szakadt a városnézésnek, és visszakanyarodtak Battersea felé. Saul teljesen felvillanyozódott. Egész testében lüktetett a kimerültség és az erő. Ez a város az enyém! – gondolta. Megrészegült, makacs eltökéltség öntötte el.

Egy elhagyatott parkolóban megálltak egy csatornafedő mellett, és a Patkánykirály célzatosan félrehúzódott. Saul letörölte a koszt a fémkorongról. Egy ideig ügyetlenül tapogatózott, próbálta bepréselni az ujjait a résbe. Erősnek érezte magát. Az izmai beálltak az egész napos folyamatos testmozgástól, és Saul úgy dörzsölgette a felkarját, ami önimádónak tűnhetett volna, ha nem ül ki az arcára az őszinte meglepetés. Aztán elforgatta a fedelet, érezte, hogy a pórusaiból izzadság szivárog és kosszal keveredik, de újult erő töltötte el.

A fémkorong hangosan csikordulva kiszakadt a helyéről.

Saul diadalittas mordulással eltűnt a sötétben.

Fabian csak most jött rá, hogy a Natasha ablakából kiszűrődő zene Hydro. Mire elért Ladbroke Grove-ba, valamelyest lecsillapodott. Az égen a zene ritmusára gomolyogtak a felhők.

Bedörömbölt. Natasha lejött, kaput nyitott, féloldalas vigyora az arcára fagyott, amint meglátta Fabian feldúlt ábrázatát.

– Tash, csajszikám, ez hihetetlen, baszki. Az egész komolyan egyre furább lesz.

A lány félreállt a kapuból, és beengedte. Még csak a lépcsőn járt, amikor fentről meghallotta Kay lakonikus hanghordozását – ...havonta egyszer vagy kétszer megyek, vágod, ilyenkor ott tolja Goldie meg a többi arc... – Na csá, Fabian, mi a pálya?

Kay az ágy szélén üldögélt, onnan pislogott fel rá. A konyhából behozott széken Pete üldögélt, kissé feszengve.

Kay barátságos képén aggodalomnak nyoma sem látszott, és az sem tűnt fel neki, milyen hangulatban van a barátja. Csak ült ott a szokásos közvetlen, kissé bizonytalan mosolyával. Közben Natasha is felért.

Pete szemmel láthatóan kényelmetlenül érezte magát, de nem mozdult, csak átható, merev tekintettel bámulta Fabiant, amíg Natasha megérkezett.

Fabian pillanatnyi hatásszünetet tartott, majd belevágott.

– Tudjátok, hol töltöttem a délutánt? A kibaszott jardon. Egész nap engem basztattak megállás nélkül. „Beszéljen még Saulról!” Én meg szépen elmondtam a faszszopóknak kismilliószor, hogy lófaszt sem tudok.

Natasha törökülésben letelepedett az ágyra.

– Még mindig azt hiszik, hogy Saul nyírta ki a faterját?

Fabian drámaian felkacagott.

– Hohó, Tash, már nem, egyáltalán nem, van ennél komolyabb problémájuk is éppen. – Szívott egyet a fogán, és a zsákjából előhalászott egy megviselt napilapot. Meglengette előttük az újságot. A cikken a sok olvasástól már elkenődött a festék.

– Ebből sokat nem fogtok megtudni – jegyezte meg Fabian, amikor látta, hogy a többiek megpróbálják kisilabizálni a betűket. – Ez csak az összefoglaló. Majd én elmesélem, mi a szitu.

– Saul eltűnt. Megszökött.

Fabian idegesen felkacagott, amikor meglátta Kay és Natasha megrökönyödött arcát. Gyorsan megelőzte a várható hangorkánt, és folytatta:

– Várjatok, mert ez még nem minden! Saul faterjának a lakásán kinyírtak két zsarut. Nagyon durván elintézték őket. És úgy fest... hogy a rendőrök szerint Saul tette. Totálisan meg vannak veszve, és addig nem nyugszanak, amíg meg nem találják. Hamarosan titeket is bevisznek, és akkor ti jöttök. Bombáznak majd az összes kurva kérdésükkel.

Senki sem szólt semmit.

Csak a Hydro ütemei töltötték ki a szobában a csendet.

TIZEDIK FEJEZET

A Patkánykirály eltűnt.

Saul gyászos hangulatban volt. Pukkadásig telt a természetfölöttivel és a szürreális élményekkel.

A trónszék mögé gömbölyödött be aludni. A grandiózus londoni városnézés eltelítette és kifárasztotta. Aznap éjjel hol magába szívta, hol kilökte az álom nyúlós masszája, és amikor felébredt, a Patkánykirály nem volt sehol.

Saul felkelt, és céltalanul mászkált a teremben. A csöpögő víz neszezését hallgatta, és a vonatok távoli, vonító lármáját.

A trónusra tűzve megtalálta a Patkánykirály koszfoltos cetlijét.

maj jövök – szólt az üzenet. – maraggy nyugton.

Saul így egyedül teljesen valószínűtlennek érezte magát.

Nehéz volt elhinnie, hogy a Patkánykirálytól függetlenül is létezhet, hogy a ballonkabátos lény nem a képzelete szüleménye, vagy éppen ellenkezőleg, Saul nem az ő fantáziájának a teremtménye. Saulban mocorogni kezdett a pánik.

Most, hogy egyedül maradt, hirtelen rendkívül megharagudott a Patkánykirályra a folyamatos mellébeszélései miatt. Tudni akarta, ki az a Patkányfogó – de a Patkánykirály nem árulta el. A várost átszelő felfedezőút nagy részét csendben tették meg. A Patkánykirály mellett Saul bűnrészes volt a nagy hallgatásban, ő sem erőltette a válaszokat: túlságosan lefoglalta, hogy éppen ébredezett a lelkében a patkány.

De most egyedül rá kellett döbbennie, milyen régóta nem gondolt az apja halálára. Nem is foglalkozott azzal, hogy meggyászolja magában. Az apja halála volt mindennek a kiindulópontja. Ha megfejti, miért történt, akkor megtudhatja, mi akarja ennyire a halálát, és miért nem engedelmeskednek a patkányok a királyuknak.

A Patkánykirály mellett egy új város tárult fel előtte. Mintha összetépték volna London térképét, és a Patkánykirály instrukciói alapján rajzolták volna újra. És most a magányos Saul hirtelen megriadt. Mi van akkor, ha ez a város nem is létezett?

Maradjak nyugton? – gondolta. – Hát bekaphatod.

Kimászott a trónteremből, és megállt a csatornában.

Szélroham söpört végig az alagúton. Saul mozdulatlanul állt és hallgatózott. Egyik irányból sem hallotta a Patkánykirály neszezését. Visszarakta a titkos ajtót a helyére, és óvatosan elindult.

Ahogy kilépett abból az oldaljáratból, ami a trónterembe vezető utat rejtette, azonnal megszűnt a Patkánykirály vizeletének átható szaga. Az alagút bejáratában meglátott három patkányt. Idegesen ácsorogtak, és átható pillantással meredtek rá. Saul nem tartott tőlük, de nem tudta, mit kellene tennie. Megtorpant és várt.

Az egyik rágcsáló nekiiramodott, tett pár lépést előre, és megdöbbentően emberi mozdulattal megcsóválta a fejét. Saul az izgalomtól remegve kimászott a csatornába. Így egyedül a föld alatti világ is különbözött attól, amit a Patkánykirály mutatott neki, de Saul nem félt. Átvágott egy szagcsomóponton, ahol a különböző vizeletfoltoknak mind külön története volt. Ez a patkány agresszív volt, és könnyen haragra lobbant – az meg amott, aki a másik sarokba vizelt, született követő, a harmadik meg túl sokat zabált, és leginkább a csirkét kedvelte.

Saul érezte a város súlyát. Mintha láthatatlan pányvák húzták volna különböző fontos irányokba. Engedelmeskedett a föld alatti, láthatatlan erők vonzásának.

A háta mögött parányi léptek dobogtak. Amikor megfordult, a szürke neonfényben három patkányt pillantott meg, akik láthatóan követték. Megállt, és nézte, mit csinálnak. A rágcsálók két méter távolságban megálltak, és idegesen toporogtak, de egyszer sem vették le róla a szemüket. Váratlanul két újabb patkány ugrott elő az egyik falból kiálló csőből, és csatlakoztak a többiekhez.

Saul hátrálni kezdett, és a patkányok a nyomába szegődtek. Az egyikük hangosan felcincogott, a többiek pedig egymás után mondták a magukét, míg a végén a fülsértő kakofónia már a környező alagutakban visszhangzott. Minden irányból apró lábak dobogása közeledett. A vékonyka cincogás már Saul fejében is visszhangzott.

Fortyogó áradatként vette körbe a patkányok serege, és csak jöttek és jöttek az alagutakból és a körülötte ásító sötétségből. Kettesével, hármasával és tízesével érkeztek, és bár Saul nem félt tőlük, a puszta mennyiségük is letaglózónak tűnt. Fényforrás híján nem csillogott az a több száz szempár: fekete pontok maradtak az általános félhomályban, fókuszként vonzották a tekintetét a folyosót betöltő testek vonagló masszájában.

A visítás folytatódott, és lassan teljesen kitöltötte a gondolatait.

Sault minden felindultsága ellenére váratlanul elöntötte az izgalom. Az érzés eleinte megzavarta, annyira idegennek és nem idevalónak tűnt. Aztán rájött, hogy ez nem a saját izgatottsága, hanem a patkányoké, mert hirtelen megértette fülsértő kommunikációjukat, és tudta, mit éreznek ott és akkor.

Ismeretlen érzelmek öntötték el.

Saul megfordult, egész testében remegett. Semmi különbség nem volt az elöl meg a hátul között, minden talpalatnyi helyet elborítottak a patkánytestek és az apró pontszernek. A rágcsálók reszketeg visítása egyszerre volt könyörgő és hízelgő.

Saulon úrrá lett a pánik, és menekülni próbált a hangok rettenetes zsivaja elől. Hátat fordított, és átvetette magát a hemzsegő testek kupacán, ami szétvált előtte, és feltárta a csatorna tiszta felületeit. Hosszú patkányfarkak lebbentek félre a talpa alól, amikor földet ért. A hangok hirtelen panaszosakká váltak. És követték.

Saul alagutakon rohant végig, és a patkányok gyors szökellésekkel tódultak utána. Meglátott egy falba erősített létrát. Nekifutásból ugrott fel rá. A patkányok ide is utánamentek, és kapálózva csapódtak az alsó fémfoknak. Saul már fentről nézett le a megfejthetetlen rágcsálópofákra, és elöntötte a megkönnyebbülés.

Felmászott a létrán, némi erőfeszítéssel félretolta a fémfedelet, és kilesett a résen. A kijáratot magas fűszálak vették körül. Kimászott a mélyből, és egy bemélyedésben találta magát, bokrok sötét foltjai között. Egy elhagyatott parkban volt. A forgalom távoli zúgását közeli madárcsicsergés nyomta el. Nem messze innen víztükrön csillant a fény. Egy szabálytalan körvonalú tó volt, szigetekkel.

A látómezejét fák fogták keretbe. A lombok határzónája felett szabályos körvonalak rajzolódtak az égre: egy félholddal díszített, aranyozott kupola. London legnagyobb mecsetje, amelyet fényesre suvickolt az utcai lámpák fénye. Délre a Telecom szuronyszerű átjátszótornya magasodott. Ezek szerint a Regent’s Parkban volt.

Megkerülte a csónakázótavat, és hangtalanul átsurrant a sövények, fák és korlátok között.

Átmászott a kerítésen, ki a sötét városba.

Délnek indult, a Baker Street irányába. Az elhaladó autók fényekkel pacsmagolták be a házak homlokzatát. Egy viharvert furgon reflektorának csóvája egy pillanatra telibe kapta Sault, majd továbbrobogott, de Saul szíve még sokáig vadul vert.

Befordult a Marylebone Roadra.

Azonnal körülvették a minden irányból érkező járókelők. Eltartott egy pillanatig, amíg rájött, hogy nem álltak meg, rögtön haladtak tovább, egyszerűen csak mentek a dolgukra az utcán. Saul kissé reszketegen kifújta a levegőt. Zsebre vágta a kezét, és nyugat felé vette az irányt.

Az első járókelő, aki elhaladt mellette, egy sportdzsekis, farmeres férfi volt, akinek betűrt teniszpólója védelmezően simult puffadó pocakjára. A férfi pillantása Saulra villant, aztán ismét az utcát figyelte.

Nézz már rám! – harsogta Saul magában. – Patkány vagyok! Nem látod? Nem érzed? A férfi figyelmét biztosan nem kerülte el a Saul ruháiból áradó bűz, de vajon mennyivel volt ez rosszabb egy átlagos részeg után úszó szagfelhőnél? Saul megtorpant és a férfi után bámult, aki viszont egyáltalán nem nézett rá vissza. Saul sarkon fordult, és megbámulta az első járókelőt, aki a háta mögött közeledett, egy fiatal ázsiai lányt rövid, testhez álló ruhában. A lány cigarettázva elballagott mellette, és egyetlen pillantást sem vetett rá.

Saul kótyagosan felnevetett. A háta mögött alacsony, fekete férfi furakodott el, előtte egy csapat éneklő kamasz, majd egy nagyon magas, szemüveges férfi, miközben a háta mögött öltönyös pasas sietett valahova, aki a kocogásból néha sétatempóra váltott.

Senki sem foglalkozott Saullal.

Nem messze előtte a ritkás esti járműforgalom a magasba emelkedett, és áthajtott az Edgware Road felett. Futólag még visszatért a talajra, majd ismét elrúgta magát a földtől, és szárnyalni kezdett. Ez volt a Westway, a London felett átívelő gigászi felüljáró. A több ezer tonnányi aszfalt, ami laikus szemlélő számára a lehetetlennel határosan maradt a magasban, széles ívben emelkedett Paddington és Westbourne Grove fölé, a város végtelenbe csorgó házrengetege közepén. Nyugaton, a Latimer Road fölött az egész felüljáró felhajtok és lefelé kanyarodó lejáratok bonyolult hálózatává bomlott szét. Maga a Westway kitört a kusza összevisszaságból, és folytatta az útját, hogy végül a Wormwood Scrubs börtön mellett térjen vissza a földre.

Saul a felüljáróra meredt. A Westway elhaladt a Ladbroke Grove metróállomás mellett, nem messze onnan, ahol Natasha lakott. A város törvényei már nem vonatkoztak rá. A rendelet, ami tiltotta a gyalogosforgalmat a felüljárón, patkányokra nem vonatkozott.

Befurakodott a gyér forgalomban haladó járművek közé, fürgén felrohant a sávok közötti betonszigetre, felrohant az emelkedőn, és az elválasztókorlát tetején folytatta tovább az útját, a kétoldalt zúgó járművek között.

A mélyből halk kurjantások szűrődtek fel a mustárszínű épületek közül. Koszos, pislogó fények söpörtek el mellette. A sofőrök nem vették észre. Saul sötét folttá vált, aki egyáltalán nem érezte a hideget, és görnyedt háttal markolta a korlátot, és csak húzta magát előre. Úgy mozgott, mint egy rajzfilm főgonosza bespeedezve, elképesztően fürge és nagyon eltúlzott, osonkodó léptekkel.

A Westway körül négy magas, szögletes épület nyúlt az ég felé, mint négy tömpe ujj: barna színű tornyok néztek le rá egyenetlenül elszórt, fénylő ablakszemeikkel. A forgalom ütemes, állandó crescendója sohasem lanyhult, sohasem szűnt meg teljesen.

Mivel Saul a többsávos út közepére kényszerült, nem láthatta az utcákat a mélyben. Nem leshetett be az ablakokon, nem pillanthatott le a híd korlátján a késő éjszakai járókelőkre. Az egész városból csak a végtelen látóhatár maradt, ahol kövér toronyházak igyekeztek megtörni az egyhangúságot.

Bal kéz felé a Hammersmith and City metróvonal felszíni része követte a hidat alig néhány lépés távolságból. Éppen zörögve száguldott rajta egy szerelvény. Saul váratlan adrenalinlökettel elképzelte, milyen lenne átrobogni az úttesten, kivetni magát a korlátról, elkapni az elhaladó metrót, és meglovagolni, mint rodeón a bikát, de hirtelen egészen biztosan tudta, hogy erre nem képes, még nem, és rezzenéstelenül nézte a Ladbroke Grove felé tartó vonatot.

Ezt a szerelvényt követte a Westwayen, amíg balról fel nem magasodott a Ladbroke Grove állomás épülete. Olyan közel volt, hogy valószínűleg innen még a peronra is átugorhatott volna. Saul a jobbról érkező reflektorokba bámult, majd összehúzta magát, és kirontott az útra, és úgy suhant el a riadt autós szélvédője előtt, mint egy sodródó, gazdátlan kabát. Saul a választókorláthoz simult, és kihajolt.

Közvetlenül az állomás mögött kezdődött Ladbroke Grove, ahol a hatalmas hordozható magnók még mindig lelkesen ontották a lüktető ütemet. A bezárt Quasar-épület mellett egy csapat fiatal támasztotta a falat, akik próbáltak rendkívül lazának tűnni. Mindent megtettek, hogy a frászt hozzák az elhaladó járókelőkre. A késő estig nyitva tartó kisboltok tulajdonosai az ajtóban álldogálva csevegtek egymással, a vevőkkel és a taxisokkal. Az utcákon nem tolongott a tömeg, de kihaltnak sem lehetett volna mondani a környéket. Saul sokáig szemlélődött életveszélyes rejtekhelyéről.

Aztán észrevétlenül átmászott a hídon, nekivetette a hátát a korlátnak, majd mindkét kezével megkapaszkodott, és kihajolt az utcák fölé. Rendkívül élvezte saját nemtörődömségét.

A szemközti ereszcsatorna alig másfél méterre volt, tehát semmi nehézséget nem okozott átjutnia, ráadásul egyetlen nesz nélkül sikerült megoldania. Innen leereszkedett az állomás és a híd közötti alacsony tetőkre, onnan pedig lesurrant a Westway sötét árnyékába. Rozsdás tetőpárkányokon mászott át. Három nappal ezelőtt – gondolta, amikor lehuppant a talajra – nehézkes voltam, és ember. Most pedig – folytatta tovább a gondolatsort, miközben megindult a telegraffitizett sötétségben Ladbroke Grove felé – patkány vagyok, és úgy járom a várost, ahogyan nekem tetszik. Milyen hamar kinyílt a szemem!

Meg sem próbált rejtőzködni, sőt egy kicsit még hivalkodóra is vette a járását, és a járdát elfoglaló fiatalok alaposan megnézték ugyan, de nem állították meg, csak az orrukat fintorgatták, amikor elhaladt mellettük. Akcentusos angol, arab és portugál nyelvű beszélgetésfoszlányok csapongtak körülötte.

Befordult a Basett Roadra, és Natasha házához sietett. A lakásban sötét volt. Saul szitkozódva sarkon fordult, és az ablakkal szemközti fához lépett. A fatörzsnek vetette a hátát, és azon tűnődött, felébressze-e Natashát, vagy sem.

Saul nem áltatta magát. Soha többé nem térhet vissza a korábbi életébe, miután patkánnyá vált. Ez a világ lezárult előtte. De pár nappal ezelőtt még ebben a világban élt, és hiányoztak a barátai.

Miközben ezen tépelődött, az utcán felbukkant egy csoszogó figura. Sault villámcsapásként érte a felismerés, hogy ki az, aki ilyen szerencsétlenül ballag. Amikor az alak a ház közelébe ért és lassított, Saul tölcsért formált a kezéből, és odapisszegett neki.

– Kay!

Kay ugrott egyet, és értetlenül körülnézett. Saul megint pisszegett. Kay pillantása egyszer meg is állapodott rajta, mégis komikus idegességgel nézelődött tovább.

Saul kilépett a fa mögül.

– Saul! Jézusom, öreg, majdnem szívrohamot kaptam! – hördült fel Kay, és megkönnyebbülten megrogyott. – Kurvára semmi nem látszott belőled a fa mögött, a hangod meg állatira fura volt... – Hirtelen elhallgatott, megcsóválta a fejét és a szájához kapta a kezét.

– Baszki! – szisszent fel, és vadul körülnézett. – Mi a fasz? Mi van veled, baszdmeg? Most hallottam csak az egész szarságról! Jézusom! Mi történt?

Saul most ért csak oda hozzá. Rácsapott Kay vállára, és alaposan megszorongatta a kezét.

– Kay, baszki, el sem hinnéd, ha elmesélném. Nem lerázni akarlak, öreg, csak... én magam sem értem.

Kay arca teljesen eltorzult.

– Mi ennyire büdös, haver? Ez belőled jön? Ne vedd sértésnek, de...

– El kellett rejtőznöm.

– Hol? A csatornában, baszki? – Amikor Saul erre nem felelt semmit, Kay elkerekedett szemmel meredt rá. – A kurva életbe! Nem mondod! Nem gondoltam komolyan... – De Saul a szavába vágott.

– Igen, értem. Akkor azt is hallottad, hogy megléptem a börtönből, igaz? El kellett bújnom, mert a zsaruk szerint én öltem meg az apámat.

Kay szótlanul meredt rá.

– Nem, basszus, dehogy öltem meg! Jesszusom, ezt meg kellett kérdezned?

Annyit beszéltek rendőrökről, gyilkosságról és menekülésről, hogy elfogta az idegesség, ezért visszahátrált a fa mögé, és magával húzta Kayt is.

– És akkor most mit fogsz csinálni? – kérdezte a barátja.

– Hát... – Saul próbált homályosan fogalmazni. – Valamivel be kell bizonyítanom, hogy nem én tettem. – Azt mégsem mondhatta, hogy soha többé nem térhet vissza közéjük.

– És a két zsaru? – Saul értetlenül meredt Kayre. – Hát akiket kinyírtak a lakásodban.

Saul egyre növekvő rémülettel bámult rá.

– Erről nem is tudsz?

– Mi a picsa történt? – Saul megragadta Kay kabátját. A barátja fintorogva elhúzódott.

– Nem tudom! Tényleg nem tudom. Fabian beállított Tashhez egy újságcikket lobogtatva. Az egész napot a rendőrségen töltötte, mert kihallgatták, és ő mondta, hogy a két hekust, aki a lakást őrizte, rettenetesen megverték. Bele is haltak. Ezzel is téged gyanúsítanak, öreg.

Kay ezt minden rosszindulat nélkül mondta. Látta Saul arcán, hogy semmit sem tud a gyilkosságokról, és egyszerűen csak aggódott miatta, nem gyanakodott tovább.

– És azt... azt tudod... tudod, hogy ki... – folytatta.

– Nem, de azt hiszem, ismerek valakit, aki tudhatja. A kurva mindenit! – Saul a hajába túrt. – Bassza meg, ezután addig nem nyugszanak, amíg el nem kapnak! Baszki!

Most mindent szépen elmesél nekem – gondolta, és szinte remegett a haragtól. – Elég a zsémbes hallgatásokból. Amint megtalálom a Patkánykirályt, kiszedem belőle, ki csinálja ezt, és miért, és elmehet a picsába a lerázás szövegével.

Visszafordult Kayhez.

– És veled mi van? Te mit keresel itt?

Kay az utca végébe mutatott.

– A pubban voltam Tashsel, Fabe-bel, meg azzal a csókával, akivel Tash most kezdett el együtt zenélni. Az egész szörnyen nyomasztó... Csak rólad volt szó, öregem. – Haloványan elvigyorodott. – Észrevettem, hogy Tash kérójában hagytam a táskámat, ezért megkaptam tőle a kulcsot. Egy perc, és itt vagyok. Nem jössz velem? – Saul habozott, mire Kay azonnal noszogatni kezdte. – Ne csináld már, haver, mindenki szarrá aggódja magát miattad. Fabe különösen készen van.

Saul Fabianra gondolt, és hirtelen elfogta a nosztalgia. A baráti kapcsolatai döbbenetesen távolinak tűntek. Semmire sem vágyott jobban, mint innen átmenni a pubba, de váratlanul elfogta a rémület. Most már semmi közös nem volt bennük, bár rettenetesen szerette volna látni őket – nagyon hiányoztak mindannyian. De mit mondhatna nekik? És akkor ott a rendőrség is... Már elkezdték kihallgatni őket. Az utolsó két gyilkosság után mennyire kockáztathatja, hogy gyanúba keverje őket?

– Nem... nem lehet, Kay. Köröznek, öreg, nem lóghatok kocsmákban meg tudomisén. De... mondd meg nekik, hogy hiányoznak, és ígérem, megpróbálom megkeresni őket, jó? És Kay... azt is add át, hogy ne aggódjanak, ha egy ideig nem hallanak felőlem... Mindent rendbe fogok hozni. Oké? Átadod?

– Tényleg nem akarsz velem jönni?

Saul nemet intett.

Kay beletörődő biccentéssel nyugtázta a választ.

– Akkor legalább azt áruld el, mi folyik itt. Hogy a fenébe szöktél meg a börtönből?

Saul most először halkan felnevetett.

– Nem börtön volt, csak egy cella a fogdában, és... nem igazán tudom elmagyarázni. Tényleg sajnálom.

– Hogyan gondoskodsz magadról?

– Kay... ne. Oké? Kérlek, ne faggass, haver. Nem tudom elmagyarázni.

– De azért jól vagy? – Kay láthatóan aggódott. – Elég rossz hallgatni téged. Mondom, a hangod az nagyon... furcsa, és a szagod... meg...

– Tudom, de nem beszélhetek róla. Esküszöm, jól vagyok, és vigyázok. Mennem kell, haver. Sajnálom. Add át nekik, hogy ölelem őket. – Finoman megérintette Kay vállát, és elsétált a sötétben. Egyszer még megfordult és intett.

Kay a fa mellől integetett. A szemét meresztgetve nézett Saul után, aki kilépett az árnyékos körből, és elnyelte a távolabbi házak tövében meggyűlt sötétség.

– Vigyázz magadra, haver – szólt utána Kay, hangosabban a kelleténél.

Saul eltűnt.

Kay egy pillanatig mozdulatlanul ácsorgott a fa alatt, majd lassú léptekkel Natasha házához ballagott, és kinyitotta a bejárati ajtót. Semmit sem értett. Valami nyilvánvalóan nagyon nem stimmelt Saullal, de képtelen volt megfogalmazni, micsoda. Egyrészt a srácból valami nindzsaféleség lett, az biztos: elsétált öt lépést, és láthatatlanná vált. És a hangja... rekedtes lett, fátyolos, ráadásul... mintha végig sokkal közelebbről beszélt volna hozzá.

Az egész találkozás megrázta Kayt, és egy kicsit meg is ijesztette. Az egyértelműen kiderült, hogy Saul semmit sem tud a halott rendőrökről, de Kay önkéntelenül is eltűnődött azon, vajon lehetséges-e, hogy tudtán kívül mégis belekeveredett a dologba? Ma éjjel határozottan volt benne egy árnyalatnyi pszichopata: azok a sötét szemek, az az érdes hang, az ellentmondást nem tűrő stílus, és az a szag...! Mintha disznószarba hempergőzött volna. Elképzelhető, hogy tényleg a csatornában él? Egyáltalán hogyan lehet oda lejutni?

Kay nagyon aggódott a barátjáért.

A sötét nappaliban megtalálta a táskáját, és már indult is. Gondosan bezárta maga után az ajtót. Alig várta, hogy beszámolhasson a többieknek a találkozásról. Saul legalább életben volt, ha jól nem is.

Kilépett az utcára, és balra fordult Még most is értetlenül csóválta a fejét. A háta mögött az egyik sötét foltból előbukkant valami, és rohamos gyorsasággal közeledett. Kay ebből semmit sem hallott. Fémesen villant valami, és egy hosszú, kemény tárgy csapott le a tarkójára. Kay kurta nyögéssel felbukott, de mielőtt a járdára zuhanhatott volna, valami elkapta, és csak lógott holtsúlyként, élettelenül.

A kibuggyanó vér kövér cseppekben hullott a táskájára, vékony patakokban csörgött bele, és elrondította Ray Keith meg az Omni Trió lemezeit.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Saul előtt ismét felbukkantak a tetők fölött a Westway vaskos oszlopai. Jobbra fordult, és a hatalmas, sötét főútvonal mentén nyugat felé ballagott. Fogalma sem volt, merre menjen. Az úttestet fürkészte, hátha megpillant egy csatornafedőt. Talán ideje ismét elrejtőzni, megkeresni a Patkánykirályt. Egyelőre abban sem volt biztos, visszatalál-e a csatornarendszerben a trónteremhez. És nem akart patkányokkal találkozni. Felzaklatta a könyörgésük. Valamit akartak tőle.

Késői járókelők sétáltak el mellette. Saul szeretett volna megállni, leülni, egy kicsit gondolkodni, enni. Nem volt fáradt. Hirtelen eszébe jutottak a rendőrök, akiket a lakásában ért a halál, és megrándult az arca.

Ösztönösen a Westway egyik elágazásának betongubanca felé tartott, ahol a magasban kusza összevisszaságban gabalyodtak össze az ívesen kanyarodó pályaelemek, és úgy lebegtek a város fölött, mintha bármelyik pillanatban leomolhatnának. Az acél- és aszfaltsávok égi útvesztője alatt az illetékes hatóságok körbekerítették az üres területeket, kosár- és focipályákat létesítettek, mászófalat és vas húzódzkodókat telepítettek. Nappal az egész környék lármásan visszhangzott a fiatal sportolók kiáltozásától, akiket egyáltalán nem zavart a betonkolosszus, ami funkcionális pompával nyújtózott minden irányba, eltakarta az eget és kioltott minden természetes fényt.

Saul a pályák között hömpölygő sötétség felé tartott. Felnézett a Westway hasára. A fenti forgalom zaja innen nagyon távolinak tűnt.

Focipályák és drótkerítések között bandukolt. A híd alatt elcsitult a szél. Megtorpant, és hallgatta, hogyan ostromolja a védett terület határát.

És valami mást is hallott.

Halk, fürge motoszkálás zaja visszhangzott az oszlopok között.

Saul sarkon fordult, és kapkodva próbálta követni azt a valamit, ami nekiállt körözni körülötte. Elhátrált. Elöntötte a pánik. A Patkányfogó! – gondolta, majd futásnak eredt a halványan derengő utcai lámpák felé.

Egyszer megpördült, és elkeseredetten próbált kiutat találni a sötétségből. Valami átsuhant a látómezején, egy fekete test, ami a feje fölötti árnyékokból ugrott elő, a Westway hasát behálózó hasadékok egyikéből. Lengedezve széles ívet írt le Saul körül, olyan gyorsan, hogy követni sem bírta a tekintetével. A sötét folt fittyet hányt a gravitációra, és minden elképzelhető irányban szabadon mozgott a levegőben. Saul egyre szaporábban kapkodta a levegőt, majd sarkon fordult és futásnak eredt.

Valami átsuhant a feje fölött, tökéletes parabolát írt le a betonmennyezet alatt, de olyan kecsesen és fürgén, amire egyetlen tornász vagy cirkuszi akrobata sem lett volna képes. A sötét folt a szépen kivitelezett gyakorlat végén könnyedén landolt hat méterre Saul előtt. A guggolásba érkező alak minden átmenet nélkül pattant fel a földről, mint valami rugóra járó krampusz a dobozából.

Saul előtt magas, kövér férfi imbolygott kitárt karral, széles terpeszben, mintha ölelésre várna.

Saul lefékezett és hátrálni kezdett, majd minden átmenet nélkül megpördült, és visszarohant a sötétségbe. Próbálta emlékeztetni magát, hogy el kell rejtőznie, patkánnyá kell válnia, de a rettegés lebénította az agyát.

Beugrott egy teniszpálya takarásába, de a villámgyorsan mozgó alak egyszerűen átsuhant a hálók felett, és már megint ott állt előtte kitárt karral. A magasból vékony fonál lógott, ami éppen most lendült visszafelé, mint egy hinta, és közben finoman végigsimított Saul arcán.

Saul irányt változtatott, és eltűnt egy mászóka mögött. A háta mögül szisszenő hang hallatszott. Saul zihálva robogott tovább, patkányerejének hála sokkal gyorsabban, mint életében valaha. Libabőrös volt a félelemtől. Valahol előtte megpillantott néhány elgyötört fát. Két drótkerítés között vékony rés tátongott, ami egy lakóház kertjébe vezetett.

Szinte teljesen hangtalanul a hasadék felé iramodott, és éppen tökéletes tempóban száguldott, amikor valami elkapta a bokáját, és úgy vágódott el, mint egy kivágott fa.

Viszont mielőtt végigzuhant volna a betonon, valami felrántotta a magasba, és egy pillanatig mozdulatlanul lógott a levegőben. Most látta csak, hogy az ösvényt előtte teljesen behálózzák a kétoldalt húzódó drótkerítések közé kifeszített vékony kötelek. Az egyikben akadt el a lába, és egy mellmagasságban kihúzott kötél kapta el, mielőtt hasra esett volna. Vadul szitkozódva megpróbált talpra kecmeregni. Dühösen rángatta a lábára tekeredett kötelet, ami nagyon nehezen engedett, majd elszánt léptekkel megint nekilódult. Ekkor látta meg az újabb vékony fonalakat, az újabb köteleket, egy egész bozótost ráadásul, ami benőtte az ösvényt. Hogyhogy ezt eddig nem vette észre?

Megpróbált átmászni rajta, de nagyon hamar belezavarodott: néhány kötelet alig rögzített valami, és azonnal a kezében maradtak, viszont rátekeredtek a karjára, mások viszont rendkívül feszesnek bizonyultak, és basszushúrként vibráltak, amikor visszalökték. Váratlanul megint elakadt ebben a hálóban, és amikor lépni próbált, felbukott, míg a végén mozdulni sem tudott Negyvenöt fokos szögben csüngött másfél méterre a levegőben, fejjel lefelé.

A háta mögül léptek közeledtek. Saul a fejét rángatta, őrülten kapálózva próbált kiszabadulni a kötelékből.

Valahogyan sikerült megfordulnia, arrafelé, ahonnan jött, háttal a sivár cserjésnek, ahova el akart jutni.

A szűk átjáró bejáratában egy férfi állt.

A távoli lámpák fénye megpróbálta ugyan megvilágítani, de nem sokra jutott, csak a bőrén csillogott erőtlenül. A férfi mindössze egy levágott szárú fekete nadrágot viselt, ami szinte harangozott cingár lábán. A jelek szerint egyáltalán nem érezte a hideget. Rendkívül sötét bőre volt, és az öve fölött hatalmas pocak türemkedett elő, azonban a karja, akárcsak a lába, nagyon hosszúra és vékonyra nőtt, és minden egyes mozdulatát megfeszülő izmok játéka kísérte. Kidudorodó hasa tényleg óriási volt, de feszes, akár egy buborék. Szinte meg sem rezzent, amint gazdája lassan megindult Saul felé. A bal vállán koszos, fehér kötéltekercs lógott.

– Nem nehezít meg dolog, csimota, különben pórul jár!

A hang karcosan, élesen dörgött, zengő karibi akcentussal. Kvülönben pvórul jáhár. A férfi a távolság ellenére mintha közvetlenül a fülébe pusmogott volna, akárcsak a Patkány király.

Az idegen szaggatottan mozgott. Fürgén tett pár lépést előre, aztán megtorpant, megbámulta Sault, és ismét meglódult. Menet közben komótosan letekerte a válláról a kötelet.

Saul harciasan csapkodva próbált kiszabadulni a kötélgubancból, de ettől csak még szorosabban feszült rajta az egész. Átható hangon visítani kezdett.

A következő pillanatban a férfi ott állt mellette, és akkora pofont kevert le neki, amitől Saul azonnal abbahagyta a kiabálást. Az ütéstől hátranyaklott a feje, és az egész arca fájdalmasan lüktetett.

– Mondok kussolás legyen, csimota! – A férfi bosszúsan ciccegett.

Saul feje előrebukott, és nehezen szedte a levegőt. A férfi behajolt fölé.

Saul szörnyen félt. Felemelte a kezét, próbálta átnyomni valahogy a köteleken, hogy hárítani tudja az újabb ütést, mert biztos volt benne, hogy mindjárt kap még egyet. Vadul dobálta magát a hálóban, és újabb ordításra nyitotta a száját.

A férfi olyan fürgén mozdult, akár egy kígyó, és a foglya szájába nyomta az ujjait. Saul rögtön megpróbálta megharapni, de az idegen szétnyitotta a kezét és emberfeletti erővel feszítette szét Saul állkapcsát. Szabad kezével lerántotta a vállára akasztott kötelet. Egymás után kétszer körbetekerte vele foglya fejét, és szájpecekként tömte a fogai közé.

Mindeközben végig kevert, félig kreol, félig angol nyelven dünnyögött maga elé.

A keze egyszer sem pihent: egyetlen rántással meghúzta a kötelet, és mesteri ügyességgel újra körbetekerte áldozata fején, ezúttal az alsó részén. Saul elkeseredett nyüszítést hallatott a maszk alól, és vadul cikázott a szeme.

A férfi megragadta Saul egyik, majd a másik karját, és a háta mögött jó szorosan összekötötte. Ezután talpra állította, és kituszkolta a szűk átjáróból. Saul botladozva futásnak eredt, de hirtelen kirántották alóla a lábát, és felbukott. Eddig engedett a testére csavart kötél. Hason csúszott visszafelé a betonon. Elrablója egyszerűen visszahúzta, mint egy halat.

Az ismeretlen talpra rángatta, és megfordította, hogy az arcába nézhessen. A betömött szájú Saul az orrán keresztül kapkodta a levegőt, és takonycseppeket szórt kötelékeire. Rettegéstől vizenyős szeme elrablója szurokfekete szemébe meredt.

– Jöszöl vélem, farkinca. Ideki van rossz dzsudzsu.

Hirtelen pörgetni kezdte Saul feje fölött a kötél végét, mint egy westernfilmes cowboy. A hurkok takarosan csúsztak végig a testén és állapodtak meg különböző részeken. A férfi kinyúlt, és megpördítette Sault, amitől azonnal megszorult rajta az összes kötél. Elrablója lehajolt, és a lábát is kezelésbe vette a kötéllel, míg minden porcikáját gubóként borította be a vékony, fehér pányva.

Saul kizárólag a szemét tudta mozgatni. Minden végtagja lüktetve jelezte, hogy a szíve ádázul próbálja átjuttatni a vért az elszorított részeken.

A férfi egyszerűen elharapta a kötelet, és a végét Saul lábára csomózta. Aztán felegyenesedett, lenézett a fogolyra, és biccentett.

– Semmi több kajabálás és ostobáskodás, úgy?

Saul lassan dőlni kezdett előre, de a férfi elkapta, és foglya hirtelen rémületére a levegőbe hajította, és a hátára dobta. Ugyanolyan könnyedén vitte, mint a Patkánykirály. Saul kezdte pihekönnyűnek érezni magát. A férfi letekert még egy kis kötelet a válláról, és magához rögzítette a zsákmányt. Saul tehetetlenül hevert elrablója széles, izmos hátán, és csak hátrafelé tudott nézni. Behajlított lábát mozdítani sem tudta. A rögzítőkötelek a férfi vállába és derekába vájtak, de elrablója mintha nem is érezte volna a fájdalmat. Amikor hirtelen futásnak eredt a sötétben, Saul minden méltóságától megfosztva zötykölődött a vállán, és mindegyik huppanásnál újra elöntötte a rettegés.

Elrablója villámgyorsan száguldott a Westway alatti birodalomban. Útvonalukra leginkább az őrülten kacskaringós kifejezés illett volna. Hirtelen távolodni kezdtek a rejtett ösvények. A férfi elrúgta magát a talajtól, és a sötét látóhatár megbillent. A levegőben voltak. Saul szeme elkerekedett, és elfojtott kiáltás szakadt ki belőle. A kötélből font álarc alatt nyál csörgött végig az állán.

A szárnyalás hirtelen megállt, és először lendületesen meglódultak visszafelé, majd körbe, mintha egy ingán csimpaszkodtak volna három méterre a földtől. Saul most döbbent rá, hogy egy felfüggesztett kötélen lógnak. A férfi kapaszkodni kezdett felfelé.

Minden nehézség nélkül mászott, a háta ívéből ítélve kézzel és lábbal, de hihetetlenül zökkenőmentes tempóban. A mélyben lassan eltűntek a sportpályák, és minden alkalommal, amikor a kötél kilengett oldalra, Saul előtt egy villanásra feltárult Nyugat-London. Egyre hangosabban morajlott a forgalom.

Elérték a kötél tetejét. Saul most a felüljáró hídjának háttal nézett le a szórványosan megvilágított mellékutcákra. Elrablója megkapaszkodott a korlátban, és végigsurrant a Westway párkányán. Saul gyomra összeszorult a félelemtől. A talpa alatt a nagy semmi ásított. Aztán egyszer csak kicsit mintha közelebb lettek volna azok az utcák, az erőtlen fény pedig vékony fonálon csillogott, egészen pontosan egy rohamosan közeledő ház kéményéhez rögzített kötélen.

Egyszerre csak a házzal szemben voltak, és Saul újabb vékony fény csíkot vett észre. A sötétből kanyarodott felé, és nagyon közel haladt el mellette.

Hirtelen lezuhantak.

Azonban a rohamosan közeledő talaj egy rándulással megállt, és Saul himbálózva lógott a semmiben. Most egyenesen a lenti betonnal nézett farkasszemet, a Westway alig egy méterre morgott a feje fölött, valahol a háta mögött. Az előbb látott fénylő fonál egy újabb kötél volt, amely a fenti gigászi felüljáró és egy tetőpárkány között feszült Két kézzel kapaszkodó elrablója most ezen a kötélen csúszott lefelé, amitől az egész vékony pányva aggasztóan hullámzott, ők pedig villámgyorsan siklottak a sötétbe burkolózó tetővilág felé.

Saul nagyon bízott benne, hogy a kötél eléggé erős.

Aztán máris megérkeztek, és Saul érezte, hogy megpördül. Hangos csattanást hallott, majd amikor a férfi ismét megfordult, akkor látta, hogy elrablója eltépte a kötelet, amelyen érkeztek, mintha a nyomaikat akarná eltüntetni.

A tetőkön kezdetét vette az újabb magaslati ámokfutás Londonon keresztül. A férfi még a Patkánykirálynál is gyorsabban kerülgette az akadályokat és iszkolt felfelé a cserepeken.

Sorban maradoztak el mögöttük a háztömbök. A hátuk mögött Saul a Westway egyre zsugorodó gigászát bámulta.

A férfi elrúgta magát egy párkányról, és életveszélyesen egyensúlyozott egy út felett. Saulban meghűlt a vér, amikor rájött, hogy egy vízszintesen kifeszített pányván vannak, csak elrablója ezen most nem függeszkedik, hanem magabiztosan sétál végig rajta, gyorsabban, mint amire Saul futva képes lett volna.

A férfi egy hirtelen mozdulatára, hála a testére feszülő köteleknek, kifutott belőle a levegő. A mélyben magányos járókelő ballagott idegesen a sikátor félhomályában, és semmit sem látott a feje fölött zajló őrült kötéltáncból.

A fekete idegen egyetlen szökkenéssel átugrott a szemközti tetőre, és ismét elszakította mögöttük a kötelet.

Tébolyult sebességgel száguldottak az utcák felett, többnyire előre kifeszített kötelek hálózatán. Átvágtak egy sivár téren, aztán beértek egy lakótelepre, ahol lapos tetőkön szökelltek és csupasz téglafalakon kúsztak lefelé hihetetlenül fürgén. Mivel Saul semmit sem látott abból, mit művel elrablója, egész testét folyamatos görcsbe rántotta a rettegés.

Egy gazzal felvert dombhát a vasúti sínekre vezetett, ahol a talpfákon folytatódott az útjuk. Saul a hátuk mögött kanyarodó síneket bámulta.

Erről az útszakaszról is váratlanul tértek le: amikor a sínek és a mellette haladó vontatócsatorna fölött átívelő vasúti hídhoz értek, a sötét bőrű férfi felkúszott az egyik támoszlopon. Innen egy ipartelepen át vezetett az útjuk, alacsony, elhanyagolt épületek és mozdulatlan targoncák között. Sault szabályosan hipnotizálta az a nyaktörő sebesség, amellyel a házak felett suhantak. Fogoly volt, de nem tudta, kinek a foglya és miért, és elképzelni sem tudta, mi fog történni vele.

Hirtelen szokatlanul elhalkult a város örökös zúgása. Az udvart, ahova érkeztek, összepréselt autóroncsok borították. Az egymásra halmozott maradványok összessége kőzetmintára emlékeztetett, ahol vén Volvók, Fordok és Saabok sorai alkottak földtani rétegeket Az egykori autók életveszélyesen ingatag tornyokban magasodtak a szűk járatok fölé.

Sault ezeken a járatokon cipelte keresztül elrablója.

A férfi váratlanul megállt, és Saul idegen hangot hallott: a különös, beképzeltnek tűnő, dallamos beszédstílust meghatározhatatlan eredetű európai akcentus fűszerezte.

– Hát tényleg megtaláltad.

– Meg, barátom. Délre találni a kis nyamvadtot, nem messzi a todhonnan.

Aztán senki nem szólt semmit. A kötelek, amelyek elrablójához béklyózták, hirtelen meglazultak, és Saul arccal a porba zuhant. A testére szoruló gubó maradt. A kövér férfi a karjába kapta, és úgy vitte, mint vőlegény a menyasszonyt.

Saul egyetlen pillantást tudott vetni az újonnan érkezett jövevényre: sovány, nagyon sápadt férfi volt, sasorral és nagy, kerek szemmel. Aztán már vitték is tovább, egyenesen egy hatalmas fémkonténer felé, ami egy három méter magas vasúti teherkocsira emlékeztetett, és fölötte egy daruszerű, sárga gép állt meredten.

Saul tekintete vadul cikázott a körülöttük heverő kilapított roncsok között, és hirtelen biztos volt benne, hogyha ez egy autóbontó, akkor az a konténer ott előttük a prés, ahol a tető szépen lassan megindul lefelé, és összezúz bármit, ami az útjába kerül, laposra, mint a préselt virágot. Aztán elkerekedett a szeme, amikor rájött, hogy feltartóztathatatlanul közelednek a masina felé, és egyre elszántabban próbált kiszabadulni. Tehetetlenül üvöltött a szájpecek alatt.

Szánalmasan vergődött a férfi karjában. Megpróbált kihemperedni az öleléséből, de elrablója szorosan fogta, és csak megvetően ciccegett, még le sem lassított, függetlenül attól, mennyire dobálta magát Saul vagy hogy hangos, de érthetetlen hümmögéssel próbált tiltakozni. A végén egyszerűen átdobta a vállán, és Saul egy röpke pillanatra belenézhetett a mögöttük baktató rőt hajú alak tébolyult szemébe. Így is maradt, és derékban meghajolva, nyomorultul lógott lefelé, míg a pocakos el nem hajította. Saul átrepült a hatalmas szürke konténer peremén... és töredékmásodpercre némán és mozdulatlanul lebegett a levegőben... majd zuhanni kezdett lefelé, a fémfalak árnyékában, ahol hűvösen és mozdulatlanul ült meg a levegő. Hangos döndüléssel vágódott a rozsdamarta padlónak.

A sötétben nem látta, csak érezte a konténer alját elborító fém- és üvegszilánkokat.

Ha nem patkány lenne, most holtan vagy eszméletlenül heverne itt, gondolta, miközben nyöszörögve fetrengett a padlón. Kínkeservesen ülő helyzetbe tornázta magát, és látta, hogy fehér béklyóit bemocskolja a keskeny patakokban csordogáló vér. Valaki közeledett. Léptek kongtak a fémen, és Saul próbált megfordulni, de megint felbukott, és bevágta a fejét. Valaki megragadta a vállát, és felrántotta a földről. Saul kinyitotta a szemét, és egyenesen egy gyűlölködő ábrázatba bámult. Az arc sötét volt, sokkal sötétebb, mint a halálos prés alját kitöltő árnyékok, de annyit még így is látott, hogy ezt az arcot rettenetesen eltorzítja a harag: az összeszorított állkapocs, a vicsorgó fogak, a száj körüli ráncok mind magukért beszéltek, akárcsak az ismerős bűz, az ázott szőr és a szemét szaga, amibe a harag szúrós kipárolgása keveredett.

A Patkánykirály Saulra nézett, és arcon köpte.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A köpet lassan csörgött lefelé Saul orrán. Tekintete vadul cikázott a prés falai között, idevillant, odakapott, ugyanúgy csapdába esett, mint ő maga. A Patkánykirály rezzenéstelen, haragos arccal meredt rá. Saul fejében őrülten csapongtak a gondolatok. Miért ilyen dühös? Mi folyik itt? Mindkettőjüket elkapta a Patkányfogó, persze, ezért vannak itt, és mindjárt péppé zúzza őket a prés, de akkor miért nem csinál valamit a Patkánykirály? Őt nem kötözték meg. Miért nem ugrik ki a konténerből, miért nem menti meg mindkettőjüket vagy menekül el?

Saul tisztán hallotta saját ziháló, szánalmas lélegzetvételét, és le sem bírta venni a szemét a fölöttük csüngő súlyról, amiből ocsmány erővel áradt a potenciális energia, a felgyülemlett lendület. A Patkánykirály megpróbálta elcsípni a pillantását, és motyogott is valamit, de Sault annyira lebénította a pánik, hogy éppen csak ránézett a nagybátyjára, és már megint a konténer fedelére meredt, és várta, hogy meginduljon lefelé.

A Patkánykirály megrázta Sault, és visszafojtott dühvel az arcába mordult.

– Mi a tetves hétszentség lelt téged? Miben sántikálsz? Lelépek egy picinke egészségügyi sétára, felhajtanék valami falnivalót, míg te békésen szunyálsz, és erre mi van? Kitörlöd a csipát a szemedből, és megpattansz!

Saul vadul rázta a fejét, mire a Patkánykirály türelmetlenül letépte az arcáról a köteleket. Saul köpködve beszélni próbált, nagy levegőt vett, és közben taknyos, nyálas vércseppeket fröcskölt a másik férfira.

A Patkánykirály nem mozdult, és meg sem próbálta letörölni az arcát Helyette lekevert egyet Saulnak.

Saul rettenetesen nyomorultul érezte magát, mindene fájt és vérzett, ezért magát a pofont meg sem érezte, de a hirtelen feltámadó harag és zavarodottság elfojthatatlan erővel tört fel benne. Csak nagy levegőt akart venni, de a lélegzetvétel elnyújtott üvöltésbe csapott át, és értelmetlen, frusztrált vonítás lett belőle. Vadul vergődött a kötelékeiben, az izmai a béklyókkal küzdöttek.

– Mit csinálsz? – ordította.

A Patkánykirály Saul szájára tapasztotta a tenyerét.

– Most inkább tegyél lakatot a szádra, te kis pöcsfej. Ne add itt a meg nem értett ártatlant! Soha többé nem kolbászolsz el egyedül, megértetted, a kurva hétszentségit? – Még mindig mozdulatlanul állt ott, és bámulta Sault, csak a kezével bökött rá keményen, érzékeltetve a mondanivalója súlyát. Volnál szíves esetleg felvilágosítást adni kis kiruccanásod irányultságáról, úgymint térben és okozatilag? Hmm?

Saul hangja tompán szűrődött elő a Patkánykirály tenyere alól.

– Csak körül akartam nézni, semmi másról nem volt szó! Nem kerestem én a bajt. Gyakoroltam, nem? Senki sem vett észre, és úgy másztam, de úgy... büszke lettél volna, ha látod.

– Etess mást ezzel a baromsággal! – hördült fel a Patkánykirály. – Fiacskám, a sarkadban liheg a halál! Az utcákon egy bugris kóricál, aki ki akar nyírni. Mondtam már neked, hogy célpont vagy, préda, mert valakinek az irhádra fáj a foga... meg az enyémre.

– Akkor kurvára ideje lenne elárulnod végre, miről van szó! – sziszegte Saul, és olyan közel nyomta a fejét a Patkánykirály arcához, hogy majdnem összeért az álluk. Hosszú csend támadt. – Csak dumálsz megállás nélkül, rébuszokban beszélsz, mint aki most lépett ki egy szaros mesekönyvből, de én nem érek rá kivárni, amíg elérsz a történet tanulságához! A nyomomban van valami? Oké. Mi az? Áruld el, magyarázd el végre, mi a faszom történik itt, vagy kussoljál!

Újra csend lett, és ezúttal még hosszabbra nyúlt.

– Okos beszéd, patkányfickó. Tudnia kék, mi a szitu. Nem tarthatod őt tudatlannak. Nem tud védelmezni magát úgy.

A hang fentről jött. Saul felpillantott. A férfi, aki egészen a Westwaytől cipelte idáig, majomként kuporgott a fémprés sarkán. Ebben a pillanatban váratlanul felbukkant mellette a vörös hajú is, meglehetősen szokatlan módon: egyszer csak ott ült a konténer peremén és a lábát lógázta, mintha lentről pattant volna fel a magasba, és azonnal a fenekére huppant volna.

– És ezek kicsodák? – kérdezte Saul, és a két bámész alak felé intett. Azt hittem, elkapott a Patkányfogó. Sétálok a sötétben, és egyszer csak ott terem ez a faszi, bekötöz, mint valami csomagot, és már visz is magával. Azt hittem, laposra fog zúzni ebben az izében.

A Patkánykirály továbbra sem pillantott fel a fémperemen üldögélő alakokra, pedig a fekete férfi ismét megszólalt.

– Nem csak Patkányfogó, csimota. Aki akar te, az Patkányfogó meg Madárfogó meg Pókfogó vagy Denevérfogó meg Emberfogó meg minden dolgok elfogója.

A Patkánykirály lassan bólintott.

– Akkor avass be végre! – mondta Saul. – Hallgass a cimborádra. Tudnom kell az igazat, bassza meg. És szedd le rólam ezt a szart!

A Patkánykirály a kabátja belső zsebéből előhúzott egy rugós kést. Halk csattanással kipattintotta, Saul béklyói alá tolta a pengét, és rántott rajta egyet. Végre lehullottak a kötelek. A férfi elfordult, és lassú léptekkel a konténer másik sarkába sétált. Saul már szóra nyitotta a száját, de mielőtt tiltakozhatott volna, a sötétben felhangzott a Patkánykirály hangja.

– Egyetlen nyamvadt nyüsszenést, pisszenést, panaszt se halljak most, barátocskám! Elmesélem én neked, mi a stájsz, öregfiú, ha semmi más nem csitítja azt a világnagy tudásvágyadat.

Saul a sűrű félhomályban csak annyit látott, hogy a férfi most őt nézi. Hárman méregették éppen – az egyik kuporgott, a másik a lábát lógázta, mint egy kisgyerek, a harmadik meg lent, a mélyben sunnyogott egy sötét sarokban.

Saul leszórta magáról a köteleket, és az átellenes sarokba hátrált, ahol leült, az álláig húzta a térdét, mintha így akarná védelmezni fájdalmasan sajgó testét, és hallgatott.

– Ismerkedj meg a pajtásaimmal – mondta a Patkánykirály. Saul felnézett. A fekete férfi, aki elkapta, ugyanolyan szobormereven gubbasztott odafent.

– Én Anansi, kölök.

– Az én édes, öreg Anansi cimborám! – vetette közbe a Patkánykirály. Az úriember személyesen, aki megmentette az irhádat attól a gazembertől, akinek rád fáj a foga.

Saul előtt nem volt ismeretlen az Anansi név. Eszébe jutott egy réges-régi alkalom még kiskorából, amikor más kisgyerekekkel együtt ültek egy nagy körben, pisszenés nélkül iszogatták a langyos tejet az apró cumisüvegekből, miközben a trinidadi dajka Anansiról, a pókról mesélt nekik. Más nem rémlett.

A rőt hajú férfi felpattant, és könnyedén egyensúlyozva ácsorgott a vékony fémperemen. Kacifántosán meghajolt: egyik kezét a háta mögé rejtette, a másikkal kaszáló mozdulatot tett. Takarosan élére vasalt, burgundivörös öltönynadrágot viselt, keményített, hófehér inget, fekete nadrágtartót és virágmintás nyakkendőt. Az összes ruhadarabja elegáns volt, és makulátlanul tiszta. Amikor megszólalt, ismét felcsendült a furcsa akcentusa, amelyet mintha az összes Saul által valaha hallott kelet-európai dialektusból gyúrtak volna össze.

– Engedd meg, hogy Loplop bemutassa Loplopot – mondta.

– Loplop, más néven Hornebom, minden madarak ura – folytatta a Patkánykirály. – Nagyon régóta ismerjük egymást mi hárman, még ha nem is feltétlenül voltunk mindig puszipajtások. Amikor láttam, hogy felkötötted a nyúlcipőt, szóltam ennek a két mákvirágnak. A frászt hoztad ránk, fiacskám. Most meg hallani akarod a Patkányfogó történetét.

– Pókfogó – szólt közbe Anansi lágyan.

– Madárfogó! – köpte ki Loplop.

Sault szinte hipnotizálta a Patkánykirály hangja. A ballonkabátos férfi ismét elhelyezkedett a félhomályban.

– Mindannyiunknak kijutott a tisztelőkből, már ha érted, hogyan mondom, Nansi meg Loplop bácsikádnak, meg hát jómagámnak is. Loplop egy időben valami festővel cimborált, nekem pedig mindig is szívem szottya volt egy-egy jóféle költemény. Ha valamelyest ugatod az irodalmat, akár hallhattad is a sztorit, mert egyszer elregéltem én ezt már valakinek, aki szépen leírta az ifjoncoknak... Ő mesének hívta. Nem érdekelt. Hívja, aminek akarja, mondtam, hisz mindketten tudtuk, hogy így történt, ahogyan elbeszéltem.

Nem voltam én mindig londoni. Éltem én mindenhol. Jártam itt, amikor London megszületett, de nagyon sokáig soványkának találtam a zsákmányt, ezért fogtam a csapatot, és hosszú időre leléptünk innen. Jóanyád máshol talált magának szórakozást, mialatt tettem egy kis kirándulást Európában a leghűségesebb alattvalókkal. Szemhunyásnyi idő alatt végigsöpörtünk a falkával a vidéken. Én vezettem a népet, csak úgy lobogott a csillogó kabátom! Patkányfarkam egyetlen rebbenésére indult is a patkánysereg nyugatra, keletre, amerre csak kedvem tartotta. És vidáman robogtunk át a néptelen vidékeken, Franciaország virágos rétjein, a belgák folyópartjain, keresztül az Arnhem melletti sík vidéken, és onnan át Németországba... bár akkortájt még nem így ismerték ezeket a helyeket.

Aztán eljött a pillanat, amikor már nagyon korgott a gyomrunk, de amilyen szerencsénk volt, hát ippeg akkor értünk arra a vidékre, ahol aztán nem volt szűkmarkú a termés istennője. Duzzadó, aranyszínben pompázó kalászok kellették magukat aratás előtt. Körülszimatoltunk, és hamar rábólintottam, hogy ez itt jó lesz. Onnantól már lassabban kóricáltunk, kerestük a fészket, ahol letelepedhetünk kicsinyég.

Besurrantunk hát egy erdőbe, én mint óberhé, elöl, mögöttem szorosan a többiek, nem mintha féltünk volna fikarcnyit is bármitől, és csak mentünk és mentünk pirkadattól vecsernyéig, aztán még tovább. Egy folyó mentén aztán ráleltünk egy városra, nem volt egy puccos hely, azt azért gyorsan mondanám, de a silókat majd szétvetette a sok jóság, nem is beszélve azokról a düledező, vén házikókról, mind csupa üreg, vacok, pince meg padlás, ezernyi tökéletes zug egy megfáradt patkánynak.

Kiadtam a parancsot, és már masíroztunk is befelé. A városiak kaszátkapát elhajítottak, és csak pillogtak ránk elkerekedett szemekkel. Aztán seperc alatt meghibbantak mind, és csak futkorásztak fel-alá, hozzá meg az a rettenetes nyivákolás! Tény, hogy bámulatos hadrendben vonultunk, és meg nem álltunk, amíg az egész várost el nem lepték az én drága fiaim meg lányaim. Összetereltük a visongó kétlábúakat, amíg mindegyik ott nem ácsorgott a szánalmas cókmókját meg a kölkét ölelgetve a főtéren. Hosszú ideig vándoroltunk, fáradtak voltunk, és éhesek, de akkor büszkén kihúztuk magunkat, és csak úgy csillogtak pompás agyaraink a napfényben.

Az emberek persze megpróbáltak elkergetni minket, hadonásztak összevissza a lángoló fáklyáikkal meg a nevetséges lapátjaikkal. Ezért gyorsan kimutattuk a fogunk fehérét, jó nagyokat haraptunk a húsukba, és már futott is világgá az összes gyáva kis senki, egy pillanat alatt nyomuk veszett. A miénk lett az egész tér, össze is hívtam hát a többieket. „Na, jól van akkor”, mondom nekik. „Szedjétek a praclit. Ez a város a miénk. Ez itt a kezdet kezdete, a patkány éve. Széledjetek szét, jelöljétek meg a területet, lakjátok be a helyet, találjatok fészket, zabáljatok, amennyi jólesik, és ha bárkinek bármi siráma lenne, küldjétek csak énhozzám.” Mintha bomba robbant volna a sok bundás test között, és a következő pillanatban üres volt a tér.

Patkányok nyüzsögtek a krimókban, a lakóházakban, a budikban, a mezőkön, a gyümölcsösökben. Elvettük a polgároktól, amijük volt, és szétosztottuk a szegények között. Rendszeresen jártam a várost, és pisszennem sem kellett, mert mindenki tudta, ki itt a főnök. Ha valamelyik bürger kezet emelt az enyéimre, saját magam tettem helyre. Az emberek hamar megtanulták, mi a törvény.

Hát így érkeztek meg a patkányok Hameln városába.

– Saul, Saul, kár, hogy nem láttál minket akkor! Micsoda idők jártak akkor, arany cimborám, micsoda legendás idők! A város a miénk volt. Kigömbölyödtem, megpocakosodtam. Kutyákkal verekedtünk, és öldököltük a macskákat. Tudod, mi csapta abban a városban a leghangosabb lármát? A fecserésző, pusmogó, terveket szövögető patkányok cincogása, semmi más. Az enyém volt a takarmány, az összes kérő, a flamó, amit főztek, mert mindig mi kaptuk belőle a legjobb falatokat. Minden az enyém lett. Egész kis királyság. Életem legboldogabb idejének mondanám. Bizony. Én voltam a nagyfőnök, én hoztam a törvényeket, én őriztem a rendet, én voltam a bíró, az esküdtszék, és ha az alkalom úgy hozta, az ítélet végrehajtója is.

Híre is ment a mi kis városkánknak, és csak úgy áradtak hozzánk a patkányok, hogy ők is ebben a kis Paradicsomban élhessenek, ahol mi uralkodtunk a nyáj felett. És én voltam a fejes, az óberhé, a minden.

Egészen addig, amíg az a gazember, az a nyomorult, az a vándorló dalnokféle, az az ostoba, ízléstelen szarcsimbók a nevetséges gönceiben, az a kényeskedő ficsúr be nem ballagott a városba.

Egyszer csak jön oda az egyik lánykám, hogy egy fura főszer pusmog nagy titokban a polgármesterrel a kapu előtt. „Hohó!”, mondom erre én. „Megyek is, mert ide a rozsdás bökőt, hogy biztosan rosszban sántikálnak.” És már indultam is, hogy beleköpjek a levesükbe, csak nem egészen úgy sült el a dolog, ahogyan azt én kigondoltam.

Megszólalt egy hang.

Egy dallamos hang. Messzire szállt a levegőben. Újabb hang követte, és a fülemet hegyeztem, hogy jobban halljam. A város minden pontján apró, karcsú patkánypofák kukkantottak elő a lyukakból.

Aztán felhangzott a harmadik hang, és elszabadult a pokol.

Hirtelen megütötte valami a fülemet. Valaki finom pacalt kanalazott egy lábosból, egy hatalmas lábosból. Aztán hirtelen már láttam is! Hallottam a présbe guruló érett almák dobogását, és magától mozdult a lábam. Nyikorogva nyílott a kredencajtó, és abban a pillanatban tudtam, hogy nem kevesebbről van itt szó, mint hogy az ördög saját, külön bejáratú éléskamrájáról hullott le a retesz... és tárva-nyitva állt az ajtó, az orromat megcsapta az odabent felhalmozott rengeteg finomság szaga, és meg kellett keresnem, fel kellett zabálnom mindet!

Amint meglódultam előre, hatalmas morajlás kelt, megremegett a föld és milliónyi apró láb iparkodott előre, és körülöttem mindent elborítottak örvendezve kurjongató kis alattvalóim. Ők is hallották a lakomára csábító neszeket.

A következő pillanatban meg már ugrok is, a tetőről az utcára, és velem együtt hatalmas áradatként hömpölyög az összes patkány, az én fiacskáim és lánykáim, szeretőim és katonáim, kicsik és nagyok, kövérek és feketék, vének és fürgék, lassúak és ifjak, az összes patkány, és mindannyian megveszve loholtunk a zaba felé.

És miközben mohó éhségtől hajtva loholok előre, hirtelen rettenetes, furcsa félelem szorítja el a gyomromat. Mert végre megjött az eszem, és láttam ám, hogy nincs ott egy morzsányi étel sem, ahova tartunk.

„Megállni!” Visítok, de senki rám se bagózik! Csak lökdösnek félre hátulról, hogy mehessenek tovább. „Ne!”, kiabálok nekik, de az éhes áradat szétválik körülöttem, és az orrom előtt egyesülve hömpölyög tovább.

A falánkságom közben csitulni kezdett, és ezt kihasználva rögvest belevájtam a fogamat egy ajtófélfába, amilyen erősen csak tőlem tellett, és szívós állkapcámmal tartottam magamat egy helyben. Mert a lábam az járta tovább a csárdást, azt ment volna, hívta a zene, hívta a kaja, de a szám erősen harapta a fát Éreztem, hogy elbambulok, és még csócsáltam egy kicsit, hátha még erősebb lesz a szorítás... és akkor beütött a baj.

Kiharaptam egy darabot az ajtóból, és ezzel eleresztettem a kapaszkodómat, és mielőtt azt mondhattam volna, fapapucs, máris ott botladoztam az alattvalóim között, és az agyam teljesen megőrült az éhségtől, és nyáladzva rohantam a zaba felé, aminek az íze kitöltötte a számat... De közben tudtam, hogy én vagyok a Patkánykirály, és azt is, mi történik velem meg az enyéimmel, akik rám se hederítenek. Valami nagy gebasz készül, tudtam én azt jól.

És csak masíroztunk tovább takarosan. A szemem sarkából láttam az ablakokban lógó embereket, és azok a mocskok éljeneztek meg tapsoltak! Mi pedig trappoltunk előre, ütemre, szabályosan kapkodtuk mind a négy lábunkat, követve azt a... fertelmes fuvolaszót, még a farkunk is egyszerre lengett, akár a metronóm.

Akkor már láttam, merre tartunk, hova vezet ez a kis kirándulás, a város szélére, ugyanazon az úton, ahol milliószor jártam, nyílegyenes vonalban a falakon túl emelkedő gabonasilók felé. A silók mögött pedig a záporoktól megduzzadt, harsányan csapkodó, tengerként harsogó, rétet, legelőt ellepő, széles, sziklás, sárosan kavargó, esőben tocsogó folyó.

A hídnál megpillantottam azt a disznót, aki ficsúros gönceiben fújta az a fuvolát. Ütemesen bólogatott, és elcsíptem ocsmány vigyorát az ellenszenves pofázmányán. A patkánysereg előőrse addigra elérte a hidat, és láttam, amint égi nyugalommal, a gyanú leghalványabb árnyéka nélkül kiballagnak a szélére, és pislogó szemük még mindig csak a nyálcsorgató kajahegyet látja. Láttam, amint topogva készülődnek, és hiába ordítottam rájuk, annyit értem el vele, mintha széllel szemben brunyáltam volna, mert nekik ott már mindegy volt.

Egymás után, sorban leléptek a hídról, bele egyenesen a folyóba.

A híd alól abban a minutumban felcsapott a rettenetes visítás, de egyik testvérem sem figyelmezett rá. Ők akkor még mindig a cukrozott gyümölcsök és a pirított szalonna muzsikáját hallották.

A sorban következő patkánysor a vízben kapálózok nyakába szakadt, és csak jöttek, jöttek a többiek, teljesen ellepték a folyó felszínét. Nem bírtam tovább, nem tudtam elviselni azt a rettenetes visítást, minden egyes sikoly újabb késszúrásként mélyedt a gyomromba, míg odalent sorban lehelték ki a lelküket drága fiaim, lánykáim, hiába kapálóztak a mancsok, hiába voltak jó úszók mind, mert a megáradt folyó ellen semmit sem tehettek. Hallottam esdeklő nyüszítésüket és hangos visításukat, amikor elragadták őket a hullámok, de közben még mindig mozgott az istenverte lábam! Próbáltam hátrahúzódni a tömegben, lemaradni, megfordulni, kicsit lassítani, és mellettem sorban nyomakodtak el a többiek, a hídon ácsorgó főszer pedig megfordult, rám nézett, miközben egy pillanatra sem vette le a pokoli fuvoláját a szájáról, és felismert. Láttam rajta, hogy tudja, ki vagyok, a Patkánykirály életnagyságban.

A mosolya még szélesebb lett, és még fejet is hajtott előttem, amikor elmasíroztam előtte a hídon, egyenesen bele a folyóba.

Loplop felszisszent, Anansi az orra alatt motyogott valamit. Mind a hárman teljesen elmerültek a kis világukban, ködös tekintettel meredtek maguk elé, és láthatóan megrohanták őket az emlékek.

A víz jéghideg volt, és azonnal kimosta a fejemből azt a sok sületlenséget. A hullámok minden egyes loccsanására jutott egy visítás, egy szívszaggató sikoly, miközben szegény kis alattvalóim csak csapkodtak és kapálózva próbálták a víz fölött tartani az orrukat, miközben látszott, hogy fingjuk nincsen, mit keresnek ott, és miért döglenek tucatjával.

És közben meg csak zuhogtak a folyóba az újabb testek, egyre több ázott szőrcsomót cibált magával a víz és rántott le a sodrás, és kétségbeesetten csapkodtak a karmos mancsok, már egymás hasába és szemébe téptek, és magukkal rántották fivéreiket és nővéreiket a dermesztően hideg mélységbe.

Vadul tapostam a vizet, hogy eltűnjek onnan. Nem csak én, és csak úgy habzott a tajték, és egy egész sziget nőtt a patkányokból, és azon egymást gyilkolva, harapva próbáltak egyre feljebb jutni a többiek, azok meg, akik legalul kapálóztak, sorban fulladtak meg és süllyedtek el a mélyben.

Víz tódult a tüdőmbe, és akkor semmi mást nem hallottam már, csak saját rettegő, akadozó zihálásomat. Nyeltem, öklendeztem, saját hányásom tódult az orromba. A hullámok ide-oda dobáltak, néha nekicsaptak egy sziklának, és körülöttem ezrével pusztultak a patkányok. Éppen csak hallottam a fuvolát, így már lefoszlott róla a bűbáj, átható tutulásnak tűnt csak onnan, a folyóban döglődve. És közben az a folyamatos, loccsanó, csobogó lárma, a folyóba vetődő, halni kész patkányok véget nem érő, könyörtelen haláltusája. Fuldokló öklendezés, vinnyogás hallatszott mindenhonnan, görcsbe merevedett testek sodródtak mellettem, mint ezernyi bója a pokol kikötőjében. Ez itt a vég, gondoltam akkor, aztán a mocskos víz teljesen megtöltötte a tüdőmet, és elnyelt a mélység.

Mindenhol hullák úsztak.

A hullámverés ritmusára lebegtek. Félig lehunyt szemmel éppen csak láttam őket, de ott himbálóztak a vízen, sodródtak a víz alatt, alattam és felettem, csupa barna folt. És lent, az iszapban, miközben az utolsó levegőbuborékok préselődtek ki belőlem, megláttam a kriptát, a dögkutat, a mészárszéket, mert a sok éles, fekete szikla maga volt az egész patkánynép temetője, halmokban hevertek a tetemek, apró, csupasz patkányfiókák és hófehér bundájú vén hímek, kövérkés matrónák és kötekedő ifjak, egészségesek és betegek, és ez a végtelenbe nyúló hullaszőnyeg egyszerre mozdult az áramlattal.

Népem holokausztjának magányos szemtanúja lettem.

Ha Saul lehunyta a szemét, döglött patkányok lebegtek előtte. A füle hangosan dobolt, mintha a tüdeje küzdene levegőért.

A Patkánykirály hosszas csend után folytatta. Amikor megszólalt, a hangjából eltűnt az a színtelen, síri mellékzönge, ami a történet közben fokozatosan beszivárgott a szavaiba.

– Akkor felpattant a szemem, és annyit mondtam: „Nem.” Elrúgtam magamat a szikláktól, és magam mögött hagytam azt a mészárszéket. Mint mondtam, akkor már nem maradt egy korty levegőm sem, és a tüdőm majd szétrobbant, úgy fájt, a szívem minden egyes dobbanása maga volt a kénköves pokol, de én csak tepertem felfelé, a néma csendből a fény felé, és amikor tompán meghallottam a folyó felett harsogó visítást, megpróbáltam egyre messzebbre kerülni onnan, és végül kibuktam a levegőre.

Úgy habzsoltam a levegőt, mint egy függő. Mohó voltam, telhetetlen.

Aztán körülvizslattam odafent, és láttam, hogy még mindig tart a mészárlás, még mindig sorban halnak az enyéim, de a bundás testek áradata leapadt valamelyest, és már nem potyogtak patkányok az égből. Láttam a fuvolás férfit. Éppen távozott.

Ő nem vett észre engem.

És akkor elhatároztam, hogy ennek az embernek pusztulnia kell.

Kikecmeregtem a folyóból, és bekucorodtam egy kő alá. Egy ideig még folytatódott a haldoklók keserves vonítása, de lassan elhalt minden nesz, és a folyó messzire sodorta a mészárlás minden bizonyítékát. Mozdulatlanul hevertem a földön, alig kaptam levegőt, és magamban szörnyű bosszút fogadtam mindazért, ami a népemmel történt.

Az a költő Julius Caesarnak nevezett, akinek sikerült kiúsznia a partra. De az a folyó nem az én Rubiconom volt, hanem a Sztüxöm. Nekem is ott kellett volna pusztulnom. Halott patkánynak kellene lennem. Talán az is vagyok. Gondoltam már erre. Lehet, hogy sohasem jutottam ki élve abból a pokolból, csak a csontjaimba beleivódott gyűlölet mozgat és hajt tovább.

Egyetlen parányi kárpótlás jutott az egész helyzetben, és a hangsúly a parányin van, köszönhetően a hamelni fattyaknak.

Mert azok a buta, buta faszfejek megpróbálták átverni a Patkányfogót, ezért abban a mélységes elégtételben lehetett részem, hogy végignézhettem az acsarkodó szarháziak arcát, akik bizony hirtelen már nem tapsolgattak olyan lelkesen, mint amikor minket vezettek kifelé, hanem földbe gyökerezett lábbal, mozdulatlanná dermedve, kétségbeesetten üvöltve kellett végignézniük, hogyan masíroznak el a saját gyerekeik a fuvola dallamára. Még haloványka mosoly is kiült az arcomra, amikor az a piperkőc senkiházi megnyitotta a hegy oldalát, és a feltáruló résbe vezette a porontyokat. Azok a kölykök meg sem haltak, hanem rögtön a pokolra kerültek, és a nyomorult szüleik ezt világosan tudták.

Mint mondtam, volt azért némi fájdalomdíj.

De nekem az az átkozott trubadúr kellett. Ő volt az igazi tettes, ő érdemelte ki a jogos megtorlást.

Saul beleborzongott a Patkány király hangjából kicsendülő gyűlöletbe, de még időben észbe kapott, és nem kezdett el a gyermekek ártatlansága mellett kardoskodni.

– Lecsalogatta a madarakat az égből, és addig gúnyolt, addig játszott velem, amíg bele nem őrültem a tehetetlenségembe – szólalt meg Loplop ugyanolyan álmatag hangon, mint az előbb a Patkánykirály. – A tébolydában találtam menedéket, ahol azt is elfelejtettem, ki voltam, és azt hittem, elmebeteg vagyok, aki a Madarak Királyának hiszi magát. Hosszú-hosszú ideig penészedtem a kalitkámban, mire végre eszembe jutott, ki vagyok, és szárnyra nem kaptam.

– Jött és pucolt ki minden skorpió és kisgyerek a bagdadi palotából. Jött hozzám pikulával, és vitte el az én eszem, aztán verés lett, engemet durvulva, nagyon fájósan hántás. És sok picinké pók nézett eztet. – Anansi is nagyon halkan beszélt.

A Patkányfogó mindhármukat megfosztotta az erejétől, nemtörődöm módon hántotta le róluk a hatalom minden rétegét. Saulnak bevillant a csatornában látott patkányok látványos megvetése.

– Ezért nem engedelmeskednek neked – mormolta, és a Patkánykirályra nézett.

– Amikor Anansit és Loplopot csapdába ejtette a nyomorult, mindig maradtak, akik hírét vitték, hogyan veszítette el Loplop az ép eszét vagy miként szenvedett Anansi – mondta a Patkány király. – Szemtanúk lettek, akik láthatták uralkodóik mártírsorsát. Akinek volt szeme, látta, miről van szó.

– A patkányok – folytatta – mind elpusztultak. Nem maradt egyetlen szemtanú sem. A fulladásos halál nem hagy nyomot, nem mutogathattam hát a sebeimet és hegeimet. Híre ment a városokban és a mezőkön, hogy a Patkánykirály elszaladt, és veszni hagyta népét a megáradt folyóban. És erre megfosztottak a trónomtól! Az ostoba szarcsimbókok! Nincsen annyi gógyijuk, hogy nélkülem boldoguljanak! Anarchia van, fejetlenség! Uralnunk kellene Londont, és mi van helyette? Káosz! És most már több mint fél évezrede nincs a fejemen korona.

Saulnak hirtelen eszébe jutottak az esdeklő, könyörgő patkányok, akik körbevették a csatornarendszerben, de nem szólt semmit.

– Anansi és Loplop, ha megtépázva, megszégyenítve, megtörve is, de most is uralkodnak. A királyságomat akarom.

– És azt hiszed, hogyha sikerül legyőznöd a Patkányfogót – mondta Saul lassan akkor majd visszatérnek hozzád az alattvalóid?

A Patkánykirály hallgatott.

– A Fuvolás a világot járja – jegyezte meg Loplop színtelen hangon. Száz éve volt itt utoljára, amikor bedugott a kalitkámba. Rögtön tudtam, hogy visszatért, amikor nem is olyan rég, az egyik éjszaka a madaraimat szólítottam, és nem jöttek. Egyetlen dolog létezik, amitől nem hallanak és nem látnak engem, az pedig az az átkozott pikula.

– A pókok futnak elfele néha, mintha beszélne nekik más. A rossz ember van városban itt, és akar patkányfőnök feje nagyon.

– Az a bökkenő, fiacskám, hogy rajtam kívül soha, senki más nem lógott meg előle – mondta a Patkánykirály. – Anansit és Loplopot elengedte, miután jól megszégyenítette őket, és megmutatta, ki az óberhé. De nekem fontosabb volt az irhám. Meglógtam előle. Hétszáz éve próbálja kiköszörülni ezt a csorbát. Amint tudomást szerzett arról, hogy létezik egy unokaöcsém, habozás nélkül vadászni kezdett rád. Most már szagot fogott. Mindent megtesz, hogy rendezze a számlát.

Anansi és Loplop összenéztek, majd egyszerre pillantottak Saulra.

– Mi ez az ember? – suttogta Saul.

– Mohóság – felelte Anansi.

– Kapzsiság – válaszolta Loplop.

– Létezése célja a birtoklás – mondta a Patkánykirály. – Muszáj megszereznie, magához vonzania mindent, és ezért olyan zabos rám, amiért megpattantam. Az önimádat szelleme személyesen. Csak úgy tudja igazolni a felsőbbségét valamivel szemben, ha azt szőröstül-bőröstül felfalja.

– Maga a testet öltött éhség – tette hozzá Loplop. – És a mohósága kielégíthetetlen.

– És válogathat, érted? – mondta a Patkánykirály. – Most a patkányokat hívjam? A madarakat? A pókokat? Kutyákat? Macskákat? Halakat? Róka komát? Vidra urat? Gyerekeket?

Bárkit az ujja köré csavar, ha arra szottyan úri kedve. Kitalálja, ki legyen, és kiválasztja hozzá a dallamot. Bárki lehet, egyetlen kivétellel, Saul.

– Feletted nincsen hatalma – mondta a Patkánykirály, majd kis szünet után folytatta. – Patkány vagy és ember, egyszerre több és kevesebb mindegyiknél. Ha a patkányt szólítaná, a benned lakozó ember nem hallja. Ha az embert bájolná el, a patkány fülét-farkát behúzva iszkol elfele. Kétszeresen problémás vagy neki. Te vagy az én kabátujjba rejtett ászom. A titkos fegyverem. Egyszerre nem játszhat két dallamot, Saul. Téged nem tud megigézni.

– Ezért aztán téged csak megölni akar.

Egy ideig senki sem szólt semmit. Három szempár meredt Saulra.

– De pánikra semmi ok, fiacskám. Hamarosan megváltoznak errefelé a dolgok – folytatta végül a Patkánykirály, és nyomatékül köpött egy nagyot. – Az van, hogy a cimboráimnak meg nekem már nagyon tele a tökünk. Elég volt. Loplop egyenlíteni akar, amiért süsüvé tették. Anansit megkínozták, ráadásul a sajátjai előtt, és még mindig sajognak azok a sebek... Én meg... nos, nekem egy egész ellopott királysággal jön az a pöcsfej, és még mindig igényt tartok rá.

– Bosszú – mondta Loplop.

– Bosszú! – ismételte Anansi.

– Úgy bizony, bosszú – bólintott a Patkánykirály. – Nem árt, ha a fuvolás kis geci rákészül egy kis állatias bűvészmutatványra.

– És itt vagytok ellene ti hárman – tette hozzá Saul. – Senki több? Ennyien akarjátok legyőzni?

– Vannak mások – felelte Loplop –, de nem itt, nem erre a feladatra. Tibault, a Macskák Királya egy rémálom foglya, csapdába esett egy történetben, amit egy Yoll nevű ember mesél. Kataris, a Szukakirálynő, aki a kutyafalkát vezette, nyomtalanul eltűnt, és senki sem tudja, hol lehet.

– Mr. Bub, a Legyek Ura mocsok senki gyilkos, dolgozok vele soha mondta Anansi.

– Szóval akadnak mások, de mi vagyunk a kemény mag, a sokat szenvedettek, azok, akiknek személyes elintéznivalójuk van – sommázta a Patkánykirály. – Most mi indítunk ellene háborút. És ebben segíthetsz nekünk, fiam.

TIZENHARMADIK FEJEZET

Kayt a fejében lüktető vér térítette magához. Minden egyes dobbanás fájdalomhullámot indított útnak a tarkójából az egész koponyájába.

Résnyire kinyitotta váladékos szemét, de csak sötétséget látott Nagy nehezen pislogott párat, próbált az árnyékok között felsejlő szabályos formákra koncentrálni. Valamiért úgy érezte, hogy tágas tér nyújtózik előtte.

Rettenetesen fázott. Nyöszörögve felnézett, de a mozdulatra azonnal több helyen lángolt fel benne a fájdalom. Elfordította a fejét, és megpróbált mozogni. A karja is fájt, és most vette csak észre, hogy nemcsak az ég felé tartja mind a kettőt, hanem össze is vannak kötözve. Még jobban kinyitotta a szemét, és most fedezte fel a csuklójára rögzített koszos kötelet, aminek a vége eltűnt felette a sötétségben. Lassan összeállt a kép: a magasból lógott lefelé saját súlyánál fogva, és fájdalmasan feszült a hónalja.

Próbált egész testében elfordulni, hogy jobban szemügyre vehesse a helyzetét, de hirtelen valami megakasztotta, és a lába sem volt hajlandó engedelmeskedni. Megrázta kótyagos fejét, lenézett. Ekkor látta meg a kötél másik végét a bokáira erősítve, amellyel szétfeszítették a lábát. Azt is érzékelte, hogy teljesen meztelen, és a farka apróra zsugorodott a hidegben. Mintha kezét-lábát szétcsapva ugrott volna a levegőbe, és úgy maradt volna, emberi X-ként lebegett a sötétben és most kezdett tudatosulni benne, mennyire fáj a bokája meg a csuklója. Huzat támadt, amitől egész testében libabőrös lett.

Kay arca megvonaglott, majd pislogva, a szemét erőltetve, ismét a lábát méregetve próbált rájönni, hol lehet tulajdonképpen. A jéghideg szél lassan lehántotta az agyáról a ködöt, és fokozatosan kezdett tudatában lenni valamiféle nagyon tompa derengésnek. Himbálózó lábujjai alatt alakzatokká kristályosodtak az árnyékfoltok: egyenes vonalak, betonlap, vasrudak, fagerendák. Vasúti sínek.

Kay nevetséges, bólogató mozdulatokkal felemelte a fejét. Megpróbált hátranézni.

A következő pillanatban rémült sikoly szakadt ki belőle, ami sokáig visszhangzott a zárt térben.

A háta mögött kelletlenül szivárgott a szépiaszínű fény a kisméretű villanykörtékből, és a sejtelmes derengés egy föld alatti metrómegálló teleszemetelt, koszos peronját világította meg. Az arca előtt, ahol ezek szerint a metróalagút kezdődött, tömör falként magasodott a sötétség. Egy téglákból rakott boltív közepén lógott, jobbra a fal, balra a peron széle húzódott. Kötelékei végét a vén téglák közé vert hatalmas szögekre erősítették.

Keresztben kifeszítve csüngött az alagút kellős közepén, ott, ahol a szerelvények berobogtak az állomásra.

Kay második sikolya is sokáig visszhangzott idelent.

Újult lendülettel próbált kiszabadulni a kötelekből, de hiába kapálózott. Mostanra lett úrrá rajta a totális a pánik. Teljesen védtelenül, pucéron lógott, kifeszítve a metrószerelvények útjában.

De hiába ordította rekedtre a torkát, senki sem jött segíteni.

Azért megpróbált körülnézni, amennyire a kötelek engedték. Pillantása vadul cikázott minden talpalatnyi felületen, hátha meglát bármit, amiből kiderülhet, hol lehet. A csempézett falon fekete sávok húzódtak, a plakátoknak fenntartott hely üresen árválkodott, fölötte pedig szintén fekete volt a szegély. Ezek szerint a Northern Line metróvonal valamelyik megállójában lehetett. Korlátozott látómezője szélén pont belógott egy tábla ívelt széle, a jól ismert vörös kör, amelyben a kört metsző kék vonalba írták az állomás nevét. Kay a nyakába és a koponyájába hasító fájdalommal mit sem törődve, rettenetes erőfeszítéssel próbálta valahogy eltüntetni a vállát az útból és addig nyújtózkodni, hogy legalább azt a táblát meg tudja nézni. Mivel egész testében remegett, mint egy megfeszített húr, a felirat folyamatosan mozgott. De végül villanásnyi időre csak sikerült kisilabizálnia két egymás alá írt szót.

...gon ent... ington scent... mington rescent...

Mornington Crescent. A kísértetmegálló az elaggott északi metróvonal Euston és Camden Town közötti részén: egy furcsa, szűk kis lyuk, amit még a nyolcvanas években zártak be felújítások miatt, és azóta sem nyitották meg újra. Az áthaladó vonatok valamelyest lassítottak, hogy ne szippantsák ki teljesen a levegőt maguk után, az utasok pedig ilyenkor megbámulhatták a kihalt peront. Néha egy-egy frissen kiakasztott plakát kért elnézést és ígérte meg, hogy hamarosan helyreáll az utasforgalom, máskor pedig beteg metrómegállók gyógyítására használt masinák rejtélyes alkatrészei hevertek a padlón. De legtöbbször nem volt itt semmi, csak a táblák ismételgették az állomás nevét a félhomályban. A megálló élőholt állapotban létezett, mert hivatalosan sohasem helyezték nyugalomra, és folyamatosan kísértette az a valószerűtlen lehetőség, hogy egyszer ismét megnyithatja kapuit.

Kay mögött váratlanul léptek koppantak.

– Ki az? – ordított fel. – Ki van itt? Segítség!

Bárki is volt az, nem most érkezett. Már akkor a peronon kellett ácsorognia, amikor Kay az előbb megpróbált hátralesni. Kay nagy lendületet vett, és amennyire csak tőle telt, egész testét kitekerte, hogy a bal válla fölött megnézze, ki az. A léptek továbbra is közeledtek, majd felbukkant egy férfi, aki lustán ballagva olvasgatott valamit.

– Minden rendben, Kay? – kérdezte Pete, és fel sem pillantott. Olvasás közben néha felkuncogott. – Istenem, ezeknek az embereknek nincsen ellenére egy kis kérkedés, jól gondolom? – Felmutatta a kezében tartott holmit. A Drum ‘n’Bass Massive 3! címet viselő CD volt az, amelyet Kay aznap vett.

Próbált valamit mondani, de a szája teljesen kiszáradt a rettegéstől. – MC Rudeness nagy pacsit küld a Rough an’ Ready Posse tagjainak, a Shy FX-nek... bla, bla, bla... szasztok, skacok, legyetek északon, délen, keleten vagy nyugaton, mert tudjátok... London a legnagyobb tuti! Városi gettóbasszusok, nyomassátok! – Pete vigyorogva felnézett. – Mi ez a sületlenség, Kay?

– Pete... – nyögte ki Kay rekedten. – Mi ez? Szedjél már le innen! Hogy kerültem ide?

– Az a helyzet, hogy kénytelen vagyok feltenni neked pár kérdést. Valami nem hagy nyugodni. – Pete tett pár lépést, de egy pillanatra sem hagyta abba az olvasást. A másik kezében Kay táskáját szorongatta. Visszadobta a cédétokot a helyére, és előhúzott egy másikat. – Jungle vs. Hardsteppers. A teremburáját! Alaposan bele kell ásnom magamat ebbe a tolvajnyelvbe, ha Natashával akarok dolgozni, nem gondolod?

Kay idegesen megnedvesítette az ajkát. A hideg ellenére is szakadt róla a víz. A bőre ragacsos volt a rettegéstől.

– Hogyan kötöztél fel ide? – kérdezte nyöszörögve. – Mit akarsz tőlem, haver?

Pete visszafordult, visszacsúsztatta a CD-t a táskába, majd Kayre nézett, és leguggolt a perem szélére. Kay most látta csak, hogy a fuvoláját az övébe tűzve viseli, mint egy kardot.

– Korán van még, valószínűleg még reggel öt sincsen. Még jó egy óra, mire a Northern Line szerelvényei elindulnak. Gondoltam, ezt megosztom veled. Mit is akartam... ó, igen. Szóval miután elindultál Natasha lakása felé, kisvártatva én is követtelek, hátha válthatunk pár szót, mondjuk. Vagy csak érdekelt, miben mesterkedsz. Annyit beszéltetek a bajba került barátotokról, hogy teljesen felpiszkáltátok az érdeklődésemet. Gondoltam, négyszemközt cseveghetnénk egy kicsit, talán tudsz róla mesélni még ezt-azt.

– Éppen utolértelek volna, amikor egyszer csak rendkívül különleges szagot sodort felém a szél, pont olyat, mint az illetőé, akit nagyon régóta szeretnék megtalálni. És akkor hirtelen beugrott, hogy talán a pajtásod ismerheti az én ismerősömet! – Pete oldalra hajtotta a fejét, és szélesen elmosolyodott.

– Szóval az a kérdésem, összefutottál-e tegnap a pajtásoddal? Találkoztatok, igaz?

Kay nagyot nyelt.

– Igen... de Pete... szedjél már le innen, kérlek... Mindent elmondok, csak... kérlek, haver... ez így nagyon ijesztő.

Kaynek zúgott a feje. Alig bírt gondolkodni a fájdalomtól. Pete nem normális, ez biztos. Megint nyelt egy nagyot. Muszáj meggyőznie, hogy le kell szednie innen, mondjuk most azonnal. Pillanatnyilag egyetlen épkézláb gondolatot sem volt képes összerakni, annyira letaglózta a félelemtől felbugyogó adrenalinlöket. Jól láthatóan reszketett minden porcikája.

Pete bólintott.

– Igen, el tudom képzelni, mennyire ijesztő lehet ez most neked. Hol van a barátod?

– Saulról beszélsz? Nem tudom, haver, fogalmam sincs... szedj le innen, kérlek!

– Hol van Saul?

– Szedjél már le innen, a kurva szádat!

Kayben elpattant valami, és elsírta magát.

– Nem. Még mindig nem árultad el, hol találom Sault.

– Mert nem tudom! Esküszöm! Csak... csak annyit mondott... – Kay elkeseredetten próbált bármit felidézni, amivel esetleg megmenekülhetne. – Kérlek, engedj el!

– Hol van Saul?

– A csatornákban? Valamit említett... rettenetes bűzt árasztott, kérdeztem, hol járt, mire valamit elejtett a csatornákról... – Kay egész testében megrándult, mert mindkét lábával nekifeszült a szívós kötélnek.

– Látod, ez már érdekes – mondta Pete, és előrébb hajolt. – Azt említette, hogy a csatornákon belül hol? Tudod, jó ideje gyanítom, hogy az illető, akit nagyon szeretnék megtalálni... az szintén arrafelé lakik.

Kay hangosan hüppögött.

– Nem, haver, csak ennyit mondott... Kérlek... kérlek... Saul nagyon fura volt, fura hangon beszélt... és semmit sem árult el... Szedjél le innen, kérlek!

– Nem, Kay, nem szedlek le. – Pete hangja minden átmenet nélkül döbbenetesen kegyetlenné vált. Felegyenesedett, és közelebb lépett kifeszített áldozatához. – Még nem. Az a nagy helyzet, hogy mindent tudni akarok Saul barátodról, amit te tudsz, mert fontos lehet. Mindent, értetted, Kay?

Kayből zavarosan, kapkodva ömleni kezdett a szó. A csatornákról ordibált, megint elmondta, mennyire büdös volt Saul, és hogy az alagutakban rejtőzködött. De hamar kifogyott a mondanivalóból. Nyöszörögve rángatta a kötelékeit.

Pete mindent lejegyzett egy kis noteszbe. Időről időre érdeklődve biccentett.

– Mesélj nekem Saul életéről – mondta végül, de fel sem pillantott.

Kay beszélt Saul apjáról, a kövér szocialistáról, akit mindig kiröhögtek a háta mögött, beszámolt Saul rövid és katasztrofális együttélési kísérletéről az akkori barátnőjével, és arról, hogy ismét hazaköltözött, amiről mindig elmondta, hogy ez csak ideiglenes megoldás, és aztán ez így is maradt a következő két évben. Kay csak beszélt és beszélt, Saul barátairól, a szociális életéről, a jungle-ről, a klubokról, és közben könnyek patakzottak az arcán. Szánalmas mohósággal próbált Pete kedvére tenni. Minden egyes lélegzetvételét nyüszítő hang kísérte. Már régen kifogyott a mondanivalóból, de közben rettegett, mert Pete elégedettnek tűnt, ha Saulról beszélt, és Kay pillanatnyilag egyetlen dologra bírt csak gondolni, arra, hogy Pete ugyanilyen elégedett maradjon. Viszont tényleg nem tudott már mit mondani.

Pete egyszer csak sóhajtva zsebre vágta a noteszét, és az órájára pillantott.

– Köszönöm, Kay – mondta. – Gondolom, nagyon szeretnéd tudni, mi végre történt mindez, és mire készülök. Sajnálatos módon nem árulhatom el. De sokat segítettél. Szóval a csatornarendszer, mi? Az eshetőség bennem is felmerült, de az ember nem szívesen gázol térdig a szarban, ha nem muszáj, nem igaz? Nem igazán az én terepem, ha ez így érthető. Ki kell csalogatnom onnan valahogy – tette hozzá, és könnyedén elvigyorodott.

– Akkor... esetleg... most már... leszedhetnél innen... – Kay annyira vacogott, hogy ezt a pár szót is alig tudta kipréselni. Egész testét görcsösen rázta a visszafojtott zokogás, és Pete minden egyes szava csak fokozta a rettegését.

Pete végigmérte Kayt, és elmosolyodott.

– Nem – mondta némi gondolkodás után. – Inkább nem.

Kay ismét sikoltozni kezdett. A köteleket rángatta, amitől szinte pattogott a levegőben. Fenyegetőzött, hízelgett, könyörgött, de Pete mintha meg sem hallotta volna, csak nyugodt hangon magyarázott tovább.

– Nem ismersz, Kay, de képzeld, van nekem egy trükköm. – Pete előhúzta az övébe dugott fuvolát. – Látod ezt? – Kay egy pillanatra sem hagyta abba a könyörgést. – Ha belefújok ebbe a hangszerbe, mindent magamhoz hívhatok, amit csak akarok. Ha a megfelelő dallamot játszom, akkor idecsalhatom hozzád a körülöttünk nyüzsgő csótányokat, egereket, bármit, ami hallótávolságon belül van. És el sem hiszed, mennyire jó érzés magamhoz szólítani őket! – Az utolsó mondatot már dúdolta, és a hangjából kicsendülő nyálas, émelyítő mellékzönge, az elcseszett sziruposság hallatán Kay öklendezni kezdett.

– Sokáig nézegettem ezeket az alagutakat, és tudod, mire jöttem rá? – folytatta Pete. – Nagyon hasonlítanak a giliszták járataihoz. Szerinted mi jöhet elő egy alagútból, ha játszani kezdek?

Pete az ajkához emelte a hangszert, és játszani kezdett. Különös, vontatott dallam szólalt meg, delejes gyászzene, színtelen jajongásával elnyomta Kay érthetetlen kiabálását.

Kay megbabonázva bámult az alagút sötétjébe.

A háta mögött egy pillanatra sem hallgatott el a zene, amihez most már halk dobogás is társult: Pete vidáman táncolt saját muzsikájára.

Valahol az alagút mélyén szél támadt és végigsimított Kay arcán.

Valami felmordult a sötétségben.

Kay csupasz, poros teste úgy csüngött az ásító, fekete űr közepén, mint egy obszcén játék baba.

A szél egyre erősebben fújt és ismét felhangzott a mély mordulás. Kay elkeseredetten üvöltött, és a félelemtől ösztönösen elernyedtek a tagjai. Megrogyva lógott a köteleken és vizelet csörgött végig a lábszárán. Még mindig szólt a fuvolaszó.

Csattanó hang hallatszott, mintha acélkorbáccsal suhintottak volna valahol, és a sínek megrázkódtak, megmozdultak a közeledő súly alatt. A szél most már szilajul csapkodta Kay testét és kifújta a szemébe lógó hajszálakat az arcából. A sötétségből papírszemét és por felhője kavarodott elő, körbevette, pucér bőrére tapadt, befurakodott a szemébe, a szájába, és Kay vergődve, köpködve próbált megszabadulni a szeméttől, mert elkeseredett rettegéstől hajtva látni akarta, mi történik.

A morajló hang hol felerősödött, hol elhalkult, aztán csattogássá vált, és lassan kezdte elnyomni a fuvola közönyös hangját. Valami hatalmas dolog közeledett felé.

A távolban fény gyúlt. Két koszosfehér folt derengett fel, és olyan csigalassan közeledtek, mintha sohasem akarnának megérkezni. Biztosan nem mozog, csak a szél és a hang csapong az alagútban, nyugtatta magát Kay, de amint ezt így megállapította, már sokkal közelebb világított az a két fényfolt, és Kay akkor kezdett el igazán kapálózni, vergődni és üvöltve fohászkodni Istenhez és Jézushoz.

Addigra valóságos tornádó közepén találta magát, és hirtelen a fények is nekiiramodtak. Az alagútban különös, dühös melankóliával visszhangzott a dübörgés, és ettől az egész csak üres ordításnak érződött. A fények erőre kaptak, és csillogó fémszálakként derengtek fel a sínek. A nap első járatának vezetőfülkéje piszkosfehér foltként közeledett Kay felé, de az üvegablak még csak fekete hasítéknak látszott. Észre kell vennie! – gondolta Kay. – Meg fog állni! Azonban a nagy, lapos fémfelület feltartóztathatatlanul, iszonyatos sebességgel robogott az alagút kijárata felé, szilajul tolta maga előtt a levegőt és porral szórta tele. Őrület, mennyire gyors, gondolta Kay, álljon már meg de a fények csak közeledtek, fikarcnyit sem csökkent a sebességük, az alagútban harsogó moraj gyilkos üvöltéssé vált, a fény teljesen elvakította Kayt, semmit sem látott, aztán felkapta a fejét, és felordított, miközben továbbra is hallotta a fuvolaszót, folyamatosan szólt a fuvolaszó, de most megpillantotta a vezetőfülke sötétített üvegablakán szétfolyó tükörképét, egy villanásra látta nevetséges, alulfejlett testét széttárt tagokkal, mint egy boncolásra előkészített példányt, és saját tükörképe eltátott száján át farkasszemet nézett a feltartóztathatatlan szerelvény hitetlenkedő vezetőjével, akinek az arcát eltorzította az értetlenkedéssel keveredő rettegés, aki iszonyodva meredt az alagútba, és Kay hirtelen csak a férfi szeme fehérét látta, semmi mást...

A szerelvény ablaka úgy robbant szét, mint egy üvegből készült, hatalmas vérhólyag. A vonal első szerelvénye befutott a Mornington Crescent peronja mellé, majd akadozva, csörögve megállt a megállóban, ahol a menetrend szerint csak áthaladt volna.

Negyedik rész

VÉR

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

A városban teltek-múltak a napok. A csatornarendszerben, a tetőkön, a vontatóösvények hídjai alatt, London legkülönfélébb kényelmetlen, szűk járataiban egymást követték a haditanács ülései, ahol a Patkánykirály és társai kovácsolták a terveiket.

Saul szótlanul gubbasztva hallgatta a három különc alak motyogását.

A beszélgetésük nagy részéből semmit sem értett: olyan helyekre, személyekre vagy eseményekre utalgattak, amelyeket felfogni sem tudott. Ahhoz azonban eleget kikövetkeztetett a morgó, dörmögő vitából, hogy egyvalami egyértelművé váljon: grandiózus kinyilatkoztatásaik ellenére sem a Patkánykirálynak, sem Loplopnak, sem Anansinak nem támadt semmilyen használható ötlete, hogyan is tovább.

Ennek egyszerű oka volt: féltek. Néha fellángolt közöttük a vita, és csak úgy repkedtek a vádak, ki mennyire gyáva. És ezek a vádak teljesen jogosak voltak. Az örökös helyben járások, a félkész tervek, a haragos vagy zsémbes felcsattanások oka nem igényelt komolyabb magyarázatot: mind a hárman tudták, hogy ha összetűzésre kerül sor, egyiküknek vége.

Amint az ellenségük az ajkához emeli a fuvolát, vagy netán füttyszóra készen összecsücsöríti a száját, esetleg csak halkan dudorászni kezd, az egyikük azonnal cserben fogja hagyni a többieket. Tekintete üvegessé válik, és rögtön harcolni kezd egykori szövetségesei ellen, és közben kizárólag az evésre, szexre és a szabadságra csábító szirénhangok töltik ki a gondolatait.

Anansi zsíros, kövér legyek zümmögését hallja majd, alig egy nyelvöltésnyire a szájától, és a feje fölött feszülő óriáshálón közeledő, bujaságtól szapora sok-sok láb neszezését. Ezt hallotta valaha rég Bagdadban, amikor a Fuvolás könyörtelenül elbánt vele.

Loplop tudta, hogy őt majd az elpattanó, vékonyka gyökerek hangja csábítja majd, amellyel a lédús giliszták túrják ki magukat a föld alól, hogy aztán vakon tekeregjenek a fényben, egyenesen a csőre felé. Vagy a szél zúgása a rebbenő szárnyak alatt és a Paradicsom legszebb madarainak hívogató trillája.

A Patkánykirály fülében pedig ismét a pokol nagy kamraajtójának csapódása visszhangzik majd.

Egyikük sem akart meghalni, de ez a küldetés egyikük biztos pusztulását ígérte. Az állatias önfenntartás ösztöne felülírta az akaratot, még akkor is, ha hetvenöt százalék a túlélés esélye. Ebben a csatában nem kerül sor érzelmes önfeláldozásokra.

Saul gondolatai között azért erőtlenül ott motoszkált, hogy ő maga létfontosságú eleme ennek a vitának, és végül ő a bevetendő fegyver. Ez még nem rémisztette meg, de egyelőre komolyan sem tudta venni.

Voltak napok, amikor Loplopnak és Anansinak nyoma veszett. Saul ilyenkor a Patkánykirállyal maradt.

Minden alkalommal, ha falat mászott, vagy sétált, vagy evett, erősebbnek érezte magát. A házak fölé magasodó gáztartályok egyikéről nézett le Londonra, és váratlan rácsodálkozással egyetlen kérdés jutott csak eszébe: Hogyan kerültem én ide? Egyre ritkábban, szórványosan merészkedtek ki Londonba. Ez frusztrálta Sault. Egyre gyorsabban és egyre halkabban mozgott. Kóborolni akart, nyomot hagyni a városban – néha szó szerint is, miután ráébredt, milyen élvezetes erős szagú vizeletével fröcskölni tele falakat, és utána tudni, hogy az a sarok az övé. A vizelete is változott, akárcsak a hangja.

Amikor felébredt, a Patkánykirály mindig ott volt mellette. Saul kezdetben rendkívül lelkesen fogadta új létezését, amely mintha derékszögben ágazott volna le arról az életútról, amelyet maga mögött hagyott, de elkedvetlenítette, milyen gyorsan peregtek a napok. A patkányélet unalmas volt.

A különleges percek még felszabadították benne az adrenalint, de ezek a pillanatok már nem folytak egybe.

Tudta, hogy a Patkánykirály vár. A férfi két társával folytatott ádázul pusmogó vitái Saul életének meghatározó mozzanataivá váltak. A három alak komoran sziszegve és dallamosan trillázva vérre menő vitákat tartott arról, vajon Anansi hálója képes lenne-e megfogni a Fuvolást, vagy milyen módon lehetne a legegyszerűbben megszerezni a hangszerét, és vajon a madarak vagy pókok nyújtanának-e jobb fedezéket. A Patkánykirály ezen teljesen felbőszült. Magányos volt, nem tudott csapatokkal hozzájárulni a csatához. A patkányok megvetették, és fütyültek a parancsaira.

Saul egyre kevesebbet beszélt, és közben egyre többet tudott meg arról a három lényről, akik mostanság a legszűkebb társaságát alkották.

Egyik éjjel egyedül gubbasztott egy tetőn, egy légkondicionáló kültéri egységének vetett háttal, miközben a Patkánykirály a lenti sikátorban vadászott ennivalóra. Egyszer csak megjelent két kéz a tető peremén, és felbukkant Anansi. Saul az árnyékban ült, és a fekete férfi pillantása egy pillanatig meg is pihent rajta, majd továbbsiklott a kémények között.

Kezdek belejönni – gondolta Saul lusta büszkeséggel. – Még ő sem vett észre!

Anansi nesztelen léptekkel, óvatosan surrant a tetőn. A magasban vörhenyes felhők kavarogtak egymás körül, felfalták és kiokádták egymást. Bármelyik pillanatban leszakadhatott az ég. Anansi lekuporodott a peremen. Mint mindig, most is félmeztelen volt. A zsebébe nyúlt, és előhúzott egy maroknyi csillogó, nyüzsgő, zümmögő apró bogarat, majd a szájába passzírozta az összeset.

Saulnak megrándult az arca, de ösztönösen kiguvadt a szeme az ámulattól. Meglepetésként azért nem érte a dolog. Anansi száját ugyan nem látta, de először arra tippelt, hogy a gyöngyházfényű szárnyak ropogását hallja, aztán észrevette, hogy a fekete férfi arca megfeszül, mert nem rágott, hanem egyszerűen felszívta a lakomáját, mintha egy óriás turmixkelyhet próbálna kiüríteni egyetlen szívószállal.

Onnan, ahol ült, éppen csak hallani lehetett a ropogtatást.

Anansi kinyitotta a száját, és kinyújtotta U alakba pöndörödő nyelvét. Kurtán, lendületesen kifújta a levegőt, valahogy úgy, mintha köpőcsőbe lehelt volna, és kitinzápor hullott a tetőre, nem messze Saul lábától, sok-sok légy, fatetű és hangya szikkadt maradványa.

Saul felállt. Anansi enyhén összerezzent, és egy pillanatra elkerekedett a szeme.

– Mindenségét, te kölök – mondta nyugodt hangon, és merően nézte Sault. – Veszem nem észre, hogy vagyol itt. Halk, ügyes csimota.

Loplopot már nehezebb volt meglepni. A vörös hajú férfi mindig teljesen váratlanul bukkant elő, egyszer csak előlépett egy kémény vagy szemétkupac mögül, és hátracsapta piperkőc hosszú kabátját. Mindig láthatatlanul közlekedett. Néha felkapta a fejét, és felkurjantott az égre, mire egy galamb vagy egy seregély-, esetleg rigóraj csapott le a felhők közül, engedelmesen odarepültek hozzá, és idegesen letelepedtek kinyújtott csuklójára.

Loplop ilyenkor szúrós pillantást vetett a madárra, majd felkapta a fejét, és Saulra nézett, vagy bárkire, aki éppen ott volt, és elégedetten elmosolyodott. Visszafordult a madár felé, és hirtelen ellentmondást nem tűrő hangon odavakkantott neki egy parancsot. Alattvalója ilyenkor lekushadt, és némi tétovázás után bólogatva, hajbókolva jelezte, hogy engedelmeskedik. Ekkor Loplop váratlanul átalakult jóságos, igazságos uralkodóvá, akinek igazán nincs ideje arra, hogy gyermekded módon éreztesse hatalmát, és megnyugtató hangon mormolt valamit a madárnak, aztán a levegőbe hajította, és arisztokratikus jóindulattal nézte, amint elszárnyal.

Saul szerint Loplop még mindig nem volt teljesen épelméjű.

A Patkánykirály pedig... A Patkánykirály semmit sem változott: ugyanolyan kiállhatatlan volt, ízig-vérig cockney, túlvilági és ingerlékeny.

Natasha hiába várta, hogy Kay egyszer csak visszahozza a kulcsait, ezért az éjszaka kellős közepén fel kellett ébresztenie az alsó szomszédját, akinél volt pótkulcs.

Kayt ismerve abszolút nem tűnt elképzelhetetlennek, hogy egyszerűen megfeledkezett az egészről, és a kulcsokkal a zsebében elkóborolt az éjszakában, és Natasha számított a menetrend szerint érkező vidám bocsánatkérésre. De Kay nem telefonált. Pár napig várt, aztán felhívta ő, de a lakótársai ezer éve nem látták. Natasha akkor viszont őszintén berágott rá. Még várt pár napot, aztán másoltatott egy új készletet, és szándékában állt behajtani a barátján az árát, ha végre előkeveredik.

A rendőrök valóban megkeresték. Bevitték az őrsre, ahol egy Crowley nevű, halk szavú férfi hallgatta ki. Többször, többféle különböző módon próbálta kideríteni, vajon Natasha találkozott-e Saullal az eltűnése óta. Tudni akarta, vajon Natasha szerint Saul képes lenne-e megölni valakit. Faggatózott Saul apjáról, akivel a lány sohasem találkozott, és azt is tudni akarta, mit gondolt Saul az édesapjáról. Mi volt Saul véleménye a rendőrségről? Mi Natasha véleménye a rendőrségről?

Aztán végre elengedték, és Natasha dühtől fortyogva sietett haza, ahol egy üzenet várta Fabiantól, aki a közeli pubban várt rá. Natasha elment érte és hazarángatta, ahol elszívtak egy jointot, aztán Fabian fel-feltörő röhögésével kísérve összedobott egy jungle-számot a sequencerén, amit telepakolt az egyik rendőrös tévésorozatból vett hangmintákkal. A szám az Úgy lesz, tekintetes biztos úr, a kurva anyád! címet kapta.

Pete váratlan látogatásai egyre gyakoribbakká váltak. Natasha eleinte arra számított, hogy egyszer csak megpróbál rámozdulni, mint általában azok a pasik, akikkel huzamosabb ideig lógott együtt, de semmi ilyesmi nem történt. A lány ettől kifejezetten megkönnyebbült, mert abszolút nem érdekelte Pete, és semmi kedve nem volt ilyen kínos helyzetekkel foglalkozni.

Pete egyre több drum and basst hallgatott, és egyre okosabb észrevételekkel állt elő. Natasha hangmintát csinált a fuvolajátékából, és több számba is beleszőtte. Tetszett neki a hangzása, a leheletnyi szervesség, ami kicsendült belőle. Átlagos esetben a magasakat egyszerűen összedobta digitálisan, de a lélektelenségük, amit régebben kifejezetten szórakoztatónak talált, mostanában egyre jobban zavarta. Pete fuvolajátékát viszont rettentően élvezte, az apró szüneteket, ahol a muzsikus megállt levegőt venni, a lelassított hangmintából kicsendülő vibrálást, a parányi csorbákat, ami mind arról árulkodott, hogy egy emberi lény kezeli a hangszert. Basszusfutamokat eresztett a fuvoladallamok után.

Egyelőre még kísérletezett, és rengeteg számot Pete nélkül pakolt össze. Egy idő után aztán az összes fuvolás próbálkozás egyetlen nagy hangfájlba került. Néha együtt játszottak: Natasha ilyenkor elindította a dobot, a basszust és néhány átvezető dallamot, Pete pedig erre improvizált. Natasha az összes ilyen próbát rögzítette későbbi ihletforrásként, és lassan kezdett formát ölteni a fejében az elképzelés, hogyan is tudnának együtt zenélni: egy jazz jungle szettben gondolkodott, a drum and bass legfrissebb és legellentmondásosabb vadhajtásában.

Pillanatnyilag azonban kizárólag arra az egy hangfájlra koncentrált, ami egyelőre a Wind City nevet kapta. Mindennap foglalkozott vele, alakítgatta, újabb rétegeket pakolt a mélyekhez, piszkálgatta a fuvolát, és újra meg újra visszaloopolta önmagába.

Natasha fejében kristálytisztán megvolt, mit akar elérni ezzel a számmal – a Public Enemy idegbeteg lüktetésére vágyott, különösen a Fear Of a Black Planet stílusában, arra a furcsa érzésre, mintha a magasak állandóan ijedten lesnének a hátuk mögé. Fogta az egyik fuvolaharmóniát, és megnyújtotta. Az ismétlés bizalmatlanná tette a hallgatókat, akik a végén mindig nagy kinyilatkoztatásra számítottak, és Natasha kezében a fuvola végül rengeteget tiltakozott, újra meg újra visszatért a legtisztább hangján, míg ez a patyolattisztaság végül a paranoia bizonyítéka lett, nem az ártatlanság szépen csengő dala.

Pete imádta.

Natasha addig nem volt hajlandó megmutatni neki a számot, amíg teljesen el nem készült, de néha nem bírta tovább a férfi állandó nyaggatását, és megengedte neki, hogy tizenöt másodperces részletekbe belehallgasson. Igazság szerint csak úgy tett, mintha fárasztaná a férfi állhatatossága, mert valójában élvezte ezt az odaadó lelkesedést.

– Ó, Natasha! – jegyezte meg egyszer Pete zenehallgatás közben. – Te tényleg megértesz engem. Nem is sejted, mennyire.

Crowley-t sokáig kísértette a Mornington Crescent alagútjában elkövetett gyilkosság.

Az esetet erős médiafelügyelet kísérte, félszívű titkolózás, mert az ismeretlen áldozat haláláról ugyan adtak ki közleményt, a részleteket azonban nem tárták a nyilvánosság elé. A döntés mögött az a teljesen hiú, elkeseredett remény állt, hogy ha esetleg titokban kotlanak a hihetetlen tények felett és senkinek sem beszélnek róla, akkor majd egyszer csak megtalálják bennük az értelmet. Crowley nem hitt ebben.

A bűntény ugyan nem kapcsolódott a nyomozásához, de attól még elment megnézni a tetthelyet. A gyilkosságot övező természetellenes elemek valamiért Saul rejtélyes eltűnésére és a két rendőr meggyilkolására emlékeztették.

Crowley néhány órával azután érkezett, hogy az összetört metróvezető bejelentette a teljesen értelmetlennek tűnő esetet. A peron mellett még mindig mozdulatlanul állt a szerelvény. A helyszín első, gyors átvizsgálásakor kiderült, hogy a vezető emlegette „lebegő férfit” valójában kötelekkel feszítették ki az alagút kijáratában. A téglákról tépett kötélfoszlányok lengedeztek. A szerelvény pár utasát kiterelték a megállóból, a vezetőt pedig leültették az állomás távolabbi részében, és orvost hívtak hozzá.

A vezetőfülke elejét ragacsos vér borította. A holttestből nem sok minden maradt, ami alapján azonosíthatták volna.

A pusztító erővel arcába csapódó fém- és üvegmonstrum roncsolása után a fognyomatokkal sem mentek semmire.

A bűntényről egyszerűen nem lehetett nem tudomást venni: szó szerint körülvette Crowley-t, elborította a peront, telefröcskölte a falakat, ráégett a sínekre, a gravitáció erejének engedelmeskedve végigkente az első kocsi oldalát. A kamerák nem rögzítették sem a tettest, sem az áldozatot. Láthatatlanul jöttek, és az elkövető ugyanolyan észrevétlenül távozott. Mintha a fémkarók, a véres kötélcsonkok, a péppé zúzott holttest egyszer csak magától ott termett volna a sötét alagutakból.

Crowley váltott pár szót az ügyre állított nyomozóval, akinek azóta folyamatosan remegett a keze, hogy egy órával ezelőtt a helyszínre érkezett. A felügyelő a legnagyobb jóindulattal is csak bizonytalannak nevezhető kapcsolatot talált a bűntény és a saját nyomozása között. Még a brutalitás sem stimmelt. A rendőröket minden jel szerint rettenetes dühroham hatására ölték meg, de előre megfontolt szándék nélkül, spontán módon, állatias hatékonysággal. Ez viszont kifejezetten fantáziadús, szadista rituálénak látszott, mintha egy veszedelmes istenségnek akartak volna így áldozni. Az egész azt a célt szolgálta, hogy az áldozatot minden méltóságától megfossza, és a lehető legkiszolgáltatottabb helyzetbe hozza. Crowley-nak ezen a ponton jutott eszébe a kérdés, hogy vajon a férfi – találtak olyan maradványt, ami alapján az áldozat férfinak bizonyult – tudatánál volt-e, amikor a szerelvény befutott és a testének csapódott. Már a puszta gondolattól is rosszullét fogta el.

Azonban különbségek ide vagy oda, Crowley valamiért mégis ösztönösen összekapcsolta ezt a két bűntényt.

Volt valami közös abban a pokoli könnyedségben, amellyel valaki két alkalommal is életeket oltott ki, és mindkét tetthely egyformán magán viselte egy hatalmában teljesen biztos gyilkos keze nyomát, aki abban a megingathatatlan, felsőbbrendű tudatban ölt, hogy áldozatainak egyetlen másodpercig sem volt esélye a menekülésre.

Megkérte a remegő camdeni nyomozót, hogy azonnal értesítse, ha bármilyen fejlemény van az ügyben, és homályosan célzott olyan összefüggésekre, amelyekre talán ő rátalálhat.

Azóta napok teltek el, de Crowley álmában még mindig felkereste Mornington Crescentet, ahol a kaotikusan újrafestett, mészárszékeket idéző falak között vörös volt a szőnyeg és hátborzongatóan szerves a berendezés.

Biztosra vette, hogy mind a három (négy?) gyilkossági ügye számos titkot rejteget még. Sokkal több volt a háttérben, mint amit eddig kiderítettek. A terhelő bizonyítékok ellenére sem akarta elhinni, hogy Saul követte el ezeket a bűntényeket. Meggyőződéssel, mégis minden konkrétum nélkül érezte, hogy valami hatalmas, valami még megmagyarázhatatlannak tűnő dolog készülődik, amihez Saulnak, bármit is tett, semmi köze... és ebben a tudatban talált némi vigaszt. De vajon mi menti fel Sault? Váratlanul megtébolyodott, vagy valakinek a markában lenne? A felügyelő erre egyelőre nem tudta a választ.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Pete nagyon sokáig győzködte Natashát, hogy vigye el egy jungle klubba. A lányt egy idő után már rendkívül bosszantotta az állandó nyaggatás, ezért megkérdezte tőle, miért nem megy el egyedül, de a férfi csak motyogott valamit arról, hogy új fiú ő még itt, és kicsit fél is (ami az igazat megvallva, néhány klubot ismerve, nem volt teljesen alaptalan). Pete követelőzését csak egy hajszál választotta el a szánalmas nyüszögéstől.

Két jó kifogása ezért volt. Egyrészt nem tudta, hova kellene mennie, és ha a Time Out felháborítóan rossz tippjeit követte volna, akkor a végén magányosan ácsoroghatott volna egy hardcore techno bulin vagy valami hasonlón. Natasha viszont valójában ismerte a szcénát, ráadásul London legjobb partijaira is fizetés nélkül besétálhatott. Ehhez nem kellett más, mint behajtani pár szívességét, megcsapolni a stílus hajnalán félretett kapcsolati tartalékokat, ismerni a megfelelő neveket és arcokat, ismerni a dörgést.

Valami határozottan fortyogott az Elephant and Castle metrómegálló közelében. Az AWOL-os csókák összeálltak a Style FM-mel, és kibéreltek egy raktárépületet a sínek mellett.

Natasha mindenhonnan azt hallotta, hogy mindenki ott lesz, aki számít. Egy ismerős DJ, aki Three Fingers néven futott, felhívta, és megkérdezte, nem akar-e menni, és igazán vihetne pár számot, mert szívesen lejátszaná. Ha Natasha szeretne pörgetni egy kicsit, az is megoldható. Natasha úgy döntött, nem él az ajánlattal, viszont egészen jó ötletnek tűnt csak úgy beugrani. Hónapok óta nem járt egyetlen rendes bulin sem, és Pete nyaggatása jó ürügynek tűnt. Three Fingers felírta a vendéglistára plusz egy fővel.

Fabian azonnal lecsapott a lehetőségre. Már-már szánalmasan örült az ötletnek. Kay továbbra sem került elő, és abban a nagyjából egy hétben, amióta eltűnt, Natasha és Fabian most kezdett el valami rosszra gyanakodni. A balsejtelmet azonban egészen elsöpörte az izgalom, amivel dél-londoni kiruccanásukra készültek.

Pete magánkívül volt az örömtől.

– Igen, igen, igen! Fantasztikus! Ezer éve erre vártam!

Natasha lelkesedése rögtön megcsappant. Hirtelen úgy érezte, hogy belekényszerül a junglerajongó nevelőnőjének szerepébe.

– Nézd, Pete, a világért sem akarom letörni a kedvedet, de szeretném tisztázni, hogy ha már ott vagyunk, nem fogom a kezedet szorongatni, vagy ilyesmi. Oké? Megérkezünk, én hallgatom a zenét, te táncolsz, addig maradsz, ameddig akarsz, én is addig maradok, ameddig kedvem tartja. Nem azért megyek, mert téged akarlak pátyolgatni, érthető?

A férfi különös pillantást vetett rá.

– Természetesen – felelte, majd a homlokát ráncolva a lányra nézett. – Elég különös elképzeléseid vannak rólam, Natasha. Nem állt szándékomban egész este kisajátítani magamnak, és nem fogok... rontani a menőségeden, oké?

Natasha bosszúsan és feszengve bólintott. Valóban aggasztotta a lehetőség, vajon mennyit árthat a róla alkotott képnek – mint a drum and bass egyik feltörekvő arcának – egy csirkenyakú, tejfölfehér kockafej, aki folyamatosan a sarkában koslat. Viszont ennek csak félig-meddig volt tudatában, és most, hogy ezt leplezetlenül, de kedvesen a fejére olvasták, ideges lett és begubózott.

Pete csak vigyorgott.

– Natasha, azért megyek, mert rátaláltam egy új zenére, aminek eddig a létezéséről sem tudtam, és amit... bármennyire nem úgy nézek ki... szerintem fel tudok használni, és valószínűleg még muzsikusként is részt tudok venni benne. És feltételezem, ezt te is így gondolod, mert továbbra is felveszed, amit játszom. Szóval ne aggódj, hogy esetleg miattam majd nem látszol elég menőnek a barátaid előtt. Csak a zenét akarom meghallgatni, és látni szeretném a közönséget.

Az utolsó hatalmas veszekedésbe torkolló haditanács után Anansi eltűnt. Loplop néhány napig még felbukkant a környéken, de végül ő is követte a pókot az ismeretlenbe.

A Patkánykirály teljesen átadta magát a bús lehangoltságnak.

Saul leereszkedett a csatornajáratba, és gondosan ügyelt rá, nehogy kiboruljon az ennivalóval megrakott szatyor. Nekivágott az alagutaknak. A városban szakadt az eső, ezért folyamatosan csörgött fentről a mocskos, savas víz, ami odalent már Saul lába körül örvénylett, próbálta lerántani, és közel hatvancentis, sebesen hömpölygő, felhígult áradattá változott. A megszokott meleg rothadásszag most szinte teljesen eltűnt.

A Patkánykirály meg sem próbált ennivalót szerezni, és Saul végül annyira türelmetlenné vált az önsajnálattól, hogy ott hagyta a trónteremben, és elment gyűjtögetni. A Patkánykirály korábban szoros gyeplője mostanra teljesen meglazult. Szinte teljesen megszűnt az az idegbeteg gyámkodás, ami hosszú ideig meghatározta a kapcsolatukat. Ahogy romlott a hangulata, úgy gyengült az eltökéltsége, amellyel szemmel próbálta tartani Sault.

Saul pontosan tudta, ez mit jelent. Nem a vérségi kötelék miatt volt fontos a Patkánykirálynak. Nem azért mentette meg a börtönből, mert az unokaöccse, hanem azért, mert hasznát tudta venni, mert különleges származása veszélyt jelenthetett a Patkányfogó hatalmára. Amint a Fuvolás elleni harcot szétbomlasztotta a sok piszlicsáré összecsapás, civakodás, a gyávaság és a félelem, úgy jelentett egyre kevesebbet neki Saul létezése. Ha nincsen haditerv, hogyan vethetné be a különleges fegyvert?

Éppen az egyik vízzel elárasztott alagútban gázolt, amikor hangot hallott. A betonfal egyik repedésében ázott patkány állt, a háta mögött vakon sipákoltak a sötétben a kölykei.

A nőstény bizonytanul egyensúlyozott két hátsó lábán a szürke peremen, és az áradást nézte. Alig húsz centire lehetett az egyenletesen emelkedő folyam felszínétől, és a kényelmes kis kuckóját nem sok választotta el attól, hogy vízzel elárasztott sír legyen belőle. A patkány az alagút túloldalára nézett, ahol szintén tátongott egy üreg, egy felfelé vezető, ferde járat.

A nőstény megérezte Saul szagát, és még magasabbra nyújtózott hátsó lábain. Nagyon furcsa, síró hangot hallatott.

A következő pillanatban rugózni kezdett a sötét zugban, és ugyan egyszer sem nézett Saulra, szemmel láthatóan pontosan tudta, hogy ott van. Ismét felvisított, és a hosszan kitartott, metsző hangból ezúttal teljesen hiányzott a gúny, ami általában minden patkány hangjából kicsendült.

Saul megállt a nőstény előtt. A vállára vetette a műanyag szatyrot.

A patkány könyörgött.

Ez a nőstény rimánkodva segítséget kért tőle.

A visító hang szabályosan esdekelt, amiről Saulnak eszébe jutott az a patkánysereg, ami két héttel ezelőtt a sarkában loholt, az a sok rágcsáló, akiket felzaklatott az éhség meg az elkeseredés, és közben mégis mohón próbálták kifejezni a tiszteletüket.

Ne itt! A loncsos patkány mintha ezt az egyetlen kívánságot árasztotta volna magából. Ne itt, ne itt!

Saul kinyújtotta a kezét, és a nőstény azonnal a tenyerébe ugrott. A betonban tátongó lyukakból patkányfiókák fülsértő lármája csapott fel, és Saul mélyen a korhadó kő hasadékába nyúlt. Parányi, szőrös testek furakodtak a tenyerébe. Finoman összecsukta a kezét, védelmezően körülfogta a kicsinyeket az ujjaival, majd az egész reszkető családot kiemelte a lyukból.

Átvágott a csatornán, és letette őket a peremre, ahonnan az anyjuk már biztonságos helyre vonszolhatta őket A nőstény szaporán bólogatva elhátrált, és hirtelen megváltozott a hangja. Már nem félt.

Főnök, mondta Saulnak, főnök, majd sarkon fordult, és berángatta a családját a sötétbe.

Saul az ázott falnak vetette a hátát.

Tisztában volt vele, mi történik. Tudta, mit akarnak tőle a rágcsálók. És azt is sejtette, hogy a Patkánykirály ennek nem örülne.

Mire a trónterem bejáratához ért, az áradat még szilajabbul hömpölygött, és a vízszint egyre csak emelkedett. Saul sokáig vakon tapogatott a felszín alatt, mire sikerült megtalálnia a lejáratot rejtő tégladugót. Amikor kirántotta, bugyborgó hanggal csapott fel lentről a levegő. A lezúduló vízzel együtt csúszott be a lenti terembe, és gyorsan berántotta maga mögött a titkos ajtót.

Csobbanva érkezett a medencébe, egyenesen a fenekére, aztán felpattant, és kisétált a száraz téglákra. A háta mögött rosszul záródó fenti ajtó résén vékony erekben csörgött be a víz, és onnan folyt lefelé a falon, de a terem tágas volt, a rejtett zsiliprendszer pedig hatékony, ezért csak annyi történt, hogy a középen magasodó téglasziget körüli vizesárok kissé tekintélyesebbé vált A trónterem levegőjét legfeljebb egy napokon át tartó folyamatos felhőszakadás veszélyeztette volna.

A Patkánykirály borongva ült téglából rakott, grandiózus trónusán.

Saul vetett rá egy mogorva pillantást, majd a műanyag szatyorba túrt.

– Tessék – mondta, és egy papírcsomagot hajított a trón felé. A Patkánykirály fél kézzel elkapta, de fel sem nézett. – Egy kis falafel – folytatta Saul –, némi torta, falásnyi kenyér, kevéske gyümölcs. Igazi királyi lakoma – tette hozzá kihívóan, de a férfi mintha meg sem hallotta volna.

Saul törökülésben letelepedett a trónszék elé. Saját csomagja nagyjából ugyanazt rejtette, mint a Patkánykirályé, csak az ételek összeállításánál nagyobb hangsúlyt helyezett a cukor alapú összetevőkre. Édesszájúsága a patkánnyá válást is túlélte. A rothadás olyan plusz zamatot adott a gyümölcsnek, amivel egyszerűen nem tudott betelni.

Némi turkálással kihalászott egy barackot a szatyorból, aminek egyetlen ép folt sem volt a felületén. Miközben evett, a morózus Patkánykirályt nézte. Végül nem bírta tovább.

– Kurvára elegem van belőled! – csattant fel. – Mi bajod van?

A Patkánykirály éppen csak annyira nézett fel, hogy Saulra pillantson.

– Pofa lapos! Lófaszt sem tudsz az egészről.

– Csak úgy bűzlesz az önsajnálattól, nem tűnt fel? – Saul váratlanul felnevetett. – Érdekes módon én nem csinálom, pedig ha itt valakinek van oka... lehangoltnak lenni... az én vagyok. Először is kirángattál az életemből, és az egészből lett egy... kibaszott rémálom... De végül is úgy voltam vele, hogy bassza meg, legyen, megcsinálom, és végül is egészen jól ment, nem? Erre most, amikor végre megbékéltem az új életemmel, és kezdtem megérteni, milyen szabályok vonatkoznak Saulra, a patkányhercegre, neked hirtelen elmegy a kedved mindentől, és csatornát váltasz. Mi a fasz? Felspannolsz, felkészítesz, bár a tököm tudja, pontosan mire is, és akkor hirtelen beduzzogsz. És én most mi a szart csináljak?

A Patkánykirály ellenségesen és feszengve bámult rá.

– Te kis szardarab – motyogta –, fingod nincsen, miről jártatod a lepcses pofádat...

– Ezt meg ne halljam! Jézusom! Mi a faszt akarsz tőlem? Azért vagyok itt, hogy valaki kirugdaljon a búvalbaszottságodból? Nekem kellene felráznom téged? Berúgni a motort? Mert akkor rohadj meg! Ha itt akarsz gubbasztani a seggeden, és borongani, hát tedd. Csatlakozhat pókpofa meg a tollas haverod, mert egyformán idegesítőek vagytok. De nekem ebből elég, baszd meg. Léptem!

– És van valami javaslatod is, te pofátlan pöcs? – sziszegte a Patkánykirály.

– Ó, igen. Hogyne. Például az, hogy ne legyetek ennyire beszariak!. Ez itt a lényeg. Be vagytok tojva, és azért rettegtek, mert mind a hárman olyan tervet akartok látni, amivel senki sem viszi vásárra a bőrét. Csak szólok, hogy ezt még most felejtsétek el. Mind a hárman meg vagytok győződve arról, hogy a Fuvolásnál veszélyesebb ellenfél nem létezik, és ez lesz a Végső Csata, ahol minden eldől... csak nehogy bármelyikőtöknek küzdeni kelljen! És ha már itt tartunk, a fasz tudja, miért, az a halovány gyanúm támadt, hogy majd nekem kell harcolnom helyettetek, de még ahhoz is gyáva szarok vagytok, miképpen vethetnétek be úgy, hogy még véletlenül se kerüljetek veszélybe. Szóval tudod mit? Kurvára felejtsetek el! – Saul a végére egészen belehergelte magát jogos haragjába.

– A Fuvolás téged is meg akar ölni! – sziszegte a Patkánykirály.

– Igen, mondtad. Viszont veled ellentétben én esetleg tennék is valamit ellene! – A felcsattanást hosszadalmas csend követte. Saul várt egy kicsit, aztán folytatta.

– A patkányok azt akarják, hogy én vegyem át az irányítást.

Ismét nagyon hosszúra nyúlt a csend. A Patkánykirály végül lassan elfordította a fejét, és Saulra nézett.

– Mi van?

– A patkányok. Megtalálnak a csatornában. Néha az utcán is, vagy bárhol. Ha nem vagy a közelben. Odasettenkednek hozzám, körbevesznek, sipítoznak, és lassan kezdem felfogni, mit akarnak tőlem. Azt szeretnék, ha átvenném a helyedet. Ha én lennék a főnök.

A Patkánykirály lassan feltápászkodott a trónusáról.

– Te hálátlan senkiházi! Te kis tolvaj! Szarcsimbók! Féreg! Szíjat hasítok a hátadból! Itt minden az enyém, enyém, az enyém...!

– Akkor állj a sarkadra, te seggfej! – Most már Saul is felegyenesedett, és farkasszemet nézett a Patkánykirállyal. Az arcuk most majdnem egy szintbe került, és a fröcsögő nyálcseppek egymást keresztezték. – A patkányok nem kérnek belőled! És ez addig nem is fog megváltozni, amíg... meg nem váltottad magadat. Mert nekem úgy tűnik, az egész kurva helyzet tanulsága nagyjából ennyi.

Saul megfordult, és a kijárat felé viharzott.

– Most lépek. Nem tudom, mikor jövök vissza, de gondolom, nem különösebben érdekel, mert jelenleg úgysem tudsz felhasználni semmire. De azt javaslom, a távollétemben gondolkozz el azon, hogy esetleg tenned kellene valamit. Használd fel Anansit, vesd be Loplopot, kerítsd elő őket, és találd meg azt a faszfejet! És ha végre hajlandó leszel felemelni a méltóságos seggedet, akkor majd beszélhetünk. – Visszafordult, és végigmérte a Patkánykirályt. – És még valami. Ne aggódj a bűvös királyságod miatt. Nem akarok patkánykirály lenni sem most, sem a jövőben, szóval a helyedben ezen nem idegeskednék. Most pedig megkeresem a haverjaimat, vagy mit tudom én. Unlak.

Ezzel sarkon fordult, és kirobogott a trónteremből. Röviden megmártózott a szennyes vízben, és már el is tűnt a csatornákban.

Amíg Saul nekivágott a föld alatti világnak, a Patkánykirály dühtől remegve állt a trónusa előtt, és görcsösen markolászta a kabátját. Végül nagy nehezen lenyugodott, és ismét helyet foglalt.

Sokáig komoran ült ott.

Aztán egyszer csak felpattant. Napok óta most először tűnt határozottnak.

– Jól van, fiacskám. Igazad van. Hát akkor foglalkozzunk a csalival motyogta maga elé, majd kiviharzott a teremből.

Hirtelen ugyanazzal a lendülettel mozgott, mint amit Saul első ízben látott tőle, titokzatosan, hajlékonyán, gyorsan és kiismerhetetlenül.

Fürge léptekkel, nesztelenül haladt a föld alatti világ rétegei között, miközben valahol máshol Saul még mindig elveszve kóválygott az alagutakban. A Patkánykirály egy sötét utcán bukkant ki a felszínre. A túloldalon járókelők vágtak át egy magányos utcai lámpa híg fénytócsáján, és mindenki csak maga elé nézett.

A Patkánykirály mozdulatlanul állt egy darabig, örök homályba burkolózó szeme láthatatlanul cikázott az utcán. Körülnézett. Tekintete megfontoltan araszolt felfelé az előtte magasodó falon. Végül óvatosan megindult előre: rendkívül lassan felemelte az egyik lábát, és eltúlzott mozdulattal, komikusan begörbítve letette maga elé, miközben a felsőteste éppen csak megrezzent. Felnézett, kitárta a karját, és szinte szerelmesen megölelte a falat. Egyetlen hang nélkül kezdett el kapaszkodni felfelé. Bakancsa lehetetlen helyeken talált támasztékot, keze láthatatlan kiszögellésekben kapaszkodott. A tető alatt megállt, elengedte a falat, párszor megfeszítette a karizmait, és az ereszcsatorna alatti sötétséget fürkészte.

Váratlanul mindkét karja pattanó rugóként vágódott előre. Kétségbeesett csapkodás hallatszott, és néhány álmából felzavart, piszkos galamb rebbent elő az árnyékok közül, és azonnal eltűntek a mélyben. A Patkánykirály visszahúzta a kezét, amelyben szorosan markolt egy galambot. A madár hiábavalóan próbált szárnyra kelni és elmenekülni.

A Patkánykirály közel hajolt a fogolyhoz. Amikor már majdnem összeért az arcuk, a madár abbahagyta a kapálózást. A férfi mélyen a szemébe nézett.

– Ne majrézzál, kicsikém – morogta. A madár mozdulatlanul figyelt. – Szívességet akarok kérni tőled. Eridj, és keresd meg a nagyfőnököt. Terjeszd a hírt. A Patkánykirály Loplopot akarja. Keressen meg.

A férfi elengedte a küldöncét. A galamb a levegőbe rúgta magát, tett egy fordulót, és elrepült. A Patkánykirály sokáig nézett utána. Amikor teljesen szem elől veszítette, megfordult, és eltűnt az éjszakai városban.

TIZENHATODIK FEJEZET

Saul a Westway hídján megtett magányos portya óta most először maradt egyedül huzamosabb ideig. A haragja folyamatosan lanyhult, mint a magára hagyott tábortűz, és a végén kezdett attól tartani, hogy teljesen ellobban, ezért gondosan táplálta. Az indokolt düh lendületet adott neki.

Ki akart jutni a klausztrofóbiás alagútrendszerből. Friss, hideg levegőt akart szívni. A lába körül örvénylő víz apadni kezdett, ebből ítélve odakint enyhülhetett a felhőszakadás. Még azelőtt ki akart jutni, hogy teljesen elállt volna az eső.

Hagyta, hogy az ösztönei vezessék a téglafalú alvilágon át. A csatornarendszerben más szabályok voltak érvényben, a különböző területek határvonalait és karakterét nem lehetett egyértelműen elkülöníteni. A felszínen tudta, hol van, és eldöntötte, merre akar menni. A föld alatt csak megfoghatatlan ösztön rángatta az alagútrendszer egyik sarkából a másikba, a fejében működő trogloditaradar csipogása – és a szimata. Sohasem tudta volna eldönteni, járt-e már valaha abban a bizonyos alagútban, de nem is számított. Mindet ismerte. Egyedül a trónterem volt különleges, és az alvilág összes ösvénye végül oda vezetett.

Alacsony téglamennyezetek alatt bújt át, szűk alagutakon nyomakodott keresztül.

Apró mancsok dobogtak körülötte, néha izgatott patkányvisítás hasított a csendbe. A téglafal hézagaiból több száz apró, barna bundás fej fordult utána.

– Szervusztok, patkányok – mormolta feléjük menet közben.

Nem messze onnan öreg, szétrozsdált vaslétrát pillantott meg. A feljáró finoman málladozott a zubogó esővízben. Amint megragadta, már érezte is, amint hullik szét a keze alatt, és gyorsan feliszkolt rajta, mielőtt teljesen porrá omlott volna. Odafent nekifeszült a csatornafedőnek, és kidugta a fejét az Edgware Road szélén.

Kint már majdnem estére fordult a szürkület. Az utcában lármásan élte az életét a sok különböző vállalkozás, a libanoni pékségek, a taxicégek és az olcsó elektronikai üzletek, ahol kézírásos feliratokkal reklámozták az árut. Saul tekintete elkalandozott az utca túloldalára, és elnézett egy épülő ház felett. Nyugaton egy keskeny sávban még mindig csodálatosan kék színben pompázott az égbolt, a többi részét már elnyelte a feketeség. A látóhatár alján természetellenesen élesnek tűntek a tetők körvonalai.

Saul óvatosan kidugta a fejét a lyukból. Mivel tudta, hogy ameddig árnyékban marad és betartja a szabályokat, nem látja és nem hallja meg senki, kifejezetten hanyagul mozgott. Kivárta, amíg rés nyílik a gyalogosok tömegében, és átható szagfelhő kíséretében finoman kicsusszant a járdára.

Éppen lehajolt, hogy visszatolja a fedelet a helyére, amikor fülhasogató sziszegést hallott. Lepillantott, és többtucatnyi patkánnyal nézett szembe, akik a rozsdás létra pereméről figyelték.

Mereven bámulták egymást.

Saul végül egy mordulással visszahelyezte a fedelet, de hagyott egy rést. A sötéten ásító hasadékhoz hajolt, és suttogva leszólt a mélybe:

– A kukáknál várok rátok.

Fürge, bizarr mozdulattal felpattant. Zsebre vágta a kezét, és céltalannak látszó léptekkel elvegyült a járókelők között, akik hirtelen észrevették, és fintorogva félreléptek előle, utat engedtek neki. A háta mögött barna bundás test surrant ki a föld alól, ezt követte egy második, egy harmadik, majd egy egész horda. Az egyik bolt tulajdonosa észrevette, mi történik, és éles sikolyára minden figyelem a csatornanyílásra szegeződött. Addigra azonban majdnem teljesen elapadt a patkányok áradata, és a rágcsálókat elnyelték a város hasadékai.

Saul ugyanazzal a tempóval ballagott tovább, mintha észre sem vette volna, hogy a háta mögött kitört a káosz.

– Melyik faszkalap hagyta nyitva? – kiáltotta valaki. A kérdést dühös ordítozás követte, arabul.

Sault elnyelték az utcát szegélyező árnyékok.

Addigra az összes patkány eltűnt, és néhány lelkiismeretes járókelő óvatosan visszatolta a helyére a csatornafedőt. Saul megfordult, és látványosan nekitámaszkodott a falnak, mint akinek a világon semmi dolga. A körmét nézegette.

Pár lépésnyire tőle több méretes kuka állt. Néhányból már kicsordult a szemét, és enyhe baklavaillat terjengett a levegőben. A zsákok felől motoszkálás hallatszott. A fekete műanyaghalmok közül kibukkant egy méztől ragacsos, bundás fej. Pillanatok alatt újabbak követték.

– Sikerült kaját szerezni, mi? – sziszegte feléjük Saul a szája sarkából. – Remek.

A kukák felől cérnavékony visítás válaszolt.

Pár lépésre onnan, a kivilágított pékségek világában nyugtalanul nevetgélt az a kis csoport, akik segítettek helyére tolni a csatornafedőt. Cigarettát adogattak egymásnak, és idegesen pislogtak körbe, hátha megint felbukkannak a patkányok.

Saul a kukákhoz sétált.

– Rendben van, patkánycsapat – mondta halkan. – Mutassátok meg, mit tudtok. Első mellékutca balra, szaporán, halkan, mint... a kisegér? Baszki, igen, kisegér. Fejlődjetek szépen sorba a kedvemért.

A kukafedelek alatt mintha felrobbant volna valami, és száz barna test süvített minden irányba. Pillanatok alatt eltűntek az ereszcsövekben, a falak mögött, a téglák közötti résekben és a párkányokról lecsorgó sötétségben. A kukák hirtelen üresen és némán álltak ott.

Saul lassan, megfontoltan sarkon fordult. Csoszogott, lassított, körültekintően emelte a lábát, gondolataiba merülve sétált végig az utcán. Lehajtott fejjel ballagott, fel sem nézett. Elmerült a gondolataiban.

Mintha egy ideje képtelen lett volna kapkodni.

Azon tűnődött, egészen pontosan mit is akar ezzel elérni. Bosszúból csinálja? Unalomból? Dacból?

Lassan olyanná vált, mint a Patkánykirály. Vagy nem? Ezt akarta elérni? Saul még ebben sem volt biztos. Nem arra kérte a patkányokat, hogy kövessék, egyszerűen kíváncsi volt, mit tesznek meg a kedvéért.

Tudatában volt annak, hogy félnie kellene a Fuvolástól, gondolkodnia kellene, tervet kovácsolni, de nem ment, most nem. Bizalmatlanság és zavarodottság keveredett benne, úgy érezte, elárulták. Majd megmutatja a Patkánykirálynak. Aki nem szaladt utána, meg sem próbálta megállítani, nem kérlelte, hogy jöjjön vissza.

Nem tudta, mihez kezdjen most, ötlete sem volt, hova mehetne és mikor fog visszatérni. De hirtelen ez a hatalmas üresség egészen felszabadító erejűnek tűnt. Hosszú ideig mély bűntudata volt az apja miatt, az egész életét betöltötte a tudat, hogy az apja csalódott benne. Utána pedig minden pillanatát lefoglalta a Patkánykirály, és a társaságával járó állandó zaklatottság és varázslat.

Most viszont hirtelen kiüresedett az élete. Nagyon magányosnak érezte magát. És könnyűnek, mintha egyetlen lépéssel bármikor elszakadhatna a földtől. Mint aki egy álló napon keresztül visszatartotta a vizeletét, és most könnyített magán, mintha ledobott volna magáról egy irdatlan súlyt, amiről már meg is feledkezett. Saul úgy érezte, mindjárt felkapja a szél. Mozgásban kellett lennie. És amióta az eszét tudta, most először minden egyes lépést a saját akaratából tett meg.

Az egyik közeli sikátorból sikoly harsant. Saul szitkozódva futásnak eredt. Befordult a sarkon, és a félhomályba meredt. Pár lépésre az Edgware Roadtól egy fiatal nő hevert az egyik bolt személyzeti bejárója előtt. Az arca koszos volt, barna haja mocskos tincsekben lógott. Egy zsíros, kékeszöld hálózsákba bugyolálva gubbasztott ott, amelyet szorosan összehúzott magán. Halálos rémülettel meredt maga elé, tágra nyitott szája szinte szétfeszítette az arcát. Lassan elhalt a hangja. Sault nem vette észre. Nem volt képes elszakítani a tekintetét a szemközti falról.

A tető peremén vízesésként áradtak lefelé a patkányok. A hömpölygő tömeg szinte teljesen hangtalanul mozgott, csak a karmok kaparászása hallatszott, mint valami halk, sistergő zúgás.

A hálózsák lassan lecsúszott a nő karjáról, de a keze ott maradt, ahol volt, dermedten fogta a fejét és keretbe foglalta az arcát. Patkányok nyüzsögtek körülötte, Sault nézték, könyörgő hangokkal ostromolták, várták az elismerést. Amikor elindult a rettegéstől félholt lány felé, szétváltak előtte.

A lány még mindig nem pillantott fel rá. Képtelen volt levenni a tekintetét a tolongó testek áradatáról. Sokkal több patkány volt itt, mint amennyit a csatornában látott. Csatlakoztak hozzájuk a környező épületekben fészkelő társaik. Saul végignézett rajtuk, majd a lány felé fordult.

– Hé, hé... – mondta gyengéden, és letérdelt elé. – Sss, semmi baj...

A lány tekintete kurtán Saulra villant, és visszatért a hangja.

– Édes istenem, látod, látod őket, ezek értem jöttek, Jézusom!

Fulladozva beszélt, mintha nem is lenne levegő a tüdejében, kizárólag a rettegés préselné ki belőle a szavakat.

Saul a két keze közé fogta a lány arcát, és arra késztette, hogy teljesen ránézzen. A lány szeme zöld volt, és most hatalmasnak tűnt.

– Figyelj ide. Úgysem értenéd, mi folyik itt, de ne aggódj. Sss, sss. Ezek az én patkányaim. Nem fognak bántani, érted?

– De a patkányok értem jöttek, és el fognak kapni és...

– Hallgass már! – Egy másodpercre csend lett. – Most pedig figyelj. – Saul szelíden egy helyben tartotta a lány fejét, miközben kihajolt előle a képből, hogy lássa az árnyékokban várakozó patkányokat. Abban a pillanatban, amint a lánynak ismét elkerekedett a szeme és megfeszült az arca, Saul gyorsan hátrafordult.

– Tűnés! – sziszegte.

Lábak dobogtak, farkak csapkodtak, és a patkányok eltűntek.

A sikátorban csend lett.

A lány ijedt ráncai lassan ámult grimaszba simultak. Amikor Saul óvatosan elhúzódott tőle, már a fejét forgatva próbált körülnézni. Nyakát nyújtogatva, idegesen pislogott körbe. Saul leguggolt mellé, és az ajtónak vetette a hátát. Jobb kéz felé alig három méterre világítottak az Edgware Road fényei. Sokadszorra jutott eszébe ugyanaz: ezek a dolgok a valódi város közvetlen közelében történnek, mégsem látja senki. Alig három méter távolság, és máris egy másik világban vagyunk.

A lány megfordult, és remegő hangon megszólalt.

– Ezt hogy csináltad? – Egy kicsit még mindig túl hangosan beszélt.

– Már mondtam – felelte Saul. – Ezek az én patkányaim. Azt teszik, amit parancsolok.

– Akkor ez egy mutatvány? Idomított patkányok? Nem félsz tőlük?

A lány tekintete beszéd közben is folyamatosan ide-oda vándorolt. Természetellenesen hangosan és szaggatottan beszélt. Túlságosan gyorsan úrrá lett a pánikon. Úgy beszélt, mint egy kislány. Saulban hirtelen tudatosult, hogy valószínűleg nem teljesen normális.

Ne bánj vele gyerekként – figyelmeztette magát gondolatban. – Ne legyél lekezelő.

– Nem, nem félek a patkányoktól – felelte hangosan. – Megértem őket.

– Kurvára megijesztettek! Azt hittem, értem jöttek.

– Nagyon sajnálom. Amikor ebbe az utcába küldtem őket, nem tudtam, hogy van itt valaki.

– Hihetetlen, hogy ilyeneket tudsz, úgy értem, hogy a patkányok azt csinálják, amit csak akarsz! – A lány kurtán elvigyorodott.

Csend támadt. Saul körülnézett, de a patkányok nem jöttek elő. Visszafordult a nőhöz, akinek úgy cikázott a tekintete, mint egy légy.

– Mi a neved? – kérdezte.

– Deborah.

– Saul vagyok. – összemosolyogtak. – Most, miután tudod, hogy a patkányok hozzám tartoznak – folytatta Saul lassan –, még mindig félnél tőlük?

A lány kérdő tekintettel nézett rá. Saul hatalmasat sóhajtott. Fogalma sem volt, mi fog történni ezután. Igazából azt sem tudta, mit csinál. Élvezte, hogy beszélhet, örömmel forgatta a szavakat a szájában. Kay óta nem társalgott emberi lénnyel. Minden mondatát kiélvezte. Nem akarta, hogy véget érjen a beszélgetés.

– Mert megint idehívhatom őket.

– Nem is tudom... Nem koszosak meg... ilyesmi?

– Az enyémek nem. És ha megtiltom nekik, hozzád sem érnek.

Deborah mókás arcot vágott. Végül elvigyorodott, kicsit erőtlen, riadt képpel.

– Hát, tudod, nem tudom, mármint nem tudom...

– Ne félj! Figyelj. Szólok nekik, és megmutatom, hogy mindenben engedelmeskednek nekem. – Saul óvatosan oldalra nézett. Érezte a patkányok szagát. Izgatottan remegve várakoztak, még éppen látótávolságon kívül. – Fejeket kidugni! – szólalt meg határozottan. – De csak fejeket!

Mozgolódás támadt az elszórt szemétben, és száz apró fej bukkant elő, mint fókák a habokból – karcsú pofák a hátranyalt szőr alatt.

Deborah felsikított, majd a szájára tapasztotta a kezét. Az egész feje remegett, de Saul rájött, hogy csak nevet.

– Ez hihetetlen... – közölte az ujjain keresztül.

– Vissza! – mondta Saul, mire a fejek eltűntek.

Deborah vidáman felkacagott.

– Ezt meg hogy csináltad?

– Engedelmeskedniük kell nekem – felelte Saul. – Számukra én vagyok a főnök. Én vagyok a hercegük. – A lány szörnyülködve meredt rá. Sault hirtelen elöntötte a felelősségtudat. Vajon ezzel most még tovább ront az állapotán? Ennek a szerencsétlennek a valóságra van szüksége, gondolta, majd tudatosult benne, hogy ez itt a valóság, akár tetszik valakinek, akár nem. És egyébként is beszélgetni akart vele.

– Nem vagy éhes, Deborah? – A lány bólintott. – Akkor mi lenne, ha szereznénk neked egy kis ennivalót? – Felpattant, és kilopakodott az Edgware Roadra, majd pár másodperc múlva két péksüteménnyel tért vissza. Bonyolultnak látszó édességek voltak, pisztáciával és porcukorral meghintve. Deborah ölébe tette az ennivalót.

A lány beleharapott az egyikbe, majd megnyalta a száját. Nagyon éhes lehetett.

– Aludtam – közölte tele szájjal. A méztől tompán csengett a hangja. Álmomban meghallottam a patkányokat, és erre felébredtem. Ó, semmi gond. Örülök, hogy felébredtem. Nem aludtam túl jól, az a helyzet, és szörnyű rémálmaim voltak.

– Mert egy seregnyi patkányra felébredni nem szörnyű?

A lány akadozva nevetett.

– Csak elsőre – mondta. – De most már tudom, hogy azt csinálják, amit mondasz nekik, szóval most már nem. – Közben végzett a második süteménnyel is. Nagyon gyorsan evett.

Halk kaparászás hallatszott. A patkányok kezdtek türelmetlenkedni. Saul kurtán rájuk förmedt, hogy csend legyen, mire megszűnt a neszezés. Olyan egyszerű – gondolta. – Nagyon könnyű irányítani őket. Már nem is találta izgalmasnak.

– Nem akarsz lefeküdni, Deborah?

– Mit akarsz ezzel mondani? – A lány hangja gyanakvóvá vált, és jól hallhatóan félt. Most majdhogynem nyüszített, és ijedtében teljesen becsavarta magát a hálózsákjába. Saul megnyugtatónak szánt mozdulattal megpróbálta megérinteni, de a nő iszonyodva húzódott el előle, és Saulnak elszorult a szíve, amikor rájött, hányszor halhatta Deborah ezt a mondatot teljesen más indíttatású emberektől.

Az utca nagyon kegyetlen tudott lenni.

Vajon hányszor erőszakolhatták meg szegényt?

Elkapta a kezét, és védekező mozdulattal az ég felé emelte.

– Ne haragudj, nem akartam rosszat. Egyszerűen csak nem érzem magamat még fáradtnak. Magányos vagyok, és arra gondoltam, sétálhatnánk egyet. – A lány még mindig rettegve meredt rá. – Nem fogok... Ha szeretnéd, elmegyek. – Nem akart elmenni. – Szívesen megmutatnám neked a várost. Bárhova elviszlek, ahova csak kedved tartja.

– Nem tudom, nem tudom, mit akarsz... – nyöszörögte a lány.

– Hát nincsen kedved semmihez? – kérdezte Saul elkeseredetten. – Nem unatkozol? Esküszöm, egy ujjal sem érek hozzád, csak annyira örülnék valaki társaságának...

Amikor felpillantott, látta a másik arcán a tétovázást. Gyorsan rettenetesen hülye képet vágott, úgy pislogott, akár egy szomorú bohóc, és ettől titokban undorodott magától.

Deborah idegesen nevetett.

– Kérlek... – mondta Saul. – Gyere velem.

– Hát... jó. – A lány elégedettnek tűnt, még ha egy kicsit ideges is volt.

Saul bátorító vigyort villantott felé.

Émelygett, és meglepően kétbalkezesnek érezte magát. Még a legegyszerűbb modoroskodás is hatalmas erőfeszítésébe került. De megkönnyebbült, amiért végül nem ijesztette el a lányt.

– Ha szeretnéd, felviszlek a tetőkre, Deborah, és megmutatom, hogyan lehet a leggyorsabban közlekedni Londonban. Esetleg... – Saul elhallgatott, de végül folytatta: – Esetleg hozhatom a patkányokat is?

TIZENHETEDIK FEJEZET

Hozd a patkányokat, hozd hát őket, mondta végül a lány némi győzködés után. A rettegése ellenére egyértelműen lenyűgözte a gondolat. Saul nagyot füttyentett, és a patkányok meg is jelentek. Látványosan igyekeztek engedelmeskedni.

Saul valójában nem tudta, hogyan utasítgatja őket. A jelek szerint egyáltalán nem számított, mit mondott, ugyanúgy működött egy füttyszó vagy egy kurta kiáltás is. Ha csak gondolt a parancsra, az nem volt elég, mindenképpen hangot kellett adnia neki, ettől függetlenül a patkányok minden jel szerint empatikusan értették meg, nem a szavain keresztül. Saul igyekezett minden hangba belecsempészni a parancs lényegét.

Deborah-nak rendkívül tetszett, hogy a patkányok takaros sorokba fejlődtek előtte. Saul parancsára fel-alá vonultak a sikátorban. A végén teljesen bolondot csinált a rágcsálókból, és Deborah hajlandó volt megérinteni egyet. Idegesen simogatta a patkány bundáját, miközben Saul mély torokhangon mormolt a jószágnak, amivel sikerült annyira megnyugtatnia, hogy ne próbáljon harapni vagy menekülni.

– Ne sértődj meg, Saul – mondta neki a lány –, de büdös vagy.

– A lakóhelyem miatt van. Szagolj meg újra. Nem olyan vészes, mint elsőre tűnik.

A lány közelebb hajolt, és szippantott párat, majd elfintorodott, és bocsánatkérően csóválta a fejét.

– Majd hozzászoksz – mondta Saul.

Amikor látta, hogy Deborah már nem fél, megkérdezte, van-e kedve elindulni. A lány ettől megint megriadt, de bólintott.

– Merre?

– Bízol bennem? – kérdezte Saul.

– Azt hiszem...

– Akkor kapaszkodj meg bennem. A tetőre megyünk, fel a falon.

A lány először nem értette, mire gondol, amikor pedig felfogta, akkor halálra rémült, és nem volt hajlandó elhinni, hogy Saul képes lenne cipelni. Saul nagyon óvatosan a kezét nyújtotta felé, lassan, nehogy megriassza, majd amikor már biztosra vette, hogy nem lesz belőle gond, akkor könnyedén felkapta a lányt, és a levegőben tartotta. Izmait azonnal megacélozta a patkányerő. Deborah vidáman kacagott.

Saul úgy érezte magát, mint egy szuperhős.

Patkányember, gondolta, miközben még mindig a levegőben tartotta a lányt. A hős, aki jó célra használja groteszk patkányképességeit. Segít a szellemi fogyatékosokon! Gyorsabban száguld velük Londonban, mint a csatornában zubogó szar! Gondolatban gúnyosan kiröhögte saját magát.

– Látod? Mondtam én, hogy elbírlak. Hadd vegyelek a hátamra.

– Mmnnn... – Deborah úgy ingatta a fejét, mint egy vidám kisgyerek. – Mmmm... hát jó!

– Remek. Indulhatunk. – A patkányok meghallották Saul hangjában a lendületet, és közelebb húzódtak.

Deborah ugyan továbbra is ideges pillantást vetett rájuk, akárhányszor csak megmozdultak, de nagyjából elmúlt a félelme.

Saul lehajolt, és felkínálta neki a hátát. A lány kibújt a hálózsákjából.

– Ezt is hozzam? – kérdezte, de Saul nemet intett.

– Csak rejtsd el. Visszahozlak.

Deborah óvatosan felkapaszkodott Saul hátára, akit ismét letaglózott a tudat, hogy a lány mindössze azért tart vele, mert kissé bizonytalan a fogása a valóságon. Ha egy átlagemberhez lépett volna oda azzal, hogy szeretné a hátán körbecipelni London háztetőin, valószínűleg nem ilyen választ kapott volna.

A helyzet iróniája pedig az volt, hogy Deborah teljes joggal bízott meg benne.

Saul felegyenesedett, mire a lány felsikított, mintha csak a vidámparki hullámvasúton ülne.

– Finoman, finoman! – kiabálta, ezért Saulnak rá kellett pisszegnie, hogy csendesebben.

Lassú léptekkel besétált a sikátor mélyébe. Több száz patkány halk neszezése kísérte. Így léptem át én is az egyik világból a másikba – gondolta –, egy patkány vitt át a hátán az újvárosba. Kölcsönkenyér visszajár.

Megállt egy ablak alatt, ami így is legalább három méter magasságban lehetett a talaj felett.

– Találkozunk odafent – vetette oda a patkányseregnek, ami ezúttal is apró, szétspriccelő testekké robbant szét. Karmok kaparásztak a téglán.

Egyetlen ugrással elkapta az ablakpárkányt. Deborah felsikoltott, és nem is hallgatott el, a sikoly rettegő kiabálássá hangosodott, miközben az ujjaival kétségbeesetten próbált fogást találni a férfi hátán. Saul lába a levegőben lengedezett, kincstári cipője talpa a falat rugdalta.

– Nenenene! – visított Deborah. Saul tartott tőle, hogy így valaki észre fogja őket venni, ezért villámgyorsan felhúzta magát a párkányra, az üveghez simulva felnyújtózott a magasba. Úgy döntött, minél előbb hallótávolságon kívül kell érnie a lánnyal, mielőtt Deborah mégis le akarna szállni a hátáról.

Szaporán kúszott felfelé a falon. Nem olyan gyorsan, mint a Patkánykirály, de legalább annyira ügyesen. Deborah teljesen elnémult a rettegéstől. Ezt az érzést ismerem, gondolta Saul, és elmosolyodott. Olyan rövidre fogja azt a részt, amennyire csak tőle telik.

Alig érezte a lány súlyát, ráadásul ez egy könnyen meghódítható fal volt, csupa ablakpárkány, repedés, kiugró és ereszcsatorna. Viszont azt is tudta, hogy Deborah-nak az egész csak megmászhatatlan téglafelületnek tűnik. A lapos tetőt korláttal vették körbe, és az egyiket megmarkolva határozott mozdulattal felhúzta mindkettőjüket az épület tetejére.

Letette a lányt a betonra, aki zihálva tapogatta a szilárd talajt.

– Ne haragudj, amiért így megijesztettelek – mondta Saul sietve. – Tudtam, hogy ha elárulom, mire készülök, sohasem egyezel bele, de esküszöm, végig biztonságban voltál. Nem sodornálak veszélybe.

A lány érthetetlenül motyogott valamit. Saul lekuporodott mellé és gyengéden a vállára tette a kezét. Deborah összerezzent, majd felnézett. Sault meglepte az arckifejezése. Attól függetlenül, mennyire reszketett, nem látszott rémültnek.

– Ezt hogyan csináltad? – kérdezte alig hallhatóan. A tető sík betonját közben lassan elözönlötték a patkányok, akik minden lehetséges módon megpróbálták kifejezni odaadásukat. Saul felsegítette a lányt, majd megrángatta a ruhája ujját Deborah egy pillanatra sem vette le róla a szemét, de hagyta, hogy Saul átsegítse a tető peremén végigfutó korláton. Az este időközben minden fényt kiszívott az égből.

Nem voltak veszedelmesen magasan. Szállodák és toronyházak néztek le rájuk, és legalább ugyanennyit láthattak be ők is innen. A tetővilág hepehupáinak középvonalán álltak. A látómezejük szélén ágas-bogas foltok sötétlettek, a Regent’s Park fái. Idefent kicsit megritkultak a graffitik, de teljesen nem maradoztak el. Helyenként színes, hivalkodó rajzok éktelenkedtek a falakon, megközelíthetetlennek látszó részeket jelöltek plecsnik. Nem én vagyok itt az első látogató – gondolta Saul –, ráadásul ők nem is patkányok. Ámulattal adózott az ismeretlenek bárgyú, de bátor territoriális ösztöneinek. Komoly kurázsi kellett ahhoz, hogy valaki megmássza ezt az épületet, és oda, ahol már elfogytak a téglák, felsprézze, hogy Booomboy!!!!

Az én esetemben ez nem bátorság – tűnődött. – Patkány vagyok, nyilván meg tudom tenni.

Deborah őt nézte. A tekintete néha oldalra rebbent, mert elcsábította a kilátás, de igazából csak Sault látta. Ámultan méregette. Saul viszonozta a pillantását. Nagyon hálás volt neki. Olyan jó volt végre olyasvalakivel beszélgetni, aki nem patkány, pók vagy madár.

– Milyen csodás lehet, ha valaki képes arra, mint a patkányok – szólalt meg a lány, és az összeverődött patkánysereget szemlélte. A négylábúak kicsit távolabb álltak, némán, de figyelmesen. Ha Saul nem nézett rájuk, izegni-mozogni kezdtek, de azonnal elcsitultak, ha feléjük fordult.

Saul a megjegyzés hallatán hangosan felnevetett.

– Csodás? Hát azt kurvára nem mondanám. – Nem bírt ellenállni a késztetésnek, hogy siránkozzon egy kicsit, nem mintha a lány bármit is érthetett volna az egészből.

– Hadd meséljek egy kicsit a patkányokról – folytatta. – Semmit sem csinálnak. Egész nap. Minden vackot megesznek, ami a szemük elé kerül, fel-alá rohangálnak, és lehugyozzák a falakat, időnként kufircolnak... már ha igaz, amit hallok... és egymást marják, ki hol fog aludni. Persze ők azt hiszik, hogy az egész világ körülöttük forog, de valójában semmit sem számítanak.

– Mint az emberek! – kiáltott fel Deborah, és elégedetten felkacagott, mintha nagyon okos dolgot mondott volna. Meg is ismételte.

– Egyáltalán nem olyanok, mint az emberek – mondta Saul halkan. – Ez csak egy ezeréves legenda.

Aztán megpróbált kiszedni a lányból néhány dolgot arról, kicsoda valójában, de Deborah nagyon homályosan fogalmazott. Nem árulta el, miért lett hajléktalan, csak komoran motyogott valamit arról, hogy valamivel nem tudott megbirkózni. Saul annyira nem is firtatta, és ettől bűntudata támadt. Nem mintha nem törődött volna a lánnyal, mert ez nem lett volna igaz, ráadásul elborzasztotta a lány állapota, és bármennyire is elszakadt a normális várostól, most is feltámadt benne a nemtörődöm kormány ellen érzett harag, amit az apja fáradhatatlan munkával sulykolt belé egész életében. Éppen ellenkezőleg: kifejezetten a lelkére vette a dolgot. Azonban akkor és ott nem az élete miatt akart beszélgetni vele, hanem azért, mert egy másik ember volt. Bármilyen ember megfelelt volna. Amíg a lány meghallgatta, amit mondott neki, és válaszolt rá, addig nem érdekelte, miről beszél. És azért faggatta a lányt a saját életéről, mert ki volt éhezve a társaságára.

Valahol kurtán csattant valami, mintha valaki kirázta volna a port egy nehéz rongyból. Saul arcát finoman meglegyintette a huzat. Felnézett, de semmit sem látott.

– Van egy ötletem – mondta. – Felejtsd el kicsit a csodás patkányokat. Van kedved eljönni hozzám?

A lány ismét az orrát fintorgatta.

– Oda, ahol nagyon büdös van?

– Nem. Arra gondoltam, egy kicsit visszanéznék az igazi otthonomba. Bármennyire is higgadtan csengett a hangja, valójában elfulladt egy kicsit a hazatérés gondolatára. A lány egyik korábbi megjegyzése a patkányokkal kapcsolatban eszébe juttatta, honnan is jött. Most, hogy elszakadt a Patkánykirálytól, vissza akart térni oda, ahol felnőtt.

Hiányzott neki az édesapja.

Deborah azt felelte, boldogan vele tart. Saul ismét a hátára kapta, és a patkánysereggel a nyomában útnak indult London legfelső rétegén keresztül, amit olyan hamar sikerült kiismernie.

Deborah néha a férfi vállába temette az arcát, máskor riasztóan hátrahajolt és hangosan kacagott. Saul folyamatosan ellentartott, hogy ne bukjanak fel.

A tempóját nem lehetett volna összemérni a Patkánykirályéval vagy Anansiéval, de gyorsan haladt. Végig a magasban maradt, mert nem akarta, hogy a lába a földet érintse, ami halovány emlékei szerint egy szabály volt valamelyik gyerekkori játékukban. A tetőfennsíknak néha vége szakadt, és ilyenkor nem maradt más választása, mint lesurranni a falon, tűzlétrán, ereszcsatornán vagy kiálló téglakiszögelléseken, majd fürgén átiszkolt a pár lépésnyi járdán, mielőtt ismét az utca fölé mászott volna.

Minden irányból a patkányok neszezését hallotta. Végig a nyomában maradtak, csak a saját külön útjukat járták, eltűntek és előbukkantak, néha hemzsegve átvágtak Saul előtt, hol megvárták, hol utolérték. De kellett még lennie itt valaminek – Saul mindvégig tudatában volt a jelenlétének: a csapkodó hang forrásának. Időről időre ismét finoman végigsimított valami az arcán, mintha a feltámadó szél vagy egy rebbenő szárny lett volna. Éppen elkapta a megfelelő tempót, ezért nem állt meg, de folyamatosan érezte, hogy valami ott van vele.

Szabályos időközönként megtorpant, kifújta magát és körülnézett. Nagyon jó ütemben haladt. Az utcalámpák térképét követte az Edgware Roaddal párhuzamosan, még azután is, hogy Maida Vale lett belőle. A 98-as busz vonalán haladt, jól ismert tájékozódási pontok mellett, mint például az a toronyház a vörös fémállványzattal a tetején, ami leginkább egy ketrecre hasonlított.

Az épületek egyre alacsonyabbak lettek, a magas házak közötti terek egyre tágasabbak. Abban a megtévesztően kertvárosnak látszó negyedben jártak, ami után közvetlenül a Kilburn High Road következett. Terra cognita, gondolta Saul. Hazai terep.

Olyan villámsebesen vágott át az utca túloldalára, hogy Deborah szinte csak akkor vette észre, amikor már át is értek. Saul a szélesebb utcák közötti sötétségben szelte át a Kilburn és Willesden közötti területet, és alig várta, hogy hazaérjen.

Aztán egyszer csak megálltak a Terragon Mansions épülete előtt. Saul félt.

Nehéznek érezte a lelkét, és nem kapott levegőt. A néma csendet hallgatta, és most jött rá, hogy patkányokból álló kísérete útközben nesztelenül köddé vált. Egyedül maradt a lánnyal.

Tekintete lassan araszolt felfelé a jellegtelen téglafalon, ablakok között kanyargott: néhány már sötét volt, máshol még égett a lámpa a függöny mögött. Legfelül pedig ott éktelenkedett a lyuk, ahonnan az apja a mélybe zuhant. Még mindig nem üvegezték be, bizonyára az újabb rendőrségi vizsgálatok miatt, gondolta, de legalább befedték átlátszó ponyvával. Lentről éppen csak észre lehetett venni a keretből kiálló szilánkok vékony sorát.

– Sietősen kellett távoznom – suttogta Deborah fülébe. – Az édesapám kiesett azon az ablakon, és a rendőrök szerint én magam löktem ki onnan.

A lány elszörnyedt pillantást vetett rá.

– És tényleg? – nyüszített fel, de a férfi arca láttán elhallgatott.

Saul halkan a bejárati ajtóhoz sétált. A lány mögötte ácsorgott, mindkét karjával átölelte magát, mert fázott, és idegesen pislogott körbe. Saul éppen csak végigsimított az ajtón, és minden erőfeszítés nélkül, hangtalanul kinyitotta a zárat. Elindult felfelé a lépcsőn. Teljesen hangtalanul, enyhén imbolyogva mozgott. Nem sokkal lemaradva követte Deborah: néha megtorpant, aztán megint megindult, lelkesedése Sauléval együtt vált semmivé. Úgy csoszogott, mint egy vonakodó kisgyerek, de egy nyikkanást sem lehetett tőle hallani.

A lakás ajtaját cikcakkban rögzített kék rendőrségi szalag zárta le. Saul sokáig bámulta, és próbált rájönni, hogyan érzi magát ettől. De a várakozással ellentétben nem háborodott fel, és azt sem érezte, hogy behatoltak az életébe. Inkább furcsán megnyugodott, mintha a szalag megvédte volna a lakást a kívülállóktól, lezárták volna, akár egy időkapszulát.

Óvatosan megrántotta a szalagot. Légiesen és könnyedén a kezében maradt, mintha csak rá várt volna, és most odaadóan a karjába vetné magát. Saul belökte az ajtót, és belépett a sötétbe, ahol az apja meghalt.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

A lakásban hideg volt, ugyanolyan hideg, mint azon az éjszakán, amikor Saulért eljöttek a rendőrök. Nem kapcsolta fel a villanyt. Az utcáról beszűrődő halvány fény is elég volt neki. Nem vesztegette az időt, azonnal a nappali felé indult, belökte az ajtót, és belépett.

A szoba üres volt, és minden holmit kihordtak innen, de ez csak mellékesen tudatosult benne. Képtelen volt levenni a szemét a kitört ablakról. Szinte dacosan várta, hogy felzaklassa a látvány, hogy megcsapolja az erejét. De hiszen csak egy lyuk, nem igaz? Nem csak egy lyuk? A műanyag ponyva ostorszerű hanggal csapkodott a szélben.

– Saul, nagyon félek...

Megkésve jutott eszébe, hogy Deborah szinte semmit sem lát. A lány tétován ácsorgott az ajtóban. Saul tudta, hogy csak a távoli lámpák narancssárga derengésében kirajzolódó homályos körvonalait látja. Haragosan megcsóválta a fejét. Miközben gondolkodás nélkül felhasználta a lányt, meg is feledkezett arról, hogy valóságos. Az ajtóhoz sietett, és megölelte Deborah-t.

Szeretetteljes ölelését a lány ugyanazzal az odaadással viszonozta, amivel mintegy vissza is adta az érzelmet, amit kapott. Nem izgató összesimulás volt ez, bár Saul érezte, hogy Deborah erre számít, és tulajdonképpen ő sem bánta volna. Ettől azonban mocskosnak és manipulatívnak érezte volna magát, pedig valójában kedvelte a lányt, és szánta is, meg annyira, de annyira hálás volt neki. Sokáig álltak ott összeölelkezve, és Saul közben vette észre, hogy legalább annyira reszket, mint Deborah. Ő fél a sötétben gondolta. – Én vajon mivel magyarázhatom?

A szoba közepén egy könyv hevert.

Akkor vette észre, amikor átnézett Deborah válla fölött. A lány ebből annyit érzett, hogy Saul egész testében megmerevedik, mire majdnem felsikított félelmében, és azonnal megpördült, hogy megnézze, mitől döbbent meg ennyire. Saul sietve elnézést kért. Deborah nem láthatta a könyvet a sötétben.

Ez volt az egyetlen tárgy a szobában. Elvitték a bútorokat, a képeket, a telefont, az összes többi könyvet, csak ez maradt.

Ez nem lehetett véletlen, gondolta Saul. Biztosan nem arról van szó, hogy nem vették észre, akik kipakolták a lakást. Saul azonnal felismerte. Régi, nagyon vastag, vörös kötéses, A4-es méretű füzet volt, amit még vastagabbá tettek a lapok közül kiálló cetlik: Saul apjának vázlatkönyve.

A vaskos füzet Saul egész életében rendszeresen felbukkant. Az apja időről időre előhalászta valahonnan, és gondosan kivágott egy-egy cikket az újságból, amit aztán beragasztott a vázlatkönyvbe, és szinte majdnem mindig hozzá is jegyzetelt valamit piros golyóstollal a margóra. Néha nem ragasztott be semmit, csak írt. Saul tudta, hogy ezek a fellángolások gyakran politikai események hatására történtek, amelyek kapcsán az apja mindenképpen fel akarta jegyezni aktuális kinyilatkoztatását, de néha Saul elképzelni nem tudta, mi válthatta ki az íráskényszert.

Kiskorában rabul ejtette a fantáziáját a könyv, és állandóan bele akart olvasni. Az apja pár dolgot meg is mutatott neki, háborúkról és sztrájkokról szóló cikkeket takaros széljegyzetekkel. De azt is a lelkére kötötte, hogy ez egy magánjellegű napló, ezért Saul nem olvashatja el. Egy része nagyon személyes – magyarázta türelmesen. – Vannak benne magánjellegű dolgok. És van, ami csak rám tartozik.

Saul elhúzódott Deborah-tól, és felemelte a padlóról a könyvet. Az utolsó lapoknál nyitotta ki. Meglepő módon még mindig maradt pár üres oldal. Lassan lapozott visszafelé, amíg el nem ért az apja utolsó beragasztott újságkivágásához. A helyi lap egyik könnyed hangvételű cikke volt a konzervatívok egyik adománygyűjtő vacsorájáról, amit nem kímélt a balszerencse: elment az áram, túlfoglalták a helyeket, és többen ételmérgezést kaptak. A cikk mellé Saul apja szépen formált betűkkel ezt írta: Hát mégis van Isten!!!

Az előző oldalon a liverpooli kikötő egyik hosszú ideje tartó sztrájkjáról esett szó, amit apja így kommentált: „Információcsepp szivárgott át a csend gondosan őrzött falán! Miért ilyen hatástalan a Szakszervezetek Tanácsa?!”

Saul ismét lapozott egyet visszafelé, és őszinte mosollyal olvasta a listát, amit az apja írt azokról a lemezekről, amelyeket magával vinne egy lakatlan szigetre. A lap tetején számos régi jazzstandard neve sorakozott, gondosan odabiggyesztett kérdőjelekkel, alatta pedig következett a kérdésekkel teli lista. Egy: Ella Fitzgerald. Melyik??? Kettő: „Strange Fruit”. Három: „All The Time In The World”, Satchmo. Negyedik: Sarah Vaughan, „Lullaby of Birdland”. Ötödik: Thelonius? Basie? Hatodik: Bessie Smith. Hetedik: megint Armstrong. „Mack the Knife”. Nyolcadik: „Internacionálé”. Miért ne? Könyvek:

Shakespeare, kell a fenének a rohadt Biblia! A tőke?A komm. kiáltvány? Luxuscikk: Távcső? Mikroszkóp?

Deborah letérdelt Saul mellé.

– Ez volt apám jegyzetfüzete – magyarázta neki a férfi. – Nézd, milyen kedves...

– Hogyhogy itt van? – kérdezte a lány.

– Nem tudom – ismerte be Saul kis csend után. Közben lapozgatott tovább. Főleg politikai témájú újságkivágásokat pörgetett végig, de volt köztük szimpla érdekesség is. Kis színesek egyiptomi sírrablókról, új-zélandi faóriásokról, az internet fokozatos terjedéséről.

Saul itt már nem egyesével lapozott, hanem tucatjával, egyszerre ugrott vissza éveket. A füzet elején sokkal több kézírásos oldalt talált.

1988. július 7. Szakszervezetek. Átnézni a régi szakirodalmat! Komoly vitám volt ma Daviddel a szakszervezet kapcsán. Megállás nélkül arról beszél, mennyire haszontalanok stb., stb., én meg túl tapintatos voltam, mintha csak azt ismételgettem volna, milyen fontos a szolidaritás! Hallani sem akart róla. Újraolvasni: mit ír Engels a szakszervezetekről? Halvány emlékem van arról, hogy régebben nagy hatásúnak találtam, de lehet, hogy szeretném, ha így lenne. Saul még mindig nagyon sértődős. Fogalmam sincs, mi lehet a baja. Emlékszem, hogy valahol láttam egy könyvet a kamaszkori problémákról, csak arra nem, hol. Fel kell kutatnom.

Az utolsó pár sor olvasása közben Sault ugyanaz a reménytelen szeretetroham öntötte el, mint amikor megmutatta Fabiannak az apjától kapott ajándék könyvet. Lehet, hogy az öreg rossz irányból közelített, de igazából csak meg akarta érteni Sault. Talán nincs is erre jó módszer. Én is rosszul álltam hozzá – gondolta.

Egyre gyorsabban lapozgatva haladt visszafelé az időben. Deborah fázósan befészkelődött melléje.

Saul rábukkant arra az esetre, amikor az apja összeveszett az egyik történelemtanárával Cromwell miatt.

Igen, értem én, talán nem érdemes egy csapat tízévesnek a burzsoáziáról tanítani, de ennyire nem kellene elferdíteni a tényeket! Valóban rettenetes ember volt (Írország stb., stb.), de muszáj tisztázni a forradalmak természetét!

Az egyik bejegyzésben talált egy utalást az apja valamelyik barátnőjére de csak „M”-ként szerepelt a neve. Saul egyáltalán nem emlékezett rá, ki lehetett. Az apja gondosan elválasztotta a családi életét a nőügyeitől, bár élete utolsó hat vagy hét évében valószínűleg egyetlen romantikusnak nevezhető kapcsolata sem volt.

Elolvasta a saját ötéves születésnapi zsúrjáról írt beszámolót. Erről egészen tiszta emlékei voltak: két indián fejdíszt is kapott ajándékba, ezért így utólag belegondolva a felnőttek kissé aggodalmasan figyelhették, vajon mit szól majd hozzá, de ő akkor teljesen elájult a meglepetéstől. Nem egy, hanem két ilyen tollas gyönyörűséget kapott... A mai napig emlékezett arra, mennyire örült.

Saul azt a bejegyzést kereste, ahol először esik szó róla vagy az elhunyt édesanyjáról, akit az apja gondosan kihagyott terjengős gondolatmeneteiből. Végül talált egy 1972. február 8-ai bejegyzést – ez volt az egyedüli bejegyzés Saul születésének évéből, magáról a szülésről nem is esett szó. Ehhez nem ragasztott újságkivágást. Saul homloka már rögtön az első néhány szó után ráncba szaladt.

Most már eltelt pár hét a támadás óta, amiről nem igazán akarok írni. Hála az égnek, E. nagyon erős. Nagyon sok mindentől fél még, nyilván, sikátorok stb., stb., de összességében napról napra javul. Többször megkérdeztem, biztos-e a dologban, mert én még mindig értesíteni akarom a rendőrséget. Nem akarod, hogy elfogják azt az embert? Ezt kérdeztem. Csak azt akarom, hogy soha többé ne lássam, mondta erre ő. Attól tartok, ez nem jó ötlet, de tiszteletben tartom a döntését. Próbálom támogatni, de istenem, nagyon nehéz. Persze éjszakánként a legrosszabb. Nem tudom, mi lenne jobb, átölelni, vagy ha hozzá sem érek, és E. sem tudja, azt hiszem. Mindenképpen ilyenkor a legrosszabb, könnyek stb. stb. De csak kerülgetem a lényeget. E. megcsinálta a tesztet, és terhes. Persze biztosak nem lehetünk benne, de az időpont alapján nagyon valószínű, hogy azé az emberé. Szóba került az abortusz, de E. nem bírja elviselni a gondolatot. Szóval hosszas beszélgetések után úgy döntöttünk, megtartja. Hivatalosan nincsen nyoma az esetnek, ezért erről senkinek sem kell tudnia. Remélem, nem lesz gond. Bevallom, aggódom a gyerek miatt. Még nem tudom, én hogyan álljak az egészhez. E. miatt erősnek kell lennem.

Hatalmas marok szorította Saul mellkasát.

Valahonnan nagyon messziről Deborah hangja hallatszott.

Te jó ég, mennyire rettenetesen ostobának érezte magát.

Hirtelen világosan megértette, mekkora veszteség érte az apját. Buta, buta kölyök – gondolta, és ezzel együtt egy teljesen másik gondolat is felmerült benne: – Feleslegesen aggódtál, apa. Kibaszottul erős voltál.

Könnyek gyűltek a szemébe. Hallotta, hogy Deborah megint mond neki valamit.

Ekkora veszteség... – gondolta. – És meghalt! – hasított belé a gondolat. Anya meghalt, és apa mégis felnevelt. Hogyan volt rá képes? Én öltem meg a feleségét! Ha rám nézett, vajon mindig eszébe jutott a nemi erőszak? Mit látott vajon? Nem azt a lényt, aki megölte a feleségét?

Ostoba kölyök! A Patkánykirály mint nagybácsi? Mikor is szándékoztál ezt úgy igazán végiggondolni?

De pillanatnyilag csak arra az emberre tudott gondolni, aki felnevelte, megpróbálta megérteni, és könyveket adott a kezébe, hogy ő is megérthesse a világot. Ha Saulra nézett, akkor valamiért nem egy gyilkost látott vagy a halott feleségét vagy azt a brutális támadást a sikátorban (és Saul most már pontosan tudta, hogy az erőszaktevő a semmiből bukkant elő, a téglafalak árnyékából, úgy, ahogyan most már ő is mozgott). Valamilyen érthetetlen oknál fogva, ha Saulra nézett, akkor a saját fiát látta, még akkor is, amikor megromlott közöttük a viszony, és Saul a kamaszkor tettetett nemtörődömségével viszonyult mindenhez, de ez a kövér ember még akkor is a fiát látta benne, és próbálta megérteni, mi nincsen rendben kettőjük között. Nem volt hajlandó figyelembe venni a fiú rohadtul, szörnyűségesen közönséges génjeit. Nem szavakkal, tettekkel próbált apa lenni.

Saul nem zokogott hangosan, de könnyek csorogtak az arcán. Hát nem furcsa és szomorú, gondolta kissé zaklatottan, hogy abban a pillanatban, amint kiderült, hogy az apja valójában nem is az apja, egyúttal arra is rá kellett döbbennie, mennyire tökéletes szülő volt?

Nesze neked dialektika, apa – gondolta, és futólag elmosolyodott.

Sok-sok kiüresedett év után találta meg ismét az apját, úgy, hogy közben örökre elveszítette.

Eszébe jutott, milyen érzés volt az apja széles vállán ülni, amikor kimentek az édesanyja sírjához, akit Saul ölt meg, ő végzett az apja feleségével, és a nagydarab férfi mégis gyengéden letette a földre, és virágokat nyomott a kezébe, hogy tegye a sírra. Saul könnyes arccal siratta az apját, akinek hirtelen egyedül kellett felnevelnie a felesége gyilkosát, az erőszaktevő gyermekét, és úgy döntött, mégis szívből szeretni fogja, majd úgy is tett, és sikerrel járt.

Eközben egy vékonyka hang folyamatosan azt ismételgette Saul fejében, mennyire ostoba fiú volt. Aztán erről eszébe jutott valami teljesen új. Ha a Patkánykirály ezzel kapcsolatban hazudott, tűnődött, majd a gondolat bizonytalanul a levegőben maradt...

Ha a származásomról hazudott – mondta a hang –, akkor vajon miről nem mondott még igazat?

Ki ölte meg az apámat?

Hirtelen felrémlett előtte, mit mondott neki a Patkánykirály rettenetesen régen, amikor Saul első élete véget ért. Én vagyok a betolakodó – mondta –, én öltem mega trónbitorlót.

Abban a szövegkörnyezetben, a bizarr önfényezés áradatában ezt a mondatot azonnal elsodorták a szavak, a károgó, arrogáns és értelmetlen öndicséret. De Saul most hirtelen teljesen másképpen értette. A gyomrát görcsbe rántotta a fagyos düh, és hirtelen tudatosult benne, mennyire gyűlöli a Patkánykirályt.

Az igazi apját.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Kinyílt a bejárati ajtó.

Saul és Deborah a padlón kuporgott. A lány ideges hangon, suttogva próbálta vigasztalni. Egyszerre ütötte meg a fülüket a zsanérok halk nyikordulása, és egyszerre kapták fel a fejüket.

Saul nesztelenül felpattant. A füzetet továbbra sem eresztette el. Deborah még csak akkor vett lendületet, hogy megpróbáljon feltápászkodni. A bejárati ajtó résében felbukkant az arc.

Deborah Saulba kapaszkodott, és halk, félénk nyüszítés hagyta el az ajkát. Saul úgy állt ott, mint egy időzített bomba, amely bármelyik pillanatban felrobbanhat, de amint a szeme hozzászokott a kinti sötétséghez, zavartan pislantott.

Az ajtórésen bekandikáló arc elégedetten sugárzott Hosszú szőke haja zsíros csomókban keretezte gyerekesen széles mosolyra húzott száját. A férfi belépett, és a nappalihoz sétált. Úgy festett, mint egy bohóc.

– Jól gondoltam akkor, hogy hallottam valamit! De még milyen jól – kiáltotta. Saul még jobban kihúzta magát, és értetlenül ráncolta össze a homlokát. – Éjszakákon át szobroztam itt, de mondtam is magamnak, hogy nem, eridj haza, micsoda ostoba ötlet, ez az utolsó hely, ahol felbukkanhat, és lám, mégis itt vagy! – A Saul kezében szorongatott füzetre pillantott. Látom, megtaláltad az olvasmányomat. Mindent tudni akartam rólad, és arra tippeltem, ebből pár apróság csak kiderül.

Alaposabban megnézte Saul kivörösödött szemét, és meglepetten felszaladt a szemöldöke.

– Ó, hiszen nem is tudtad! – Elégedett mosolya még szélesebb lett. – Nahát! Ez azért megmagyaráz pár dolgot. Furcsálltam is, milyen könnyedén felcsaptál az úgynevezett apád gyilkosa mellé. – Saul szeme megrebbent. Persze, gondolta, persze, de teljesen kába volt a gyásztól. A férfi átható pillantással bámulta. – Arra jutottam, a vér nem válik vízzé, de hát persze, mi a fészkes fenéért árulta volna el neked? – A férfi zsebre vágta a kezét, és hintázni kezdett a sarkán.

– Már nagyon régóta beszélni akartam veled. El nem tudod képzelni, micsoda pletykák keringenek rólad! Évek óta híres vagy! Olyan sok helyen jártam, számtalan nyomot követtem, rengeteg lehetőséget megvizsgáltam... Az egész világot bejártam, és mindenhol a legképtelenebb bűnügyeket kerestem... Tudod, hogy megy ez, ha hírét vettem egy bizarr betörésnek, gyilkosságnak, bárminek, ami nem fért bele a képbe, már szaladtam is vizsgálódni. A rendőrség rendkívül segítőkész tud lenni, ha akar – tette hozzá mosolyogva. – És hányszor futottam zsákutcába! Aztán megérkeztem ide... – A férfi ismét szélesen elvigyorodott. – Megéreztem a szagát, és tudtam, hogy megtaláltalak, Saul.

– Ki vagy te? – kérdezte Saul alig hallhatóan.

A férfi kedvesen mosolygott, de nem válaszolt. Mintha csak most vette volna észre Deborah-t.

– Üdv! Atyaég, nem semmi ez az este, igaz? – jegyezte meg nevetve, és megindult feléjük. Deborah még mindig Saulba csimpaszkodott, és aggodalmas tekintettel bámulta a férfit. – Viszont az a helyzet – tette hozzá az idegen keresetlenül, és felemelte a kezét –, hogy rád semmi szükségem.

Villámgyorsan megmarkolta a lány csuklóját, és kirántotta Saul szorításából, aki hozzá képest iszonyatosan lassan mozdult meg, és megkésve tudatosult benne, hogy egyáltalán mi történt, így hiába harsogta egy hang a fejében, hogy nézzen fel, a feje még mindig lefelé tartott, a lány hűlt helye felé.

Mintha sűrű iszapban próbált volna mozogni.

A férfi bal keze Deborah hajába markolt. Saul elszörnyedve emelte fel a kezét, próbált közbelépni, de a szőke idegen ugyanazzal a kedves mosollyal kurta pillantást vetett a lányra, majd jobbjával az álla alatti puha részbe öklözött, amint éppen sikolyra nyitotta volna a száját. Az ütésnek akkora ereje volt, hogy felszakadt tőle a bőr, hallhatóan tört a csont, a lány állkapcsa pedig olyan lendülettel csattant össze, hogy az ajkai közül kisspriccelt az elharapott nyelvéből fröcskölő vér. A sikoly még azelőtt elhalt, hogy felharsant volna, és bugyborékoló sóhajjá változott. Miközben Saul csigalassúsággal még mindig csak lépni próbált a szőke férfi felé, aki könnyedén megpördült, magával rántotta a tarkójánál szorongatott lányt, közben lendületet vett, és villámgyorsan az ajtókerethez csapta Deborah arcát.

Aztán elengedte a lányt, és visszafordult Saulhoz.

Saul elkínzott ordítással, hitetlenkedve bámult a férfi háta mögé a testre, ami csak most csúszott le az ajtófélfán és zuhant vissza a padlóra. Még rándult néhányat, miközben az utolsó idegvégződések is elpusztultak. A posztumusz haláltánc közben eltorzult, kilapult arca vakon meredt Saulra, sarka úgy kopogott a padlón, mintha esőcseppek vernék a deszkát, szájából véres légbuborékok pattantak szét.

Saul felordított, és patkányereje teljes lendületével a férfi felé iramodott.

– Kitépem a szívedet, te geci! – üvöltötte.

A férfi minden nehézség nélkül, változatlanul széles vigyorral lépett el a záporozó ütések elől. Játszva felemelte az öklét, és Saul arcába csapott.

Saul ugyan látta a közeledő ütést, és el is húzódott előle, viszont nem volt elég gyors, ezért a csapás elkapta a koponyáját. Megtántorodott, majd csattanva elvágódott a padlón. Fülsértő, kellemetlen hang hallatszott. Nagy nehezen a férfira nézett, aki az ajkát csücsörítve hetyke, monoton dallamot fütyült. Merev tekintettel végigmérte Sault, majd veszedelmesen megvillant a szeme. A füttyszó megváltozott, sokkal kaotikusabb és alattomosabb lett. Saul elfordult, és megpróbált elkúszni onnan. A füttyszó hirtelen elhallgatott.

– Szóval tényleg igaz – sziszegte a Patkányfogó, és ficsúros hanghordozása hirtelen egészen tébolyulttá vált. Úgy tűnt, mint aki mindjárt elhányja magát, és rettenetes harag ült ki az arcára.

– A szentségit, se nem patkány, se nem ember, veled nem tudok mit kezdeni. Hogy merészeled... hogy merészeled, hogy merészeled...

– Vad, zavaros pillantással meredt Saulra.

– Hihetetlen, mennyire ostoba vagy te, patkányfióka, ha képes voltál idejönni – mondta a Patkányfogó, miközben közelebb lépett. Egész testében megremegett, majd hatalmas erőfeszítéssel higgadtságot erőltetett magára. – Most megöllek, a hulládat meg fellógatom a csatornában az apádnak, aztán játszani fogok neki egy szép dallamot, amitől táncra perdül, és táncol és csak táncol, amíg ki nem fullad, és akkor őt is megölöm.

Saul feltápászkodott, támolyogva kikerülte a Patkányfogót, majd esetlen rúgást indított a férfi felé. Az idegen azonban elkapta a lábát, és villámgyorsan felrántotta a levegőbe, amitől Saul máris a hátán landolt, és kiszaladt belőle minden levegő.

A Patkányfogónak be nem állt a szája, és mindvégig nyájasan hadart tovább.

– Én vagyok a Tánc Mestere, én vagyok a Hang, és ha azt mondom, ugorj, mindenki ugrik. Csak te nem. De legalább itt vagy, és megölhetlek. Egy nyomorult abortuszmaradék vagy. Ha nem táncolsz úgy, ahogyan én fütyülök, semmi keresnivalód ezen a világon. Itt hever előttem a huszonöt évvel ezelőtt kitalált terv eredménye, a patkány titkos ásza, legyőzhetetlen szuperfegyver, a félvér! – A fejét ingatta, és együtt érző fintort vágott. Letérdelt Saul mellé, aki még mindig alig kapott levegőt, és hatalmas erőfeszítéssel próbálta felemelve tartani a fejét.

– Akkor most megöllek.

Átható rikoltás harsant, amire mindketten felnéztek. Valami valószínűtlen pukkanással átszakította az ablakot takaró műanyag ponyvát, és egy alak vágódott az üvegszilánkok között a szobába, éles kanyarral a Fuvolás felé szállt, majd akkora lendülettel vágódott neki, hogy a férfi messzire repült Saul erőtlen testéről.

A váratlan jövevény Loplop volt, aki rettegő tekintettel üvöltött Saulra, hogy mozduljon már meg, aztán megragadta és az ablak felé cibálta, amikor tiszta, rövid dallam hangzott fel, és a férfi mozdulatlanná vált. Saul megfordult, és feltápászkodott. A Fuvolás fütyült mögöttük, egy ismétlődő, egyszerű, hullámzó dallamot. Loplop teste sóbálvánnyá meredt, csak a fejét fordította el, amikor élénk, rajongó tekintettel a Fuvolásra nézett.

Saul addig hátrált, amíg a háta a falnak nem ütközött. Innen pont rálátott Deborah testére, aki Loplop mögött hevert, és látta a lassan szétcsorgó vértócsát is. Balra a Patkányfogó állt, aki most tett pár lépést előre, még mindig fütyörészve, előtte pedig Loplop, aki élettelen tekintettel, kinyújtott karral indult meg a Fuvolás felé, lépteivel is követve a dallam ritmusát.

Saul megpróbált elsurranni Loplop mellett, de nem sikerült. A következő pillanatban ujjak markoltak a torkára. A Madarak Királya rávetette magát Saulra és minden erejével próbálta kiszorítani belőle a levegőt, miközben révült arcát folyamatosan úgy fordította, hogy hallja a muzsikát. Loplop nem volt ugyan nehéz, viszont egész teste merev volt, akár egy darab fém. Saul üthette, rángathatta, lökdöshette, Loplop nem érezte és nem látta. Amikor Saul előtt kezdett elsötétülni a világ, megpillantotta a szoba sarkában ácsorgó Fuvolást, aki a torkát masszírozta, és a látványtól olyan erővel támadt fel benne a harag, hogy a feltoluló vér elöntötte az arcát, még Loplop kegyetlenül szorító karmain is átjutott. Saul szélesre tárta két karját, majd megfeszítette mindkét tenyerét, pont úgy, ahogyan azt az apja megtiltotta neki az uszodában, még játékból sem, Saul, és hatalmas lendülettel csattintotta össze Loplop füle mellett.

A férfi felrikoltott, elkapta a kezét, és egész testében megfeszülve hátravetette a fejét. Saul patkányerejének köszönhetően a levegő akkora erővel tódult a hallójárataiba, hogy átszakította az érzékeny dobhártyáját és savként maró légbuborékokat zúdított a szétroncsolt membránon át. Loplop egész testében reszketett a fájdalomtól.

Saul kihemperedett alóla, de a Patkányfogó máris ott termett mellette, és úgy sújtott le rá a fuvolájával, mintha bunkósbot lenne. Saulnak nem sikerült teljesen elgurulnia az ütés elől, de így csak a vállát kapta telibe a hangszer, nem az arcát. Ismét menekülni próbált, és ezúttal a mellkasát érte az ütés. A fájdalomtól elakadt a lélegzete.

Loplop támolyogva ellökte magát a faltól, és vakon tapogatózott, mintha hallásával együtt a többi érzékszerve is csődöt mondott volna.

A Patkányfogó két kézzel markolt rá a fuvolájára, majd Saulra vetette magát, és térddel a mellkasára nehezedve szorította le a padlóra. A hangszert áldozótőrként emelte a magasba, mintha bármelyik pillanatban foglya mellkasába döfhetné. Saul rémülten felordított.

Loplop még mindig nem hagyta abba a rikoltozást, és ebbe az átható ricsajba keveredett most Saul ordítása. A disszonáns rezgés valamit megváltoztatott a levegőben, amitől Loplop hirtelen megpördült, és kirúgta a hangszert a Fuvolás kezéből. A szőke férfi bőszen felüvöltött, és a hangszer után nyúlt. Loplop kihasználta a pillanatot, és kirántotta Sault támadójuk lába alól, és az ablak felé lódította. Loplop eközben folyamatosan ordított, és ezt akkor sem hagyta abba, amikor a párkányra pattant. És akkor sem, amikor Saul kezét megmarkolva kivetette magát a sötétségbe.

Loplop folyamatos, átható rikoltása elnyomta Saul kétségbeesett ordítását. Lehunyta a szemét, érezte az arcát korbácsoló szelet, és várta a becsapódást, amire azonban nem került sor. Résnyire kinyitotta a szemét, de csak nagyon gyorsan mozgó, zavaros fénypacákat látott. Még mindig zuhant, és az egyetlen hang, amit hallott, Loplop jajveszékelése volt.

Teljesen kinyitotta a szemét. A mellkasát nem a rettegés szorította össze, hanem Loplop lába, és a talaj sem közeledett, hanem azzal párhuzamosan suhantak a levegőben: nem zuhant, hanem repült.

Mivel hátrafelé nézett, nem láthatta, hogyan repül Loplop. A Madarak Ura méregdrága öltönynadrágba bújtatott lába tartotta hevederként. A hátuk mögött rohamosan zsugorodott a Terragon Mansions épülete. Az ablak széthasadt műanyag hártyája mögött vékony alak ácsorgott, és Saul valahogy még Loplop folyamatos rikoltozásán át is hallotta a füttyszót.

Willesden koszos sötétje eltakarta a fákat, fraktálszerű körvonalak kusza csomóivá változtatta a lombokat, ahonnan most sorban rebbentek fel a galambok, fecskék és seregélyek, akiket felriasztott álmukból a Fuvolás bűbája. Egy pillanatig úgy kavarogtak a levegőben, mint a szélben sodródó papírszemét, aztán mozgásuk váratlanul precízzé vált, mint egy számítógépes szimuláció.

Addigra az ég minden zugából özönlöttek a madarak a Fuvolás felé, és egymást taszigálva szálltak le görnyedt vállára, majd hirtelen minden kecsesség nélkül valamennyien felemelkedtek, próbáltak egyszerre repülni, mert most már a szőke férfit is vitték magukkal a magasba.

– A faszfej követ minket! – üvöltötte Saul félelemtől rekedten. Még be sem fejezte a mondatot, amikor rájött, hogy az egyetlen ok, amiért Loplop éppen nem csatlakozik a Fuvolást reptető alattvalóihoz az, hogy megsüketítette.

Saul riasztóan nagyokat zöttyent Loplop szorításában. Az utcák néha megrándultak a mélyben. Bizonytalanul himbálóztak az égbolt és a fagyos talaj között. Loplop elkeseredett rikoltása lassan nyöszörgésbe csapott át, mintha saját magát nyugtatta volna. A hátuk mögött gyötrelmesen erőlködő madárraj vonszolta utánuk a Fuvolást. Ha egy kimerült vagy összepréselt madár kihullott a csoportból, rögtön többen tódultak a helyére, azonnal a szőke férfi ruhájába és vállába vájták a karmaikat, és egymást lökdösték, mint a részeg pillangók.

A Fuvolás lassan kezdte utolérni őket.

Alattuk villanásnyi időre vízfelszínen és síneken megcsillant a holdfény. Loplop csigavonalban ereszkedni kezdett lefelé.

Saul az öltönyös lábat rángatta, hangosan ordibált vele, hogy folytassa az utat, de Loplop az ájulás peremén volt, és csak a fejében harsogó sikoltozást hallotta. Saul előtt néha felvillant a lenti világ, egyszer egy hatalmas autóutat látott a mélyben, aztán egy hepehupás, vörös színű tájat, de ezek állandóan eltűntek előle, amikor Loplop fordult még egyet. A Fuvolás pedig feltartóztathatatlanul közeledett, és úgy szórta le magáról a segítőit, mint a koszlott ruhát.

Zuhantak. Saul előtt felvillant, majd eltűnt a legyezőként terpeszkedő vasútvonalak hálózata, aztán megint beúszott a látómezejébe a vörös mező, de most már látta, hogy az több száz egymás mellé zsúfolt piros busz teteje. Kanyarogva ereszkedtek a Westbourne Park megállója felé, ahol a Westway égre feszülő sötét szalagja alatti dombon összefutottak a busz- és vasútvonalak.

Pontosan a hatalmas híd árnyékába szálltak le. Loplop váratlanul elrúgta magától Sault, aki többször végighemperedett a földön, majd mocskosan elterült. Loplop néhány lépésnyire hevert onnan, nagyon furcsa testhelyzetben, térden, de karját a fejére szorítva, fenekét az ég felé tolva.

A buszvégállomás sötét bejárata mellett voltak. Nem messze innen nyílt az a hatalmas udvar, ahol a fentről látott emeletes buszok sorakoztak. Az előttük magasodó, sötéten tátongó hangárban még több száz állt belőlük. A szorosan egymás mellé parkolt járművek látványa végtelenül bonyolult kirakós játékra emlékeztetett, amelyet naponta szét kellett szedni és össze kellett rakni – nem szabályozta semmi, milyen sorrendben távozhatnak a garázsból. A buszok között egyik oldalról sem lehetett több fél méternél, és a groteszk külsejű járművek bonyolult útvesztőt alkottak.

Loplopról sárosan, gyűrötten lógott az öltönye.

Az égen pedig bizonytalanul, de feltartóztathatatlanul közeledett a Fuvolás. Saul, aki a földön húzta maga után Loplopot, betámolygott a roppant mennyezetű hangárba. Azonnal fedezékbe bújt a legközelebbi busz mögött, ami a piros labirintus külső falát alkotó sorban állt. Megrángatta az öltönynadrágos lábat, és közelebb húzta magához a férfit. Loplop tett néhány tétova kézmozdulatot, aztán megint nem mozdult, csak gyötrelmesen zihált. Saul vadul körülnézett. Már hallotta a Patkányfogó érkezését hirdető viharos szárnycsapkodást, és a lármán túl is áthallatszott a szőke férfi vékony füttyszava. Váratlan szélroham támadt, és a hideg csarnok ajtaján tollakat hullajtva belebegett a Fuvolás.

A füttyszó elhallgatott. A madarak abban a pillanatban rettegve menekültek minden irányba, a Patkányfogó pedig tompa dobbanással leszállt az egyik közeli jármű tetejére. Rövid ideig nem hallatszott más hang, csak a menekülő madarak neszezése, majd léptek csikordultak a buszok tetején.

Saul elengedte Loplop lábát, a busz oldalához simult, és nagyon óvatosan, a lehető leghalkabban besurrant a jármű belsejébe. Felébredtek benne az állatias ösztönök, és egyáltalán nem csapott zajt.

A jármű egy Routemaster volt, az a régi típusú emeletes busz, amelyre hátul, a nyitott platón lehetett felszállni. Saul nesztelenül besurrant a nyíláson, miközben a feje fölött egyre közelebbről hallatszottak a léptek. Lassan haladtak a tetőkön, és néha hangosabb dobbanások jelezték, mikor ugrott át a Patkányfogó egyik tetőről a másikra.

Saul óvatosan hátrált felfelé a lépcsőn. A léptek most már nagyon közelről hallatszottak, és a következő ugrásba már az egész jármű finoman beleremegett. A Patkányfogó megérkezett Saul rejtekhelyéhez, és kényelmes léptekkel elindult a tetőn.

A busz belsejében koromsötét volt. Saul hol az egyik, hol a másik oldalon tapogatózva hátrált az emeleti ülések között. Úgy markolta a fémrudakat, mintha a mozgásban lévő buszon kellene kapaszkodnia. Ostobán eltátott szájjal bámulta a mennyezetet, és tekintetével követte a lépteket. A Patkányfogó átlósan átvágott a tetőn, és pontosan arrafelé tartott, ahol Loplop földet ért. Aztán megállt, elrugaszkodott, és Saul szíve a torkába ugrott, amikor a bal oldali ablak előtt elsuhant a férfi. Mozdulni sem mert, de semmi sem történt. A Patkányfogó nem vette észre. Saul nesztelenül leguggolt, kúszva megindult az ablak felé, ahol csak annyira emelte fel a fejét a párkányt markoló két keze között, hogy kilessen, mint az autók hátsó ablakába tett napvédők mókás figurája.

Odalent a Fuvolás Loplop fölé hajolt. Az egyik kezével éppen megérintette, amitől az egész testtartása furcsán komikussá vált, a karikatúrák aggodalmas átlagpolgárát idézte, aki egy síró emberrel beszélget az utcán. A szőke férfi ruháját foszlányokra szaggatták a madárkarmok, a rongyokat pedig vörösre festette a vér.

Saul várt. A Fuvolás azonban nem tett semmit Loploppal, egyszerűen hagyta, hadd heverjen tovább nyomorúságosan és sérülten. Felegyenesedett, és lassan megfordult. Saul lebukott a párkány alá, és megpróbált teljesen mozdulatlan maradni. Lelki szemei előtt ismét lejátszódott az a villámgyors és torz mozdulat, amellyel a Fuvolás megölte Deborah-t, és egyszerre öntötte el a düh, a félelem, a gyengeség és az önutálat érzése. Izgatottan kapkodta a levegőt, arcát a térdéhez nyomta, és csak gubbasztott ott a busz emeletét kitöltő sötétségben.

Aztán egyszer csak füttyszó harsant a lenti plató felől. Saul karját és a lábát azonnal elöntötte a félelemmel együtt érkező energia.

A Patkányfogó nyájas és nyugodt hangon felkurjantott az emeletre.

– Elfelejted, hogy érzem a szagodat, patkányfióka! – Léptek dobbantak a lépcsőn, és Saul kúszni kezdett a busz orra felé. – A csatornában élsz, és azt hitted, nem szagollak ki? Istenem, Saul...

Az alak felén a lépcső tetejére.

Saul felállt a padlóról.

– Ha én zenélek, mindenki táncol, Saul. Még mindig nem éned, igaz? Tényleg azt hitted, elmenekülhetsz előlem? Meg fogsz halni, Saul, mert nem úgy táncolsz, ahogyan én fütyülök.

A férfi hangjából a végére leplezetlenül áradt a gyűlölet. Tett egy lépést előre, a kintről beszűrődő erőtlen fény egyik pászmájába, de Saul patkánylátásának nem is kellett több.

A Patkányfogó arca hullasápadt volt, mintha könyörtelenül kiszipolyoztak volna belőle minden színt. Takaros copfját ezernyi tébolyultan markolászó karom cibálta szanaszét, és a szőke tincsek az arcába lógtak, úgy fonódtak a torkára, mintha meg akarnák fojtani. Öltözéke ziláltan lógott rajta, megnyúlva, megtépve és kigombolódva, nem volt olyan ruhadarabja, amelyet ne csúfítottak volna el parányi tépésnyomok, hófehér arcára pedig széles csíkokat mázolt a vér. Arckifejezése azonban szöges ellentétben állt lerongyolódott külsejével. Ugyanazzal a nyugodt, nyájas pillantással bámult Saulra, mint legelső találkozásukkor, ugyanazzal a banális jókedvvel méregette, mint amikor végzett Deborah-val, és amiből csak az a pillanat tudta kizökkenteni, amikor rájött, hogy képtelen táncra perdíteni Sault.

– Saul... – mondta, mintha csak most találkoztak volna, és kezet nyújtva megindult előre.

– Nem vagyok én szadista, Saul – folytatta mosolyogva. A kezét továbbra sem engedte le. Finoman megérintette az egyik plafonig érő kapaszkodót, aztán rámarkolt a másik kezével is. A fémrúd enyhén megcsavarodott, a Patkányfogó pedig egész testében remegve folytatta az erőfeszítést: a kapaszkodó lassan meghajlott, megfeszült, majd hangos csattanással elpattant. A férfi eközben sem a tekintetét nem vette le Saulról, sem az arckifejezése nem változott meg egy pillanatra sem. Nagyot rántott a rúd törött végén, mire a kapaszkodó másik vége is engedett, és egy megtekeredett, fénylő fémdarab maradt a kezében.

– Nem akarok mindenképpen fájdalmat okozni neked – folytatta, és ismét megindult előre. – De meg fogsz halni, mert te nem táncolsz, ha én fütyülök. És ennek most jött el a perce. – A vékony rúd villámgyorsan, ezüstös ívet húzva sújtott le Saulra, aki felszisszent, és rágcsálóhoz méltó, riadt gyorsasággal iszkolt félre a csillogó fémdarab elől. A rögtönzött bunkósbot cakkos vége hatalmas csomókban tépte ki a bélést az egyik ülésből.

A Patkányfogó ereje lélegzetelállító és megállíthatatlan volt, mellette semminek tűnt az a patkányerő, amire Saul annyira büszke volt, amióta az első pár falat újrahasznosított étel felébresztette benne. Elhemperedett a bunkósbot elől, és rákszerű mozgással a busz orrába kúszott. Ismét eszébe jutott Deborah, és elszorította a torkát a düh. A lelkében összecsapott a patkány meg az ember, és ezt csak fokozta feltámadó rettenetes haragja. Legszívesebben a fogával tépte volna fel a Fuvolás torkát, nem is, véresre akarta rugdalni, meg bezúzni a fejét, ököllel törni szilánkosra a csontjait, vagy inkább karommal feltépni a hasfalát és kézzel ontani ki a belét. De egyiket sem tehette meg, mert nem volt elég erős, ezért a Patkányfogó mindjárt meg fogja ölni.

A Fuvolás kicsit kihúzta magát, megállt, és Saulra vigyorgott.

– Ennyi elég is – mondta, és maga elé döfött a lándzsaként szorongatott fémrúddal. Saul a rettegéstől, a csalódottságtól és a dühtől rekedten felvisított, de állatias reflexeinek hála, elkerülte a brutális támadást.

A Patkányfogó mellett nem juthatott ki, ez egyértelműnek tűnt. Saul felpattant, maga alá rántotta a lábát, és amikor a szomszédos ülésen landolt, combizmai dugattyúként lökték még tovább. Úgy csapódott az ablaknak, mint egy úszó, aki elrúgja magát a partról. Körülötte milliónyi szilánkra hasadt az üveg, és alaposan megnyúzta a bőrét.

A lendület átrepítette a szomszédos buszba – ugyanaz a járat volt, csak előbb érkezett az útvesztőbe. Saul négy méter magasban szelte át a levegőt, és a következő pillanatban újabb üvegfal robbant szilánkokra patkányerővel eltelt ökle, lába és válla alatt, pedig a lába még el sem hagyta az előző járművet, a füle is csengett még a hasadó üveg robbanásától, amit most felerősített az újabb csörömpölés, és máris odabent volt, és végighemperedett egy ülésen. Konfettiként hullottak rá az üvegdarabok.

Odakint még mindig kopogó hanggal potyogtak a szilánkok a betonon. Saul remegve felállt, és a vágásokra, zúzódásokra rá se hederítve futásnak indult a busz hátulja és a lépcső felé. A háta mögül különös hang hallatszott: a bosszús ordítás elkeseredett üvöltésbe csapott át, ami mindvégig a rettenetes düh határán egyensúlyozott. Ezt újabb hangos csörömpölés követte, és Saul a lejáró feletti görbe tükörbe pillantva még láthatta, amint egy másik ablak is szilánkokra robban, és a Patkányfogó talppal előre megérkezik az egyik ülésre. A fejét forgatva azonnal Sault kereste, és amikor megpillantotta, azonnal talpra is ugrott. Ezúttal nem akart beszélgetni, és már üldözőbe is vette.

Saul lerobogott a lépcsőn, kiugrott a buszból és futásnak eredt a hatalmas, piros járművek közötti sötét sikátorokban. Pillanatok alatt eltévedt az útvesztőben. A földre kuporodva, lélegzetét visszafojtva hallgatózott.

A távolból futó léptek közeledtek.

– Mi a picsa folyik itt? – ordította egy hang. – Jézusom, gondolta Saul. Mert kurvára hiányzott most egy biztonsági őr. A szíve úgy verdesett, mint egy jungle-számban a basszus.

Most már egészen közelről hallotta a férfi súlyos lépteit, akárcsak a szuszogását és a zihálását. Saul meg sem moccant, próbálta kiszűrni a biztonsági őr neszezését, hátha meghallja a Patkányfogót.

De nem hallott semmit.

A két busz közötti résben, ahol Saul állt, hirtelen megjelent egy szürke egyenruhát viselő, túlsúlyos, középkorú férfi. Egy pillanatra mindketten szobormereven és ostobán bámultak egymásra, majd egyszerre mozdultak. A férfi felemelte a gumibotját, tett egy lépést előre, és már éppen nyitotta volna a száját, de Saul addigra ott termett mellette, könnyedén átbújt a csigalassú gumibot alatt, és kiütötte ellenfele kezéből. Aztán hátracsavarta a férfi karját, a másik kezével befogta a száját, és a füléhez hajolt:

– Van még itt egy nagyon rossz ember – sziszegte. – Meg fog ölni. Tűnj el innen!

Az őr szaporán pislogott.

– Megértetted? – szisszent rá Saul.

Az őr vadul bólogatott. Elkeseredetten kapkodó pillantása a gumibotját kereste, és láthatóan megrázta az a könnyedség, amivel lefegyverezték.

Saul elengedte, és a férfi azonnal futásnak eredt. Azonban éppen csak elérte a kis buszutca végét, amikor a felharsanó fuvolafutam hallatán megtorpant. Saul odaugrott hozzá, kétszer keményen pofon vágta, meglökte, de a férfi tekintete most már önkívületben, boldogan meredt a semmibe Saul válla fölött.

Az őr minden átmenet nélkül akkora erővel taszította félre Sault, amekkora ereje egyszerűen nem lehetett, és izgatott kisgyerekként iramodott neki a piros útvesztőnek.

– Ne már, baszki! – sóhajtott fel Saul, és a férfi után vetette magát. Azonban hiába érte utol és lökte vissza, a biztonsági őr folyamatosan elfurakodott mellette, miközben rá sem nézett. A fuvolaszó most még közelebbről hallatszott. Saul birkózófogásba kapta a férfit, és próbálta befogni a fülét, de a hihetetlen erőre kapott pocakos könyökkel ágyékon vágta, majd mesteri mozdulattal az idegközpontjába döfött. Saulból kifutott a levegő, és azonnal kétrét görnyedt. Minden erejét lefoglalta, hogy elkeseredetten próbált levegőt venni, ezért tehetetlenül bámult a menekülő férfi után.

Végül felegyenesedett, és sántikálva követte.

A buszok útvesztőjének közepén üres tér nyílt. Alig pár négyzetméteres alapterületű furcsa kis szoba volt, szerzetesnek való kuckó, ahol a falak piros fémből és csillogó üvegből álltak.

Saul errefelé tartott, és egyszer csak befordult egy sarkon, és már meg is érkezett.

Ott állt előtte a Patkányfogó az ajkához emelt fuvolával, és érdeklődve figyelte Sault a biztonsági őr mögül, aki éppen nevetséges tánclépésekkel ugrált a metsző dallamra.

Saul előrenyúlt, megmarkolta a férfi vállát, és elrántotta a Patkányfogó elől. A férfi azonban ugyanazzal a lendülettel sarkon fordult, és Saul csak ekkor látta, hogy az egyik szeméből egy üvegszilánk mered elő, és csurom vér az egész arca. Saul felordított, mire váratlanul elhallgatott a muzsika. Az őr meglepettnek tűnt Megcsóválta a fejét, majd óvatosan a szeméhez nyúlt. Mielőtt azonban megérinthette volna a szilánkot, ezüstösen villant mögötte valami, és a férfi úgy vágódott végig a földön, mint egy liszteszsák. Felhasadt feje alól kátrányszerűen sűrű és sötét tócsa szivárgott.

Saul meg sem mozdult.

A Patkányfogó a fuvolát tisztogatta.

– Látnod kellett, mire vagyok képes, Saul. – Halkan beszélt és egyszer sem pillantott fel, mint egy tanár, aki nagyot csalódott a tanítványában, de nem akar kiabálni. – Tudod, valamiért úgy éreztem, nem hiszed el, mi mindent meg tudok tenni. Azért, mert te nem hallgatsz rám, mások sem fognak? Ugyan. Szerettem volna bebizonyítani, hogy nagyon is hallgatnak rám. Szerettem volna, ha ezzel tisztában vagy. Mielőtt megöllek.

Saul felrúgta magát a levegőbe.

Abban a rövid pillanatban, amíg a Patkányfogó a meglepetéstől ostobán meredt rá, Saul megmarkolta az egyik busz oldalára szerelt, hatalmas visszapillantót, megpördült rajta, és lábbal előre átszakította a jármű szélvédőjét. De a szőke férfi heves mozdulattal az övébe dugta a fuvolát, és máris a nyomában volt. Saul ezúttal meg sem próbált elbújni, egyszerűen átvetette magát a hátsó ablakon, egyetlen szökelléssel átugrotta a két busz közötti hasadékot, és bezuhant a másik jármű emeletére. Feltápászkodott, és a lábában, sebeiben lüktető fájdalommal mit sem törődve rohant tovább. Újra meg újra hallotta a sarkában dobogó lépteket, újabb és újabb üvegrétegeken hasítottak át, és szilánkokkal szórták tele a betont odalent, miközben lélegzetelállító sebességgel, kíméletlenül törtek előre a magasban. Saul kétségbeesett erőfeszítéssel igyekezett kijutni az útvesztőből, és nyílt terepen folytatni az összecsapást.

És egyszer csak elérte a labirintus szélét. Éppen rákészült a következő ugrásra, amikor tudatosult benne, hogy az ablakon túl felderengő ablak már a garázs falán nyílik, és azon túl egy házra látni a messzeségben. Hangos csörömpöléssel kivetette magát az utolsó buszból, egyenesen a párkányra. Az ablak és a ház között mély hasadék tátongott London testén, vasúti sínekkel teli, széles kanyon, és Sault kizárólag egy magas fémkerítés és egy nyaktörő ugrás választotta el a vágányoktól.

A hangok alapján a Patkányfogó rendületlenül követte. Lármás csattanások rázták meg az egymás mellé préselődött buszokat. Saul kirúgta az utolsó ablakot is. Megkapaszkodott a keretben, aztán kivetette magát az épületből, és zuhanás közben megpróbálta elkapni a fénytelen fémfalat. Ez sikerült is neki, de veszedelmesen imbolyogni kezdett az egész alkotmány. Szorosan markolta a peremet, és várta, hogy visszanyerje az egyensúlyát. Átemelte magát a túloldalra, és közben visszanézett a kitört ablakra. Ebben a pillanatban bukkant fel a magasban a Patkányfogó. Már nem vigyorgott. Saul fürgén megindult lefelé a sima fémfelületen: menekülése a patkányügyesség diadala, az óvatos csúszás és kontrollálatlan zuhanás egyvelege volt.

Egyszer még gyors pillantást vetett a háta mögé, és látta, hogy a Fuvolás topogva megpróbálja követni. Neki azonban túlságosan messze volt a kerítés: ráadásul mi értelme lett volna átugrania, ha nem képes lemászni rajta, akár egy patkány?

– A picsába! – ordított fel jól hallhatóan, és az ajkához emelte a fuvolát. Alig kezdett el játszani, máris felbukkantak a madarak, és ismét kezdtek megtelepedni a vállán.

A vasúti síneket mindkét irányban elnyelte egy kanyar. A fenti épületek innen nézve a mélység fölé dőltek, fenyegetően hajoltak össze Saul fölött a magasban. Futásnak eredt a síneken. Kelet felé tartott. Néha hátrapillantott, és látta, hogy egyre több madár gyűlik az ablakban álló magányos alak köré. Saul elkeseredetten menekült tovább, és majdnem elsírta magát az örömtől, amikor meghallotta a kurta, fémes csattanást meg a sínek visszafogott csörömpölését, ami a közeledő szerelvény érkezését jelezte. Amikor hátranézett, már a szerelvény fényeit is látta.

Még jobban kihúzódott a szélére, úgy robogott tovább. Gyere már! – sürgette gondolatban a vonatot, miközben a két fényfolt, amiről folyamatosan egy szempár jutott eszébe, egyre közelebb ért hozzá. A metrószerelvény fölött megjelent a Patkányfogó madárijesztőre emlékeztető, kitárt karú sziluettje.

Viszont most már a vonat is majdnem utolérte, és Saul minden fájdalma és sebe ellenére mosolyogva rohant tovább. A Patkányfogó ugyan olyan közel ért hozzá, hogy Saul már az arcát is látta, de a metró is befutott Saul mellé, és a kanyar előtt lassítani kezdett. Saul még jobban megszaporázta a lépteit, és felugrott a legutolsó kocsira. Úgy küzdött vele, mintha egy dzsúdópárbajban keresne fogást az ellenfelén, de végül sikerült mélyen a fémkitüremkedések alá vájnia az ujját.

Felhúzta magát a tetőre, és szétvetett karral kapaszkodott a kocsi tetején, amikor a szerelvény ismét gyorsulni kezdett. Hason csúszkálva addig próbálkozott, amíg sikerült megfordulnia, és a nyakát nyújtogatva felnézett a magasba, ahol a Patkányfogó dühtől eltorzult arccal hánykolódott a levegőben, miközben csak játszott és játszott a haldokló madaraknak, akik a városba mélyített hasítékban, ebben a fénytelen alagútban vonszolták magukkal – de most már semmiképpen nem érhette utol Sault.

A vonat egyre jobban felgyorsult, és a Patkányfogó először repülő rongybabává zsugorodott, aztán apró folttá, végül teljesen eltűnt, és Saul már csak az elsuhanó épületeket figyelte.

Az ablakokból fény áradt, a derengésben alakok mozogtak, és Saulra hirtelen rátört a felismerés, hogy vannak élő emberek az éjszakában, akik teát főznek, jelentéseket írnak, szeretkeznek, olvasnak, tévéznek, halkan évődnek a takaró alatt, és a várost egyáltalán nem érdekli, hogy ő közben majdnem meghalt, és megtudta származása titkát, és egy fuvolával felfegyverzett gyilkos erő meg akarja ölni a Patkánykirályt.

A feje fölött sodródó házak gyönyörűek voltak és közönyösek. Saulban most tudatosult, hogy kimerült, vérzik, és sokkos állapotban van, aznap két ember halt meg a szeme láttára, és olyan erő végzett velük, amit fikarcnyit sem érdekelt a sorsuk. Aztán a háta mögött felkavarodott a levegő, Saul a karjára hajtotta a fejét, és hangosan felzokogott, miközben az alagútba vágódó szerelvény mögött örvénylett a szemét, a meleg levegő bokszkesztyűként csapott az arcába, kihunytak a város elszórtan pislákoló fényei, és Sault elnyelte a föld mélye.

Ötödik rész

SPIRITS

HUSZADIK FEJEZET

Fabian megrázta a fonatait, majd újra szoros csomókba gumizta a rasztáit. Rettenetesen fájt a feje. Az ágyán feküdt, és grimaszokat vágott az asztalán álló tükörbe, amit onnan éppen csak látni lehetett.

Nem messze tőle a „folyamatban lévő munkája” hevert, ahogyan a mentora szokta emlegetni. A hatalmas vászon bal kétharmada a metálfényű szórófestékek és az élénk, sima akrilok rikító arzenáljából állt – a jobb harmadán szellembetűk, halvány ceruzavonalak és rajzszén hemzsegett. Fabian már elveszítette az ihletet, hogy valaha befejezze, bár még mindig érzett némi büszkeséget, amikor rápillantott.

A kilencvenes évek illusztrált, antik pergamenjét akarta létrehozni, és a betűkben gondosan ötvöződött a középkori kalligráfia és a modern graffiti stílusa. Az egész száznyolcvanszor kettőnegyvenes kép szövege alig három sorból állt: Sokszor elvesznék a vallásban, de csak a jungle-ben bízhatok, mert ahol a helyem lelem, az a drum and bass...

Fabian azért választott „S”-sel kezdődő mottót, mert abból a betűből pompás iniciálét lehetett készíteni.

A kezdőbetűt rendkívül nagyra vette, keretbe foglalta, majd kannabiszlevelekkel, hangszórókkal és modern jobbágyokkal, drum and bass-rajongókkal vette körbe, mintegy kifinomult paródiaként, mintha egy Keith Haring vagy a New York-i metró valamelyik művésze megkomponálta, kifejezéstelen, kolostori zombiremekmű lenne. A szöveg többi része legnagyobbrészt sötét lett, de nem mattfekete – neonszínű csíkok sávozták, és rikító keret fogta körbe. A betűk alatti sarokban ördögök képében settenkedtek a rendőrök: a Fennálló Rend. De a politikai megnyilvánulásoknak manapság ironikusaknak kellett lenniük. Fabian ismerte a szabályokat, és nem akarta különösebben megszegni őket, ezért a bugyorból kimászó ördögök kellően nevetségesek voltak, Szent Antal és Sweet Sweetback legrosszabb rémálmainak keverékei.

A jobb oldal tetejére táncosok kerültek, bár egyelőre csak a hűlt helyük volt ott, a hívők, akik megtalálták az urbánus csüggedés mocsarából, a szürkék középen terpeszkedő koszosdrapp labirintusából a drum and bass mennyországába vezető utat. A táncosok mind vadul ropták, de Fabian nagyon ügyelt rá, hogy az arcok mindennél jobban hasonlítsanak a forrásként használt régi képekre: jámborak, ostobák, kifejezéstelenek voltak. Mert az individualizmusnak – mint azt egyszer lelkesen elmagyarázta a mesterének – éppen annyira nincsen helye egy jungle-klubban, mint a tizenharmadik századi egyházakban. Ezért imádta, bosszantotta és riasztotta meg néha ez a zene. Ezért akart ilyen kétértelműt alkotni.

Fabian örökké azért rágta Natasha fülét, hogy dobjon össze egy politikai témájú számot, de a lány mindig visszarettent a gondolattól, és közölte, hogy nincs hozzá kedve, ami szörnyen idegesítette Fabiant. Szóval arra jutott, hogy amíg valaki más meg nem teszi, addig ő majd folytatja a szeretetteljes ostorozást. Ezért a középkor, szokta magyarázni. A fényűzés és a stílus elengedhetetlen rongyrázása a klubokban éppen olyan grandiózus és ízléstelen, mint a letűnt udvari etikett bármely megnyilvánulása, a DJ-ket övező félelemmel vegyes tisztelet pedig egyértelműen feudális jellegű.

A mentora eleinte csak hümmögött, és láthatóan nem győzte meg a projekt, de aztán Fabian célozgatni kezdett rá, hogy itt mintha nem értékelnék eléggé a jungle szerepét a modern popkultúrában, és ekkor rögtön megkapta a várt jóváhagyást. A művészeti főiskola összes óraadója inkább meghalt volna, mielőtt beismerné, hogy esetleg hiányosak az ifjúsággal kapcsolatos ismeretei.

De Fabian jelenleg képtelen volt a Jungle-liturgia” című műre koncentrálni, bár meglehetősen büszke volt rá.

Mostanában szinte kizárólag egy problémakör foglalta le az összes gondolatát: az egymás után eltűnő barátai. Először Saul vált köddé döbbenetesen véres és titokzatos körülmények között, majd Kay, sokkal kevésbé drámaian, de ugyanolyan rejtélyesen. Fabian még mindig nem tudta rávenni magát, hogy komolyabban aggódni kezdjen Kay miatt, bár most már egy-két hét eltelt azóta, hogy utoljára látta, talán még több is. Nyomasztotta ugyan a dolog, de Kay olyan sodródó, céltalan és jellegtelen valaki volt, akiről egyszerűen képtelenség lett volna komolyan elhinni, hogy bajba került. Ennek ellenére dühítő és furcsa történetnek tűnt az egész. Senki nem tudta, hova tűnt Kay, a lakótársait is beleértve, akik kezdtek aggódni a lakbér ráeső része miatt.

És most úgy tűnt, hogy nagy eséllyel Natashát is elveszíti. Fabiannak már a puszta gondolatra összefutottak a homlokán a ráncok, és duzzogva megfordult az ágyában. Haragudott Natashára. A lány jobb napjain is a zenéje megszállottja volt, de amikor igazán beindult, ezt még durvábban tudta fokozni. Mostanában az a zene foglalta le teljesen, amit azzal a Pete nevű arccal csináltak közösen. Fabian rendkívül furának találta azt a pasast, és egyszerűen nem bírta megkedvelni. Az Elephant and Castle mellett egy Jungle Terror nevű parti készült, és Natasha se látott, se hallott, csak az eseményre készült. Már napok óta nem hívta fel Fabiant.

Saul távozása váltotta ki ezt az egészet, gondolta Fabian. Messze nem Saul volt a szubkultúra szellemi vezetője, de mióta olyan rendkívüli körülmények között megszökött az előzetesből, az a valami, ami eddig Fabian baráti kapcsolatait összetartotta, most oszlásnak indult. Fabian magányosnak érezte magát.

Piszkosul hiányzott neki Saul, és rettentően haragudott is rá. Az összes barátjára haragudott. Dühös volt Natashára, amiért a lánynak eszébe sem jutott, hogy hiányzik neki, és képtelen félretenni azt a kibaszott sequencert, és beszélgetni vele Saulról. Szinte biztosra vette, hogy Natashának is hiányzott a barátjuk, de ismerve a lány kontrollmániáját, úgysem fogja szóba hozni, az tuti. Legfeljebb homályos és váratlan utalásokat tesz a dologra, majd témát vált, és nem mond többet. Viszont türelmesen meghallgatná Fabiant. Örökösen megszegték a komplexusok és neurózisok cseréjének kölcsönösségét szabályozó, íratlan társadalmi szerződést. Natashával mindig egyoldalú volt a megosztás. A lány vagy nem tudott róla, vagy nem törődött azzal, milyen kisebbségi érzéseket kelt ez benne.

És Saul... Fabian Saulra is haragudott. Elkeserítette, hogy a barátja nem vette fel vele a kapcsolatot. Saul életében nyilván elképzelhetetlen események történtek, értette ezt, és igen, biztosan nagyon komoly dolgoknak kellett bekövetkezniük ahhoz, hogy ennyire tökéletesen kizárja őt, ennek ellenére fájt neki. És kétségbeesetten szerette volna tudni, mi van vele. Néha attól tartott, hogy Saul meghalt, esetleg megölték a rendőrök, majd koholtak valami bizarr mesét, hogy eltereljék magukról a gyanút, netán valami nagyszabású dologba keveredett – Fabiannak ilyenkor homályosan eszébe jutott a Triádok vagy az olasz maffia londoni leányvállalata, meg az isten tudja még, mi más –, és egyszerűen eltették az útból.

Gyakran ez tűnt a legvalószínűbb magyarázatnak, vagy legalábbis az egyetlen olyannak, ami egyszerre magyarázhatta a rendőrök halálát és Saul szökését, de Fabian képtelen volt elhinni, hogy a hekusok semmit sem tudtak volna a barátja ügyeiről. Ez képtelenségnek tűnt. Ráadásul akkor kénytelen lenne eltűnődni azon az eshetőségen is, hogy Saul ölte meg azokat az embereket – továbbá az apját, amit semmiképpen nem tudott volna elhinni –, de ha nem... akkor mi folyik itt?

Fabian körbenézett a szobájában, a festékek, lemezborítók, ruhák, cédék, poszterek, bögrék, csomagolópapírok, szemétkupacok, papírok, könyvek, noteszek, tollak, vásznak, szobrokba szánt üvegdarabok, tányérok, képeslapok és a hámló tapéta összességén. Magányos volt, és dühös.

Natasha annyira megszokta a környezetét, hogy már észre sem vette. Tabuk rasa volt, fehér lap, amire kivetíthette a zenéjét. Olyan számolatlanul sok órán és napon át bámulta ugyanazt – főleg Saul eltűnése és Pete felbukkanása óta –, hogy egészen zenszerű, transzcendens állapotot váltott ki belőle. A környezet elemeit az agya úgy dolgozta fel, mintha a semmi összetevői lennének.

Először is ott volt a fényáteresztő függöny, az előző lakó csiricsáré hagyatéka, amelyet még kidobni is lusta volt. Enyhén mozgó, állandó fehérség hullámzó körvonalakkal. A függönyön átsejlő fák, pont abban a magasságban, ahol a lombkorona szétágazott a törzsből. Téli kopárság, ökölbe szorított, fekete ujjakkal. Szóval a függöny szűrője, majd fekete fagöcsörtök: sötétek és kidolgozottak, a gallyak és a vastag ágak véletlenszerű csipkemintázata. Mögöttük egy lámpaoszlop.

Sötétedés után, amikor eleredt az eső, rendszeresen kiült az ablakba, kidugta a fejét a függöny alatt, és az előtte álló fán keresztül bámulta azt a lámpát. A sugarai átkúsztak a lombkoronán, és az összes ág belső oldalát megvilágították, ezernyi apró, nedves folt verte vissza a fényt, amitől ragyogó gallyak keskeny glóriája nőtt a lámpa köré. Ha Natasha megmozdította a fejét, a lámpa fényköre is vele együtt mozdult. A lámpa úgy ült ott, mint egy kövér pók egy faháló közepén.

Most nappal volt, és a lámpa is csak egy kilúgozott foltnak tűnt a függöny mögötti világban. Natasha meg sem látta, amikor ránézett. A lámpán túl a szemközti házak sorakoztak az utca túloldalán. Gyerekszoba, dolgozószoba. Konyha. A háztetők a vérszegény cserepekkel, arrogánsan bordó színük innen nem is látszott. A háztetők mögött az égre nyúló viszonyítási pontok következtek, Nyugat-London zömök, hatalmas, félelemmel vegyes tiszteletet kiváltó ingatlanjai, azokon túl pedig a felhős égbolt, a gomolygó, fortyogó massza, a tekergőző, semmivé foszló ecsetvonások összessége, amelyek a világon semmiben sem változtatták meg az összképet.

Natasha minden részletét ismerte ennek az életképnek. Ha bármi hiányzott vagy megváltozott volna, azt azonnal észrevette volna. Ehelyett viszont olyannak látta, amilyennek lennie kellett, tehát valójában meg sem látta. Olyan gondosan elsajátította a környezet elemeit, hogy a végén láthatatlanná váltak.

Néha úgy érezte, mindjárt felszáll a felhők közé.

Mintha semmi sem kötné ehhez a világhoz.

Eszébe jutott Saul, de ilyenkor a basszusok is eszébe jutottak, és ha elgondolkozott azon, mi lehet a barátjával, rögtön egy magával ragadó zenei szólam szólalt meg a fejében. Azon tűnődött, hol lehet Pete. Szerette volna hallani a fuvoláját. Lassan pakolni kellene még pár réteget a Wind Cityre. Natashában tudatosult, hogy nem igazán tud összefüggően gondolkozni. Már napok óta úgy érezte, nem áll két lábbal a földön, és nem találja a helyét. De nagyon szeretett volna még egy kis fuvolaszót tenni a számba.

Natasha szobája így is meglehetősen spártai volt, de még mindig szerette volna megfosztani az összes nem odatartozó tárgytól, az ágytól, a telefontól, az ágy mellé halmozott bögréktől. Szerette volna becsukni az ajtót, ügyet sem vetni a lakás többi részére, és az ablakon át bámulni a függöny zavaros, tejszínű membránján keresztül a tájat. Nem akart hangokat hallani az utca csendes zsongásán és a saját sequencerén kívül, miközben végleges formájába önti a Wind Cityt.

Pár héttel korábban telefonon beszélt Fabiannál, és megemlítette neki a számot, mire a barátja poénkodni kezdett a címén: Szeles város, mintha a túlzott babfogyasztásról szólna, mondta vagy valami hasonló kreténséget. Natasha idejekorán bontotta a vonalat, és miután letette a kagylót, szidalmazni kezdte Fabiant, ocsmányul beszélt hozzá, és közölte vele, milyen kibaszottul ostoba és bunkó. Elméje egy része megpróbálta érzelemmentesen feldolgozni a megjegyzést, igyekezett Fabian szemével látni a helyzetet, de hiába értette, azért így is tudta, mekkorát tévedett a barátja. A Fabianról alkotott képe megrendült. Talán hallania kellene azt a számot, vonta le végül a nagylelkű következtetést.

A szél szó hallatán Fabianban óhatatlanul felmerültek a játszótéri poénok, a gyermekkor szkatológiája, amellyel Natasha sohasem volt képes azonosulni. Ez olyan fiús dolog. Hogyan mutathatná meg neki, mi jelent meg előtte, amikor nevet adott ennek a számnak, amikor először lejátszotta, majd olyan tökéletesre formálta, hogy elszorult tőle a szíve?

A szám rövid zongorafutammal kezdődött, amit valami színpadias swingbeat-vacakból szedett. Natasha olyan kegyetlenül lecsupaszította, hogy a hang végül teljesen elembertelenedett. Ez eltért a megszokott megközelítésétől. A zongora volt az a hangszer, ami túl gyakran tette tönkre a jungle-t – és amiről a happy house meg az idióta ibizai klubok jutottak eszébe –, itt azonban olyan eszközzé változott, amivel a világon létező összes emberi dolog pusztulását érzékeltette. Végtelenül panaszossá és melankolikussá, de kísértetiessé is változtatta. A zongora a lehangoltságot próbálta felidézni és bemutatni, mintegy a hallgató jóváhagyására várva. Ez az? Ez a szomorúság? – kérdezte a hang. – Mert én már nem emlékszem. A zongorajáték mögé egy töredékmásodperc erejéig halovány rádiózajmintát játszott.

Hosszan kereste a megfelelő töredéket, hatalmas hangmennyiséget rögzített a rádiója összes hullámhosszáról, majd mindet törölte, amíg meg nem találta, meg nem ragadta és létre nem hozta pontosan azt, amit akart. És ennél a résznél ezt vitte a dalba, finom utalásként.

A ritmus azután indult be, hogy a zongoraszóló tett néhány kört és visszaért. Minden ismétlést mély szakadék, jól hallható törés választott el. A ritmust eleinte csak pergődobok adták, gyorsan és álomszerűen, majd kórusként harsogó hangzás támadt és bomlott ki elektronikus szimfóniává, mesterséges érzelemmé, az érzések hiábavaló keresésévé.

Ezután indult a basszus.

Minimalista kompozíció volt, egyetlen bumm, szünet, egy újabb bumm, szünet, még egy, hosszabb szünet... dupla bumm, és vissza az elejére. És ez alatt Natasha egyre hosszabbra nyújtotta azokat a rádiózajfoszlányokat, és még hosszabbra, majd egyre véletlenszerűbben loopolta őket egymásba, míg állandó, hullámzó refrén nem lett belőlük a ritmus hátterében. Interferenciává váltak, mintha valaki ki akart volna szabadulni a fehérzajból. Natasha büszke volt erre a rádiózörejre: úgy hozta létre, hogy keresett egy rövidhullámú adót, majd éppen csak kicsivel mellétekert, és ettől a recsegés csúcsai meg mélyei akár emberi hangok is lehettek volna, amelyek elszántan próbálnak kapcsolatot teremteni, de kudarcot vallanak... vagy ki tudja, talán mégiscsak fehérzaj az egész.

A rádió létezésének célja ugyan a kommunikáció, de itt csütörtököt mondott, törvényen kívül helyezte magát, megfeledkezett a céljáról, mint a kezdő zongorajátékos. Az emberek képtelenek visszafoglalni a várost.

Mert miközben Natasha a zenét hallgatta, egy várost látott. Lélegzetelállító sebességgel száguldott a levegőben, hatalmas, omladozó épületek között szárnyalt, ahol minden szürke volt és az égre tört, óriási volt és lapos, sokféle, üres és gazdátlan. És Natasha gondosan megfestette magában ezt a képet, rengeteg időt szánt a létrehozására, ezernyi célzást rejtett a számba az emberiségről – utalásokat, amelyekből nem lett kijelentés –, zsákutcákat, csalódásokat.

És miután becsalta a hallgatót a városba, teljesen magára hagyta, és behozta a Szelet.

A váratlanul felhangzó fuvola trükkjét, ami a rádiózaj majdnem-beszédét imitálta, egy Steve Reich-albumról nyúlta le – a jó ég tudja, hol hallhatta –, ahol a hegedűk az emberi hangot utánozták. A rádiózaj tovább sistergett, a ritmus tovább lüktetett, a lelketlen zongora is csak szólt és szólt, és a rádiózaj csúcsai és mélypontjai között egy pillanatra életre kelt a fuvola mint egy éles visszhang, majd eltűnt. A feltámadó szél fuvallata söpörte ki a szemetet az utcáról. Aztán ismét felhangzott a fuvola. Egyre gyakrabban és gyakrabban, míg a fuvolafuvallatok végül két szálra bomlottak, amelyek újra meg újra egymásba gabalyodnak. Aztán csatlakozott hozzájuk egy, majd még egy, kialakult a természet szimultán erőinek kakofóniája, félig zenei, félig elvadult, mesterséges, kommentárszerű káosz, betolakodó a városban, ami alakot adott a metropolisnak, és formára szabta. Hosszú, mély fuvolasirám hatolt be hátulról és fújt végig mindenen, ez lett az egyetlen állandó hang, ami mellett eltörpült a többi, félelmet keltett, alázatot váltott ki. A fuvola laposra fújta a rádiózaj csúcsait és mélypontjait. A zongoraszóló folytatódott, minden újabb futam trillája egy hanggal csökkent, míg végül egyetlen hang maradt, és lassú metronómként ütötte el az időt. Majd az is eltűnt. A fuvola összetett szólamai vereséget szenvedtek, és végül csak a rettenetes szél maradt. A fuvola, a fehérzaj, a pergődob és a basszus, hosszan kitartva, az elárvult ritmus épen maradt váza.

Ez maga Wind City, a hatalmas, elhagyatott és pusztulásra ítéltetett metropolis, az entrópia magányos városa, és mindez nem is változik, amíg be nem tör a levegőcunami, ki nem sepri az utcáit a fuvolatornádó, ami kigúnyolja az útjába kerülő emberiesség szánalmas maradványait, és elfújja őket, mint az ördögszekeret, és a város végül ott áll egymagában, és nem marad benne szemét. Még a rádióban motyogó szellem is az emberek eltűnésének jelképe, az üres zaj lapos síksága. A város sugárútjait, parkjait, külvárosait és belvárosát elfoglalta, kisajátította, magáévá tette a Szél. A Szél tulajdonává vált minden.

Ez volt hát a Wind City, aminek a címén Fabian olyan remekül szórakozott.

Natasha ezután képtelen volt beszélgetni vele.

Pete viszont tényleg megértette. Sőt, ami azt illeti, miután meghallgatott pár részletet a számból, azt mondta neki, hogy Natasha az, aki őt érti meg, hogy a lány az egyetlen, aki igazán megérti őt.

Pete rendkívüli szenvedéllyel imádta ezt a számot. Natashának úgy tűnt, a férfinak tetszik az elképzelés, hogy egyszer az egész világot elfoglalja a Szél.

A kis willesdeni lakás lassan Crowley rémálmainak állandó helyszínévé vált. Már nem tévesztette meg az épület jellegtelensége. Az a lakás egy dinamó volt. A szörnyűségek generátora lett belőle.

Enyhén hátradőlve guggolt a padlón, és egy újabb szétvert arcot bámult.

A kis lakást átitatta az erőszak. Sistergett benne valami rettenetes gravitációs erő, ami eszelős, véres mészárlásra csábította az embereket. Crowley úgy érezte, mintha foglyul ejtette volna egy kísérteties időcsapda. Már megint itt tartunk, gondolta, miközben lebámult a tönkretett, véres maszkra a padlón.

Az első alkalommal Saul apjának összezúzott teste fogadta a gyepen. Igaz, őt nem ilyen szisztematikusan verték péppé. Talán csak menekülni akart a lakásból. Lehet, hogy ezért nem voltak ilyen súlyosak a sérülései megérezte a veszély ízét a levegőben, tudta, ha marad, nemcsak meghal, hanem közben pépes masszává verik. Nem akart nyomorult bogárként elpusztulni, inkább kivetette magát az ablakon, hátha emberibb halála lesz.

Crowley a fejét csóválta. Nem, kezdett kimenni belőle a kraft és nem tehetett ellene semmit. Már megint köröket fut.

Utána jött Barker, akinek szintén szétzúzták az arcát, és Page, aki lehetetlen pózban meredt hátrafelé a saját vállán át.

És most újabb tetem került erre az áldozati oltárra. A lány a hátán feküdt, egy hatalmas vértócsában. Az arca teljesen beesett, mintha beszakadt volna a tartószerkezete. Crowley az ajtókeretre pillantott. A fafelületnek azt a részét nézte, ahonnan sugárban robbant szét a vér, a nyál meg a takony, a keretnek arra a darabkájára, amelyhez egyszerűen odacsapták a lány arcát.

Crowley halványan emlékezett a kötelességtudatra, amely álmában sötét folyosókra hajtotta. Ilyenkor a végén mindig ebben a nappaliban kötött ki, ahol most guggolt, és újra meg újra maga mögé lesett, mint a saját farkát kergető kutya, mert nem bírt mozdulatlanul maradni, hiszen tudta, hogy ha így tesz, akkor jön valami, és szilánkosra töri az arcát...

Az álmaiban sohasem Sault látta.

Felbukkant Bailey, és befurakodott az ajtóban értetlenkedő egyenruhások között.

– Sehol semmi nyom, uram. Csak ez itt.

– Herrin sem talált semmit? – kérdezte Crowley.

– Ő még mindig azzal a rendőrrel beszélget, akit a buszgarázsba hívtak ma reggel. Egy csomó buszt összetörtek, és van ott egy biztonsági őr, akit valószínűleg nem a szemébe fúródott üvegszilánk ölt meg. Egy hosszú, vékony bottal csapták fejbe.

– Már megint az a szokatlan ütőfegyver – morfondírozott Crowley. – A legtöbb ember ízlésének túl vékony lenne. A népek azt a holmit szeretik, amivel jól kupán lehet vágni valakit. Persze ha valaki olyan erős, amilyennek a gyilkosunk tűnik, minél vékonyabb, annál jobb. Kisebb felület, nagyobb nyomás.

– A gyilkosunk, uram?

Crowley felpillantott. Bailey értetlennek tűnt, sőt mintha vádlón pillantott volna rá. Szemmel láthatóan úgy gondolta, hogy a felettesének kezd elmenni az esze. A rendkívüli bűntények pontosan ellenkezőleg hatottak Bailey-re, mint Crowley-ra, és az erőszakos, dogmatikus, józan paraszti ésszel felfogható megoldások felé terelték. Ettől csak még eltökéltebben próbálta nyakon csípni Sault, és még kevésbé riadt meg vagy szörnyedt el a vérontás miatt.

– Mi van? – csattant fel Crowley.

– Bizonytalannak tűnik, uram. Van bármi oka arra, hogy azt higgye, nem Garamond volt?

Crowley úgy rázta a fejét, mintha egy szúnyogot akarna elhessegetni, ingerülten, látványosan. Bailey inkább visszavonult.

Igen, nyomós okom van rá – gondolta Crowley –, mert kihallgattam, és saját szememmel láttam azt az embert. Jézusom, nézzél már rá, ezt nem ő tette. Ha pedig mégis, akkor történt vele valami, ami megváltoztatta azután, hogy kihallgattam, és annyira kivetkőzött magából, hogy már nem az, akit én láttam, és ebben az esetben szintén igazam van, ezt nem Saul Garamond tette, és leszarom, mit gondoltok erről Herrinnel, ti nagydarab, fafejűpöcsök.

Az egész nem állt össze. A Westbourne Grove végállomásán talált férfi egyértelműen ugyanannak az áldozata volt, aki megölt két rendőrt, meg ezt a lányt, aki itt hevert a padlón a vértócsában, szilánkosra tört csontokkal. De a rendőrséget alig pár perccel azután hívták ki a buszgarázsba, hogy a Terragon Mansions lakói hangos kiabálást és csattanásokat hallottak odafentről. A Westbourne Park pedig egyszerűen túl messze van Willesdentől ahhoz, hogy időben oda lehessen érni. Úgyhogy bárki is törte össze azokban a buszokban az összes üveget és döfött szilánkot szerencsétlen fickó szemébe, az nem lehetett ugyanaz, aki szabályosan elpusztította ezt a nőt.

Herrin és Bailey szerint ez persze nem probléma. Valaki összekeverte az időpontokat, ennyi. A willesdeniek olyan fél órát tévednek. Vagy a Westbourne Grove-iak, esetleg mindkét csapat tizenöt percet, vagy ilyesmi. Igen, furcsa, hogy egyszerre ilyen sokan nézték el az időt, de akkor mit gondol, uram, mi történhetett, ha nem ez?

És Crowley erre nyilván nem tudott válaszolni.

Az viszont felkeltette az érdeklődését, hogy a vallomások szerint többen zenét hallottak a garázsból abban az időpontban, amikor Saul – vagy akárki – akkora pusztítást végzett odabent. A beszámolók homályosak voltak, de egyértelműen magas hangról beszéltek, mintha szájharmonika, fuvola vagy furulya szólt volna. Saul nem játszott semmilyen hangszeren, ezt Crowley biztosan tudta, bár úgy tűnt, elég nagy rajongója az elektronikus zenének, mint amit szűkszavú barátnője, Natasha is játszott. Szóval mi van ezzel a furulyával?

Crowley pontosan tudta, hogyan passzolhatna Saul a képbe. Saul sorozatgyilkos lett, tehát szertartásokra van szüksége, például kényszeresen vissza kell térnie ide, az első gyilkossága helyszínére, ahol minden megváltozott. Miért kezd zenélni valaki egy gyilkosság helyszínén, mint például a buszgarázsban, ha nem egy szertartás miatt teszi? Talán a metróban talált, egyelőre azonosítatlan férfi halálakor is megszólalt a zene – Crowley ugyanis biztosra vette, hogy az az eset ugyanennek a sorozatnak a része. A tömegközlekedéshez kapcsolódó helyszín csak megerősítette ebben a hitében.

Szóval Saul miért hanyagolta az elektronikus zenét? Miért kezdett el olyasmit játszani, ami a beszámolók szerint leginkább a népzenére hasonlít? Persze, persze, ebből semmi sem bizonyító erejű...

De Crowley nem tudott nem arra gondolni, hogy talán valaki más zenélt a buszgarázsban. Miért is ne? Miért csak Saul lehetett? És ha létezik valaki más, aki éppen Sault figurázza ki a zenével, amely annyira távol esik az ízlésétől?

Crowley hirtelen felállt. Hosszú, vékony, könnyű rúd. Fémből készült: a becsapódás felülete egyértelműen erről tanúskodott. Egy olyan tárgy, amelyhez a gyilkos ragaszkodik, amit több mint egyszer használt. Amit egyik gyilkosságtól a másikig hurcol. Amelyeknél, úgy tűnik, zenélni szokott.

– Bailey! – üvöltötte Crowley.

A nagydarab férfi felbukkant. Még mindig türelmetlennek tűnt, még mindig idegesítette a főnöke.

Amikor meghallotta Crowley legújabb kérdését, komoly erőfeszítésre volt szüksége, hogy ne forgassa a szemét.

– Bailey, tud Saul bármelyik haverja fuvolán játszani?

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Mélyen London alatt a Patkánykirály sompolyogva, fürkészve járta a sötétséget.

Az egyik vállán átvetett szatyorban ennivalót vitt. Hosszú léptekkel haladt és nem hagyott nyomot. Némán gázolt a csatornák vizében.

A patkányok elmenekültek, amint a közelükbe ért. A bátrabbak maradtak egy kicsit, hogy köpködhessenek rá és provokálhassák. A szaga mélyen beivódott az idegrendszerükbe, és ösztönösen gyűlölték. A Patkánykirály ügyet sem vetett rájuk, zavartalanul sétált tovább. A szemét nem lehetett látni a sötétben.

Úgy közlekedett, mint egy tolvaj az éjszakában. Jellegtelenül. Említésre sem méltóan. Mocskosan. Megalázkodva. Egyértelmű célok nélkül.

Az egyik helyen megállt, a szennyvíz alá kotorva megragadta a trónterem bejáratának dugóját, és becsusszant a hatalmas könnycsepp alakú kamrába. Lerázta magáról a vizet, és betrappolt a helyiségbe.

Saul jelent meg mögötte. Kezében letört széklábat markolt, amelyet elképesztő gyorsasággal lendített meg, és sújtott le vele a Patkánykirály koponyájára.

A Patkánykirály éles, fájdalmas vakkantással előrerepült. Széttárta karral terült el a földön, aztán a fejét markolva hemperedett egy nagyot, majd felállt.

Élelem szóródott a nedves padlóra.

Saul reszketve, keményen befeszített állal állt egy pillanatig, majd azonnal rávetette magát. Újra és újra meglendítette a széklábat.

A Patkánykirály megfoghatatlan volt, akár a higany. Lehetetlennel határos módon kicsússzam Saul rohama alól, és sziszegve, vérző fejét markolva odébb sántikált.

Hirtelen Saul felé fordult.

Saul arca a véraláfutások, a vér és a felpüffedt hús mozaikja volt. A Patkánykirály mozdulatlanná dermedt. Homályba vesző szemeivel Sault méregette. Kivicsorított agyarain mocskos, sárga fény csillant. Zihálva kapkodta a levegőt, ujjai karmokká görbültek.

De Saul ismét megütötte, mielőtt az a karom megmozdulhatott volna. A keze hatalmas erővel csapott lefelé, de a Patkánykirály karmos keze közben felfelé kapott, és véres vonalakat vájt Saul hasára a széttépett ing alatt.

Saul ismét megszólalt. Az újra meg újra meglendített husáng ritmusára motyogott.

– Szóval mi a faszt keresett ott Loplop, hm? – Paff. A Patkánykirály kitért a bot íve elől, ami nagyot csattanva csapódott a földhöz. – Szóltál neki, hogy kövessen, hm? – Paff. – Mi volt a terv... hogy majd beszámol neked? – Paff. A fadarab ezúttal célba ért, és a Patkánykirály dühösen felvisított.

A következő pillanatban felmordult, és Saul felé csapott karmolásra görbített ujjaival, Saul pedig felüvöltött, és újult haraggal lendítette meg a rudat. A sötétben kerülgették egymást, a visszhangos teremben talpuk penészfoltokon és ételmaradékokon csúszkált, hol két lábon álltak, hol négykézláb másztak a padlón. Saul és a Patkánykirály úgy mozgott, mint két liminális alak, akik bizonytalanul megrekedtek két evolúciós lép csőfok, az állati és a tudatos lét között.

– Szóval Loplop üzenetet akart küldeni, mi? Egy madárkát?

Egy kismadár eldalolta volna, hol vagyok?

Újabb rohamot indított, a Patkánykirály pedig ismét kitért előle, nem hagyta magát berángatni a csatába, megelégedett azzal, hogy vért fakasztott, majd eliszkolt. Még mindig rosszindulatúan vicsorgott.

– Mi van, ha Loplop véletlenül valaki másnak árulja el, hol vagyok, hm? Csak nem egy csali voltam, baszki? – A Patkánykirály jobb kezével elkapta a botot, és váratlanul, hatalmas erővel átharapta. A bot szilánkokat szórva a földre hullott. Saul meg sem torpant, csak belemarkolt a Patkánykirály mocskos kabátjába, és lerántotta az iszapba, majd lovaglóülésben a lábai közé kapta.

– De nem kellett volna ezzel fáradnod, te nyomorult féreg, mert a Fuvolás ott volt, és nézd, mit tett velem, te seggfej! Te nem álltál még készen, se te, se Nansi, úgyhogy szegény jó öreg Loplopnak egyedül kellett kiállnia ellene. – Saul a térdével a téglapadlóhoz szorította a Patkánykirály karjait, és módszeresen ütni kezdte az arcát. De a Patkánykirály még így is annyira vonaglott és csúszkált alatta, hogy a súlyos ütések közül sok nem ért célba.

Saul a Patkánykirály arcához hajolt, és az árnyékszerű sötétségbe bámult.

– Tudom, hogy le sem szarnád, ha meghalnék, amennyiben magammal viszem a Fuvolást is – sziszegte. – És azt is tudom, hogy te ölted meg az apámat, te kibaszott, szarfejű erőszaktevő, te ócska senki... Nem az a kibaszott Fuvolás!

– Nem! – ordított fel a Patkánykirály, majd görcsös mozdulattal ledobta magáról Sault, és ugyanazzal a lendülettel kicsússzam alóla, hogy végül a trónja mellett álljon meg a jellegzetes testtartásában, meglapulva, egyben méltóságteljesen, de ezúttal kimeresztett karmokkal és veszedelmesen vicsorogva, nyálhabot fröcsögve, mint egy vadállat. Saul kapálózva hátrált a mocsokban, és próbálta visszanyerni az egyensúlyát.

A Patkánykirály ismét megszólalt.

– Sohasem bántottam az apádat, te ostoba. Én a Bitorlót öltem meg.

A szó sokáig ott maradt közöttük a levegőben.

A Patkánykirály folytatta.

– Én vagyok az apád...

– Nem, kurvára nem te vagy, te torz, vén, elcseszett lelki beltenyészet! – vágta rá Saul. – Lehet, hogy a te véred folyik az ereimben, te nőket erőszakoló, geci szemétláda, de szarok rád magasról!

Saul a homlokára csapott, és keserűen felnevetett.

– Hahó, ébresztő, mi? „Az anyád patkány volt, én pedig a nagybátyád vagyok.” Jézusom, de szép volt... Átvertél, mint egy retardált faszkalapot! És... – Saul elhallgatott, és mutatóujjával gyűlölködve a Patkánykirályra bökött – ...és az az átkozott, nyomorult, elmebeteg Fuvolás, aki meg akar ölni, csak miattad tud rólam egyáltalán.

Saul nagy lendülettel leült, és két kezébe fogta a fejét. A Patkánykirály csak nézte.

– Mert mindig azt mondogatom, hogy túltettem magam rajta, nem? – mormolta Saul. – És egyszerűen nem tudom kiverni a fejemből. Te ölted meg az apámat, te, te nőket erőszakoló féreg, és ezzel a nyakamba szabadítottad a sötétség valamelyik szájbakúrt szellemét, megadtad neki a kibaszott címemet, és nekem most azt kellene kiáltanom, hogy „Apu!”? Saul undorodva megrázta a fejét. Érezte, hogy a belei görcsbe rándulnak a megvetéstől és a gyűlölettől. – Elmész te a picsába.

Ez nem így működik.

– Akkor mire vágysz, bocsánatkérésre? – kérdezte a Patkánykirály lekezelően, és Saul felé indult.

– Mit akarsz? Egy vérből valók vagyunk. Egy fél emberöltő eltelt azóta, hogy eltűntem, és akkor még kis pulya voltál a kövér fickó karjaiban. Végignézhettem, ahogy egyre petyhüdtebb leszel. Éppen ideje volt, hogy visszatérj jó öreg apádhoz, a zsebmetszőkirályhoz. Mi egy vér vagyunk.

Saul gyűlölködve felnézett rá.

– Nem, te seggfej, nekem szar se kell tőled – mondta, és felállt. – Egyedül téged akarlak. – A trónus mögé lépett, és a Patkánykirály felé fordult. – Te egyedül is el tudsz bánni a Fuvolással. Neki csak miattad kellek, tudtad? Mindenkinek elhencegtél velem, te ostoba barom. Le sem szarod a családodat. Megerőszakoltad az anyámat, hogy végre legyen egy fegyvered. Ezt a Fuvolás is tudja. Titkos fegyvernek nevezett, tudja, mit jelentek neked. Én meg azt tudom, hogy egy jó eszköz vagyok a legyőzéséhez, mert engem nem képes irányítani. De ő csak miattad akarja, hogy meghaljak. Szóval megmondom, mi lesz.

Saul végig hátrált, miközben beszélt. A terem egyik furcsa kijárata felé tartott.

– Megmondom, mi lesz. Te majd elintézed a dolgokat a Fuvolással, ahogyan tudod, én pedig magamra fogok vigyázni. Megbeszéltük?

Ezzel Saul a Patkánykirály szemébe nézett, a szemébe, amit még mindig nem látott rendesen, és elhagyta a helyiséget.

Fel a csatornák fölé: fel az égbe, át a tetőkön. Ki a levegőre. Saul végigsimított a véraláfutásain. A bőre feszült, több helyen felhasadt. Végignézett az előtte elterülő Londonon. A város szétterpeszkedett, elnyújtózott, és Saulnak az a rettenetes gondolata támadt, hogy az alatta fortyogó alvilág bármikor áttöri a felületi feszültséget, és bugyogva áraszt el majd mindent. Sötét volt – Saul élete mostanában kizárólag a sötétben zajlott. Kezdett éjszakai teremtménnyé válni.

Fájt a teste. Sajgott a feje, a karja össze volt karmolva, és meghúzódott, az izmai égtek a mélyebb véraláfutásoktól. De nem bírt nyugton maradni. Elkeseredett, mohó vágyat érzett, hogy kitornássza, kiégesse magából a fájdalmat. Értelem és cél nélkül hintázott a gerendák és antennák között, laza végtagokkal és elegánsan, mint egy gibbon. Hirtelen nagyon éhesnek érezte magát, de egy darabig még a tetőkön maradt, ott ugrált az alacsony falak és a tetőablakok között. Meglovagolta a St. Pancras állomás díszítéseit, majd végigrohant a tetőgerinceken, amelyek úgy meredtek ki mögüle, mint egy dinoszaurusz farka.

Ez a boltívek birodalma volt. Furcsa kis üzletek folytattak harcot az üres terek ellen, valószínűtlen üregekbe zsúfolódtak a sínek alatt. Kezdetleges táblákkal hirdették magukat.

IRODAFELSZERELÉS OLCSÓN.

KISZÁLLÍTUNK.

Saul leereszkedett az utcaszintre. Azért küzdött, hátha sikerül mederbe terelnie azt az extázist, amely a Patkánykirály megtagadásától öntötte el. A lelki egyensúlya ingatagnak tűnt, bármikor könnyekben vagy hisztérikus tombolásban törhetett ki. London rabul ejtette.

Valaki megindult felé egy sarok mögül: a hangok alapján magas sarkút viselő nő volt, bátor lélek, aki egyedül mászkál ezen a környéken éjszaka. Saul nem akarta elijeszteni, úgyhogy az egyik falnak vetette a hátát, és lecsússzam rajta a talajig, mint egy öntudatlan részeg.

Hirtelen fájdalmasan sok párhuzam jutott eszébe a hajléktalanok és a saját élete között, és miközben a sarkak láthatatlanul elkopogtak mellette, Deborah jutott eszébe, és érezte, hogy összeszorul a torka. Utána pedig már könnyedén megrohanta az apja emléke.

De Saul úgy döntött, hogy erre nincs ideje. Felugrott, és addig követte a szimatát, amíg rá nem bukkant a hulladéktárolóra ebben a furcsa világban, ahol az utcákon nem házak álltak, hanem bizarr kis üzletek, a viktoriánus korszak kövületei.

A kukák gyér zsákmánnyal kecsegtették. Háztartási szemét nélkül nem sokat ének. Saul visszalopakodott a King’s Cross felé. Felkutatta az egész éjjel nyitva tartó étkezdék konténereit, és hatalmas adag élelmet halmozott fel. Versenybe kezdett, és úgy döntött, addig egy falatot sem ehet, amíg mindent össze nem gyűjtött, amit akart.

Egy zsákutcában üldögélt, egy beugró árnyékában egy kínai gyorsétterem mellett, és az összegyűjtött élelmiszert simogatta, a zsíros hús- és tésztadarabokat.

Aztán teletömte magát. Úgy falt, mintha napok óta nem evett volna. Úgy evett, hogy az összes tátongó üreget megtöltse a lelkében, mindent kiűzzön, ami esetleg még benne maradhatott.

A Patkánykirály csalinak akarta használni, de nem sikerült a terve. A Fuvolás kivédte az ármányt.

Miközben Saul a hasát tömte, nagyon hasonló érzés fogta el, mint amikor első ízben evett újrahasznosított élelmet, talált kaját, patkányeledelt.

A Fuvolás persze még mindig meg akarja ölni, most még inkább, mint valaha. Saul úgy érezte, nem kell sokat várnia, amíg a Fuvolás eljön érte.

Ez egy új fejezet – gondolta. Távol a Patkánykirálytól. Kint a csatornából. Addig zabált, amíg a hasa veszedelmesen feszülni nem kezdett, majd visszatért a háztetőkre.

Úgy érezte, mindjárt felrobban, nem az élelemtől, hanem valamitől, ami felszabadult benne. Őrültnek kellene lennem – ötlött fel benne hirtelen –, de nem így történt. Nem őrültem meg.

Hallotta a város hangjait, a metropolis zsongását. És miközben a lármára figyelt, az fokozatosan alkotóelemeire esett szét, autómorajra, veszekedő hangokra és zenére. Mintha mindenütt ott lett volna a zene körülötte, mintha száz különböző ritmus ellenpontozta volna egymást, mintha egyetlen hatalmas szőttest alkotnának. A város tornyai tűként akaszkodtak a zeneszálakba, és összefonták, Saul köré feszítették az összeset. Saul mozdulatlan pont volt, egy bütyök, egy horog, amelyre rá lehet tekerni a zenét. Ami közben egyre hangosabbá és hangosabbá vált, szólt a rap, a komolyzene, a soul, a house, a techno és az opera, a népzene meg a dzsessz, és a jungle, mindig a jungle, az összes zene, amely végső soron a dobra és a basszusra épült.

Saul hetek óta nem hallgatott zenét, azóta, hogy a Patkánykirály eljött érte, és már meg is feledkezett a létezéséről. Most úgy nyújtózkodott, mintha álomból ébredne. Új fülekkel hallgatta.

Ráébredt, hogy legyőzte a várost. A tetőn guggolt (azt nem tudta, melyik épületén), és olyan szögből bámulta Londont, amilyenből soha senkinek nem lett volna szabad látnia. Legyőzte az építészet konspirációját, a zsarnokságot, ahol az emberek felett átveszik a hatalmat az általuk épített házak, megnyirbálják a kapcsolataikat, korlátozzák a mozgási szabadságukat. Az emberi kéz monolitszerű munkadarabjai alkotóik ellen fordulnak, és a józan ész segítségével győzik le őket, majd lopva elfoglalják az uralkodói pozíciót. Ugyanolyan fegyelmezetlenek, mint Frankenstein szörnyetege, de sokkal rafináltabban folytatják titkos hadjáratukat, ezt a sokkal hatékonyabb pozícióharcot.

Saul hanyagul ellökte magát, és végigmasírozott London tetőin meg falain.

Nem halogathatta örökre a dolgot: gondolkodnia kellett.

Alaposan átgondolta a helyzetét.

A Patkánykirály már nincs vele. Anansi a maga ura, és azt fogja tenni, ami neki és a birodalmának a legbiztonságosabb. Loplop megőrült, megsüketült, és az is lehet, hogy meghalt.

A Fuvolás mindegyiküket meg akarja ölni.

Saul magára maradt. Ráébredt, hogy nincsen terve, és ettől furcsa nyugalom öntötte el. Semmit nem tehet. Meg kell várnia, hogy a Fuvolás keresse meg őt. Addig is lemehet a föld alá, felderítheti Londont, megkeresheti a barátait...

Most már félt tőlük. Amikor nagy ritkán engedélyezte magának, hogy gondoljon rájuk, azonnal belesajdult a szíve a hiányukba. Őt már nem abból a fából faragták, mint őket, és attól tartott, hogy nem fogja tudni, miképpen lehetne a barátjuk. Mit mondhatna nekik most, hogy már egy másik világban él?

De talán nem is él egy másik világban. Hanem ott, ahol akar, gondolta hirtelen haraggal. Nem ezt mondta neki a Patkánykirály valaha réges-régen? Ott él, ahol akar, és ha ez már nem is ugyanaz a világ, attól még meglátogathatja őket, nem?

Saulban hirtelen tudatosult, mennyire hiányzik neki Fabian.

És az is eszébe jutott, hogy a Fuvolás pontosan azért akarja megölni, mert ő képes átjárni a világok között. Egy pillanatra elöntötte a magányosság, amikor a Fuvolásra gondolt, majd rádöbbent, hogy patkányszag terjeng körülötte. Mint mindig. Lassan felállt.

Ráébredt, hogy London szaga a patkányok szaga.

Figyelemfelhívóan sziszegni kezdett, mire apró fejek bukkantak elő a szemétkupacok közül. Saul sietős parancsot vakkantott, mire megindultak felé a sorok, eleinte óvatosan, majd egyre lelkesebben. Saul erősítésért kiáltott, mire mocskos barna testek öntötték el a tető peremét. Mintha visszafelé játszottak volna le egy felvételt a szétáradó vízről: egyre nagyobb hullámokban jöttek, a kéményekből, tűzlépcsőkből és rejtett zugokból, körülvették, összesűrűsödtek körülötte, és szoros gyűrűbe fogták, mint egy gyulladásponton megdermedt robbanás. Remegtek az elfojtott dühtől, és imádattal lesték Saul minden szavát.

Nem egymagában kell szembeszállnia a Fuvolással, döbbent rá Saul. London összes patkánya az ő oldalán áll.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

Natashának néha – például miközben ételt rakott a szájába, aludt, jungleszámokat készített és Pete-tel beszélt – más dolgok is eszébe jutottak.

Például most is beugrott neki valami. Az az érzése támadt, mintha szükség lenne rá valamihez. De nem tudhatta biztosan, mi az, amíg valaki fel nem hívta. Zavartan ügyetlenkedett a telefonnal.

– Cső, Tasha!

A hang bizarr volt, torz és lelkes. Natasha egyáltalán nem ismerte fel.

– Tash, csajszikám, ott vagy? Fingers vagyok. Megkaptam az üzenetedet a Terrorról, és igen, nem gond. Rá fogunk tolni téged a plakátra, úgy teszünk, mintha híres lennél. Senki sem fogja bevallani, hogy sohasem hallott rólad. – A vonal túlsó végén nyerítve felnevetett az illető.

Natasha azt motyogta, hogy nem érti.

Hosszú szünet következett.

– Nézd, Tash, te faxoltad nekem, csajszi... te mondtad, hogy szeretnél forgatni párat a jungle Terroron... tudod, ami pár hét múlva lesz. Na, ez oké. Azt szerettem volna tudni, milyen néven futsz majd, mert most csapunk össze pár plakátot az utolsó pillanatban. De csinálunk majd egy haknit odalent Camdenben, feléd is.

Milyen néven? Natasha összekaparta magát, megpróbálta rögtönözve túlélni ezt a beszélgetést, úgy tett, mintha értené, mi történik.

– Dobj fel rá Rudegirl K néven.

Ezt a nevet szokta használni. Vajon erre volt kíváncsi ez az ember? Natasha lassan kezdte felfogni, miről is van szó. A Jungle Terror, az Elephant and Castle mellett. Megvan. Végre elégedetten elmosolyodott. Kérte volna, hogy játszhasson ott? Erre nem emlékezett, de ha lejátszhatja a Wind Cityt, akkor nem bánja...

Fingers lerakta. Zaklatottnak tűnt, de Natasha csak annyit ígért meg, hogy ott lesz a megadott napon, és beleegyezett, hogy segít majd reklámozni a dolgot. Egy kicsit túl hosszan tartotta még a kagylót a fülén, miután a másik bontotta a vonalat. A sípszótól ismét összezavarodott, amíg gyengéd kezek át nem nyúltak a feje másik oldalára, és ki nem bogozták őt a szerkezetből.

Itt van Pete, ébredt rá Natasha, és elöntötte az öröm. Letette a kagylót, és megfordult, hogy a férfira nézzen. Vajon mennyi ideje lehetett ott vele? Felnézett Pete-re, és üdvözülten elmosolyodott.

– Erről elfelejtettem szólni, Natasha – mondta a férfi. – Gondoltam, kihasználhatnánk az alkalmat, és ideje megmutatnunk a világnak, min dolgozunk. Úgyhogy a Wind Cityt fogjuk előadni, oké?

Natasha bólintott, és mosolygott.

Pete visszamosolygott rá. Az arca! Natasha meglátta az arcát. Mintha valaki nagyon megverte volna. Hosszú, vékony hegek éktelenkedtek rajta, de Pete olyan boldogan vigyorgott, hogy a lánynak ez valahogy eddig fel sem tűnt. Pete nagyon sápadt volt, de ugyanazzal az őszinte örömmel mosolygott, amit Natasha mindig hozzá társított gondolatban. Milyen édes – gondolta –, milyen zöld. Elmosolyodott.

Pete elhátrált tőle, addig fogva a kezét, amíg ki nem került a karnyújtásnyi távolságból.

– Játsszunk egy kis zenét, Natasha – javasolta.

– Ó, igen – súgta a lány. Az csodálatos lenne. Egy kis drum and hass. Abba bele tudna veszni, fejben szét tudná szedni a dallamot, fel tudná fedezni, hogyan illeszkednek egymáshoz. Esetleg játszhatnák a Wind Cityt is.

Saul összes haverja megvolt, a Kay nevű pasast leszámítva. Miközben Crowley a kezében szorongatott papírt bámulta, hasában egyre nagyobbra hízott a zsíros, baljós előérzet. Attól tartott, pontosan tudja, hol van Kay.

Nevetségesnek érezte magát, mintha egy amerikai tévésorozat zsaruja lenne, akit a hatodik érzéke irányít, aki abszurd megérzéseire hallgat. Gondot fordított arra, hogy összevesse azokat az adatokat, amelyeket az összeroncsolt holttestről gyűjtöttek, azzal az információval, amely Saul barátjáról, Kayről állt a rendelkezésükre, akinek hetek óta nyomát sem látták.

Crowley egy darabig eljátszadozott a gondolattal, hogy esetleg Kay állhat az egész mögött. Annyira megkönnyítené a dolgát, ha a másik eltűnt férfinak tulajdoníthatná az összes többi mészárlást. De a feltételezéseit megtartotta magának. Senki sem értette, miért nem hajlandó Saulban látni a gyilkost, és Crowley tisztán értette, miért. Egyszerűen volt valami, volt valami... a gondolatok céltalanul kavarogtak a fejében... ez így nem működik. Találkozott Saullal, és itt valami másról van szó.

Nyugtalansága veszélyeztette a nyomozás irányítását. Kénytelen volt saját kézzel írt jegyzeteire szorítkozni, laborosoktól hajtott be szívességeket, mert a megszokott csatornák túl kockázatosak voltak. Nem ülhetett le az embereivel gondolkozni, körbejárni a lehetőségeket, mert ők pontosan tudták, kit keresnek. Az illetőt Saul Garamondnak hívják, szökött rab, és egy veszélyes ember.

Úgyhogy Crowley kimaradt a lelkes vitákból, a közegből, amelyben a legjobban végezte a munkáját. Attól tartott, hogy a gondolatai így csonkák maradnak, féligazságok, amelyeket a saját elméjének iszapja piszkol össze, és mások már lemosni sem tudják majd. De nem volt választása – egyre jobban beszorult a saját világába.

Kay mint gyilkos. Egy újabb elmélet, amelyről le kell mondania. Kay lényegtelen figura volt, a dráma egyik főszereplőjéhez sem állt közel. Még Saulnál is kevesebb indítéka lett volna ezekre a bűncselekményekre. Még Saulnál is rosszabb erőnléti állapotban volt.

És egyébként is, a vércsoportja egyezett a vérrel, amely a Mornington Crescent állomás falait borította.

Azok az állkapocsdarabok, amelyek elemzésre alkalmasak maradtak, nagy valószínűséggel megegyeztek Kay állkapcsával.

Egy ennyire súlyosan roncsolt holttestnél semmit nem vehettek biztosra. Crowley azonban egyre jobban meg volt győződve arról, hogy tudja, kit találtak meg.

És még mindig, még mindig nem volt képes elhinni, hogy Saul lenne a tettes.

De erről senkivel sem tudott beszélni.

Mint ahogyan az egyre növekvő szánalmat sem tudta megosztani senkivel, a szánalmat, ami már-már azzal fenyegetett, hogy eltörpül mellette az elszörnyedés, a düh, az undor, a félelem, az értetlenség. Egyre erősebb szánalmat érzett Saul iránt. Mert ha igaza van, ha nem Saul felelős mindenért, akkor Saul valamilyen rettenetes dolog áldozata, és egy bizarr és véres gyilkosság kaleidoszkópjában szenved. És igen, Crowley elszigetelve érezte magát, aki nem képes kapcsolatot létesíteni a környezetével, de ha igaza van, akkor Saul... Saulnál nincsen magányosabb.

Fabian visszatért a szobájába, és megint azonnal rosszul érezte magát. Most már csak akkor nem érezte úgy, hogy összeroppantja az elhagyatottság, amikor biciklire pattant, és végigkarikázott Londonon. Újabban egyre több időt töltött úton, és égette a gyorskajákkal bevitt fölös kalóriákat. Fabian inas alkat volt, és az utakon töltött hosszú órák a felesleges zsír utolsó grammjait is lefaragták róla. Nem maradt belőle más, csak izom és bőr.

Több kilométert biciklizett a hidegben, és a bőre kivörösödött a hőmérséklet-különbségtől. Kellemetlenül izzadt az erőfeszítéstől, a verejtéke pedig ráfagyott a testére.

Egyenesen dél felé biciklizett, le a Brixton Hillen, el a börtön mellett, át Streathamen, le Mitcham felé. Igazi külváros, egyre laposabb házak, egyre laposabb és lélektelenebb bevásárlónegyedek. Fabian fel és lekerekezett, körbehajtott egy körforgalomban és végig a mellékutcákon: muszáj volt kereszteznie a forgalmat, kivárnia a sorát az úton, maga mögé néznie, és gyors köszönömöt intenie annak, aki beengedte, be kellett vágnia az elé a Porsche elé, és figyelmen kívül kellett hagynia a tényt, hogy feldühítette az illetőt...

Fabian szociális élete immár ebből állt. A kibaszott aszfalton folytatta, azokkal az emberekkel kommunikált, akik megelőzték a kocsijukkal. Pillanatnyilag ezek jelentették a legszorosabb emberi kapcsolatait. Nem értette, mi történik vele.

Úgyhogy körbe-körbekerékpározott, megállt, hogy sült krumplit és csokoládét vegyen, esetleg narancslevet, a nyeregben evett a lepukkant kis élelmiszerboltok és hírlapüzletek előtt, amelyeket mostanában látogatni szokott, fagylaltot és olcsó fénymásolást reklámozó, megfakult táblák előtt egyensúlyozott a biciklijén.

Majd vissza az útra, vissza az úthálózat felületes szóváltásai közé, a veszedelmes flörtjeihez az autókkal és a tehergépjárművekkel. Nem létezett olyasmi, hogy társadalom, már nem, számára nem. Fabian meg lett fosztva tőle, arra kényszerült, hogy olyan szociális morzsákra lessen, mint az irányjelzés és a féklámpa fénye, a közlekedés bunkóságai és udvariasságai. Ezek maradtak az egyedüli pillanatok, amikor bárki is észrevette őt, és miatta módosított a viselkedésén.

Fabian annyira magányos volt, hogy az fájt.

Az üzenetrögzítője szaporán villogott. Fabian megnyomta a lejátszás gombot, mire recsegve megszólalt a Crowley nevű rendőr hangja. Kétségbeesettnek tűnt, és Fabian úgy érezte, nem csak azért, mert üzenetet kellett hagynia. Ugyanazzal a megvetéssel és türelmetlenséggel hallgatta végig, amely mindig elöntötte, amikor a rendőrséggel akadt dolga.

– ...Crowley nyomozó, Mr. Morris. Hmmm... Arra lennék kíváncsi, nem tudna-e ismét segíteni nekünk pár válasszal. A barátjáról, Kayről szerettem volna beszélgetni, és... hát... esetleg visszahívhatna.

Szünet következett.

– Maga nem tud fuvolázni, igaz, Mr. Morris? Nem ismer véletlenül valakit... akár maga, akár Saul... aki tud?

Fabian megdermedt. Crowley mondanivalójának a többi részét nem is hallotta. A hang még egy percig folytatta, majd elhallgatott.

Fabian egy pillanatra egész testében libabőrös lett, de aztán elmúlt. Kapkodva nyomogatta a visszacsévélés gombját.

– ...sszahívhatna. Maga nem tud fuvolázni, igaz, Mr. Morris?

Visszacsévélés.

– Maga nem tud fuvolázni, igaz, Mr. Morris?

Fabian bénult ujjainak kínkeserves munkájával előretekerte az üzenetet, és megkereste a Crowley által meghagyott telefonszámot. Beütötte a készülékbe. Miért akarja ezt tudni? Miért pont ezt akarja? – könyörgött magyarázatért az agya.

A szám foglalt volt, és kellemes női hang tájékoztatta Fabiant, hogy többen várakoznak előtte.

– A kurva anyád! – kiabálta Fabian, majd lecsapta a kagylót a helyére. Az visszapattant, leesett, és a zsinórjánál fogva lógott lefelé, a búgás éppen hogy csak hallható volt.

Fabian vadul reszketett. Megragadta a biciklijét, kivergődött vele a zsúfolt bejárati folyosón, és indulásra készen kirángatta a kapu elé. Becsapta maga mögött az ajtót. Hányingere volt az adrenalintól és a rettegéstől. Kivonszolta magát az útra, és sebesen Natasha otthona felé vette az irányt.

Most nem szocializálódott. Autók között kígyózott, dudák és káromkodások egyvelege követte. Élesen, nagyon merészen vette a kanyarokat, a gyalogosok csak úgy spricceltek szerteszét az útjából.

Jézus Krisztus, Jézus Krisztus – gondolta –, miért akarja ezt tudni? Mit derített ki? Mit tett az az ember, aki tud fuvolázni?

Immár a folyó felett járt, csak az isten tudja, hogyan, és ráébredt, hogy minden másodpercben az életét kockáztatta. Mintha egyik amnéziás rohamból esett volna a másikba, semmire nem emlékezett abból, miként kelt át a híd előtti kereszteződéseken.

Fabian ereit elöntötte a vér. Spiccesnek érezte magát. A hideg levegő felébresztette, pofon vágta.

Váratlanul felbukkant előtte egy sor telefonfülke. Ismét megrohanta az elszigeteltség váratlan érzése. Behúzta a fékeket, és hirtelen megtorpant a biciklivel, hagyta, hogy a földre zuhanjon, és futásnak eredt, még mielőtt a kerekek abbahagyták volna a forgást. A legközelebbi fülke üres volt, és Fabian feltúrta a zsebeit apróért, majd előhalászott egy ötvenpennyst. Crowley számát tárcsázta.

Hívd a 999-et, te szerencsétlen idióta! – förmedt hirtelen magára, de Crowley telefonja ezúttal kicsengett.

– Crowley.

– Crowley, Fabian vagyok. – Alig bírt beszélni, szavai elnyelték egymást a nagy kapkodásban. – Crowley, most azonnal menjen el Natashához. Ott találkozunk.

– Várjunk csak egy kicsit, Fabian. Mi ez az egész?

– Csak menjen oda, seggfej! A fuvola, az a kibaszott fuvola! – Ezzel Fabian lerakta.

Mit csinált azzal a lánnyal? – gondolta, miközben a biciklijéhez rohant. A kerékpár pedáljai enyhén még mindig forogtak. Az a bizarr pasas, aki egyszer csak megjelent jézusom! Ő azt hitte, Natasha csak a szeretője, ez megmagyarázta volna a furcsa viselkedését és azt a megfoghatatlanul kihívó kisugárzást, amelyet Fabian mindig is érzett Pete-ben. De mi van, ha... mi van, ha nem csak ennyiről van szó? Mit tudhat Crowley?

Már majdnem megérkezett, csak úgy száguldott Natasha lakása felé. London fényei körbevették. Semennyit nem hallott a forgalomból, csak a látására támaszkodott, hogy életben maradjon.

Újabb éles kanyar, és ott is volt a Ladbroke Grove. Fabianban egy pillanatra tudatosult, hogy úszik a verejtékben. Felhős és hűvös napjuk volt, a bőrére ráfagyott a nedvesség. Fabian legszívesebben elsírta volna magát. Mintha teljesen kihullott volna a kezéből az irányítás, mintha semmilyen hatással nem lett volna a világra.

Megfordult, és már Natasha utcáján is járt. Az szokás szerint kihalt volt. Fabian fülében megszűnt a zúgás, és megszólalt a drum and bass, Natasha házának háttérzenéje. Álomszerű és kifakult, egy nagyon komor dallam. Fabian érezte, ahogy bekúszik a szeme mögé.

Átlépett a biciklijén, és hagyta, hogy Natasha ajtaja mellé zuhanjon.

Megnyomta a csengőt. A gombra tette az ujját, és el sem engedte, amíg valaki fel nem bukkant a bejárat tejüvege mögött.

Natasha nyitott neki ajtót.

Fabianban egy pillanatra felmerült, hogy vajon be van-e tépve, a lány annyira határozatlannak tűnt, a szeme olyan felhős volt. De utána észrevette, milyen fehérnek tűnik, milyen vékony, és rögtön tudta, hogy itt a fűnél többről van szó.

Natasha elmosolyodott, amikor meglátta, és felnézett rá fókuszálatlan szemével.

– Szia, Fabe, ember, hogy vagy? – Fáradtnak tűnt, de felemelte a kezét, hogy összeérintsék az öklüket.

Fabian megfogta a kezét. Natasha enyhén meglepődött. Fabian a füléhez hajolt. Amikor megszólalt, remegett a hangja.

– Tash... Pete itt van?

A lány felnézett, kérdőn elfintorodott, bólintott.

– Aha. Próbálunk. A Jungle Terrorra.

Fabian húzni kezdte maga után.

– Tash, mennünk kell. Azt akarom, hogy velem gyere. Ígérem, megmagyarázom, de most gyere velem...

– Jaj, dehogy! – Natasha se dühösnek, se zaklatottnak nem tűnt. De finoman kibontakozott Fabian szorításából, és elkezdte becsukni az ajtót. – Le kell játszanunk ezeket a számokat.

Fabian belökte az ajtót, és megragadta a lányt. Jobb kezével befogta a száját. Natasha immár tágra nyílt szemmel vergődött a szorításában, de Fabian az ajtó felé rángatta.

Szúrt a szeme, miközben azt suttogta a lánynak: – Tash, kérlek, te ezt nem érted, neki valami köze van ehhez az egészhez, el kell tűnnünk innen...

– Szia, Fabian! Hogy vagy?

Pete jelent meg a lépcső tetején. Amikor lenézett rájuk, lépés közben dermedt mozdulatlanná. Kedvesen vigyorgott.

Fabian sóbálvánnyá meredt. Akárcsak Natasha a karjaiban.

Fabian Pete arcára szegezte a tekintetét. A férfi halottsápadt volt, és csúnya, félig behegedt karmolások festettek rá véres, bonyolult mintát. Pete arca ugyanolyan vidám volt, mint mindig, de a szeme elárulta – egy kicsit túl tágra nyílt, egy kicsit túl szigorúan nézett.

Fabianban most tudatosult, mennyire fél Pete-től. Azon tűnődött, vajon mikor ér oda Crowley.

– Szia, Pete, haver... – motyogta. – Izé... én csak azt akartam... lehet, hogy én és Tash egy kicsit most elmegyünk... ööö...

Pete szomorúan elmosolyodott, mint aki érti a tréfát.

– Ó, Fabian, nem szabad elmennetek. Gyere, és hallgasd meg, amit játszunk.

Fabian megrázta a fejét, és még egy kicsivel hátrébb botladozott.

– Natasha? – kérdezte Pete, és a lány felé fordult. Nagyon gyorsan elfütyült valamit. Natasha azonnal kicsavarta magát Fabian karjából, elfordította a lábát, hogy a lábfeje kikerüljön alóla, és ugyanazzal a mozdulattal berúgta az ajtót. Miközben Fabian az ajtóra zuhant, ő félreállt. Fabian csak bámulta, Natasha szemében pedig ismét megjelent az a tudatosság, ami átmenetileg eltűnt belőle.

Fabian kotorászni kezdett maga mögött a retesz után, a szája elnyílt, a lába remegett alatta álltában.

– Nézd, Fabe – mondta Pete józanul, miközben lesétált a lépcsőn. – Ez egyszerű. – Natasha mozdulatlanul állt, és őt bámulta, miközben a fiú feléjük közeledett. – Nem tudom pontosan, mire jöttél rá, és hogyan, és le vagyok nyűgözve, de tényleg, és most mi lesz? Mihez kezdjek veled? Megölhetnélek, mint Kayt, de szerintem van egy jobb ötletem.

Fabian torkából dühös, ijedt kis hang tört fel. Kay... mi történt vele?

– Szóval, akárhogyan is, szerintem az legyen az első, hogy feljössz az emeletre. – Pete a felettük lévő szoba felé mutatott, és a jungle halványan leszűrődő hangja mintha felerősödött volna, a kívülről elkapott panaszos dal hirtelen betöltötte Fabian fejét. És az a dal olyan gyönyörű volt, hogy teljesen magával ragadta...

Olyan sok minden eszébe jutott róla...

Rádöbbent, hogy már a lépcsőn van, majd a hálószobában, de ez nem igazán zavarta, mert csak az volt fontos, hogy hallhassa azt a zenét. Volt benne valami...

Egyszer csak elhallgatott, és Fabian lélegzete elakadt, a fiú megbotlott. Úgy érezte, mindjárt megfullad.

A szoba néma volt. Pete egyik kezét a sequencer be- és kikapcsólógombján tartotta. Natasha ott állt mellette, két karját bénultan lógatva kétoldalt, szemében ugyanaz a merengő pillantás ült. Pete bal kézzel egy kést szorított a torkához. Natasha engedelmesen megemelte a fejét.

Fabian iszonyodva eltátotta a száját, és mutogatni kezdett a két mozdulatlan alak felé, akik úgy álltak ott, mint a viaszbábok egy gyilkosság diorámájában. Fabian torkából torz hangcsonkok kúsztak elő.

– Úgy, úgy, úgy, Fabian. Válaszolj, vagy elvágom a nyakát. – Pete hangja még mindig kimért, kulturált volt. – Várunk még valakit?

Fabian tekintete végigcikázott a szobán, és megpróbálta felmérni a helyzetet. Amikor Pete Natasha nyakához nyomta a kést, és vér buggyant ki, felsikoltott.

– Igen! Igen! Úton vannak a rendőrök! – üvöltötte. – És kibaszottul be fognak vinni, te seggfej...

– Nem – jegyezte meg Pete. – Nem fognak.

Elengedte Natashát, aki kíváncsian megérintette a nyakát, majd a vér látványától kissé zaklatottan és értetlenül elfintorodott. Megfogta a párnáját, és a nyakához szorította, végignézte, hogyan festi meg a vér.

Pete Fabianon tartotta a szemét. Közben a sampleren kotorászott, és begyűjtött róla pár ott heverő digitális hangmintát.

– Tash? – mondta. – Fogd a lemeztáskádat, és pár 12”-est. A Jungle Terrorig nálam fogunk lakni. – Ezzel Fabianra mosolygott.

Fabian az ajtó felé iramodott. Halk neszezést hallott, és szörnyű fájdalom hasított a bal vádlijába. Felüvöltött, és elesett. A konyhakés mélyen beleállt a lábszára izmába. Véres ujjakkal próbálta kitapogatni, és amikor levegőt kapott, sikoltozott.

– Látod – szólalt meg Pete vidámnak tűnő hangon. – Kényszeríthetnélek, hogy úgy táncolj, ahogyan én fütyülök, de bassza meg, néha más módszerekkel is elérhetem, amit akarok. – Megállt Fabian felett.

Fabian lehunyta a szemét, és letette a fejét a padlóra. Az ájulás határán volt.

– Te is eljössz a Jungle Terrorra, ugye, Fabe? – kérdezte Pete. Natasha mögötte csendben összeszedett néhány dolgot. – Lehet, hogy most úgy érzed, nincs kedved táncolni, de megígérhetem, hogy lesz. És egy szívességet is megtehetnél nekem.

A Bassett Roadra kiszűrődő drum and hass halvány ritmusát teljesen elnyomták a szirénák. Két rendőrautó állt meg csikorgó kerekekkel a ház előtt. Egyenruhás nők és férfiak ugrottak ki és vetették magukat az ajtó felé. Crowley az egyik autó mellett állt. Mögöttük az ajtókban és ablakokban kukucskáltak a helyi lakosok.

– Az üvöltözés miatt jöttek? Ez gyors volt – jegyezte meg egy öregember elismerő hangon Crowley-nak.

Crowley elfordult és levegő után kapkodott. Szinte hányingere volt a rossz előérzettől.

Az ajtó mellett egy bicikli hevert az aszfalton. Crowley a kerékpárt bámulta, miközben a faltörő kos elintézte az ajtót. A rendőrök kapkodó tömegben rohantak fel a lépcsőn. Crowley látta a lövésre készen tartott fegyvereket.

A házban súlyos léptek dobogtak, még az utcán is hallani lehetett. A jungle halovány ritmusa váratlanul elhallgatott. Crowley a felderítők után masírozott az előtérben. Felkocogott a lépcsőn, és várakozni kezdett a lakás ajtaja előtt.

Alacsony nő lépett oda mellé golyóálló mellényben.

– Semmi, uram.

– Semmi?

– Eltűntek, uram. Nyom nélkül. Szerintem ezt látnia kellene.

Bevezette a lakásba. A folyosót megtöltötték a zömök testek.

A levegő sűrű volt a parancsoktól és a kutatás zajától.

Crowley végignézett a nappali csupasz falain. A szoba bejárata mellett vértócsa éktelenkedett, még mindig csúszós és ragacsos. A fotonon heverő egyik fehér párnát élénkvörös foltok csúfították.

A szintetizátor, a hifi, a kézitáska... minden érintetlennek tűnt. Crowley a keverőpulthoz masírozott. Egy 12”-es lemez forgott a lejátszón. A tű megugrott, letért a pályájáról a súlyos rendőrbakancsok dobogásától. Crowley káromkodott.

Emelt hangon folytatta, és a szavai szinte csöpögtek az epétől.

– Gondolom, senki nem nézte meg, hol tartottunk éppen a lemezen. Nem?

Mindenki értetlenül meredt rá.

– Csak mert abból tudnánk, mikor mentek el.

A többiek sértődötten elfordították a fejüket. Legközelebb majd próbáljon meg maga lerohanni egy rohadt elmebeteget, miközben jegyzetel, uram – az összes pillantás és mozdulat nagyjából ezt az érzést közvetítette.

A pokolba velük – gondolta Crowley dühösen. Elmehetnek a pokolba. A padlót és a párnát összemocskoló vérre nézett. Kibámult az ablakon. A járőrök visszatartották az egyre nagyobb tömeget. A bicikli egymagában hevert, mellőzötten.

Fabian, Fabian... – gondolta Crowley. Elveszítettelek. Elveszítettelek. Te voltál az én egyetlen nyomom, Fabian, és most eltűntél.

Összegörnyedt, és ott helyben, az ablakpárkányon a karjára hajtotta a fejét.

Fabian, Natasha, hova mentetek? – gondolta. – És kivel?

HUSZONHARMADIK FEJEZET

A falakon felfirkált feliratok jelentek meg.

A gótikus, ugyanakkor iskolázatlan kézzel írt üzenetek békekötésért esedeztek Saulnak. A téglába vésték őket, ceruzával skiccelték fel, szórófestékkel fújták oda.

Saul az elsőre egy kémény oldalán talált rá, amelyben aludni szándékozott.

idehallgass fiam, szólt az üzenet, mi egy vér vagyunk és a vér ÖSSZEKÖT ÚGYHOGY LEGYEN AZ HOGY AMI VOLT VEL ÜNK ELMÚLT. A KETTŐ JOBB AZ EGYNÉL TUDOD SŐT A KETTŐ MAGA AZ ÖRDÖG.

Saul végighúzta az ujját a vékony karcolásokon, és körbenézett a tetőn. A Patkánykirály bűze még ott ült a levegőben, tisztán érezte. A kíséretében érkező patkányok felborzolták a szőrüket, és készen álltak arra, hogy harapjanak vagy elfussanak. Saul most már sohasem volt egyedül, mindig körbevette egy falka, amelynek a mérete sosem változott, csak az egyedei cserélődtek.

Saul és kísérete leguggolt a tetőn, és beleszimatoltak a levegőbe. Aznap délelőtt Saul nem a kémények között aludt.

Másnap este annak a csatornának a sarkában ébredt, amelyet megtalált magának, és a feje felett egy újabb festett üzenetet látott. Ez fehér festékkel készült, olyan festékkel, amely lecsöpögött és lefolyt a falakról a mocskos vízbe, éppen hogy csak olvashatóan hagyva a szavakat.

NÉZD EZZEL SENKINEK NEM SEGÍTSZ A FURUJÁSON KÍVÜL

Akkor írták, miközben Saul aludt. A Patkánykirály a nyomában ólálkodott, és bár megszólalni nem mert, kétségbeesetten szeretett volna kibékülni vele.

Saul dühös volt. Nagyon fájt neki az a játszi könnyedség, amellyel a Patkánykirály kicselezte. Ebből tudta, hogy zöldfülű még, egy kis patkánykölyök.

De nem volt képes mérlegelni sem, vajon igaza van-e egyáltalán a Patkánykirálynak. Számára ez lényegtelen volt. Éppen elég kompromisszumot kötött már. A Patkánykirálynak, az erőszaktevőnek és a gyilkosnak, a családja elpusztítójának nincs joga együttműködésre kérni. A Patkánykirály szabadította el a Fuvolást, a Patkánykirály tette Sault azzá, ami lett. Kiszabadította ugyan, de az ajtó csak egy újabb börtönbe nyílt.

Úgyhogy a Patkánykirály bekaphatja – gondolta Saul. Elég abból, hogy csak csalinak használja. Tudta, hogy a Patkánykirályban nem lehet megbízni.

Úgyhogy ehelyett azon gondolkozott, mit tehetne önmagáért.

Mert bármennyire is a maga ura volt, bármennyire is erősnek érezte magát, Saul nem tudta, mit tegyen. Nem tudta, hol lakik a Fuvolás. Nem tudta, mikor lendül támadásba. Semmit nem tudott, csak annyit, hogy ő maga nincs biztonságban.

Saul egyre többet és többet gondolt a barátaira. Nagyon sok időt töltött azzal, hogy a patkányokkal beszélgetett, de azok csak ravaszok voltak, nem pedig okosak, és az ostobaságuk elidegenítette tőlük. Emlékezett rá, miket gondolt aznap este, amikor elhagyta a Patkánykirályt, arra, amikor rádöbbent, hogy csak az ő döntésén múlik, hogy a világa keresztezi-e Fabianékét és a többiekét.

Mindennél jobban szerette volna látni Fabiant.

Úgyhogy egyik este arra utasította a patkányokat, hogy hagyják magára. Azok azonnal engedelmeskedtek, és hirtelen csapatostul eltűntek. Saul nekiindult, hogy átvágjon a városon, ismét egyedül.

Kíváncsi lett volna, hogy a Patkánykirály a közelében van-e, figyeli-e. Arra jutott, hogy amíg az a seggfej megtartja tőle a kellő távolságot, nem érdekli.

A Tower-híd alatt kelt át a folyón. Orángutánként lendült át az alját díszítő kötőgerendák, a hatalmas drótok és csövek szövevényei között. A közepén, ott, ahol a híd szétválik és felnyílik a magasabb hajók előtt, Saul megállt, és a kezénél fogva lógni kezdett, kicsit himbálózva.

Az égtől meg volt fosztva – nem látott semmit szemmagasságban és még magasabban, csak a híd hatalmas tömegét maga felett. A látóterének a legszélén ismét megjelentek az épületek a folyó felett. De a város legnagyobbrészt a feje tetején állt, ahogy visszatükröződött a Temze kanyargós, töredezett tükrében. Fények jelentek meg a vízen, több száz fénycseppel központozott sötét forma, a város tornyai, a Southbank Centre távoli égői, amelyek sokkal valóságosabbak voltak Saulnak, mint az igazi megfelelőik felette, a levegőben.

Lebámult a lábai alatt heverő városra. Illúzió volt. A szeme elé táruló fények vibráló mozgása nem a tényleges várost jelentette. Része ugyan annak, persze, elengedhetetlen része... de a gyönyörű fények, amelyek annyival elevenebbek voltak a felettük lévőknél, csak kétdimenziósak voltak. Egyszerűen csak a felszíni feszültséget festették meg. Ez alatt a vékony borítólemez alatt a víz még mindig mocskos volt, még mindig veszedelmes és hideg.

Saul ebbe kapaszkodott. Ellenállt a város poézisének.

Gyorsan szedte a lábát, arra késztetve a járókelőket, hogy észre se vegyék, hogy levegőnek nézzék. Úgy járt-kelt az utcákon, mint egy rejtjel, láthatatlanul. Néha teljesen mozdulatlanná vált, és hallgatózott, követi-e valaki. Senkit nem látott, de nem volt annyira naiv, hogy azt higgye, ez bármit is bizonyít.

A hátsó utcák felől közelítette meg Brixtont, mert nem akart végigmenni a fények között, a tömegben. Sebesen vert a pulzusa. Ideges volt. Olyan régóta nem beszélt Fabiannál, hogy attól félt, nem fogják egymást megérteni. Vajon milyennek tűnhet a mostani hangja Fabiannak? Különösnek, patkányszerűnek?

Odaért Fabian utcájába. Egy öregasszony sétált el mellette önmagába görnyedve, majd Saul magára maradt.

Valami nem volt rendben. A levegőnek elektromos íze volt. Fabian szobájának fehér függönyei mögött emberek mozogtak. Saul meglehetősen rezzenéstelenül ácsorgott. Az ablakot bámulta, homályosan látta mögötte a bent lévő nők és férfiak mozdulatait. Azok bizonytalanul keringtek, vizsgálódva. Saul egyre erősebb elszörnyedéssel képzelte maga elé, ahogy ezek fiókokat nyitogatnak, könyveket böngésznek át, Fabian műveit nézegetik. Saul tudta, kik mozognak így.

Saul magatartása megváltozott. Az egyik pillanatban még behúzta a vállát, a háttérbe olvadó pózban állt, olyasmiként, amit lát ugyan az ember, de nem vesz észre, beleolvad az utcába. Most kibontakozott belőle, és az aszfalt felé kezdett süllyedni. Egy hirtelen mozdulattal kétrét hajolt, miközben ezzel egy időben az alacsony kerítésfal felé kúszott. Végiglopakodott a keskeny előkerteken, az apró alibi-tornácokon.

Ekkor már tényleg láthatatlan volt. Ezt érezte is magában.

A fal mellett lopakodott, váratlan, robbanásszerű mozdulatai néha emberfeletti mozdulatlanságba csaptak át. Remegett az orra. A levegőt szaglászta.

Saul Fabian háza előtt állt. Egy hang nélkül átugrotta az alacsony kerítést, és guggolva ért földet az ablak alatt. A falra tapasztotta a fülét.

Az épület kiadta neki a benne lévőket. Tompa hangok szűrődtek ki a téglák közötti repedéseken és réseken.

– ...de nem tetszik, ahogy ez a szar összeáll...

– ...tudod, hogy a fejesek haláli idegesek emiatt. Érted, ennek a pasasnak kibaszottul elment...

– ...Morris nevű pacákot, miért esett neki? Azt hittem, haverok voltak.

A rendőrök beszélgetése a banalitások, közhelyek és fölösleges szófordulatok végtelen folyamának tűnt. A társalgásuknak semmi célja nincsen, gondolta Saul elkeseredetten, egyáltalán nem szolgál semmilyen kibaszott célt sem. Elkeseredetten vágyott a beszélgetésre, a kommunikációra, és amikor hallotta, hogy csak így pocsékolják a szavakat... szinte sírni támadt kedve.

Elveszítette Fabiant. A kezébe hajtotta a fejét.

– Ammá annyi, csimota. Mos’ má van Rosszfickóval.

Anansi hangja halk volt, és nagyon közeli.

Saul megdörzsölte a szemét anélkül, hogy kinyitotta volna. Mély levegőt vett. Végül felnézett.

Anansi arca közvetlenül az övé előtt lógott, fejjel lefelé. Furcsa szemei nagyon közelről meredtek Saulra.

Saul higgadtan bámult vissza rá, állta a pillantását. Majd hagyta, hogy a tekintete mintegy mellékesen felszaladjon, és megvizsgálja Anansi helyzetét.

Anansi az egyik kötelén lógott lefelé, a tetőhöz rögzítve. Két kézzel markolta, minden erőfeszítés nélkül tartotta a saját súlyát, meztelen lábfeje ráfonódott a fehér kötélre. Miközben Saul nézte, Anansi lábfeje kibontakozott a szálak közül, és lassan és hangtalanul átlendült a levegőn. A pillantása továbbra is Sauléba fúródott, noha az arca száznyolcvan fokkal megfordult.

A lába szinte észrevehetetlen érintéssel én földet.

– Átkozottul kiügyesedtél magad, tudod-e, pulya. Nem könnyebbség szemmel tattol téged mostanság.

– Miért fáradsz vele? Apuci küldött? – Saul hangjából csöpögött a gúny.

Anansi hangtalanul felnevetett. Lustán, ragadozószerűen elmosolyodott – ő volt a nagy pókember.

– Most jer. Beszédem van, én és te. – Anansi egyenesen felfelé mutatott hosszú ujjával. Majd mintha egyik kezével a másik után felfelé kezdett volna zuhanni a kötélen, amelyet előrelátóan magával húzott, nehogy meglássák.

Saul némán az épület sarkához osont, és mindkét oldalról megfogta. Felhúzta magát a földről.

Anansi már várta. Keresztbe tett lábbal üldögélt a lapos tetőn. A szája úgy mozgott, mintha valami kellemetlen dolog kimondására készülne. Üdvözlésként odabiccentett Saulnak, és egy fejmozdulattal jelezte, hogy a fiú üljön le vele szemben.

Saul ehelyett összefűzte az ujjait a tarkóján, és elfordult. Végignézett Brixtonon.

Körülöttük mindenhonnan zaj szűrődött fel az utcáról.

– Patkányfickó uraság kezd őrülni a rád várakozásba – szólalt meg Anansi csendesen.

– Akkor annak a seggfejnek nem kellett volna csalinak használnia engem – felelte Saul rezzenéstelen hangon. – Annak a nőket erőszakoló szemétládának nem kellett volna megölnie az apámat.

– Patkányfickó az apád.

Saul nem válaszolt. Várakozott.

Ismét Anansi szólalt meg.

– Loplop visszajött, és őrült mérges rád. Akarja, hogy meghalolj, de istenigazából.

Saul felháborodottan megfordult.

– Mi a tökömért haragszik ő rám?

– Tudod, te megsiketíted őtet, és meg is őrjíted, őrület lesz a fejében.

– Ó, a kurva mindenit! – Saul köpött egyet. – Mindketten majdnem meghaltunk. Ő meg akart ölni engem, de utána őt is kibaszottul elintézték volna. Szerintem az a kurva Fuvolás szórakozik velünk, érted? Szerintem azt akarja, hogy mind meghaljunk, az összes király. Loplop bekrepált volna, de megmentettem az életét...

– Igen, ember, de ő téged mentett. Csak nézhette is volna végig, ahogy a Fuvolásfickó bevégez téged, de megpróbált megmenteni, te meg elbaszod a fülét...

– Ez hülyeség, Anansi. Loplop azért próbált megmenteni, mert ti mind... ti mind... tudjátok, hogy a Fuvolás engem nem tud fogva tartani, és mind tudjátok, hogy én vagyok az egyetlen, aki megállíthatja.

Hosszú csend következett.

– Hát, Loplop mindenesetre dühben van. Most ne menjél a közelibe neki.

– Rendben – felelte Saul.

Újabb hosszú szünet.

– Mit akarsz, Anansi? És mit tudsz Fábiánról?

Anansi felháborodottan szívott egyet a fogán.

– Még mindig zöldfülű vagyol, csimota, de tényleg. Azt látok, vannak neked a patkányok mind temögötted, de nem tudod, mit kezdenél ők. Patkányok mindenütt vannak, csimota. Pókok mindenütt Azok a szemeid teneked, a patkányok. Az én kicsiny pókok elmondják nekem, micsinál a Rosszfickó a barátaiddal. Te sosenem kérdezel. Téged sosenem érdekelt mostanáig.

– A barátaimmal?

Anansi elfintorodott, és megvetően Saulra nézett.

– Megnyuvasztotta a kövér csimota. – Saul keze az arcához rebbent. A szája csukva maradt, de megremegett. – Elvitte a fekete csimota és a kis zenélős lányzót.

– Natashát! – zihálta Saul. – Mit akarhat vele...? Honnan tudja, kik ezek...? Hogyan jutott be? – Két kezével megszorította a fejét, és elkeseredetten csapkodni kezdte. Kay, gondolta, Natasha, még erősebben ütötte magát, mi történik itt?

Anansi nekiesett. Saul csuklóját erős kezek ragadták meg.

– Most azonnal hagyd abba! – mondta Anansi elszörnyedve.

Az állatok nem szokták magukat bántani, döbbent rá Saul.

Akkor hát még mindig van benne valami emberi. Megrázta magát, és abbahagyta.

– Vissza kell őket szereznünk. Meg kell őket találnunk.

– Hogyan, csimota? Észhez térj.

Saul körül forgott a világ.

– Mit tett Kayjel?

Anansi összeszorította a száját.

– Széjjelszedte csimotát.

Egy ideig futottak, utána egy rövid, sebes mászás következett, majd ott álltak a Brixton Récén, a sportközponton. Hallották az MTV halk dübögését az alattuk lévő edzőteremből. Saul a tető legszélén állt, kicsit előrébb, mint Anansi. Zsebre vágta a kezét.

– Tudod, szólhattál volna nekem... – mondta. Hallotta a saját hangját, és gyűlölte, amiért olyan panaszos. Félig megfordult, Anansira pillantott, aki meglehetősen mozdulatlanul állt, kezét összefonva csupasz mellkasa felett.

Anansi megvetően szívta a fogát.

– Tsa, csimota, még mindig csurig telve vagy szeméttel. Arról szólsz, hogy a Patkányfickó a te apád? Minek végett akartad volna, hogy elmondjam?

Saul ránézett. Anansi kitartott.

– Minek végett mondjam el? Hmmm? Idehallga, csimota, pulya, most hegyezed füled. Én egy nagydáré pók vagyok, megértetted? A Patkányfickó, ő egy patkány. Loplop, ő a madár, a Legfőségesebb Madár. És te ám, te egy furaszerzet féldolog vagy, de mivégre mondjunk neked egy ilyen dolgot? Én csak azt mondok neked, amit én akarok, hogy te tudd. Mindig, nesze neked ígéret. Semmi több képmutatás, látod, csimota? Nincs szükség. Az énállatoknak nincs erre szükségük rá. Erről szokj le. Abban bízz, hogy ebben bízhatsz nálam, többen nem, de kevesebben sem. Megértetted?

Saul nem válaszolt. A vonatot nézte, amint megérkezik Brixton megállójába, majd továbbzötyögött.

– Loplopnak szándékában állt elárulni a Fuvolásnak, hogy hol vagyok? Ti mind oda akartatok jönni értem, amikor megpróbált engem elkapni? – kérdezte végül.

Anansi szinte észre sem vehető vállrándítással válaszolt.

A sínek mentén osontak, a piac és az utcák felett nyújtózó vasúti pálya mentén. Egyetlen szó nélkül lopakodtak Camberwell felé. Saulnak rá kellett döbbennie, hogy értékeli a társaságot, bár messze nem ebben reménykedett, amikor eltervezte az estéjét.

– Hogyan képes megtalálni a barátaimat? – tette fel a kérdést. Egy jellegtelen iskolaudvar mászókáján ültek éppen.

– Ő kutatott az összes könyvedbe és dolgodba. Ő biztosan találta meg címféléket.

Hát persze, gondolta Saul. Az én hibám.

Bénultnak érezte magát. Ha még mindig ember lenne, döbbent rá, akkor sokkos állapotban lenne. De nem az volt, már nem – már félig patkány, aki sok mindent látott.

Anansi mélyen hallgatott. Kísérletet sem tett rá, hogy rábeszélje Sault, hogy térjen vissza a Patkánykirályhoz – vagy bármi másra.

Saul kíváncsian méregette.

– A Patkánykirály tudja, hogy te itt vagy? – kérdezte.

Anansi bólintott.

– Megkért arra, hogy mondj nekem bármit? Hogy küldj vissza hozzá?

Anansi megvonta a vállát. – Vissza akar szerezni, ez nem kétség. Te haszonra vagy, érted? De ő tudja, hogy neked semmit nem lehet parancsolni, amit nem akarsz. Te tudod, ő mit akar. Ha vissza akarsz jönni, vissza fogói jönni.

– De te... te érted, miért nem fogok visszamenni hozzá?

Anansi a szemébe nézett. Gyengéden megcsóválta a fejét.

– Nem, csimota, kicsinyég sem. Te jobban túlélnél vele, velünk, ez az igazság. És te patkány vagy. Vissza kellőne menned. De én tudom, hogy te nem ígyül gondolkozol. Azt nem tudom, mi vagy te, csimota. Nem lehetsz patkány, nem lehetsz ember. Kicsinyég sem értelek tégedet, de ez nem baj, mert tudom, hogy sose nem foglak megérteni téged, és te sem engem. Mi nem egyek vagyunk.

A hajnali órákban, miután ettek, megálltak egymás mellett az egyik csatornalejáratnál. Anansi maga mögé nézett, azt tervezte, hogy a mellettük lévő raktárépület falán felmászva távozik. Visszanézett Saulra.

Saul kinyújtotta a kezét. Anansi megragadta.

– Te vagyol egyedül remény, csimota. Térj vissza hozzánk.

Saul megrázta a fejét, elfordult, kellemetlenül érezte magát a váratlan közvetlenségtől.

Anansi bólintott, és elengedte a kezét.

– Akkor hát viszlát.

Ezzel megfordult, és átdobta az egyik kötelét egy áthajláson, majd sebesen eltűnt a függőleges téglák felett.

Saul sokáig nézett utána. Majd megfordult, hogy felmérje, hol van. A csatornafedő körül drabális gépdarabok borították az udvart. Némán, kicsit szánalmasan meredeztek a sötétben. Innen egyik út sem látszott, és Saul élvezte az átmeneti magányt Majd anélkül, hogy odanézett volna, lehajolt, és felhúzta a fémkorongot a földről.

Egy kicsit tétovázott.

Tudta, hogy nem sok értelme lenne Natasha és Fabian után kutatni. A város annyira nagy, a Fuvolás hatalma olyan emberfeletti, hogy nem eshet nehezére elrejteni két embert. De azt is tudta, hogy nem bírná elviselni, ha az ő markában maradnának. Tudta, hogy muszáj lesz elkezdenie a keresést, még ha csak azért is, hogy bebizonyítsa, hogy félig még mindig ember. Mert nyugtalanította a saját passzivitása, a beletörődése, az a gyorsaság, amellyel elkerülhetetlen fejleményként, bevégzettként, befejezettként kezdte látni a barátai eltűnését. Kezdett érzéketlenné válni. Kay halála végtelenül elképzelhetetlennek tűnt neki, de ez emberi reakció. Sokkal jobban zavarta az, amellyel a két legjobb barátja elrablását fogadta.

Az elfogadhatatlan elfogadása egyfajta reaktív sztoicizmus, egy olyan belső dinamika, amely eltompította az érzéseit ezek iránt a többiek iránt. Konkrétan érezte magában az egyre erősebb ravaszságot, az ittre és a mostra való hiperrealista összpontosítást. Ez megijesztette. Ezzel nem tud egyenesen szembeszegülni, azt nem tudja eldönteni, mit érezzen és mit ne, de a tetteivel meg tudja kérdőjelezni az érzelmeit. Meg tudja változtatni, ha nem úgy viselkedik, mintha így érezne. Megvetéssel töltötték el a saját reakciói, a saját érzései. Állatiasak voltak.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

Amikor Saul leért a csatornába, azonnal tudta, hogy valami nincs rendben. A hangok, a megszokott hangok, amelyek ilyenkor mindig körülvették, most hallgattak. Amikor a csordogáló vízbe ért a lába, rögtön leguggolt, és érezte, amint elönti a harcias energia. A füle remegett. Tudta, mi hiányzik. A csatornában körbe kellett volna vegye a kaparászás és rohangálás alig hallható hálózata, a saját népének neszei. Ezek meg kellett volna jelenjenek patkányhallásának peremén, hogy utána magába olvassza, a saját részévé tegye, és az ideje számon tartására használja őket a sötétben.

Ezek a hangok most hallgattak. Nem voltak körülötte patkányok.

Minden erőfeszítés nélkül lehasalt, becsússzam a szerves iszapba. Hihetetlenül nesztelen maradt. Néha megvonaglott a füle. Saul reszketett.

Hallotta a csatornák állandó, halk csöpögését, a nyúlós víz csordogálását, a föld alatti langyos szelek gyászos sóhaját, de a népe nem volt sehol.

Saul lehunyta a szemét, mozdulatlanságot kényszerített magára a lábujjaitól felfelé. Az ízületei sorban felhagytak a működéssel – lenémította a vére hangját, lelassította a szívét, száműzte testének összes apró kis neszét. A csatorna talajának részévé vált, és csak hallgatózott.

A folyosók némasága megrémítette.

Egyik fülét óvatosan a földre tapasztotta. Érezte maga körül a város vibrálását.

Valahol, nagyon messze megszólalt egy hang.

Egy magas hang.

Saul felpattant. Ömlött róla a verejték, és vadul remegett.

A Fuvolás idejön? Idelent van, a csatornában?

Rohanni kezdett az alagutakon át. Nem tudta, hova szalad. Azért futott, hogy kiűzze a lábából a remegést, a mindent elborító rettegést.

Mit keres itt?

Elsuhant egy létra mellett. Talán kereket kellene oldani, itt az idő lelépni a csatornából, és a fenti utcákon folytatni a rohanást, gondolta, de a fenébe is, ez az ő territóriuma, a védett kikötője... ezt nem hagyhatja elveszni.

Hirtelen megállt, oldalra billentette a fejét, és ismét hallgatózni kezdett.

A fuvola hangja ekkor már egy kicsit közelebbről szólt, és kaparászást hallott körülötte, karmok hangját a téglán.

A fuvola ekkor váratlanul fel-le kezdett cikázni a skálán, a trillák kakofóniája kergette egymást őrült irányokba. A fuvola és a karmok együttese semerre sem mozdult. Nem kerültek sem közelebb, sem távolabb.

Van valami különös, ébredt rá Saul, ebben a hangban. Tovább hallgatózott. Oda sem figyelve a folyosó falaihoz feszítette magát, széttárt karokkal, az egyiket maga fölé emelve, a másikat oldalra nyújtva, a lábait pedig kisterpeszbe rakta, és mászni kezdett felfelé a henger alakú alagút enyhe emelkedőjén. Az átjáróba illeszkedett.

A fuvola csak trillázott tovább, és Saul ekkor valami mást is meghallott, egy átható, dühös hangot.

Loplop. Rikácsolt, vad, elkeseredett kiáltásokat eresztett meg.

Saul megindult előre, a hangokat követve a labirintusban.

Azok egy helyben maradtak. Saul feléjük kanyargott a sötétben. Loplop időnként még újra felvijjogott, de a sikoltásai nem fájdalomról, nem kínszenvedésről árulkodtak, hanem kétségbeesésről. Loplop hangja elnyomta a kaparászást – a rendezett kaparászást, ébredt rá Saul, egy szokatlanul ritmusos karmolászást.

A hangokat immár csak pár vékony fal választotta el tőle, és Saul tudta, hogy megérkezett, egysaroknyira van az összegyűltektől. Testébe visszatért a reszketés. Küzdeni kezdett, hogy visszaszerezze az uralmat önmaga felett. Vasmarokkal tartotta fogva a rettegés. Saul felidézte azt a bénító sebességet, amellyel a Fuvolás mozog, az ütéseinek erejét. A fájdalom a testében, az a fájdalom, amelyet már sikerült elfelejtenie, figyelmen kívül hagynia, újból feléledt, és végigvándorolt rajta.

Saul nem akart meghalni.

De valami nem volt rendben ezzel a hanggal.

Amennyire csak tudott, a falhoz tapadt, és nyelt néhányat. Óvatosan a kereszteződéshez lopakodott, ahonnan az a csatorna indult, ahonnan a hangok jöttek. Nagyon félt. Az őrült fuvolaszó, Loplop véletlenszerű rikoltozása, és közben az állandó, ritmusos kaparászás a téglafalon – minden ugyanúgy folytatódott tovább. Hangosan és rémületesen közelről hallatszott.

Saul körbenézett. Nem tudta, hol van. Valahol mélyen, a csatornarendszer hatalmas labirintusának gyomrában.

Megacélozta magát, és lassan, hangtalanul benézett a téglafal pereme mögé.

Eleinte csak a patkányok körvonalait tudta kivenni a sötétben.

Egy patkánymezőt, több millió patkányt – összefüggő tömeget, amely az alagút bejáratától pár lépésre kezdődött, majd megsokszorozódott, ahogyan egyre több test gyűlt egymásra, egyik patkány a másikon, meleg kis pocakok, mellkasok és lábak tornyosultak heggyé. Egy mozgó heggyé, ahol az elhullottak helyét friss hús vette át, és a gravitáció dacolva tartotta fenn lehetetlenül meredek oldalait. Egymás hegyén-hátán nyüzsögtek a patkányok.

Egy ütemben mozogtak, egyszerre mozdultak.

Egy patkányként léptek a jobb mellső lábukkal, majd egyszerre mozdították a balt. Utána a hátsó lábaik következtek, ismét csak egy ritmusra. Egymást karmolták, feltépték egymás bőrét, eltaposták a kicsiket és a haldoklókat – de egységben maradtak. Egyszerre mozogtak, a hátborzongató zene ritmusára.

A Fuvolást nem látta sehol. Saul éppen csak ki tudta venni a patkányhegy túloldalán a Patkánykirályt. Az arcát nem látta. De a teste ugyanarra az ütemre mozgott, mint a lázadó népéé, és ugyanazzal az érdeklődésmentes összpontosítással táncolt, tökéletes időzítéssel, mereven rángatózva.

Loplop újra és újra felvisított. Saul a Patkánykirály előtt ugráló elkeseredett alakra nézett, aki ököllel verte a másik férfi mellkasát. Meglökte a Patkány királyt, megpróbálta visszatolni, de az csak folytatta merev zombitáncát.

A teljes csapat mögött pedig lógott valami a plafonról... ami, mint azt Saul némi késéssel észrevette, egy kürtőből, a fenti világból ereszkedett lefelé. Egy fekete doboz himbálózott ott nevetséges szögben, amelynek a fogantyúját egy mocskos kötélhez erősítették...

Egy gettóhifi.

Saul szeme tágra nyílt a döbbenettől.

Annak a kibaszott seggfejnek még csak ide sem kell jönnie – gondolta.

Bebotorkált az alagútba, és elindult a kavargó tömeg felé. A fuvola hangja kísérteties volt, hangos, gyors és eszelős, mint egy pokolbéli ír néptánc. Saul egyre közelebb óvakodott. Ekkor már elhaladt pár rángatózó patkány mellett. A magnó enyhén himbálózott. Saul bemasírozott a patkányok tömegébe. Már most rengetegen tolongtak körülötte, és még legalább másfél métert kellett mennie. Mintha a csatorna összes patkánya megtalálta volna ide az utat – a harminc centis, gigantikus szörnyetegektől kezdve a visongó újszülöttekig, a sötétek és a feketék, akik ott taposták, gyilkolták egymást esztelen vágyukban, hogy odajussanak a zenéhez. Saul tovább tolakodott, érezte, ahogy a testek ott vonaglanak körülötte. Ezer karom kapott feléje, egyik sem ellenségesen, csak a tánc extázisában. Saul a patkányok alatt lassan vonszolódó rétegeket látott, a kimerültekét és a haldoklókét – még lejjebb pedig olyan patkányokat, akik már egyáltalán nem mozogtak. Saul térdig gázolt a hullákban.

A Patkánykirály nem fordult meg, ott maradt, ahol volt, újra a népe élén táncolt. Loplop észrevette Sault. Felrikoltott, kikerülte a Patkánykirályt, és az eleven falon keresztül Saul felé vetette magát.

Iszonyatosan nézett ki. Mocskos volt, és rongyos. Az arca eltorzult, harag és értetlenség váltakozott rajta pillanatonként.

Két-három lépést gázolt előre, majd megbotlott a megbabonázott testek súlya miatt. Elsüllyedt, fuldokolni kezdett a forrongó masszában. Saul ügyet sem vetett rá, megvetően levegőnek nézte.

De neki is nehézséget okozott a mozgás. Miközben átkelt a patkányokon, biztosra vette, hogy minden egyes lépésével gyilkol, akaratlanul, ugyanakkor elkerülhetetlenül. Megingott, majd visszanyerte az egyensúlyát. A fuvolaszó kakofóniája fülsiketítőnek tűnt. Saul hirtelen fél térdre rogyott, és a patkányok ugródeszkának próbálták használni, róla rugaszkodtak el, hogy elérjék a himbálózó táskarádiót.

Saul szitkozódott, erőlködve próbált talpra állni, de ismét elesett. Elöntötte a düh, és felpattant, csak úgy záporoztak róla a patkányok, miközben a magasba emelkedett. Pár lépéssel odébb látta, ahogyan Loplop teste szánalomra méltóan hullámzik a patkányok rétegei alatt, miközben próbál talpra állni, de nem sikerül neki.

Saul megrázta magát, és barna testek repültek róla a levegőbe. Nem érte el a magnót. Vadul rángatta a lábát, de mozdíthatatlanul beragadt, mintha futóhomokban járt volna. Váratlan hévvel felüvöltött, feltartóztathatatlanul átgázolt a patkányok tömegén, ismét megbotlott, rántott egyet magán, és erővel átkelt, elrobogott a Patkánykirály mellett arra a pontra, ahol a patkányok sora megritkult, és a sztereó a talajtól másfél méterre függött.

Felnyúlt, de megpillantotta a Patkánykirályt. Döbbenetében mozdulatlanná merevedett.

A Patkánykirály megbabonázva állt, beesett arccal. Végtagjai határozatlanul kapálóztak, minden méltóságától megfosztva, az alsó állkapcsáról lelógó, csöpögő nyálcsíkkal rostokolt ott Saul megbűvölve és elszörnyedve bámulta.

Gyűlölte a Patkánykirályt, gyűlölte azért, amiket tett, de megrémisztetté, hogy így kell látnia, minden erejétől megfosztva.

Saul visszafordult, és elkapta a himbálózó dobozt, majd erősen megrántotta, és elszakította a kötelet.

Teljes erejéből a falhoz vágta a magnót.

A zene azonnal elhallgatott. Fém és műanyag záporozott a törött burkolatból. Saul még kétszer a téglákhoz csapta. A hangszórók kiestek a tokjukból. A szétzúzott kazettatartóból kipottyant egy kazetta.

Saul megfordult, és az összegyűltek tömegére nézett.

Azok lemerevedve, zavartan ácsorogtak.

Mintha szimultán öntötte volna el őket a megértés és az emlékezés. A patkányok pánikszerűen, rémült kavarodásban kollektíve sziszegni kezdtek, majd egymás hegyén-hátán menekülve, az elesetteken botladozva eltűntek.

A hegy szétmorzsolódott, majd eltűnt. A lesántult, sebesült patkányok megpróbálták követni a társaikat. Az első hullám eltűnt; majd a második hullám is utánuk sántikált; utána a harmadik hullám, a haldoklóké vonszolta el magát a vérben csúszva.

A talajt hullák borították. A tetemek két-három rétegben hevertek. Loplop az egyik sarokba kúszott. A Patkánykirály Saulra meredt. Saul egy pillanatra visszanézett rá, majd ismét az összetört táskarádióra fordította a figyelmét. Addig kotorászott a sárban, amíg meg nem találta a kazettát.

Letörölgette, és megvizsgálta a címkéjét.

Fuvola 1, állt rajta kézírással. A kézírás Natasháé volt.

– A kibaszott mindenit! – kiáltott fel Saul, majd a könyökhajlatába temette az arcát. – A kurva életbe, hagyd már őket békén, te szemétláda – folytatta erőtlenül.

Hallotta a Patkánykirály lépteit. Saul felkapta a fejét. A Patkánykirály zavartnak tűnt. Végtagjait alázatos pózban tartotta, szája bosszúsan elgörbült. Fél, döbbent rá Saul.

Odabiccentett neki.

– Számomra ez csak zaj – suttogta. Biccentett még egyet, és látta, hogy a Patkánykirály szeme tágra nyílik. – Csak zaj.

Loplop egy rikoltással nyugtázta, hogy észrevette Sault, és a rongyait meg a karjait csapkodva felé vette magát. Futás közben néha megtántorodott.

A Patkánykirály összerezzent. Saul ügyesen kitért Loplop útjából, majd végignézte, ahogy a Madarak Ura megcsúszik a sárban, félig-meddig elveszíti a teste felett az uralmat, elvágódik, és csattanva a falba veri a fejét.

Saul a Patkánykirályra mutatott, és hátrébb táncolt pár lépéssel.

– Tartsd már kordában azt a seggfejet! – üvöltötte.

Loplop még mindig rikácsolt, még mindig összefüggéstelenül sikoltozott, miközben megpróbált felállni. A Patkánykirály a sárban vergődő Loplophoz masírozott, és megmarkolta a gallérját. Megrántotta, és maga után húzta a csatorna csúszós talaján. Loplop erőlködve fel-felsírt. A Patkánykirály az alagút bejáratánál leguggolt elé, és Loplop arca elé tartotta az ujját. Saul nem tudta megállapítani, hogy beszél-e hozzá, vagy egyszerűen csak mozdulatlanságra kényszeríti állatias pillantásával. Azt biztos, hogy valamit kommunikáltak.

Loplop Saulra meredt a Patkánykirály válla felett. Rémültnek és dühösnek tűnt. A Patkánykirály azonban ismét elkapta a pillantását, és mutogatva magyarázott neki. Loplop tekintete ismét Saulra vándorolt, és ugyanaz a düh fortyogott benne, mint korábban, de végül hátrálni kezdett, megindult az alagútban, majd eltűnt.

A Patkánykirály visszafordult Saul felé.

Miközben visszasétált a patkányhullák között, Saul látta, hogy a járásába visszatér az a megfoghatatlan, pimasz jelleg. Összeszedte magát.

– Szóval ismét itt? – kérdezte a Patkánykirály mintegy mellékesen.

Saul nem válaszolt. Felnézett a kürtőre, ahonnan lerángatta a magnót.

Több méterrel feljebb egy rács látszott, a felett pedig a városi éjszaka piszkossárga, narancsos fényű feketesége. Valami oda volt erősítve a keskeny kürtő belsejéhez.

– Akkor mit keresel itt, kölyök? – kérdezte a Patkánykirály bőszítően mesterkélt közömbösséggel.

– Kapd be – válaszolta Saul csendesen. Lábujjhegyre állt, és felnyúlt a függőleges alagútba. Érezte, hogy egy papír csücske csapkod a szélben. Megmarkolta, és óvatosan meghúzta, de ezzel csak a sarkát sikerült letépnie.

Egy pillanatra lenézett. A Patkánykirály ott állt mellette, kezét bizonytalanul a mellkasához emelte.

Saul végignézett a körülötte fekvő hullákon.

– Újabb dicsőséges napja a vezetői képességeidnek, apa.

– Kapd be, te pisis kis fél vér, mert kinyírlak...

– Jaj, hagyd már ezt abba, öreg! – vágott vissza Saul megvetően. – Neked szükséged van rám, és ezt te is tudod, én is tudom, úgyhogy fojtsd magadba az ostoba fenyegetőzéseidet. – Ismét az alagutat fürkészte. Felugrott, elkapta a papír szélét, és magával rántotta.

A papír könnyedén lejött. Saul kiterítette és megnézte.

Egy poszter volt.

Készítője Adobe Illustratorral, egy hatéves esztétikai érzékével és túl sok szabadidővel rendelkezett. A poszter csiricsáré volt, és zsúfolt, a betűtípusok és a betűméretek zavaros kavalkádja, amelyben az információ önmagát szorította ki, és a részletek versengtek a helyért.

A lap nagy részét egy vonalrajz foglalta el: groteszkül izmos férfi napszemüvegben, aki mozdulatlanul állt egy kétlemezes keverőpult mögött. A karját összefonva ácsorgott a kaotikus feliratok detonációja közepén.

Jungle terror!!! – állította a poszter megfellebbezhetetlenül.

Az Extrém Drum an’ Bass Keménység éjszakája!

10 font a belépő, adta tudtul a plakát, és megadta egy klub címét az Elephant and Castle megálló közelében, Dél-London senkiföldjén, továbbá egy dátum is szerepelt rajta, egy szombat este december elején.

Játszani fog da Cream of da Crop, Three Fingers, Manta, Ray Wired, Rudegirl K, Natty Funkab...

Rudegirl K. Ez Natasha.

Saulból kurta kiáltás szakadt ki. Kicsit előregörnyedt, mintha kifogyott volna belőle a szusz.

– Értesíteni akart minket – sziszegte oda a Patkánykirálynak. – Ez egy meghívó.

Valamit még odafirkantottak a poszter aljára, furcsa, cikornyás kézírással. Lesz egy díszvendég is! – állt rajta. – Fabe M!

Jézusom, milyen szánalmas! – gondolta Saul. Lassan a falnak dőlt, de a plakátot nem eresztette el. Fabe M! Szórakozni próbál velünk – gondolta –, de ez nem az ő terepe, nem tudja, hogyan kell csinálni, nem képes játszani ezekkel a szavakkal...

Ez furcsa módon megvigasztalta egy kicsit. A kétségbeejtő tudat ellenére, hogy a barátai ennek a teremtménynek – ennek a szörnyetegnek, ennek a telhetetlen léleknek – a markában voltak, némi diadalt érzett az esetlenség miatt, amellyel az ősellensége ügyetlenül használta a zsargont. A könnyed nemtörődömség látszatát próbálta kelteni, amikor drum and bass szcéna stílusában firkantotta oda a kis kiegészítését, de nem ismerte ezt a nyelvet, úgyhogy elbénázta. Fabe M! Ostobán és mesterkélten hangzik. Azt akarta Saul tudtára adni, hogy nála van Fabian, hogy Fabian ott lesz a klubban, de nem hazai pályán mozgott, és ez a hozzá nem értő affektálásából ki is derült.

Saul azon kapta magát, hogy szinte sajnálkozóan felkacag.

– A seggfej már nem tud játszani. – Összegyűrte a plakátot, és a Patkánykirályhoz vágta, aki idegesen, neheztelően őgyelgett a közelében. A Patkánykirály elkapta a galacsint a levegőben. – A kis pöcs azt mondja, hogy menjünk, és szerezzük vissza őket – magyarázta Saul, miközben a Patkánykirály kihajtogatta a posztert.

Majd megkerülte a Patkánykirályt, és végiggázolt a döglött patkányokon.

– Úgy viselkedik, mint egy kibaszott James Bond – főgonosz – dohogta. – Engem akar. Tudja, hogy el fogok menni érte, ha a barátaimat lógatja be csalinak.

– És mit tesz ilyenkor egy patkány? – kérdezte a Patkánykirály.

Saul megfordult, és rámeredt. Tudatára ébredt, meglehetősen váratlanul, hogy a szeme éppen úgy rejtve marad a Patkánykirály elől, mint a Patkánykirályé előle.

– Hogy mit fogok tenni? – kérdezett vissza lassan. – Egy csapda csak akkor csapda, ha az ember nem tud róla. Ha tudok róla, akkor kihívás. Természetesen elmegyek. Elmegyek a Jungle Terrorra. Kiszabadítom a barátaimat. – Ismét feltámadt benne az a késztetés, amely korábban is zavarta, a hang, ami azt mondta, cseszd meg ne menj, ez már nem a te problémád.

Ezt a Patkánykirály vére súgta neki. Saul nem volt hajlandó hallgatni rá. Én az vagyok, amit teszek, gondolta dühösen. Hosszú csend telepedett kettejük közé.

– Tudod, mit? – kérdezte végül Saul. – Azt hiszem, neked is el kellene jönnöd. És azt hiszem, el is fogsz.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

Patkányok osztagai árasztották el Londont. Saul bűzös sikátorokban, hatalmas műanyag konténerek mögött tartott nekik harci szónoklatokat. A Fuvolásról dühöngött nekik, azt mondta, hogy most eljött az ő idejük.

A patkányok összegyűlt sorai reszketve, fellelkesülten állták körbe. Meg-megvonaglott az orruk; érezték a győzelem szagát. Saul szavai árhullámként ömlöttek végig rajtuk, magukkal sodorták őket. A fiú a hanghordozásával kommunikált velük; a patkányok tudták, hogy most utasításokat kapnak, és miután az agyafúrt ólálkodás évszázadai bátorrá tették őket, az évezredek lelkesedésével szívták tele magukat.

Saul azt a parancsot adta nekik, hogy készüljenek fel. Kutassák fel a Fuvolást, lássák el Sault információkkal, keressék meg a barátait. Őket le is írta, a fekete férfit és az alacsony nőt, akiket a Fuvolás tart fogva. A patkányokat nem érdekelte, hogy embereket raboltak el. Ők pártatlanok voltak, csak a feladat érdekelte őket, amit Saul adott ki.

– Patkányok vagytok! – közölte velük Saul. Előrebiggyesztette az alsó ajkát, és hátravetette a fejét, mint Mussolini. A patkányok, a hívek hullámzó tömege csak nézte őt az épület minden zegéből és zugából. – Settenkedők, ólálkodók, patkánybetörők. Ne gyertek nekem azzal, hogy féltek, hátha meglátnak titeket, ne gyertek nekem azzal, hogy féltek a Fuvolás bosszújától. Miért látna meg titeket? Ti patkányok vagytok... ha meglát titeket, akkor a fajotok szégyene vagytok. Legyetek azok, akik megbújnak a köztes helyeken, találjátok meg őt, és hozzatok nekem hírt róla, hol van.

A patkányok fellelkesültek. Mohón vágytak rá, hogy engedelmeskedhessenek neki. Saul egy intéssel elbocsátotta őket, azok pedig rövid életű hősi hevülettől fűtve szétszóródtak.

Saul tudta, hogy amint hallótávolságon kívül érnek, gyorsan visszatér majd beléjük a félelem. Természetesen elfogja őket a kétség. Egyre lassabban másszák majd a falakat, idegesen körbenéznek, hol lehet ő, miért nem buzdítja őket, ha kudarcot vallanak. Tudta, hogy vissza fognak osonni a csatornákba, és ott rejtőzködnek majd, amíg meg nem keresi és ismét ki nem tereli őket.

De talán az egyikük bátor vagy szerencsés lesz. Lehet, hogy valamelyik patkánya felmászik majd a falon, amelyik elválasztja a Fuvolás menedékét a külvilágtól, átbújik a szögesdróton, végiglopakodik a csöveken és a kábeleken, átkel a senki földjén, és a nyomára akad.

A Fuvolás bizonyára egy pénzügyi cég irodájának tetőterében lapul, a légkondicionáló rendszer kis kunyhójában, vagy a város szívében, esetleg egy leaszfaltozott lyukban egy vasúti híd alatt, netán egy Neasden mögötti üres kórház egyik ablaktalan szobájában, vagy egy bank modern széftermében Hammersmithtől nyugatra, vagy egy bingóterem feletti padláson Tootingban, valahol a városban bujkál, és fogva tartja Natashát meg Fabiant, amíg eltelik a Jungle Terrorig hátralévő hét.

Saul gyanította, hogy a Fuvolás kerüli a patkányok, pókok és madarak tekintetét. Nem tart az ellenségeitől, de semmi értelme nem lenne reklámozni, hol van. Párbajra hívta őket, közölte velük, melyik este fognak meghalni. A Fuvolás meghívót küldött nekik a saját kivégzésükre.

Lehet, hogy őt csak Saul érdekelte, a félvér, a patkányember, akit nem tud irányítani, de biztosan gyanítja, hogy Anansi is ott lesz, a Patkánykirály is, és Loplop is. Ők se nem bátrak, se nem büszkék. Nekik nem méltóságukon aluli visszautasítani egy kihívást. De tudják, hogy Saul az egyetlen, akit a Fuvolás nem képes irányítani, ő az egyetlen esélyük, és tudják, ott kell lenniük, mert szüksége van a segítségükre. Ha Saul nem éli túl a dolgot, akkor ők sem.

A patkányok szétspicceltek Londonban.

Saul egyedül maradt a sittkupacok és az állványok között.

Egy szélesen terpeszkedő, lerombolt táj közepén állt London egyik züllött sarkában, amely palánkok mögé húzódott, hallótávolságra az Edgware Roadtól. Egy tizenkétszer tizenkét méteres tér volt, csupa tégladarab és építési törmelék, és minden oldalról különböző épületek hátoldala határolta. A tér egyik oldalán otromba fakerítés rejtette az utcát, a kerítésen túl pedig ősöreg üzletek és vén házak téglafalai magasodtak. Saul felnézett a magasba. Azon az oldalon az ablakokat nagy fakeretek vették körbe, korhadtak, de díszesek: valaha még abból a célból készültek, hogy gyönyörködjenek bennük.

Az összes többi oldalon az épületek a sebezhető részüket mutatták. Ha Saul ezekre a falakra nézett, a házak puha, fehér hasát látta, az esztétika kitinpáncélja nélkül. Kicsit távolabb hatalmas, lapos téglafelületek fogták gyűrűbe, a jellegtelen falakat véletlenszerűen pöttyözték az ablakok. Hátulról nézve, ahonnan nem számított rá, a város kiszolgáltatottá vált.

Ez a nézőpont éppen olyan veszélyes volt a megfigyelőre, mint magára a városra. Csak ezekből a szögekből nézve hihette, hogy Londont téglából építették, nem pedig a saját elméjéből sarjadt. De a város nem szereti, ha rajtakapják. Saul ugyan tisztán annak látta, ami volt, de közben végig érezte, hogy a város fenyegetően körbeveszi. Farkasszemet nézett Londonnal. Olyan szögből szemlélte most, ahonnan nem látszott a homlokzata, olyan időpontban, amikor a város éppen nem volt résen.

Már korábban is érzett ilyet – amikor otthagyta a Patkánykirályt, amikor tudta, hogy kiszabadult a város kötelékei közül. És akkor az is tudatosult benne, hogy ezzel az ellenségévé tette Londont. A felette meredező ablakok erre emlékeztették.

A tér sarkában meghatározhatatlan funkciójú munkagépek lapultak, az építőanyagok és csákányok kupacai, kék nejlontakaróval borított cementes zsákok között. Védekezőnek és túlterheltnek tűntek. Közvetlenül előttük meredeztek a frissen lebontott épület romjai. Nem maradt belőle más, csak egy szakasz a homlokzatából, téglavastagságú hámréteg, tátongó, üres lyukakkal az ablakok helyén. Már az is csodával határosnak tűnt, hogy egyáltalán ennyi képes volt megmaradni belőle. Saul arrafelé vette az irányt a törmelékkel borított talajon.

Néhány errefelé néző szobában égett a lámpa, és a némán gyalogló Saul időről időre még mozgást is látott a szeme sarkából. Nem félt. Nem tartott attól, hogy bárki megláthatja – patkányvér folyt az ereiben. És ha mégis meglátják, legfeljebb meglepődnek azon, hogy magányos alak masírozik a lámpák fényében a még embrióként sem létező épület tiltott területén, de kinek szólhatnának? És ha valaki nagyon valószínűtlen módon mégis kihívná a rendőrséget, Saul egyszerűen felmászna egy épületre, és eltűnne. Szóljanak a rendőrségnek, hogy hívják a kártevőirtókat, gondolta. Nekik több esélyük lenne.

A magányosan árválkodó, magas homlokzat alatt állt.

Felemelte a karját, és felkészült rá, hogy hamarosan ő is végigmászik a városon, és csatlakozik kémeihez a kutatásban. Nem hitt abban, hogy megtalálná Fabiant, Natashát vagy a Fuvolást, de muszáj legalább megpróbálnia. Ha beletörődne a Fuvolás terveibe, azzal lemondana a saját hatalmáról, és bűntárssá válna. Ha hazai terepen találkozna a Fuvolással, kényszerből tenné, nem a saját akaratából. Akkor nagyon dühös lenne.

Zajt hallott odafentről. Egy alak jelent meg az egyik üres ablakkeretben. Saul mozdulatlanná dermedt. A Patkánykirály volt az.

Igazából meg sem lepődött. A Patkánykirály gyakran követte, kivárta, amíg a patkányok eltűnnek, majd megvető szavakkal illette az erőfeszítéseit, kínkeserves arcátlansággal próbálta őt nevetségessé tenni. Annyira haragudott a patkányok viselkedésére, hogy már régen elveszítette az összefüggő gondolkodás képességét, ha azokról volt szó, akik egykor neki engedelmeskedtek.

A Patkánykirály jobb kezével megragadta a kis párkányt, amelyen megvetette a lábát. Leguggolt, bal kezét lelógatta a lába között, fejét a térde felé hajtotta. Saulnak egy képregényhős jutott eszébe a pózról, Batman vagy a Fenegyerek. A Patkánykirály sziluettje a romos ablakban úgy festett, mint egy kezdőpanel egy epikus képregény elején.

– Mit akarsz? – kérdezte végül Saul.

A Patkánykirály szikár, olajozott mozdulattal levetette magát az ablakból, és Saul lába előtt landolt. Hajlított térddel ért földet, majd közvetlenül előtte lassan felegyenesedett.

Megvonaglott az arca.

– Most milyen ostoba játékba kezdtél, kis barátom?

– Menj a fenébe – válaszolta Saul, majd elfordult.

A Patkánykirály megragadta, és visszapördítette magával szembe. Saul lecsapta magáról a kezét, szeme elkerekedett a felháborodástól. Rettenetesen kínos pillanat következett: Saul és a Patkánykirály a vállukat megfeszítve, kezüket ütésre készen, ökölbe szorítva farkasszemet néztek. Saul lassú, kimért mozdulattal felnyúlt, és mellkason lökte a Patkánykirályt, kicsit hátrébb tolta magától.

Ettől felbugyogott benne a düh, és ismét taszított egyet a Patkánykirályon, felmordult, és megpróbálta fellökni. Váratlanul és teljes erejéből ütötte meg, miközben a fejében az apjáról szóló emlékképek kezdték kergetni egymást. Elszánt vágyat érzett arra, hogy megölje a Patkánykirályt.

Megdöbbentette, hogy milyen gyorsan képes átvenni felette az uralmat a gyűlölet.

A Patkánykirály egy kicsit megbotlott az egyenetlen talajon, és Saul lenyúlt, hogy felvegyen egy fél téglát. A fegyverét vadul meglendítve lecsapott a Patkánykirályra.

Az ellenfele fejét vette célba, el is találta, és ettől a Patkánykirály kiterült, de dühösen felszisszent, miközben elesett. Nehézkesen végighemperedett a törmelékes talajon, majd Saul felé lendítette a lábát, és fellökte. A verekedés hevessé vált, elmosódott, csak a karok és lábak, a körmök és öklök zűrzavara látszott. Saul nem célzott, nem tervezett; haragosan csapkodott, és érezte, ahogy az ütésektől és a karmolásoktól véraláfutások gyűlnek rajta, ahogy felszakad a bőre.

A szeme alá bevitt brutális ütés nyomában vér fakadt, és hátracsapódott a feje. Ismét lecsapott a téglával, de a Patkánykirály már nem volt ott, a tégla egy kőnek vágódott és törmelékfelhővé robbant.

A küzdő felek már a földön gurultak, és ott dulakodtak tovább. A Patkánykirály kicsusszant Saul szorításából, és úgy zümmögött körülötte, mint egy bögöly, több száz kegyetlen karmolással tépte fel a fiát, majd kitáncolt a viszonzás hatótávolságából.

Sault cselekvésképtelenné tette a frusztráció. Átkozódva hirtelen kiszabadította magát a dühödt csetepatéból. Odébb masírozott a sitthalmokon.

Újabb durva álverekedés. Nem képes megölni.

A Patkánykirály túl gyors, túl erős, és nem hajlandó rendesen belemenni a csatába, nem kockáztatná, hogy Saul meghaljon, a Patkánykirálynak Saul élve kell, bármennyire is gyűlöli újabban azért, mert a patkányok rá hallgatnak, bármennyire is megtagadja tőle a fia az engedelmességet.

Megvetően Saul után kiáltott valamit. A fiú még csak meg sem értette, mit mond.

Érezte, hogy vér gyűlik a mély karmolásokba az arcán, és miközben az egyenetlen talaj ellenére biztos léptekkel futásnak eredt, megtörölgette magát. Felugrott az egyik falszakaszra, felmászott a csupasz felületen, meg-megcsúszva a diszkeden ablakok mentén, hosszú vér- és mocsokfoltokat hagyva maga után a téglákon felfelé vezető útja közben.

Egy pillanatra hátranézett. A Patkánykirály elhagyatottan állt a hatalmas cementhalmokon. Saul elfordult, és megindult London felett. Menet közben időnként körbenézett, néha megállt, és mozdulatlanul várt.

Egy iskola tetejéről, valahol Paddington mögött a háztetőkre szerelt spotlámpák éles fénye csillant a sínek alatt hullámzó pókhálón. A sérülékeny háló üres volt, és régóta elhagyatott, de Saul leereszkedett a földre, és körbenézett maga körül. Más, kisebb pókhálók is voltak körülötte, még lakottak, amelyeket kevésbé lehetett látni, nem gyűjtötték magukba a napi port.

Saul ezekhez a pókhálókhoz hajtotta a száját, és olyan hangon, amelyről tudta, hogy távolságtartónak és közvetlennek tűnik, mint a Patkánykirályé, megszólalt. A pókok meglehetősen mozdulatlanul hallgatták.

– Most azt kell tennetek, amit mondok nektek – suttogta Saul. – Meg kell keresnetek Anansit, találjátok meg a főnökötöket. Szóljatok neki, hogy várom. Mondjátok meg neki, hogy találkoznom kell vele.

A kis teremtmények hosszú ideig rezzenéstelenek maradtak. Mintha haboztak volna. Saul ismét lehajolt.

– Induljatok – mondta. – Adjátok tovább az üzenetet.

Újabb pár pillanatnyi habozás következett, majd a pókok, olyan hatan-heten, egyszerre indultak útnak, aprón és harciasán. Együtt ereszkedtek le a hálójukról hosszú szálakon, mint egy icipici kommandócsapat bevetésen, majd eltűntek az épület oldalán.

Fabian hullámokon sodródott.

Nagyon mélyen beszorult a saját fejébe. A teste időnként éreztette a jelenlétét egy szellentéssel, némi sajgó fájdalommal vagy egy kis viszketéssel, de az idő legnagyobb részében megfeledkezett arról, hogy teste is van. Szinte semmiről nem tudott, csak a folyamatos mozgásról, a fáradhatatlan emelkedésről és süllyedésről. Nem volt biztos benne, hogy a teste, vagy csupán az elméje ringatózik a folyékony mozgásban.

A hipnotikus hullámzásnak a drum and bass adta a hátterét. A zene egy pillanatra sem állt le, ugyanaz a kihalt, kifakult szám volt, amelyet Natasha lépcsőjén hallott.

Néha meglátta a lány arcát. Natasha fölé hajolt, finoman bólogatva a zene ütemére, zavaros tekintettel. Néha Pete arca volt az. Fabian érezte, hogy leves csorog le a torkán és a szája körül, és engedelmesen nyelt.

Az idő legnagyobb részében csak hevert a hátán, és megadta magát a koponyájában lévő ringó mozgásnak. Szinte bármit képes volt meglátni, miközben egyszerűen csak hanyatt feküdt, és a közelből beszűrődő jungle taktusait hallgatta, amelyek ott kavarogtak körülötte az apró, fojtogatóan sötét, rothadásszagú szobában.

Rengeteg időt töltött azzal, hogy a folyamatban lévő művét bámulta. Nem mindig volt biztos benne, hogy ott is van, de amikor rágondolt, és átengedte magát a ritmusnak, csalhatatlanul megjelent, és Fabian ekkor tervezni kezdett, szénfirkákkal egészítette ki a sarkokat. Olyan könnyű volt változtatásokat eszközölni a vásznon. Nem mindig emlékezett azokra a pillanatokra, amikor éppen rajzolt, de a változtatások élénken és tökéletesen megjelentek.

A kiegészítései egyre merészebbekké váltak, visszatért a régi részekhez, átalakította a műve közepét. Az egész szinte pillanatok alatt felismerhetetlenül megváltozott, olyan sima és tökéletes lett, mint egy számítógépes grafika, és Fabian csak bámulta a feliratot, amelynek a kiválasztására nem is igazán emlékezett. Wind City, állt a képen.

Lenyelte a szájában talált ételt, és hallgatta a zenét.

Natasha idejének legnagyobb részét csukott szemmel töltötte. Nem volt szüksége rá, hogy kinyissa. Az ujjai a billentyűzet minden egyes négyzetcentiméterét ismerték, és a lány azzal ütötte el az időt, hogy a Wind Cityt játszotta, kicsit eltorzította, apró és kifinomult változtatásokat eszközölt rajta, hogy kielégítse épp aktuális hangulatainak követelményeit.

Időnként kinyitotta a szemét, és meglepődve nyugtázta, hogy ismeretlen környezetben van, hogy egy homályos, büdös helyiség közepén áll, hogy Fabian vízszintesen táncol a közelében fekve, miközben étel szárad az arcára, és hogy a szintetizátora nincs is előtte. De amikor finomított egyet a Wind Cityn, az ennek ellenére megváltozott, azt csinálta, amit Natasha akart, úgyhogy a lány lehunyta a szemét, és folytatta, ujjai csak úgy repkedtek a billentyűkön.

Pete néha eljött, és megetette, Natasha pedig lejátszotta neki, amit addig csinált, továbbra is lehunyt szemmel.

A patkányok rettegve és összezavarodva feladták. A hatalmas osztagok, amelyek az este korábbi részében útnak indultak, lassan szétszóródtak, hazasompolyogtak a csatornába, de itt-ott egy-egy kitartóbb lélek folytatta a kutatást, ahogyan azt Saul remélte.

Camberwell utcáin az öreg templomok katakombáit derítették fel. Az Isle of Dogson végigrohantak a Blackwall Basinen, és tűvé tették az omladozó üzleti negyedet. A patkányok átrágták magukat a jubilee metróvonal meghosszabbításának hatalmas sávján, végigmentek a gigantikus gépmonstrumok mellett, amelyek a föld alatt rágták át magukat.

A számuk egyre fogyatkozott. Ahogy beköszöntött az éjszaka, egyre többen adták meg magukat az éhségnek, a félelemnek és a feledékenységnek. Nem voltak képesek visszaemlékezni arra, miért is szaladnak olyan gyorsan. Nem tudták felidézni, hogy nézett ki a zsákmányuk. Egyik a másik után ereszkedett vissza a csatornába. Néhányan áldozatul estek a kutyáknak és az autóknak.

Hamarosan már csak nagyon kevés patkány folytatta a kutatást.

– Kismadár csiripel, hogy beszélni akarol velem, csimota.

Saul felnézett.

Anansi a feje fölött magasodó fa lombjai közül ereszkedett lefelé. Mozdulatai a méreteit és a súlyát meghazudtolóan elegánsak voltak, kecsesen csússzam le egyik kötelén, tökéletes magabiztossággal.

Saul hátradőlt. Érezte maga mögött a sírkő hideg súlyát.

Csendesen üldögélt éppen egy kis temetőben, Actonban. A sírkert egy apró területen helyezkedett el, a föld feletti vasútvonal két oldalán, egy kis iparterület mögött szorongva. Minden oldalról ronda funkcionalitás nézett le rá, egy sor groteszkül lapos gyár és külvárosi raktár, amelyek kényelmetlenül érezték magukat ebben a lakóövezetben.

Saul egy darabig Nyugat-Londonban kószált, majd betért a temetőbe, hogy egyen valamit, és pihenjen egy kicsit itt, az egymáshoz zsúfolódó városi halottak között.

A sírkövek jellegtelenek, bocsánatkérőek voltak.

Anansi némán ereszkedett le a földre tőle pár lépésnyire, végigvonult az alacsony, szürke holtjelzők mellett, és leguggolt Saul mellé.

Saul felpillantott, és üdvözlésképpen biccentett neki. Nem kínálta meg Anansit a szemétből kikapart rothadt gyümölccsel. Tudta, hogy nem fogadná el.

Csak ült és evett.

– Tényleg egy kismadár volt az, Nansi? – kérdezte szelíden. – Hogy van Loplop?

Anansi rántott egyet a fején.

– Még mindig visítva neheztel terád, csimota. És meg is őrült. Nem is értik most azok, a madárkái. Megin elcsuppantották tőle a birodalmát neki, és abban van, hogy te voltál az. – Anansi megvonta a vállát. – Úgyhogy nem számolhatunk a madarakkal. Csak a kis pókjaimmal és a patkányokkal, és teveled és énvelem.

Saul beleharapott megbámult almájába.

– És Loplop? – kérdezte, majd elhallgatott. – És a Patkánykirály? Ők is ott lesznek velünk? Ők is ott lesznek, amikor leszámolunk vele?

Anansi ismét megvonta a vállát. – Loplop most semmi, akár ottal van, akár nem van. A Patkánykirály? Azt te mondod meg, fiú. Neked az apukád...

– Ő ott lesz – felelte Saul csendesen. Mindketten némaságba burkolózva ültek egy ideig. Anansi végül felállt, és odasétált az előttük lévő sínekhez, végignézett a vasúti vonalon alant.

– Szétküldtem a patkányokat, hogy keressék meg a Fuvolást – folytatta Saul –, de kudarcot fognak vallani. Most valószínűleg mind csak ül, és a hasát tömi. Arra tippelek, hogy már el is felejtették, mit akartam tőlük... – Minden öröm nélkül elmosolyodott. – A saját feltételei szerint kell majd kiállnunk ellene.

Anansi nem válaszolt. Saul tudta, mire gondol.

Anansinak el kell majd mennie a Jungle Terrorra, mert Saul ott lesz. Saul az egyetlen esélyük a Fuvolás legyőzésére, de tudta, hogy ez csak egy nagyon apró esély. Ezzel egyenesen a csapdába sétál, hiszen a Fuvolás pontosan azt akarja, hogy odamenjen. De nem volt más választása. Mert ha nem megy el, akkor Saulnak még kevesebb esélye marad legyőzni a Fuvolást, és ha Saul kudarcot vall, akkor mind ki lesznek szolgáltatva a Fuvolásnak, a Fuvolás le fogja vadászni és meg fogja ölni Anansit.

Ez komoly paradoxon volt. Anansi, a Patkánykirály, ők állatok. Védd magad, ez volt a legfőbb alapszabályuk. És ez az alapszabály arra kényszeríti őket, hogy elmenjenek a Jungle Terrorra. A szinte biztos halálba. Mert Saulnak oda kell mennie az emberbarátai miatt, mert Saul nem hajlandó úgy viselkedni, mint egy állat.

Saul meg fogja ölni Anansit.

Ezt mindketten tudták. Saul meg fogja ölni Anansit, Loplopot és a Patkánykirályt, és Saul maga is meg fog halni, pusztán azért, mert mindenáron be akarja bizonyítani, hogy nem az apja fia.

Anansi hátranézett Saulra, és alig észrevehetően megcsóválta a fejét.

Saul állta a pillantását.

– Beszéljünk arról, hogy mit fogunk csinálni, Nansi – mondta. – Szőjünk pár tervet... ne menjen minden úgy, ahogy az a köcsög akarja.

Nekik vannak pókjaik, vannak patkányaik... nekik ott van Saul.

A Fuvolásnak választania kell majd. Az egyik hadsereg azonnal vereséget fog szenvedni, amint csatába indul, de a Fuvolásnak választania kell majd. Anansinak és a csapatainak ötvenszázalékos esélyük lesz arra, hogy nem sújtja őket a Fuvolás bűvölete. És a patkányoknak is.

Egy maréknyi patkány még mindig vadul kutakodott Londonban... valami után...

Nem emlékeztek pontosan, mit is keresnek.

Ők voltak a népük büszkeségei. Ők voltak a legbátrabbak, a legkövérebbek, a legerősebbek és a legizmosabbak, a falka vezérei.

Olyan kecsesen mozogtak, mint a fókák a vízben.

Egyikük úgy repült végig az Albert rakparton, mint egy tömzsi puskagolyó.

Ő a St. Thomas Kórház konyhájából érkezett, Waterloo mellől, a folyó déli partjáról. Élelmet rabolt, hogy erőt nyerjen, végigkutatta a padlásokat és a pincéket. Szellemként rohant végig a kórházon, csak a lábnyomait hagyva hátra a vastag porrétegben, amely a meghatározhatatlan, elfeledett diagnosztikus eszközöket borította.

A többiek territóriumába is behatolt, de nagydarab állat volt, és uralkodói küldetést teljesített. Nem szálltak vele szembe.

Semmit nem talált. Kiszaladt az épületből.

A nyílt téren végigiramodott a folyó partja mentén az orvosi egyetem felé.

A Temze vészjóslóan csillogott mellette, kövéren csordogált a városon át. A túlsó partján ott állt a Westminster-palota, London abszurd módon erődítménnyé alakított uralkodói székhelye. Az épület megszámlálhatatlanul sok lámpájának a fénye a folyó bőrén villódzott.

A patkány megállt.

Előtte a vízen átvezető Lambeth híd tornyosult, sötétségbe borítva a Temze iszapját.

Hirtelen homályos körvonalú alak bukkant fel mellette a vízből. Egy ősöreg bárka volt az, az egyik olyan változatos tárgy, amely elhagyatva, elfeledve csúfította a folyót. Finoman himbálózott előre-hátra az áramlatban, a kis hullámok úgy csapkodták zsíros deszkáit, mint a szemtelen kisgyerekek. Egy hajó teteme, nedves és rothadó fekete fából, rajta egy hatalmas viaszosvászonnal, mintha szemfedő takarná.

A patkány idegesen közelebb ment hozzá, majd bizonytalanul megtorpant.

A fülét hegyezte. Hallott valamit, valami halovány, baljós neszt. Hangok szivárogtak a súlyos, vízhatlan borítás alól.

A bárka előre-hátra himbálózott. A víz már kezdte megemészteni. De mindeközben, még mielőtt a fa széthasadt volna, hogy beleolvadjon a Temzébe, valaki ott volt a hajótestben, megszentségtelenítette, megzavarta hosszú haldoklását.

A két hosszú kötél még mindig rögzítette a járművet a parthoz. Az egyik elegáns ívvel a víz felszíne alá merült, de a másik majdnem teljesen kifeszült. A patkány óvatosan próbálkozva lelépett a kikötőrészre. Kötéltáncosként rohant végig a víz felett.

A hajó közelébe érve lelassított. Rossz előérzet árasztotta el apró agyát, és ha képes lett volna rá, megfordult és elrohant volna, de a kötél túl keskeny volt A patkánynak ki kellett tartania a döntése és merész vakmerősége mellett.

A kötél olyan volt, mint egy nyaklánc, hatalmas, durva gyöngyök díszítették, hogy útját állják a patkányoknak. De mivel az állat visszafordulni nem tudott, a víztől pedig rettegett, makacsul folytatta útját. Átmászott az összes akadályon, amíg már csak pár arasznyi maradt a kötélből.

Ekkor lopakodva, némán folytatta útját. A hajóról kiszűrődő zaj tisztábbá vált; egy mély, ismétlődő dübögésből, egy vékony, bánatos sírásból és a mozgó testek alatt nyikorgó deszkák hangjából állt össze. A patkány rendkívül óvatosan a bárkára tette a lábát.

Körbelopakodott az oldalán, rést keresett a viaszosvászonban. Olyan rezgéseket érzett a fából, amelyeknek semmi köze nem volt a vízhez.

A hajó pereme alatt a patkány talált egy pontot, ahol felgyűrődött a vászon, ahol be tudott kúszni a súlyos anyag ráncai között maradt csatornákon.

Addig osont ebben az útvesztőben, amíg csendes dünnyögést nem hallott. Érezte, hogy a ponyva megnyílik körülötte.

A patkány eszeveszetten mozgatta az orrát.

Előrelopakodott, és lopva bekukucskált a bárkába.

Borzalmas bűz honolt odabent. A rothadásé, az élelemé, a testeké és a régi, ősrégi szuroké. A ponyvát egy keretre feszítették, hogy úszó sátorrá változtassák a bárkát. A patkány a keretről lelógó zseblámpa gyenge fényében mindent látott. A lámpa egyenesen lefelé irányult, és halvány fénye olyan erőtlenül dolgozott, hogy a szobában mindent csak megpillantani lehetett, homályosan látni, egy másodpercre észrevenni, amikor a hajó mozgása valamerre elbillentette a lámpát, majd ismét elveszíteni a meglelt pillanatot, ahogy a ringás megint elvitte a fényt.

Az apró teret mély, nagyon csendes basszus dübörgése járta át.

Egyik sarkában egy férfi hevert a padlón. Lázasnak tűnt, úgy mozgatta a kezét és a lábát, mintha táncolna, arca zavartan lendült egyik oldalról a másikra.

A közelében egy nő állt, és másfelé nézett. Csukva volt a szeme. Bólogatott, és absztrakt, pontos mintákban mozgatta a kezét maga előtt, az ujjai repkedtek, kifinomult mozdulatokat képeztek le.

A ruhájuk piszkos volt. Az arcuk beesett.

A patkány kis ideig bámulta őket. Saul leírásai már elhalványultak a fejében, de azt tudta, hogy ez a két ember fontos, tudta, hogy el kell mondania Saulnak, mire bukkant. Megfordult, hogy elszaladjon.

Egy láb csapott le elé a menekülési útvonalára, és elzárta a kifelé vezető rést a ponyván.

A patkány rémülten menekülni kezdett.

Körbe-körbeszaladgált a helyiségben, ahol minden sötét volt és homályos, átfutott a nő lábai között, a fekvő férfi karja alatt, és eszelősen kaparászta a viaszosvásznat pánikszerű ijedtségében.

Majd hirtelen rövid füttyszót hallott, egy vidám induló taktusait, és felhagyott a futással, mert elöntötte a csodálat és az ámulat. A füttyszó finom átvezetéssel a szex hangjaiba váltott, majd a jófajta, zsíros falatok lepottyanásának hangjára a földön, mire a patkány megfordult, és a hang irányába kezdett lelkesen menetelni, hogy megtalálja mindezeket a csodálatos dolgokat.

Majd abbamaradt a füttyszó.

A patkány egy férfi szemébe bámult A testét szorosan tartották. Dühösen lefelé kapott, vért fakasztott, megsebezte az őt szorító ujjakat, de azok nem engedték.

A szempár tébolyult összpontosítással meredt rá. A patkány visongott a félelemtől.

Kurta és gyors mozdulat következett.

A Fuvolás újra és újra a fapadlóhoz csapta a patkány fejét, amíg nem maradt belőle más, csak egy ernyedt, felismerhetetlen kupac.

Az arca elé emelte a kis tetemet, és összeszorította a száját.

Lenyúlt a padlón lévő kis táskarádióhoz, és még alacsonyabbra állította a hangerőt. Még mindig hallatszott a Wind City, de most már szinte csak a tudat alatt.

Fabian és Natasha egy emberként fordultak felé. Értetlenül és meglepetten pillantottak rá.

– Tudom, tudom – szólalt meg a Fuvolás csitítóan. – Nagyon figyelni kell, hogy meghalljátok. Egy kicsit le kellett halkítanom. Különben felhívjuk magunkra a figyelmet. És azt még nem akarjuk, ugye? – Elmosolyodott. – Azt a klubnak tartogatjuk. Így van?

A lábával közelebb húzta a táskarádiót. Lemerült elemek hevertek körülötte, és gurultak kelletlenül ide-oda, az áramlat szeszélyei szerint.

Natasha és Fabian visszaállt a korábbi testtartásába.

Fabian hátradőlt és festeni kezdett.

Natasha tovább játszotta a Wind Cityt. Mindketten egy kicsit jobban hegyezték a fülüket, és így meghallották, amit kerestek.

A Fuvolás óvatosan megemelte a ponyva szélét. Vizenyős szeme a hajó körüli sötétséget fürkészte.

Senki nem járt éppen az Albert rakparton. A Parlament fényeinek hála, Pete jól látott mindent.

Kinyúlt, és a Temzébe dobta a patkány tetemét.

Az egy darabig még ott körözött a többi sötét pötty között a vízen. Aztán szép lassan elragadta az áramlat, behúzta a Westminster mögé, és messze kelet felé sodorta a kis holttestet.

Hatodik rész

JUNGLE ÉS TERROR

HUSZONHATODIK FEJEZET

Eljött a parti éjszakája.

Érezni lehetett a levegőben. Az Elephant and Castle metrómegállónál gyülekező, kiöltözött ifjak a nyelvükön ízlelték.

Alacsonyan és rendkívül gyorsan sodródtak a felhők, puffadozva türemkedtek elő a látóhatár mögül, hasukat vörhenyesre pingálta az utcai lámpák fénye. Messziről nézve London úgy festett, mintha lángolna.

Rendőrjárőrök kenték végig tiszavirág-életű fénypászmákkal a Lambeth felé araszoló autókat. A járművek ablakaiból lüktetve áradt a zene, helyenként bágyadt, tompa dancehall vagy rap, és szinte mindenhonnan a lebegő, lázas drum and bass vad és kiszámíthatatlan dobogása szólt.

A sofőrök kilógatták a kezüket az ablakon és lustán bólogatva követték a zene ritmusát. Ezek a kocsik mind zsúfolásig megteltek, szinte szétfeszítette őket a sok dizájnercuccba öltözött utas meg a mély basszusok. Azoknak, akik csak céltalanul autókáztak, az este valójában a piros lámpáknál és a zebráknál kezdődött, ahol duruzsoló motorral, lüktető ritmust szórva megállhattak, és megmutathatták magukat teljes pompájukban. Kereszteződésről kereszteződésre jártak, és keresték a helyeket, ahol kicsit megállhattak.

Száz autóból harsogott száz jelmondat, a klasszikus számok hangmintái és elkántált refrénjei, az este száz különböző prelűdje.

Mr. Loverman! – ordították a hangok. – Check yo’self! Gangsta! Jump! Fight the Power! There is a Darkside!

I could just kill a man.

Six milliOn ways to die.

Ezek az emberek aznap este csak egymásra figyeltek. Úgy járták az utcákat, akár gyalog, akár autóval, mint megannyi Karl Kaniba, Calvin Kleinbe és Kangolsba öltözött konkvisztádor. Parfümillatot húzó bulizók grasszáltak mindenfelé, a Waterloo pályaudvartól délre minden utcát elárasztottak a partiarcok, és úgy suhantak el a megriadt helyeik között, mintha csak árnyékok lennének.

Amikor találkoztak, öklüket összeérintve, hangosan ciccegve üdvözölték egymást, és egyre nagyobb csapatokban közelítettek a klub felé. Ír srácok és karibi lányok, elegáns pakisztáni kölykök, mobiltelefonokba motyogó, hatalmas bundákat viselő gangsták, DJ-k lemezekkel megpakolt táskákkal, koraérett gyerekek, akik majomként utánozták az idősebbek laza nemtörődömségét...

Mindannyian a dzsungelbe tartottak.

Néhány utcasarkon rendőrök ólálkodtak. A sofőrök olykor egy-egy megvető pillantásra, gúnyos félmosolyra méltatták őket, aztán váltott a lámpa és lassan továbbgördültek. A rendőrök hosszasan néztek utánuk, és érthetetlen kódszavakat suttogtak adóvevőikbe. A levegő sistergett a rádiókból kiszűrődő elektronikus sziszegéstől, a figyelmeztetésektől és jövendölésektől, de a gyülekező tömeg ebből semmit sem hallott, mert elnyelték őket a városi tört ütemek.

Az éjszakában fürkész pillantások méregették egymást.

A sötét utcák mélyén vakítóan ragyogott a raktárépület. Mintha templom lett volna, hiszen minden hasadékából áradt a fény.

A bejárat előtt sorok kígyóztak. A kidobók, ezek a bomberdzsekis, hatalmas emberek karba font kézzel ácsorogtak az ajtónál, mint egy csomó torz vízköpő. Kialakult a feudális rangsor: a jobbágyok a kapu előtt tülekedve bámulták irigykedve a DJ-ket és a menőket, a drum and bass szcéna befolyásos alakjait, akik lezser léptekkel ballagtak el mellettük, és elég volt pár szót mormolniuk a kidobók fülébe. A nemesek krémjét pedig anélkül is beengedték, hogy bárki egy pillantást vetett volna a vendéglistára.

Roy Kray és DJ Boom, Nuttah és Deep Coven azokat, akiknek a neve több száz különböző cédéborítón szerepelt már, habozás nélkül beengedték. Őket a hihetetlen testi adottságokkal megáldott kidobók is némi tisztelettel fogadták, legalábbis erről árulkodott, hogy egy pillanatra sokkal tudatosabban öltötték magukra a közönyösség álcáját. A földesúri előjogok letűnt intézménye aznap éjjel nagyon is élőnek tűnt az Elephant and Castle környékén.

Ha az összegyűltek közül bárki felnézett volna az égre, akkor esetleg megpillanthatott volna egy látszólag irányíthatatlanul hánykolódó foltot az égbolton. Embernyi méretű rongykupac sodródott a levegőben. Pedig nem a szél kénye-kedve szerint haladt, mert nincsen az a szélroham, ami ilyen hirtelen váltana irányt, mint ez a formátlan férfi, nem létezik olyan légáramlat, ami a magasban tarthatna ekkora súlyt.

Loplop, a Madarak Ura az utcák fölött keringett, fentről nézett le a mocskos, megelevenedett térképre, emelkedett, ereszkedett, a fülében pedig egy pillanatra sem múlt a csengés.

Nem hallotta a várost. Nem jutott el hozzá az autók ragadozókra emlékeztető morgása, a raktárépületből kiszűrődő tompa dübögés. A fülében egyetlen finom csontocska és szőrszál sem maradt épen, hallójáratait eltömítette az alvadt vér.

Loplop egyedül a szemére hagyatkozhatott, és amennyire tőle tellett, keresett és kutatott, csendesen keringett az épületek között. Néha megpihent egy szélkakason, és onnan rúgta magát az égre.

Az eget lassan ellepték a madarak. Néhányan ébren voltak, amikor Loplop elsuhant mellettük, kiáltozva biztosították hűségükről, de őket sem hallotta. Alattvalói zavartan rebbentek fel a párkányokról és a faágakról, majd a nyomába eredtek, és megállás nélkül rikoltoztak utána, mert megijesztette őket, hogy ilyen összevissza repked, és rájuk sem hederít. Bizonytalan, hatalmas rajokban köröztek körülötte. Lolop végre észrevette őket, és hangtalanul kiabált feléjük, elkeseredetten próbált valamit visszaszerezni elveszített hatalmából.

A madarak elegánsan keringtek egymás körül, és fokozatosan nőtt a létszámuk. Tekintetük értetlenül cikázott ide-oda. A lassan forgó örvény közepén Loplop felemelkedett, felgyorsult, cikcakkban meglódult előre, majd zuhanni kezdett – teljesen kiszámíthatatlannak tűnt.

A madarak képtelenek voltak követni tábornokukat.

London más részein más seregek gyülekeztek.

Lassan kiürültek a lakások sarkai. A város összes repedéséből és zugából áradtak a pókok. Milliószámra jöttek és jöttek, fekete koszpöttyökként iszkoltak végig a koszos padlókon, a kerteken vagy ereszkedtek le a fonalakon a tetőkről. Egymáson is átmásztak a nagy sietségben, és nyugtalanul hemzsegő, fekete-barna masszát alkottak.

Néhány pókhadosztálynak nem sikerült észrevétlennek maradnia. Hátsó utcákból és gyerekszobákból felharsanó sikolyok törték meg az éjszaka csendjét.

Sokan elpusztultak közülük. Összetaposták vagy megették őket, esetleg eltévedtek. Pépes testek, kitindarabkák jelezték az útjukat.

A pókok apró agyában konokul pislákolt valami. Ez nem az éhség, a félelem vagy a jelentéktelenség érzése volt, amit eddig megszoktak. Zaklatottság? Izgalom? Önvédelem?

Az összetett szemekben egy töredékpillanatra megvillantak a város fényei. A közel ülő, kifürkészhetetlen pontszemek ugyanolyan érzelemmentesek és közönyösek voltak, mint a cápáké – kivéve ezen az estén...

A pókok remegtek az izgalomtól.

Dél-London vadonjában Anansi őrködött a tetőkön. Érezte a légáramlatok változását, a vonuló csapatai közeledését.

A csatornákban hemzsegtek az izgalomtól félőrült patkányok.

A koronaherceg járt közöttük. Saul személyesen osztogatta a parancsokat és irányította a patkányokat.

A négylábúak tömege úgy öntötte el a csatornákat, akár az özönvíz. A kisebb mellékágak is mind a fősodorba zúdultak, kövér és villámgyors testek vonaglottak egymáson.

Az áradat feltört a föld alól és lezúdult a tetőkről. Patkányok surrantak a város lombkoronájában, falak felett vetődtek át, hasadékokon kúsztak keresztül, kémények mögött furakodtak és cserepeken kopogott a karmuk.

A folyó nem jelentett nekik akadályt: szinte fennakadás nélkül átjutottak a túloldalra.

Százféle különböző szag, százféle különböző kosztól ragacsos bunda, százféle falka... London összes törzse dél felé tódult, szemetet rágcsálva, adrenalintól remegve készült a csatára. A génjeikbe kódolt mélységes igazságtalanság rettenetesen hosszú ideje rágta őket belülről, akár a rák, és most először úgy tűnt, megvan a gyógyszer.

Százezer lyuk és hézag ontotta magából a patkányokat, akik lassan egyre nagyobb tömegbe verődtek Dél-London senki földjén, és acsarkodva, éhesen, riadtan próbáltak úgy tenni, mintha nem félnének.

Aztán alattomosan, lopakodva körülvették a raktárépületet, és vártak.

Az épület szikrázott a feszültségtől, mint egy óriási gyújtógyertya. Láthatatlan körök közepén állt: hullámokban keringtek körülötte a pókok meg a patkányok, koronaként viselte a zavart, köröző madarak raját, és folyamatosan tódultak befelé az emberek.

A raktár egy mágnes volt.

Loplop még mindig a magasból figyelte a környéket.

Anansi tekintete a tetőket pásztázta.

– Hol a faszban van ez a nő?

A házsártos és feszült Three Fingers kérdése az egyik kidobóhoz szólt. A termetes férfi csak a fejét ingatta. Fingers egyik lábáról a másikra lépkedett idegességében. A háta mögött egyre tömörebben döngtek a basszusok, és az az érzése támadt, hogy ha hátradőlne, párnaként fogná fel a hang, és nem engedné, hogy felbukjon.

A raktárépület bejáratában állt, és az udvaron összegyűlt tömeget fürkészte. Az utóbbi pár percet a lépcsősor tetején töltötte, és Natashára várt. Az összes többi DJ befutott. Fingers már most kénytelen volt belepiszkálni a fellépők sorrendjébe, hátha Natasha egyáltalán nem kerül elő. Lerobogott a lépcsőn az udvarra, a drótkerítéshez sietett, és mindkét irányban végignézett az utcán.

Még mindig mindenfelől áradtak a raktárépület felé a kiöltözött táncosok. Néhány helybéli sietett végig a járdán, akik groteszkül toprongyosnak tűntek ebben a tömegben, és feszengve néztek Fingersre, meg a tompa fényben magasodó szörnyetegre, a kivilágított, dübörgő épületre.

A sarkon befordult egy nyakigláb alak, és rohamosan közeledett. Mögötte nem sokkal lemaradva követte egy nyúlánk, fekete férfi és egy alacsony nő. Fingers meglepetten megrezzent, és a szemét erőltetve vizslatta a nőt. Igen, Natasha volt az.

– Hol a picsában jártál eddig? – kiáltott oda Fingers feszült mosollyal. Igyekezett nyájas lenni, de azért hallatszott, mennyire dühös. Megindult feléjük az utcán.

Natasha nagyon dögösen nézett ki. A haját összekötötte a feje tetején, és onnan omlott hosszú, hullámos copfban a hátára. Fényvisszaverő, piros színű, parányi melltartót viselt, a nadrágja pedig olyan szűk volt, mintha a lábára festették volna. Nem volt rajta kabát, és sem a karját, sem a derekát nem védte semmi. Rohadtul fázhat – gondolta Fingers, aztán vállat vont: a divatháborúban nincsen fegyverszünet. Ettől függetlenül eléggé meglepődött. Eddig akárhányszor látta játszani Natashát, a lány szándékosan a lehető legkevésbé kihívó öltözékben lépett fel, buggyos, kényelmes és teljesen jellegtelen ruhákban. Hát ma nem. A fülében és nyakában arany ékszerek csillogtak.

A férfi megállt, és várta, hogy Natasha odaérjen hozzá.

Most vette csak észre, hogy a lány milyen furcsán mozog: járása az arrogáns peckesség és céltalan őgyelgés különös egyvelegének tűnt. Az is csak most szúrt neki szemet, hogy Natasha walkmant hallgat, akárcsak a vele együtt érkező srác, Fabian. Fingers egyszer találkozott vele. Ő is kiöltözött, és szintén félig alvajáróként közlekedett. Fingersnek hirtelen beugrott, hogy mi van, ha mindketten be vannak cuccozva, és idegesen összeharapta a száját. Ha Natasha tényleg elintézte magát, és nem bír fellépni...

A langaléta férfi ért oda hozzá először, és kezet nyújtott, amit Fingers először hosszasan megbámult, majd felületesen megszorította. Ezt vajon Natasha honnan a faszból szedte össze, gondolta. Az ismeretlen cikisen vigyorgott, szőke haja láthatóan menekülni akart a copfjából, és az öltözéke alapján fittyet hányt a divatra. Az arcát érthetetlen módon vékonyka, félig begyógyult karmolások borították. Natasha nélkül sohasem jutott volna át a kidobókon.

– Te csak Fingers lehetsz – mondta. – A nevem Pete.

Fingers kurtán biccentett, majd Natashához fordult. Már éppen kezdte volna ledorongolni a késésért, amikor a lány az árnyékból éppen belépett egy utcai lámpa fénykörébe, és a korholás Fingers torkára forrt.

Natasha sminkje egyszerre volt túlzó, tökéletes és vadóc, mégsem leplezhette, mennyire sovány és kimerült Amikor Fingersre nézett, a tekintete fókuszálatlan volt, mosolya réveteg. Ez csak drog lehet, gondolta a férfi ismét.

– Mi a helyzet, Tash? – kérdezte feszengve. – Minden oké?

A beszélgetéshez a raktárépületből kiszűrődő tompa lüktetés szolgáltatta a háttérzenét.

A lány félrehajtotta a fejét, és kihúzta az egyik fülest. Fingers megismételte a kérdést.

– Persze, minden oké – felelte a lány, és Fingers ettől egy kicsit megnyugodott. A lány határozott és összeszedett hangon beszélt. – Készen állunk.

Fingers most vette észre, hogy Fabian folyamatosan, éppen csak észrevehetően bólogat a csak számára hallható ütemre, és az ő tekintete is ugyanolyan ködös.

Natasha követte Fingers pillantását.

– Hamarosan te is hallani fogod – mondta csendesen. – Csatlakozhatsz. Hidd el nekem, imádni fogod. Van DAT-lejátszód? A biztonság kedvéért Pete elhozta az enyémet. – Újabb erőtlen mosoly futott végig az arcán. Hallanod kell, mit hoztam össze. Ez nagyon különleges lett, Fingers.

Aztán elhallgatott, és Fingers nem tudta, mivel tölthetné ki a csendet. Végül csak a fejével intett nekik, hogy kövessék, majd megfordult, és elindult visszafelé az épületbe.

Nagyon hosszúnak tűnt az út.

Fingers menet közben kurta csattanást hallott, mintha valaki egy nagy ponyvából rázta volna ki a port. Amikor azonban megfordult, nem látott semmit, csak Pete nézte mosolyogva az eget.

Loplop izgalomtól és rettegéstől kótyagosan keringett az égen vagy suhant át az épületek közötti keskeny réseken. Anansit kereste. Végül az egyik ház kiugró párkánya alatt megpillantotta félmeztelen felsőtestét. Loplop azonnal odarepült, és úgy lebegett előtte, mint egy kolibri. Értelmetlenül rikoltott neki valamit, de Anansi megértette. Mogorván felnézett, és némán mormolt valamit.

Itt van. Megérkezett a Fuvolás.

Loplop bólintott, felrikoltott, majd eltűnt.

Anansi mormolt valamit a tenyerében rejtőzködő kis póknak. Az fürgén kisurrant a kezéből, és lemászott a falon, ahol egy ereszcsatorna tövében öt másik társa várt rá. Hosszú, erős lábukkal megcirógatták a jövevényt, közelebb hajoltak egymáshoz és egymás szemébe néztek. Ezután mind a hatan egyszerre pördültek meg és futottak el, mintha egyre növekvő csillagot rajzoltak volna a kövezetre. Mind a hat pók újabb várakozó csoportokhoz szaladt, amit újabb rövid megbeszélés követett, és az újabb küldöncök száma exponenciálisan nőtt, és a hír ragályként terjedt a pókok között.

Közvetlenül a raktárépülettel átellenben vörös téglából rakott, magas fal állt, egy régen lebontott gyár néhai határa. Azon túl nem túl nagy, gazzal felvert terület árválkodott, a túlsó végében egy szürke betontömbökből épített, zömök toronyházzal, ami a raktárra és az udvarára nézett.

A háztömb lapos tetején valami megmoccant a kupacba halmozott, régi kartondobozok alatt. Gyászkeretes körmű, óvatos ujjak tapogatóztak elő a papírlapok alól, és finoman megtisztítottak egy kis felületet. A feltáruló hézagban alig láthatóan megjelent egy szempár, és a tekintet követte Natashát, Fabiant és Pete-et, akik Fingers mögött ballagtak fel a lépcsőn, és a kidobók között beléptek az épületbe.

A kartonlapok felpúposodtak, a betonra potyogtak, és Saul felegyenesedett.

Egy pillanatig mozdulatlanul állt, mély levegőt vett, és próbált megnyugodni, lecsitítani a szívverését.

A börtönből lopott régi ruháiba belekapott a szél.

Egy pillanatra lehunyta a szemét, kicsit ringatózott a sarkán, aztán váratlanul visszatért belé az élet, és az égre nézett, hátha Loplop éppen akkor akar lecsapni rá.

Félig-meddig ennek az esélye miatt bújt el, de azért nem csak erről volt szó. Nem tudott megszólalni, nem tudott beszélni Anansival, nem állhatott elő újabb tervekkel. A gondolatra lélektelenül elmosolyodott. Nem mintha eddig bármilyen tervvel előálltak volna.

Most éjszaka minden eldől. Most éjszaka vagy szabad lesz, vagy meghal. És egyedül akart lenni Londonban, meg akarta mászni a várost, csak magára akart összpontosítani, mielőtt az éjszaka eljön érte.

És az éjszaka el is jött érte.

Ideje indulni.

Saul kihajolt a tetőn, két kézzel megmarkolta az ereszcsatornát, és jól megrángatta, hogy kiderüljön, mennyire erős.

Enyhén berogyasztotta a lábát, várt, majd elrúgta magát a földről, és átrepült az épület pereme felett.

Megpördült a levegőben, villámgyorsan kezet váltott az ereszcsatornán, amivel megtörte az akrobatikus ugrás ívét, és megkurtította a levegőben leírt széles kanyart, majd lengedezve eljutott az ereszcsatorna függőleges részéig.

Úgy sistergett lefelé, mintha tűzoltó lenne a póznán, és felfoghatatlanul gyors mozdulatokkal kerülte ki a falhoz kapcsolódó rögzítéseket.

Lehuppant a szikkadt talajra, és a fal árnyékában kókadozó pipacsok és fűcsomók között surrant előre.

Ellentmondást nem tűrő mozdulattal csettintett, mire azonnal tucatnyi apró, barna fej bukkant elő az ódon téglák hézagaiból, a földben tátongó lyukakból és a fal üregeiből. A patkányok izgatottságtól és félelemtől remegő orral bámulták.

– Itt az idő! – közölte velük Saul. – Mindenkinek szóljatok, hogy álljanak készen. – Egy pillanatra elhallgatott, majd az utolsó szót már színtelen, fatalista izgalommal tette hozzá: – Indulás!

A patkányok futásnak eredtek.

Saul velük együtt futott. Pillanatok alatt lehagyta őket, úgy robogott át közöttük, mintha maga lenne a győzelem két lábon járó megtestesülése. Láthatatlanul surrant végig a falon és észrevétlenül vágott át az úton, hol egy parkoló autó árnyékában, hol egy ház tövében, hol egyszerű járókelőnek álcázva magát. Beugrott az út menti vízelvezetőbe, onnan felkúszott a másik falra, és máris a raktárépület mellett járt, a várakozó tömeg szélén. A levegőben tömör falként állt az alkohol- és a parfümillat, de Saul most igyekezett erre nem figyelni.

A szaglását most csak és kizárólag a csapatainak tartogatta.

Felkapaszkodott egy alacsony garázsépületre, és az egykori tetőablakok hézagai között, a lejtős felületet rámpaként használva iszkolt a raktár omladozó téglafala felé, ahol magányosan árválkodó szögekbe és a szétkorhadt ablakok alatti hézagokba kapaszkodva húzta magát felfelé. Végül rámarkolt az enyhén lejtős tető szélére, és a tégláknak vetette a lábát. A talpa alatt finoman remegtek a basszusok. Ezután pedig pontosan azt tette, mint a Patkánykirály valaha rég, Saul első éjszakáján a vadak között, mielőtt még evett volna az ételükből, amikor még ember volt – elrúgta magát a faltól, a párkányba kapaszkodva tökéletes ívet írt le a levegőben, és talpra érkezett a tetőn.

Villámgyorsan surrant a cserepeken a hatalmas tetőablakok felé. Az üvegtáblákat behálózták a hajszálvékony repedések, és alig pár másodperc alatt sikerült felfeszítenie az egyiket. Az ablak egy padlástérbe nyílt, ahol a porszőnyeggel lepett fapadló ütemesen rázkódott az ütemektől, mintha az épület is táncolni szeretne a gyomrából szétáradó zenére.

Saul megállt és körülnézett. Érezte a nyüzsgő tömeg közeledését, az apró, vonagló testek masszáját, az utcákon, tetőkön, vízelvezetőkben és bozótosokon át közeledő serege súlyát. Érezte a betont karistoló karmok kaparászását, amelyek veszettül próbáltak hézagot találni a téglafalakban.

Saul és a patkányok elhagyták London éjszakai világának viszonylagos biztonságát, és behatoltak a raktárépületbe, a drum and bass csattogó agyarai közé, a füst és a stroboszkóp és a hardcore birodalmába, a Patkányfogó rejtekhelyére, a sötétség szívébe, ahol a dzsungel zenéje szólt.

Saul talpa alatt ütemesen remegtek a padlódeszkák: a pormacskák egy pillanatra sem ültek meg, ködgomolyagként sodródtak a bokája körül. Óvatosan végigsurrant a hosszú padlástéren. A tátongó, sötét tér sarkában talált egy csapóajtót.

Hasra feküdt a padlón, és rendkívül óvatosan résnyire felemelte. A hasadékból azonnal betódult a zene, a színes derengés és a vendégek szaga.

A mélyben kavargó fények folyamatosan változtatták a színüket, néha megvilágítottak valamit, aztán magára hagyták az árnyékban, megpattantak a magasba aggatott diszkógömbökön, és szétszóródtak a csarnokban. Felhasogatták a sötétséget, de ezzel ugyanakkora káoszt keltettek, mint amennyit segítettek.

Saul pontosan a tánctér fölött lapult, nagyon-nagyon magasan. Innen nézve rendkívül hallucinogén látványt nyújtott a lenti tér, a reszkető, újabb meg újabb fraktálmintákba tekeredő fénypászmák, az ezernyi, különbözőképpen mozduló, tekergőző, lázas test. A sarkokban meghúzódó rosszfiúk bólogattak az ütemre, de ezzel be is érték, semmilyen más látható módon nem hódoltak be a lehengerlő zenének. Középen az igazi partiarcok nyomták, széles karlengetéssel és higanyszerű mozgással, mellettük szeleteltek azok, akik speeddel és kokainnal pörgették fel magukat, és most kissé nevetségesen próbálták tartani a BPM tempóját, közöttük pedig a jungle-rajongó csajok ringatták a csípőjüket a basszusra. Színek, ruhák és a fedetlen testfelületek kaotikus egyvelege hullámzott odalent. A tánctér zsúfolásig megtelt az egymáshoz préselődő testekkel, az élmény pedig egyszerre volt dekadens, életteli, izgalmas, közösségi és brutális.

Ebben a pillanatban bekapcsolták a stroboszkópot, ami állóképek villódzó sorozatává változtatta a lenti termet. Saul kényelmesen szemügyre vehetett mindenkit, akit csak akart, és meglepte, milyen sokféle arckifejezést lát odalent.

Úgy érezte, mintha a drum and bass bármikor kirobbanthatná a csapóajtót a lyukból, egyenesen fel az égbe. A lassan bekúszó, eredeti hardcoreütemek ellentmondást nem tűrő szigorral ostorozták a tömeget.

Nem sokkal Saul alatt egy fém felüljáró futott végig a csarnok falán. Teljesen üres volt. Az egyik sarokban láncokkal rögzített létra indult lefelé, az a fajta, ami lenyílik, ha ránehezednek, és leereszkedik a következő szint állványzatára. Azon a fémpadlón már nyüzsögtek az emberek, akik a három méterrel alattuk táncoló tömeget nézték.

Vörös és zöld fénypászmák simítottak végig a mennyezetről csüngő sötét alakon. Anansi volt az, aki vékony kötelébe kapaszkodva, finoman forgott a levegőben. Karját és lábát hihetetlen szögben simította a testéhez. Saul innen azt is látta, mennyire elfehéredett a keze a kapaszkodástól.

Anansit finoman lengenék a hanghullámok. Saul tudta, hogy a hadserege is itt van velük, és láthatatlanul várják a parancsot.

Közvetlenül Anansi alatt emelvény magasodott a tánctér fölé. Saul önkéntelenül is szaporábban szedte a levegőt: in állt két gigászi hangfal között a DJ-pult.

Az emelvény mögött hatalmas, festett vászon lógott: ugyanazt a groteszk DJ-figurát ábrázolta, mint a poszter, és látványosan nagy betűkkel a Jungle Terror!!! feliratot festették rá. A molinó valószínűtlen emberalakja mellett eltörpült a pult mögött tevékenykedő DJ, aki a féloldalasan felhelyezett, óriás fülessel a fején ingázott a lemeztáskája és a lemezjátszók között. Visszafogott, de lázas energiával mozgott. Saul nem ismerte. A DJ ügyesen átkeverte az aktuális számot a következőbe. Értette a dolgát.

Sault kezét ebben a pillanatban óvatosan megnyalintotta egy patkány hátulról. Már nem volt egyedül.

– Jól van – suttogta, és hátra sem nézve megsimogatta az apró fejet. Jól van.

Felnyitotta a csapóajtót, és fejjel lefelé lógva körülnézett odalent. Mintha átszakította volna a zene felületi feszültségét, és megmártózott volna a zajban. Óvatosan leereszkedett a vasrácsra. Itt már iszonyatos erővel zuhogtak az ütemek. Nem volt olyan zuga a teremnek, ahova ne jutottak volna el. Saul mintha víz alatt mozgott volna. Alig mert levegőt venni. A szeme sarkából látta, hogy Anansi észrevette, és gyorsan intett neki.

A teremben rekkenő meleg uralkodott, párás és sűrű volt a levegő, akár egy őserdőben. Buraként borult rá a táncosokból kipárolgó hő. Saul levette az ingét. A bőrét olajos mocsok borította, és most tudatosult benne, hogy hetek óta nem látta a saját testét. Az ing bundaként nőtt rá.

Hirtelen észbe kapott, és gyorsan felnyúlt, hogy megérintse a fentről szemlélődő patkányt, majd a felnyitott csapóajtó zsanérja alá gyűrte az inge egyik ujját. A másikat addig húzta, amíg teljesen kinyúlva el nem ért a korlátig, majd fürgén a vasrúdra csomózta. Odafent szinte azonnal megjelent két patkány, és már iszkoltak is lefelé a koszos anyagból épített hídon a korlátra.

Mindjárt jönnek a többiek is, gondolta Saul, miközben a fenti vaserkélyen végigsurranó rágcsálókat nézte, akik a lefelé vezető utat keresték.

Patakokban csörgött rajta a verejték, és árkokat vájt a testét borító vastag koszrétegbe. Saul egy pillanatra sem szégyellte magát. Már jó ideje teljesen megváltozott az értékrendje.

Szorosan a falhoz lapult, és óvatosan megindult a lemezjátszók felé, miközben egy pillanatra sem vette le a szemét az emelvényről. Közben egyre jobban összehúzta magát, egyre lejjebb ereszkedett, és mire a felüljáró közepéhez ért, már hason kúszott a hideg vason, akár egy kígyó. A rácshoz nyomta az arcát, pillantása fürgén cikázott végig a lenti részen. Lassan araszolt előre.

Még a parfüm, verejték, drog és vágy sűrű felhőjén át is érezte a patkányok szagát. Csapatai nagy erőkkel érkeztek, és csak a parancsára vártak.

Felsandított a magasba. A villámgyorsan villódzó fények miatt Anansi az egyik pillanatban még itt volt aztán megint eltűnt.

Az emelvény hátsó részében kinyílt egy ajtó.

Saul egész testében megdermedt.

Natasha bukkant elő az épület mélyéből, és egyenesen kisétált a hang és a téboly birodalmába.

Saulnak elakadt a lélegzete. Akkora erővel markolta a rácsot, hogy belesajdultak az ujjai. A lány lélegzetelállítóan jól nézett ki. Viszont soványnak látszott, túlságosan is soványnak, és úgy mozgott, akár egy alvajáró.

Hol lehet a Patkányfogó? Natasha vajon a saját akaratából van itt? Saul aggodalmasan méregette. Ekkor vette észre a fülhallgatóját, és először nem is értette a dolgot – miért hallgatna bárki zenét egy parti kellős közepén? –, aztán megvilágosodott. Lélegzetvisszafojtva figyelte, ahogyan Natasha finoman bólogat a csak a számára hallható ütemre, és teljesen más ritmusban mozog, mint a táncosok. Most már tudta, mit hallgat a barátja, kinek a zenéje szól a fülében.

Natasha egyik kezében egy lemeztáskát tartott, a másikban egy zömök dobozt, valamiféle elektronikus kütyüt, amelyből drótok lógtak ki. Saul nem látta, mi lehet az pontosan. A lány vállon veregette a DJ-t. A férfi megfordult, és amikor összeérintették az öklüket, lelkesen ordított valamit a lánynak. Natasha közben nekiállt bekötni a dobozt a hangrendszerbe, és néha ugyan bólintott, de Saul nem tudta volna megmondani, vajon a férfinak válaszol-e így, vagy a fülében harsogó dallamot követi.

A DJ levette hatalmas fejhallgatóját, és Natasha fülére tette. Egy pillanatra láthatóan megakadt, mert arra várt, hogy a lány levegye a Walkman-fülhallgatókat, de amikor Natasha kísérletet sem tett erre, vállat vont és egyszerűen rácsúsztatta a nagyobb fülest a kisebbre, és nevetve eltűnt az ajtóban, ahol Natasha megérkezett.

A lány fürge mozdulatokkal lapozgatott a bakelitjei között, aztán kikapta az egyiket, elegánsan megpördítette a levegőben, és lefújta róla a port A lemezjátszóra helyezte, fölé hajolt, két ujjal lesimította, és a saját füleséből áradó zenén keresztül hallgatta a felcsendülő dallamot, és igazította össze azzal, ami éppen szólt. Közben lassan felegyenesedett, és felemelte az ujját, mintha ezzel a mozdulattal indította volna el az éppen véget érő számba berobbanó zongorafutamot.

Olyan tökéletesen keverte egymásra a két lemezt, hogy képtelenség volt megmondani, hol kezdődik az egyik szám, és hol végződik a másik. A lány finoman visszahúzta a bakelitet, aztán hagyta, hadd ugorjon előre egy kicsit, megint visszahúzta, játékosan scratchelt, mint egy régi vágású rapper, majd végül elengedte a lemezt, villámgyors mozdulattal leállította az eredeti hangsávot, és elindította a friss basszust.

Aztán ellépett a pulttól, és mosolytalanul maga elé meredt.

Saul tisztában volt vele, hogy most azonnal le kellene ugrania hozzá, letépni a fejéről a fülhallgatót, és megértetni vele, mekkora veszélyben van. De a Patkányfogó valószínűleg pontosan erre várt. Natasha volt a sajt a csapdában.

Ismét kinyílt az ajtó, és két újabb alak jelent meg az emelvényen. Az első Fabian volt. Sault annyira megrázta a látványa, hogy majdnem felugrott. A barátja még Natashánál is törődöttebbnek és soványabbnak tűnt. Ezt még az elegáns ruhája sem tudta leplezni. Sántított, és Natashához hasonlóan szintén walkmant hallgatott. Őt is a csak számára hallható ritmus mozgatta.

Mögötte pedig ott állt a Fuvolás.

A szőke férfi megtorpant az ajtóban, nagy levegőt vett, és szélesen elmosolyodott. Úgy tárta szét a karját, mintha az egész tömeget meg akarná ölelni.

Fabian egy pillanatra sem tágított mellőle.

Saul Anansira nézett. A fekete férfi finoman lengedezett a kötélen, és egész testében megfeszült.

Most kellene támadni?

Rohanjuk le együttes erővel? – Saul fejében vadul száguldoztak a gondolatok.

Mi legyen?

Anansi és Saul egyformán dermedten várt valamire, mintha megbabonázta volna őket egy kígyó. Pedig a Fuvolás még csak észre sem vette őket.

Natasha megfordult, és most vette észre a két jövevényt. Kinyújtotta a kezét, mire a Fuvolás a zsebébe nyúlt, és valamit odahajított neki. A tárgyat röptében telibe kapta az egyik stroboszkóp felvillanó sugara, amitől egy pillanatra úgy tűnt, mintha mozdulatlanná dermedt volna a levegőben, így viszont Saul is szemügyre tudta venni. Parányi műanyagtok csillant meg, olyasmi, mint egy magnókazetta, csak sokkal-sokkal kisebb...

Egy DAT-kazetta volt.

Digitális hangszalag, amire Natasha a zenéit rögzítette.

Abban a pillanatban, amint a lány ujjai megragadták a műanyag tokot, Saul ordítva felpattant.

A barlangszerű térben dübörgő zene elnyomta szánalmas sikolyát. Saját hangját sem hallotta a tört ütemek és a basszusok kakofóniájában. A közönség zavartalanul táncolt tovább, Natasha fordult a lemezjátszó felé, Fabian továbbra is csoszogva forgott a saját tengelye körül... a Patkányfogó azonban azonnal felkapta a fejét az észrevehetetlen hangra, és a fénysugarak hálóján keresztül a galérián topogó, a köznéppel nem vegyülő vendégeken túl az árnyékok közé, egyenesen Saul szemébe nézett.

A Patkányfogó vidáman intett, és elvigyorodott. Szinte szétvetette a diadalittas öröm.

Amíg ősi ellensége vidáman kacagott a pódiumon, Saul végigrobogott a fém felüljárón. A táncoló tömegnek ebből semmi sem tűnt fel. Mintha lelassult volna a zene üteme, és ettől lelassult az egész világ: a tánctéren úgy hullámzott a tömeg, mint a lustán hömpölygő tenger.

Csattogó léptekkel futott a sarok felé, ahol Anansi dermedten lógott. Egyszer lenézett a vasrács hézagain keresztül Natashára, aki szintén lassú léptekkel a bedugott DAT-lejátszó felé sétált a kazettával a kezében. Saul felkapta a fejét, és már majdnem oda is ért Anansihoz, aki haszontalan ingaként lengedezett a magasban.

Saul ekkor már nem kiabált. Visszataszító módon, artikulátlanul vonított. Anansi felnézett. Amint Natasha a lejátszóba csúsztatta a kazettát, és belehallgatott az egyik fülesbe, Saul bal kézzel megmarkolta a korlátot, és felrúgta magát. Annyira belassult minden, hogy szemügyre tudta venni az alatta táncoló tömeget, a hullámzó masszát alkotó arcokat. Amint mindkét talpa a korláton csattant, meggörnyedve máris a levegőbe vetette magát, és úgy repült a közönség feje fölött, mint egy szuperhős.

Anansi elkerekedett szemmel meredt a felé vetődő alakra, aki vadul kapálózva közelített, távolugrókat idéző, előrenyújtott lábbal. Saul az utolsó pillanatban kitárta a karját, és tíz méterrel az emelvény fölött Anansinak csapódott.

Azonnal átölelte a férfi, és nem eresztette. Érezte, hogy vadul lengenek a magasban, és hallotta, hogy Anansi valamit kiabál. A kötél veszedelmesen remegett kettőjük súlya alatt. Aztán Saulon volt a sor, hogy Anansira ordítson.

– Le! – harsogta. – Lefelé, most!

És már zuhant is, amitől rögtön a torkába ugrott a szíve, de az ereszkedése szinte azonnal jóval finomabban folytatódott, amint Anansi játszani kezdett a kezében szorongatott kötelekkel. A pókférfi és az élő terhe profi falmászókat idéző könnyedséggel suhant lefelé.

Ereszkedés közben viszont folyamatosan pörögtek a tengelyük körül. A terem körhintaként forgott körülöttük, és Saul előtt egymás után villantak fel a szoborrá dermedt táncosok, akik tátott szájjal bámulták a két ereszkedő férfit. Néhányan ijedtnek vagy értetlennek tűntek, de a legtöbben nevetve fogadták az este újabb szórakoztató pillanatát.

– Fussatok! Meneküljetek a picsába! – üvöltött rájuk Saul, azonban a jungle könyörtelen lüktetésében kizárólag Anansi hallhatta a hangját.

Saul lenézett az emelvényre, ami most már alig volt messzebb két méternél, elengedte a kötelet, és úgy hullott le Anansiról, akár egy kibiztosított bomba.

Merev tagokkal zuhant, egyenesen a célpontja felé. Lehet, hogy csak képzelődött, de mintha a drum and bass tört ütemeinek függönyén át is hallotta volna a lentről felszakadó kollektív sóhajt. Komor arccal, egyenes lábbal landolt, de a Fuvolás már várt rá, és fürgén oldalra sasszézott, kitért a gyilkos lendülettel érkező bakancsok elől, és Saul a deszkáknak csapódott.

Megtántorodott, de nem esett el. A pultot olyan jól kitámasztották, hogy a lemezek még csak meg sem ugrottak. Saul elszörnyedve meredt Natashára, aki ebben a pillanatban fogta meg a DAT-lejátszó hangerőszabályozóját, és összeráncolt homlokkal hallgatta a fülesét, és várta a megfelelő ütemet a bakelitről, amire rákeverheti a kazettát.

Saul a lány felé vetette magát, hogy ellökje a pulttól, ha kell, akár erőszakkal is. Egyszerre hajtotta a harag és a félelem, de még oda sem ért, amikor valami hátulról nekicsapódott. Saul kitárt karral felbukott, és a pódium széle felé zuhant. Natasha még csak fel sem pillantott.

Saul végighemperedett a deszkákon, aztán felült és feltápászkodott.

Fabian rontott rá.

A barátja nem is őt nézte közben, hanem valahova Saul háta mögé bámult, mint Loplop az apja lakásában. Tétovázás nélkül Saul felé tartott, maga elé szegezett karral, mint egy zombifilm szörnyetege.

Fabian mögött Anansi is megérkezett a pódiumra, de a Fuvolás abban a pillanatban akkora erővel vágott az arcába, hogy a fekete férfi elvágódott a padlón. Ennek ellenére Saul figyelmét mégis egy szinte teljesen jelentéktelen mozdulat vonta magára: Natasha egyre feljebb tekerte a hangerőt.

Saul egész testtel Fabiannak ugrott, azzal a szándékkal, hogy lendületből elsodorja, és majd elrohan mellette, de a barátja olyan erővel ragadta meg, hogy nemcsak elrántotta, hanem vele együtt bukott fel ő is. Saul kinyújtott karral csattant alig pár centire Natasha cipője előtt.

A lány elégedetten bólintott, és feltolta a hangerőt.

Szoborrá dermedt a világ.

Fenséges pillanat volt ez. Minden tökéletesen mozdulatlanná vált: a táncosok, azok a férfiak, akik éppen felugrottak az emelvényre, hogy szétválasszák a verekedőket, és a félelemtől amúgy is teljesen ledermedt Saul.

A hangfalakból kicsusszanó első ütemek kizárólag magasakból álltak: csak cinek, semmi basszus. Aztán fájdalmasan felzengett egy zongora.

Azonban mégis a fuvola hangja volt az, ami maradéktalanul magára vonta a figyelmet.

Váratlanul robbant elő, mintegy hírnökként harangozta be az egész számot, trillázva robbant bele a teremben összegyűlt emberek kollektív tudatába és azonnal kisöpörte az elméjüket. Natasha levette a kisebb fülhallgatót, és lecsatolta a walkmant. Nem volt már szükség rá. Ugyanezt a dalt hallgatta eddig is. Mögötte feltápászkodott Fabian, és követte a példáját.

A fuvolafutam, ami azonnal jámbor nyájjá változtatta a közönséget, most fokozatosan elhalkult, és csak visszhangok maradtak utána, meg statikus zúgás, régen megszűnt rádióadók lidércei keveredtek a lélektelen zongorához. Még mindig nem szólalt meg a basszus. Saul nem bírt felállni a földről. Látta, hogy lassan mindenki a fejét rázza, mintha így akarnának megszabadulni a fuvolaszótól, és akkor újabb trillázás robbant végig a termen, és az összeverődött vendégek komikus precizitással, teljesen egyszerre rándultak vigyázzba, és lelkesen meredtek maguk elé.

Aztán még egyszer. És még egyszer.

A Patkányfogó Sault nézte. Nyájas arckifejezését meghazudtolta rémisztően elkerekedett szeme és örömtől tébolyult tekintete.

– Vesztettél! – súgta Saulnak eltúlzott szájmozgással.

Saul gyűlölködve meredt vissza. Drámaian felemelte a karját, és miközben feltápászkodott, elcsípte Anansi pillantását. Anansi reszketve utánozta a kézmozdulatot.

– Most! – ordította Saul.

A padlón és a csöveken szökőárként söpörtek végig a patkányok. Saul rohamosztagosai berontottak a terembe, és rettenetes lendülettel robogtak végig a mozdulatlan lábak között. A falakat elözönlötték a pókok, mintha az épület pórusaiból áradt volna kifelé ez a nyüzsgő raj, és szinte folyadékszerűen hömpölygött a Fuvolás felé.

Ebben a pillanatban dobbanva életre kelt a Wind City lecsupaszított, egyszerű basszusa. Az ütem hullámtaréjain és völgyein pedig büszkén hajózott a fuvolaszó.

A táncosok egyszerre mozdultak meg.

Ezúttal teljes összhangban mozogtak, mintha betanulták volna ezt a bámulatos koreográfiát. Minden jobb láb egyszerre emelkedett a magasba és egyszerre dobbant a padlón, amit ugyanolyan összhangban követett az összes bal láb, bizarr, bágyadt lépegetésként. Karok lengtek, a lábak mereven ropták, pontosan követték az ütemet, és engedelmeskedtek a fuvolaszónak. És mindegyik talp egy-egy patkányra célzott.

A háború megkezdődött.

Most már a patkányok is harcba lendültek, és egymás után vetették magukat az emberekre. A táncosok hátborzongató összhangja lassan felbomlott, és egyesével keltek bírókra a hátukon, mellkasunkon csimpaszkodó parányi ellenségeikkel. Ködös tekintetük egyszer sem tisztult ki közben.

A pókok a patkányok előőrsével egyszerre érkeztek meg az emelvényhez, és mindkét sereg a Fuvolásra rontott. A szőke férfi háta mögött felbukkant Anansi, és lesújtott a Fuvolás hátára, de az ütés erejét megakasztotta az a néhány férfi, akik oldalról rávetették magukat, bár közben egy pillantást sem vetettek rá. Mindannyian oldalra fordították a fejüket, hogy hallják a zenét, és tették, amit a dallam parancsolt nekik. Kölcsönkapott erő dolgozott bennük, és játszva hajították hátra Anansit. A férfi a falnak csapódott, de máris kiabálva, mutogatva utasította a csapatait.

Saul a padlón kúszott a pult és legfőképpen a DAT-lejátszó, a zene forrása felé. Natasha váratlanul megpördült, és tűsarkú cipőjével a kézfejére taposott. Saul felüvöltött a fájdalomtól és fetrengve próbált elkúszni mellette, de a tűsarkú újra meg újra szúrt, egyre gyorsabban és gyorsabban, míg a végén már teljesen érthetetlennek tűnt, miért nem bukik fel.

Valaki megragadta hátulról Sault, és felrántotta a padlóról, mire váratlanul feltoluló, jogos haragtól hajtva könyökkel csapott hátra, egyenesen az illető arcába. Támadója feje azonnal félrenyaklott, a teste pedig megtántorodott, azonban a zene nem hagyta felbukni. Saul begörbített ujjakkal megpördült, de a haragját azonnal elmosta az iszonyat, amikor meglátta a támadóját, egy kövérkés ázsiai srácot, aki láthatóan a legjobb particuccait viselte, amíg össze nem fröcskölte a saját vére. Az orrából alig maradt valami, mégis megpróbálta követni a zene ritmusát.

Saul hatalmasat taszított rajta, hogy minél távolabb kerüljön a küzdő felektől.

Most vette csak észre, hogy a táncosok lassan egyre közelebb nyomulnak hozzá, miközben továbbra is folyamatosan viaskodtak, vakaróztak, patkányokat és pókokat csaptak a falhoz, ha éppen nem a fogukkal estek nekik, és mindeközben végig oldalra hajtott fejjel fülelték a Wind City dallamát. Azt a kurva fuvolát!

A sokrétegű, elidegenítő, riasztó dallam folyamatos, zavaró háttérzeneként harsogott.

Egyre több vendég ugrott fel az emelvényre. Ruháikat összemocskolta a patkány és embervér, szőrcsomók tapadtak a bőrükre, arcukat parányi karmok hasogatták össze. Saul szinte érezte a kiontott patkányvér ízét, és ettől még jobban elöntötte az adrenalin.

Az emelvényt elözönlő pókok és patkányok megrohamozták Fabiant meg a többieket, és a lábukon kapaszkodtak felfelé. Fabian sorban cibálta le magáról a kövér, bundás testeket, akiket egymás után tapostak halálra a csapkodó talpak. Lábak, gerincek, koponyák törtek, rágcsálók kúsztak félre megdögleni. Fabian tenyérrel csapkodta magát, és egyik lábáról a másikra szökkenve táncolt tovább, miközben pókokkal kente tele a deszkát.

Anansi üvöltött.

Saul megpördült és ismét a lejátszók felé iramodott. Fabian azonban hátulról ágyékon rúgta, és amikor elvágódott a padlón, Natasha a vállába taposott. Saul még időben elhemperedett, mielőtt a tűsarok felnyársalhatta volna, de újabb kezek markolták meg a lábát, és hatalmas erővel húzták végig a patkány vértől sikamlós padlón, el Natasha és a DAT-lejátszó közeléből, majd nekicsapták a falnak. Testek temették maguk alá, emberfeletti erővel mozduló térdek mélyedtek a hátába. Tucatnyi kar és láb szegezte a padlóhoz.

Így is hallotta Anansi visítását.

Amennyire a kezek engedték, Saul felnézett. Egyenesen a Fuvolásra bámult, aki Anansi fölé hajolt. A pókférfit szintén többen szorították le a földre. Saul innen éppen a tánctéren mozgó alakok bólogató fejére látott rá.

Ez maga volt a pokol egyik bugyra: pókok és patkányok serege marta a vérrel telefröcskölt bűnösöket.

Felbukkant a támolygó Fabian. Saul a nyakát erőltetve a barátjára nézett, majd vissza Natashára. Mindketten teljesen eltűntek a hemzsegő pókok alatt, mintha második bőrt növesztettek volna. A pókok áradata azonban csak áthaladt rajtuk, és a Fuvolás felé tartottak. Anansi megállás nélkül ordított.

A szőke férfi felnézett, elcsípte Saul pillantását, majd futólag a közeledő pókok felé intett.

– Mutassak egy remek trükköt? – kérdezte. A hangja rendkívül közelről, bizalmasan csengett Saul fülébe, még a fuvolaszó és a tört ütemek ellenére is.

A Patkányfogó tekintete a lemezjátszóra villant.

A fuvola dallama megváltozott.

Az egymásba hurkolt hangminták egyik rétege felszárnyalt, átalakult, ziháló, szaggatott dallammá vált. Anansi hirtelen elhallgatott.

A pókok megtorpantak a Fuvolás lába előtt.

Megváltoztatta a zenét, és ezzel a célpontokat is! – gondolta Saul. – Most a pókokra összpontosít!

Azonban az emberek tovább táncoltak, pedig a pókok is elkezdtek egyszerre mozogni, és hihetetlen módon hullámoztak együtt a zenével. A Fuvolás körül gyülekező pókok elhúzódtak a férfitól.

És az emberek még mindig táncoltak. A testükön hemzsegő pókok sorban lehullottak róluk, és az emelvény felé iparkodtak. Natasha és Fabian is megszabadult tőlük. A bőrükön vörös duzzanatok éktelenkedtek, a ruhájukról és a szájukból csomókban hullottak a döglött ízeltlábúak. Újult erővel folytatták a harcot a patkányok ellen.

A Fuvolás táncra perdült, egyik lábáról a másikra szökkent, egyre magasabbra és magasabbra ugrott, és közben egy pillanatra sem vette le a tekintetét Saulról, aki a férfi lába alá nézett. Amikor a férfi a levegőbe ugrott, a közeli pókok kisebb csoportja a zene ütemét követve odarohant, ahol addig állt, és nagyjából olyan formába rendeződtek, mint a leérkező cipőtalp. Türelmesen megvárták, amíg a Fuvolás a talajra érkezett, és hírmondó sem maradt belőlük, és csak jöttek és jöttek, szépen vártak a sorukra.

– Látod, Saul? – súgta a szőke férfi a csúszósra mocskolt emelvény túlsó feléről. – A jungle szépsége! Ott a rengeteg sáv, és annyiszor szólaltatom meg a fuvolámat, akárhányszor csak akarom, ráadásul egyszerre...

Az emberek még mindig táncoltak, a pókok türelmesen várták a halált.

Anansi felült, és boldogan csillogó szemmel hallgatta a Wind City pókmuzsikáját. Együgyű mosoly terült szét az arcán. Teste egyik oldala ragadt a vértől, a bal karja helyén egy véres csonk éktelenkedett, csontszilánkok álltak ki a péppé zúzott húsból.

A Fuvolás Saul arcát fürkészte.

– Igen, kegyetlen dolog kitépkedni a pókok lábát, de el sem hinnéd, ez itt mennyi főfájást okozott nekem.

És visszalökte Anansit az emelvényre.

Saul üvöltését elnyelte a fuvolaszóval kevert drum and bass. Vadul csapkodott, de a táncosok még mindig szorosan fogták. Még eközben is érezte, hogy mindannyian finoman mozognak az ütemre.

A Patkányfogó felszökkent a magasba, röptében felrántotta a térdét, és telj és erővel maga alá rúgott.

Anansi koponyája rettenetes hanggal szilánkokra tört. Saul vonítva összeroskadt.

Az emelvény deszkapadlója megremegett és felpúposodott. A Fuvolás előtt valami kirobbant lentről. Saul egy villanásra egy ember hátát látta, vékony karok kaszáltak, mint két ostor, kezek ragadták meg a Fuvolás bokáját, majd hatalmasat rántottak rajta és eltűntek a pódium alatt.

A Patkányfogó eltűnt. A zene ugyanúgy harsogott tovább, Sault még mindig tucatnyi kéz szorította a deszkákra, a patkányok változatlan elszántsággal harapták és karmolták az embereket, akik továbbra sem hagyták abba a küzdelmet, táncoltak és öltek... de a Patkányfogó eltűnt.

Saul alatt megremegett a deszkapadló, mintha rettenetes harc dühöngött volna odalent. Ismét rántott egyet a testére szoruló karokon. Támadói bizarrul erősnek tűntek, viszont nem igazán csináltak semmit. Lefogták ugyan, de nem próbálták megakadályozni, hogy ellenük feszüljön.

Saul hasa alatt megvonaglott a deszka, mintha valami hatalmas erővel nekivágódott volna lentről. Az egyik oldalról ütemes puffanások hallatszottak: valami újra meg újra nekicsapódott a fának. Az újonnan támadt hasadék széléről finoman mállottak a mélybe a szilánkos deszkadarabok.

A pókok megfordultak, és a lyuk felé tódultak. Amikor Saul odakapta a fejét, az egyik partizó éppen leereszkedett a sötétségbe.

Saul hirtelen mozdulattal lecsapott a deszkákra, és a lenyúzott bőrével mit sem törődve a két léc közötti parányi résbe fúrta az ujjait. A szög nem stimmelt, nekifeszülni sem tudott, azonban az adrenalin elegendő erőt adott, hogy feltépje maga alatt a padlót. Az ujjai a feltárulkozó résbe furakodtak, és elkeseredetten kerestek valami kapaszkodót. Minden erejével húzta és húzta a lécdarabot, ami először ellenállt, majd váratlanul elernyedt – öreg, rozsdás szögek pattantak ki a helyükről, és a deszka messzire repült.

Saul lenézett a sötétségbe.

Odalent egy alak fetrengett a mocsokban, szeme tébolyultan csillogott, homlokán kidagadtak a dühtől az erek: a Fuvolás volt az. A hátán pedig egy másik alak csimpaszkodott szívósan, mint egy tapadókagyló, kezét a Fuvolás szájába tömte, csattogó fogai megállás nélkül próbáltak belemarni a szőke férfi kapálózó karjaiba, karmai csikorogva szántottak végig mindenen, vénséges kabátja élőlényként terült szét rajtuk: a Patkánykirály keményen harcolt.

A kezéből dőlt a vér, de akkor sem húzta ki a Fuvolás szájából. Az egész testét ellepték a pókok. A háta mögött, az alacsony térben egy görnyedt férfi igyekezett eltalálni kaszáló ököllel. A Patkánykirály folyamatosan hemperegve próbálta kikerülni az ütéseket.

Váratlanul felkapta a fejét, és könyörgő tekintettel Saulra nézett.

A megbabonázott ember elkapta a Patkánykirály nyakát és elkezdte kérlelhetetlenül hátrafeszíteni az egész testét.

Saul elkeseredetten rántott egyet a kezeken, amelyek őt tartották fogva, teljes erejével, egész hátát begörbítve feszült nekik. Amikor megpróbálták visszanyomni, hirtelen egész testében elernyedt, enyhén oldalra fordult, és átpréselte magát a keskeny résen, ahova pont azok az emberek tuszkolták be, akik lefogni akarták. Hirtelen eltűnt alóla a padló, és egyenesen a Fuvolás lába elé zuhant.

Diadalittasan felordított, és megfordult.

– Segíts! – szisszent rá a Patkánykirály összeszorított fogakkal. Támadója természetellenes szögben feszítette hátra a fejét, ujjai lassan lecsúsztak a Fuvolásról, a másik keze pedig egyre nehezebben bírta tartani ellenfele száját. A háta mögött álló férfi, akit különösen erőssé tett a zene, lassan felülkerekedett rajta.

Saul átvetette magát a rohamozó pókok seregén, és keményen a megbabonázott táncos arcába csapott.

Csak akkor látta, hogy Fabian az, amikor az ökle már célba talált.

Iszonyú lendülettel, teljes patkányerővel sújtott le rá, amitől Fabian feje ijesztő hirtelenséggel vágódott hátra, a szájában pedig ropogva törtek a fogak, de még így sem eresztette el a Patkánykirályt, és húzta tovább.

A Fuvolás már majdnem kiszabadult. Fogazata a Patkánykirály kézfejébe mart, és elfojtott, diadalittas morgás hallatszott.

– Segíts! – sziszegte újra a Patkánykirály. Saul kétségbeesetten Fabian után kapott, többször hatalmasakat taszított rajta, azonban a fuvolaszó már mélyen belerágta magát a barátja lelkébe, és semmivel sem lehetett hatni rá. Saul tisztában volt vele, hogy ha az előző ökölcsapás ennyire nem használt, akkor nagy valószínűséggel egyetlen módon szedheti le a Patkánykirályról – ha végez vele.

– Segíts! – ismételte a Patkánykirály.

Saul azonban túl sokáig tétovázott, és Fabian ezt kihasználva lerántotta a Patkánykirályt az ellenfeléről.

– Igen! – A Fuvolás felegyenesedett Saul előtt. Rettenetes mocsok és rengeteg seb borította a testét, minden porcikájában reszketett, és kupacokban hullottak róla a pókok. Elkapta Saul gallérját, megemelte felfoghatatlanul erős karjával, majd egyszerűen kidobta a lyukon, vissza az emelvényre, a fülledt melegbe, a vérszagba és a lármába.

Saul tehetetlenül vágódott végig a felhasadozott deszkákon.

Mögötte felbukkant a Fuvolás, aki a hajánál fogva rángatta magával a Patkánykirályt.

Közben szünet nélkül dübörgött a Wind City – amint véget ért, már kezdődött is elölről. Valószínűleg az egész DAT-kazettára ezt az egy számot vették fel.

– Vesztettél! – üvöltötte a Fuvolás Saul arcába. – Te is, meg az apád is, a pókkal meg a madárral együtt, mindannyian vesztettetek, mert most már annyiszor szólaltathatom meg a fuvolát, akárhányszor csak akarom. A barátnőd megmutatta, hogyan kell csinálni... – Széles mozdulattal a falra mutatott, ahol a pókok éppen körtáncot jártak. A tánctérre bökött, ahol vérmocskos emberek ugráltak a Wind City ütemeire a haldokló patkányok testén.

A Fuvolás az emelvényen bólogató táncosok közé lökte a Patkány királyt, aki erőtlenül, a vereségébe belenyugodva hagyta, hogy elkapják.

Saul kimerülten tűrte a testére fonódó kezek szorítását. A Fuvolás könnyed léptekkel odasétált hozzá, és pontosan karnyújtásnyi távolságon kívül lekuporodott a padlóra.

– Tudod, Saul – suttogta nem arról van szó, hogy egyszerűen megöllek. Nem. Mielőtt meghalsz, táncra fogsz perdülni előttem. Azt hiszed, különleges vagy, igaz? Én azonban a tánc ura lennék, és mielőtt meghalsz, táncolni fogsz nekem. Szerinted mi másért hagytam, hogy a szánalmas hadsereged utolsó vérig harcoljon ellenem? – A terem többi része felé mutatott, ahol helyenként harcnak már alig nevezhető pusztítás folyt, és a hadrendbe fejlődött patkányok maradékát szisztematikusan megsemmisítették a táncoló emberek.

– Tudod, Saul, szerettem volna elmagyarázni neked, mi történik majd veled. Láttad, hogy sikerült megtáncoltatnom a pókokat és az embereket? Láttad? Ezt bármikor megtehetem a patkányokkal is. És itt vagy te, a híres félvér, igaz? Hm? A patkányfiú? Nos, az embereknek már szól a muzsikám, szóval az egyik feled már ropja, még akkor is, ha nem érzed. Amikor pedig elkezdek zenélni a patkányoknak is, Saul, akkor mindkét feled meghallja a zenét. Érted? Felfogtad, te kis pöcs? Először nem is sejtettem, micsoda kincsre bukkantam, amikor a noteszedben talált címeken megpróbáltalak megtalálni. Csak úgy beállítottam az egyik olyan helyre, ahol a név mellé firkáltál még valamit... és látod, kit találtam? Natasha barátnődet, aki megmutatta, hogyan lehet megsokszorozni a fuvolaszót...

A Fuvolás elvigyorodott, és gyengéden megpaskolta Saul arcát, majd a pulthoz hátrált. Mögötte állt Natasha. A lányról cafatokban lógott a ruhája, az arcát vastag, nyúlós rétegben borította a vér.

A tánctéren továbbra is hullámzott a tömeg, azonban az emelvényre furcsa nyugalom borult.

– Most mindkét felednek játszom, Saul – mondta a Patkányfogó. – Most táncolni fogsz nekem.

Felnézett, felemelte a kezét, mint egy karmester, és a zene megint megváltozott.

Az ütem visszafogott volt, a basszus változatlan maradt, a statikus zörejek és a tétova zongora is ugyanúgy szólt tovább... a fuvola hangja viszont az ég felé szárnyalt.

A pókokat és az embereket elbájoló mézédes, pointillista fuvoladallamok mellett megjelent egy harmadik. Kényelmetlen, bizsergető félhangok és mollok demokráciája, szürreális sistergésekkel tagolt csendek, bőr alá kúszó zene. Patkánymuzsika.

A tánctéren hirtelen elcsendesedett minden patkány, aki még élt vagy nem menekült el.

Saul a szeme sarkából is látta, hogy a Patkánykirály egész testében megmerevedik, tekintete üvegessé válik, és valami olyasmire fókuszál, ami nincs is ott. És abban a pillanatban, amikor ezt észrevette, hatalmas rándulással Saul is kihúzta magát, figyelni kezdte a zenét, és a dallam hallatán hullámként söpört végig rajta az ámulat, elkerekedett szemmel méregette a körülötte lobbanó fényfoltokat, átlátott a hangfalakon meg az épület falain, és érezte, hogy megnyílik az elméje.

Nagyon-nagyon messziről átható nevetés harsant, és Saul homályosan látta, hogy a táncoló emberek kézről kézre adják egymásnak a teremben a Fuvolást, de ez most egyáltalán nem érdekelte. Már nem szorította le senki. Felállt, és az emelvény közepére sétált. Egyetlen dologra tudott csak összpontosítani: a zenére.

Volt itt valami, csak éppen nem bírta megragadni...

Éppen karnyújtásnyi távolságon kívül... Ínycsiklandó ételek álltak halomban.

Saul érezte az illatukat... betöltötték a termet, akárcsak a szexuális kipárolgás, amitől megmerevedett a farka, a szájában összefutott a nyál, a lába magától vitte előre, nem kellett gondolkodnia, hova megy, ezt a felelősséget levették róla, a zenének engedelmeskedett, két dallamnak egyszerre, összekeveredett benne a patkány és az ember, a spiccesen vidám és a félelemtől félőrült énje, és kitöltötték a gondolatait.

Félig-meddig tudatában volt annak, hogy a Patkánykirály is ott van mellette, és tűnődve, de lelkesen lépked ide-oda.

– Táncoljatok! – A parancs a terem túlsó végéből harsogott, ahol a Fuvolást úgy adta kézről kézre a tömeg, mint egy híres sportolót, nemzeti hőst vagy diktátort.

Saulnak nem esett nehezére engedelmeskedni. Táncolt.

Ugrált és ikszelt.

Most, hogy a küzdelem véget ért, mindenki szabadon táncolhatott, az emberek, a pókok és a még élő patkányok. Mindannyian egyszerre mozdultak, és egyszerre csapódott a lábuk is a földhöz, amit a Fuvolás elégedett nevetéssel nyugtázott. Saul halványan érzékelte, hogy ő most valójában boldog, amiért körbe-körbe járhat, és már kiéhezett az ennivalóra meg a szexre, meg büszke volt arra, hogy itt lehet, ebben a csarnokban, és része lehet a nagy egésznek.

A Fuvolás közben befejezte győzelmi menetét, körbehordozták a csarnokban, ahogyan illett, és Saul a gyönyör ködén át nézte a nyúlánk alakot, aki könnyedén felszökkent az emelvényre.

Saul széttárt karral, örömmel táncolt. Ez volt az ő személyes revelációja, csordultig töltötte a zene, sőt két különböző zene egyszerre, az elméje nyugodt volt, csak úgy lebegett, a lába élvezettel ropta a táncot, néha felnézett vagy a körülötte hullámzó testekre, a hívők arcára... Sault elöntötte az eksztázis.

A Fuvolás mosolygott, és Saul visszamosolygott rá.

Közben haloványan érzékelte, hogy valahol valaki beszél, de a lába magától vitte előre, egyenesen a Fuvoláshoz, aki már várt rá, és hosszú, csillogó tárgyat szorongatott a kezében.

– ...hozzám... – hallotta Saul két ütem között. – ...táncolj nekem... gyere...

Előrelépett, és várakozóan topogott a két dallamra, amelyeket csak ő hallott, alig várta, hogy táncolni kezdhessen.

Valami azonban nem volt rendben.

Pillanatnyi zavar támadt valahol. Saul tétovázott.

A két fuvoladallam disszonáns volt.

Saul lába táncra készen dobbant az emelvényre, de kétség futott az át az agyán.

A két fuvoladallam ütötte egymást.

Hirtelen világosan érezte a csikorgó diszharmóniát. Az éhség és a vágy változatlan hevességgel lobogott benne, viszont nem látott semmit, megvakult, egyszerre akart különböző irányokba indulni, teljesen megrázta a két fuvolaszó sokkoló ellentmondásossága.

Hirtelen a zenén kívül találta magát, onnan nézett visszafelé, elkeseredetten próbált visszajutni, és miközben vadul fülelt, meghallotta a fuvolák között tátongó hézagot.

És a hasadékon keresztül már nyomakodott kifelé maga az állandóság, mindaz, amire ez a zene épült, és Saul összes porcikáját remegtetve jött a jungle kezdete és végpontja: a basszus.

Saul mozdulatlanul, felszegett fejjel állt az emelvény közepén.

Áradatként rontott rá a fuvola és a basszus.

A fuvoladallamok örvénylően csapongtak körülötte, fondorlatosan furakodtak át a védelmén, elcsábították, táncra buzdították, felváltva kecsegtették emberként és patkányként.

Saulban azonban valami megacélosodott, és valami egészen mást keresett. A basszusra fülelt.

Több száz különböző jelmondat kavargott hirtelen a fejében, a hip-hop és a jungle mélyében megbúvó, végtelen hurkokba font hangmintákból álló, dicsőítő templomi kórus.

DJ! Hol a basszus?

Basszust! Mutasd, hol a legmélyebb?

Toljad, toljad, toljad!

Ez a basszus komor, mint az éjszaka...

És itt van a basszus.

Kiderül, hol a legmélyebb.

Tolja, tolja, tolja a basszust.

Mert ez a basszus komor, mint az éjszaka...

Mert ez a basszus túl komor ehhez – gondolta Saul hirtelen, döbbenetesen tisztán, ez a basszus olyan mély, hogy ezt már nem bírja elviselni, nem bír mit kezdeni az engedetlen magasakkal, a picsába a magas hangokkal, a múlandó cinekkel, a fuvolával, és amint ez így végigcikázott az elméjén, a fuvoladallamok mintha rögtön erőtlenebbül is szóltak volna, cincogó kakofóniává halkultak, a picsába magasakkal, gondolta Saul, mert az, aki a jungle-re akar táncolni, az a basszust fogja követni...

Saul ismét felfedezte magát. Megint tudta, kicsoda. Ismét táncolni kezdett.

Ez azonban most másféle tánc volt. Indulatos, ahol fegyverként lendültek a kezek meg a lábak. Saul a basszusra mozgott és az ütemekre fordult... és rá se hederített a fuvolára.

A basszus mondta meg, mit kell tenni. A basszus alkotta a számot. A basszus forrasztotta egységbe a jungle-rajongókat, az öntötte szilárd formába a közösségüket, töltött meg zsúfolásig egész termeket, és ennélfogva sokkal erősebb volt, mint bármilyen közös bolytudat.

A Fuvolás még mindig Saulra várt. Újult erővel áradt szét a mosoly az arcán. Nem kerülte el a figyelmét Saul előző megtorpanása. Azt akartad, hogy táncoljak, igaz? – gondolta Saul. – Menjek oda hozzád, táncoljak a biztos halálba... És most, hogy valóban táncolni látsz, azt hiszed, győztek a hangjaid, mi?

A tánclépések egyre közelebb vitték a Fuvoláshoz. A szőke férfi úgy markolta, úgy emelte a teste mellé a hangszert, mint egy szamuráj a kardját. A karján megfeszültek az izmok.

Két fuvola nem elég, gondolta Saul. Teljesen kótyagossá tette a hatalom érzete. Egyre közelebb táncolt esküdt ellenségéhez. A Fuvolás mosolyogva felemelte a hangszert szorongató jobb kezét, kitartotta a magasban, és az ezüst fémrúd enyhén remegve várta, hogy lesújtson.

Saul karnyújtásnyi távolságba ért.

– Most pedig táncolj szépen itt előttem – mondta a Patkányfogó halkan.

És lesújtott.

Elbizakodott, hetyke és rosszul időzített ütés volt ez. A Fuvolás csak arra várt, hogy a prédája a gonosz, ezüstös fémrúd útjába sétáljon.

Saul azonban ehelyett belépett a gyilkos erejű csapás elé.

Szélsebesen, patkányfürgeséggel mozdult, az eszeveszett pánik és a benne dolgozó erő minden szikráját beleölte a lépésbe, a romlott ételek összes kalóriáját elégette hozzá. Miközben előrelépett, elfordult, jobbjával a magasba kapott, megragadta a fuvolát, és miközben egy teljes kört tettek így együtt, Saul megrántotta a hideg fémet, és kicsavarta a túlzottan magabiztos férfi kezéből, és ezzel egy időben felrántotta a bal karját, meglendítette, közben vetett egy pillantást hátrafelé, hogy jó helyre céloz-e, majd a könyökét a Fuvolás torkába vágta.

A szőke férfi hátratántorodott, és kidülledő szemmel, hitetlenkedve meredt Saulra. Öklendezve a torkához kapott, és levegő után kapkodott. Saul a fuvolát szorongatva, óvatos léptekkel utánalépett. A fülében hangosan dobolt a drum and bass. Mostanra semmi sem maradt a Fuvolás muzsikájából, Saul nem hallott mást, csak a dobot meg a basszust.

– Egy meg egy, az néha egy, faszfej – mondta, és hatalmas lendülettel állon vágta a férfit a fuvolával. A Patkányfogó ismét megtántorodott, de nem esett el. – Szerinted mi vagyok? Egy patkány plusz egy ember, mi? Hát nem! Külön-külön és együtt is több vagyok mindegyiknél. Valami egészen új. Rám te ugyan nem hatsz! – Ezúttal a halántékán találta el a Fuvolást, és a nyúlánk alak vért fröcskölve pördült meg a tengelye körül és tántorodott végig az emelvényen, arrafelé, ahol a Patkánykirály még mindig táncolt.

A Fuvolás ocsmány piruettel megállt, és nem bukott fel.

Saul viszont ismét rávetette magát, és brutálisan, irgalmatlanul ütlegelte tovább a hangszerrel. Minden újabb csontrepesztő ütést egy-egy kiáltással nyomatékosított.

– Öltél volna meg inkább! Sokkal erősebb vagy nálam, de csak arcoskodnod kellett! Hát így jártál, mert itt az új vérvonal, faszfej! Több vagyok, mint a részeim összessége! Nekem ugyan nem játszol semmit, a zenéd nekem semmit sem jelent!

Az utolsó ütés a padlóra küldte a Fuvolást, közvetlenül a Patkánykirály lábai előtt. A szőke férfi alól kifutott a talaj: megrogyott térddel csúszott le a téglafal tövébe, és iszonyodva, hitetlenkedő tekintettel bámulta Sault. Arca pépes masszává változott. A fuvola fémfelületéről lassan csöpögött a vér. A Patkányfogó szemét elködösítette a gyötrelmes fájdalom, a szégyen és a tébolyult düh, amiért mégis akadt egyvalaki, aki nem táncolt a muzsikájára.

Torkában rekedten zörgött a lélegzete. Mondani próbált valamit, de nem sikerült.

Saul felnézett. A termet megtöltő táncoló tömeg egyre lassabban mozgott. A fuvolaszó eltorzult és magába omlott. A Fuvolás akarata nélkül nem tudott létezni a dallam. Az arcokon felderengett az értetlenség, néhányan úgy kapkodták a fejüket, mintha nyugtalan álom gyötörné őket. A pókok és a patkányok beteges rángatózása arról árulkodott, hogy a béklyóként szorító fuvoladallamok lassan szertefoszlanák.

A Patkánykirály elvágódott a padlón, és gyötrelmes kínok között fetrengve próbált kikerülni a bűvölet hatása alól.

Mindig ő volt a legerősebb, gondolta Saul.

Visszanézett a Fuvolásra. A deszkákon heverő férfi feldagadt arccal, véres fogakkal elmosolyodott.

Saul úgy tartotta a hangszert, mint egy áldozati tőrt, és a magasba emelte.

A falak belsejéből pokoli dübörgés hallatszott. Az egész emelvény megrázkódott. Saul megtántorodott.

– Mi a...? – szakadt fel belőle.

A talpa alatt hatalmas erővel megvonaglott a padló. Saul kapálózva megindult hátrafelé.

A Fuvolás feje fölött felhasadt a fal. Vékony és természetellenesen egyenes repedés volt ez, mintha egy roppant borotvapengével metszették volna a téglába. A vonagló emelvényről sorban hullottak le az emberek, viszont a minden rázkódás ellen bebiztosított pulton heverő DAT továbbra is akadás nélkül játszotta a Wind Cityt.

A hasadék egyre szélesedett. Lefelé terjeszkedett, és lyukat vágott a téglákba. A hézag áthatolhatatlan sötétségre nyílt.

A Fuvolás enyhe félmosollyal méregette Sault.

A sötétség egyre terjeszkedett, és lassan elkezdte kiszívni a levegőt a teremből. Az egész arra emlékeztetett, mint amikor a repülőgépen kitörik egy ablak, és papírfecnik, ruhadarabok, póktetemek lebegnek a padló fölött és tűnnek el a sötétségben.

Egyszer megnyitott egy egész hegyet, gondolta Saul hirtelen, egy fal nem okozhat neki gondot. Haza akar menni.

A Fuvolás meg sem moccant, miközben a nyílás egyre szélesebbre tágult mögötte, maga volt a vihar közepe a termet betöltő szemét tornádójában. Saul széles terpeszbe állt, majd lassan térdre ereszkedett. Olyan nincsen, hogy hagyja megszökni a Fuvolást ebből a világból.

Abban a pillanatban, amint kitámasztotta magát, és még egyszer megmarkolta a fuvolát, hogy lesújtson vele, vékony, elkeseredett hangot hallott az egyre táguló, fekete veremből.

Egy kisgyerek hangját.

Saul megdermedt az iszonyattól. A Fuvolás még mindig nem mozdult, de továbbra is farkasszemet nézett Saullal. A háta mögött tátongó hasadék már majdnem fél méter szélesre nyílt, és a szőke férfi – aki még mindig nem vette le a tekintetét Saulról – vonagló mozgással, hátrafelé elkezdett bekúszni a sötétbe. A szívszaggató jajgatást mintha elvágták volna.

Majd szinte ugyanolyan váratlanul felharsant helyette a rettegés kórusa, több száz vékony gyerekhang jajdult fel a sötétben, félelemtől félőrült, rekedt sikoltozás áradt a sötétből.

Hameln elveszett gyermekei meglátták a fényt.

Saul az iszonyattól zsibbadtan zuhant a padlóra.

Eltátott szájából alig hallható, vékonyka nyüszítés csapott fel.

Erőtlenül és haszontalanul a falban tátongó hasadék felé emelte a kezét.

A Fuvolás kacsintott.

Hamarosan! – súgta felé hangtalanul, majd megfordult, megmarkolta a hasadék két szélét, és rántott rajta egyet.

Lélegzetelállító sebességgel mozgó, morgó, hörgő alak vágódott Saulnak, és kitépte a kezéből a fuvolát.

A Patkánykirály két kézre fogta a hangszert, és Saul mellől lehetetlen szögben, egyenesen a Fuvolás mellé szökkent. Összeszorított, vicsorgó fogsora éppen csak féken tudta tartani állatias ordítását. Az örvénylő szél a ballonkabátja szárnyaiba kapott. A Fuvolás ostoba és értetlen arccal nézett vissza rá.

A Patkánykirály morgásából megvadult, acsargó hang lett. Hátrakapta a karját, és lándzsaként szegezte maga elé a hangszert.

Majd állatias, hatalmas erővel a Fuvolás testébe döfte.

A szőke férfiból meglepett kiáltás szakadt fel. A hang nevetségesen jelentéktelennek tűnt a zene és a gyerekek sikoltozása mellett.

A fuvola úgy szaladt a testébe, mint tű a léggömbbe, és mélyen a gyomrába fúródott. A férfi arca halottsápadt lett a véres mocsok alatt. Megmarkolta a Patkánykirály karját, és telj és erőből csimpaszkodott a fuvolát szorongató kézbe, miközben gyilkosa szemébe nézett.

Egy pillanatra semmi sem mozdult. A világ visszafojtotta a lélegzetét.

Aztán a Fuvolás háttal bezuhant a sötétségbe.

És vitte magával a Patkánykirályt is.

Saul az egészből csak a ballonkabátot látta, és azt, hogy alatta megfeszül a Patkánykirály háta. Az alak váratlanul megállt. A hasadék hirtelen elkezdett összezáródni körülötte. A gyermekhangok egyre könyörgőbbé váltak, és egyre messzebbről hallatszottak.

A Patkánykirály háta megvonaglott, majd a feje fölött megjelent mindkét keze, amellyel a hasadék szélét markolta. Sikerült egy töredékmásodperccel tovább nyitva tartani a tátongó rést, ami éppen elég volt ahhoz, hogy teljes erőből ellökje magát a faltól, és átzuhanjon Saulon.

A hasadék két vége halk ropogással egybefont.

A Fuvolás eltűnt. A gyermekek jajgatása elhallgatott.

Nem hallatszott más, csak a drum and bass.

HUSZONHETEDIK FEJEZET

Saul mozdulatlanul, kimerültén feküdt a deszkákon, és a Patkánykirály lélegzetvételét hallgatta.

Oldalra hemperedett, és végigmászott az emelvényen. Végignézett a helyiségen.

A diszkógömbök még mindig forogtak, és teljesen értelmetlenül villódzva szórták a fényt. A hihetetlen pusztítás teljesen valótlannak tűnt. Minden vérben és verejtékben úszott, döglött patkányokban, eltaposott pókokban, összeesett táncosokban. A falakat ezernyi különböző folt mocskolta. A padló csúszós volt, és undorító. A táncosok úgy vonszolták magukat egyik oldalról a másikra, mint az életre kelt holtak, összetörve, csukott szemmel topogtak, egyik lábukról a másikra álltak, miközben a Wind City ritmusa tovább dübörgött, és a fuvola éppen elkezdett elhalni. A terem összes részében sorra rogytak össze a partizók.

Saul végigbotorkált a deszkákon, és kitépte a kábelt a lejátszóból. A hangszórók elnémultak. A helyiségben ekkor a táncosok egy szempillantás alatt a földre zuhantak, álló helyükben elájultak, olyan mozdulatlanná meredtek, mint a halottak. A terem padlója maga volt a csata utáni látkép.

Azok a pókok és patkányok, akik még mindig táncoltak, egy pillanatra mozdulatlanná dermedtek, amikor elhallgatott a zene, majd eliszkoltak. Kimenekültek a teremből, és eltűntek a londoni éjszakában.

Saul a barátait keresve körbenézett.

Natasha egy hatalmas termetű partiarc alatt feküdt. Saul kétségbeesetten, együtt érző nyögdécseléssel kiszabadította.

– Tash, Tash – suttogta, miközben letörölte a vért az arcáról. A lányt összekarmolták, rengeteg helyen vérzett, a bőre feldagadt a milliónyi apró pók csípésétől, mindenhol véraláfutások és patkányharapások borították, de lélegzett. Saul nagyon erősen magához ölelte, ahogy ott feküdt, és szorosan lehunyta a szemét.

Olyan régen nem ölelte meg egyik barátját sem.

Gyengéden letette a lányt, és nekilátott megkeresni Fabiant.

A másik barátja abból a lyukból lógott kifelé, amelyet a Patkánykirály ütött a színpadban. Saul majdnem elsírta magát, amikor meglátta. Fabian rettenetesen festett, az arcát több helyen betörték, a bőre pedig éppen olyan ocsmány volt, mint Natasháé.

– Túl fogja élni.

Saul a Patkánykirály rekedtes hangja hallatán azonnal felkapta a fejét.

A Patkánykirály ott állt felette. Gondosan csak a bal lábára nehezedett, és nézte, ahogy Saul ellátja Fabiant.

Saul visszanézett a barátjára.

– Tudom – felelte. – Dobog a szíve. Lélegzik.

Nehezére esett a beszéd. A torka összeszorult az érzelmektől. Felnézett a Patkánykirályra, és a fal felé intett.

– A gyerekek... – Nem bírta folytatni.

A Patkánykirály kurtán bólintott.

– Azok a kis seggfejek, akiknek a szülei kiűztek minket a városból mondta, és köpött.

Saul arca eltorzult. Nem volt képes megszólalni, rá se tudott nézni a Patkánykirályra. Reszketett a haragtól és a megvetéstől, ökölbe szorította a kezét. Még mindig hallotta a sötétben visszhangzó, szánalomra méltó kiáltásokat.

– Fabian – suttogta. – Hallasz engem, haver?

Fabian kicsit megmoccant, de nem reagált. Ez jobb is így, merült fel Saulban hirtelen. Én nem bírnék most, itt beszélgetni vele, nem lennék képes mindent megmagyarázni. El kell vinni őt innen. Ezt nem láthatja meg. Saul alig tudta elviselni a magányt. Annyira szüksége lett volna a barátjára, de tudta, hogy még várnia kell.

Hamarosan lesz elég idő, gondolta, és megpróbált bátor maradni.

Felállt, és odasántikált a Patkánykirályhoz. Mindketten gyanakodva méregették egymást egy darabig, majd előrezuhantak, elkapták egymás alkarját, megmarkolták a másikat. Ez nagyon távol állt bármiféle öleléstől vagy kibéküléstől, de volt egy meghitt pillanatuk. Mint amikor a kimerült bokszolok egymásra támaszkodnak, és továbbra is ellenfelek maradnak ugyan, de hagynak a másiknak egy pillanatnyi szünetet, és mindketten hálásak ezért.

Saul vett egy mély levegőt, és hátralépett.

– Megölted? – kérdezte.

A Patkánykirály nem válaszolt. Elfordult.

– Megölted?

– Nem tudom. – A szavak mintha megálltak volna a néma teremben. – Azt hiszem... a fuvolája mélyen felnyársalta, a nyaka eltört... Nem tudom...

Saul a hajába túrt, és végignézett súlyos testén, amelyet vastagon borított a harc mocska. Kába volt a csalódottságtól és a bizonytalanságtól. De persze – gondolta hirtelen –, nekem ez nem számít. Nekem ő nem árthat. Akár halott, akár haldoklik, ha kurva szarul van, ha súlyosan megsebesült, ha valaha is visszatér, én ugyanaz leszek, aki vagyok, csak még sokkal ilyenebb. Nekem ő nem tud ártani.

– Neked nem tud ártani – mondta a Patkánykirály, és megnyalta az ajkát.

Anansi teste eltűnt. A Patkánykirályt nem lepte meg a dolog. Végignézett a pódiumot meg a táncteret borító, összetaposott pókok szőnyegén.

– Sohasem fogjátok megtalálni – jegyezte meg.

Saul rápillantott, majd ő is végignézett a termen. Egész testében reszketett. A patkányvér bűzétől tömör fal állt a levegőben, és Saul minden egyes lépésével Anansi halottain taposott. A táncosok közül néhányan mocorogni kezdtek.

Vér színezte a falat, akár egy absztrakt festmény.

– El kell tűnnöm innen – suttogta Saul.

Saul és a Patkánykirály egyetlen szó nélkül felmászott a padlásra. A Patkánykirály ment elöl. Saul fogta a rabruháját, és a hátára kötötte, majd felugrott, és megragadta a csapóajtó peremét, és felhúzta magát.

Még egyszer visszanézett, bedugta a fejét a hatalmas, néma terembe.

Vörös, zöld és kék fények keringtek bonyolult pályákon, immár csak véletlenszerűen villogva, amióta a ritmus elhallgatott. A padlót emberi testek borították, némelyik visszafogottan vonaglott. Saul a színpadra nézett, ahova Fabiant és Natashát lefektette. Innen nézve úgy tűnt, mintha békésen aludnának egymás mellett. Natasha álmában megmozdította a karját, és az Fabian mellkasára hullott.

Saulnak a lélegzete is elakadt. Nem bírta tovább nézni őket.

Követte a Patkánykirályt, pislogva mászott elő a tetőablakból, és beszívta a hideg, friss levegőt. Mintha napok teltek volna el azóta, hogy ugyanezen az útvonalon megérkezett, de az ég még mindig sötét volt, az utcák pedig kihaltabbak, mint valaha.

Késő éjszaka volt, ugyanannak az estének a késő éjszakája. London mély álomba merült, és a dagadt, veszedelmes város mit sem sejtett arról, mi történt az Elephant and Castle környékén. A város fanyar nemtörődömsége egészen felélénkítette Sault. Történjen bármi, London tovább teszi a dolgát. Ebben a gondolatban komoly vigaszra lelt.

Ő is, és a Patkánykirály is alig várta, hogy maguk mögött hagyják ezeket a téglaházakat. Olyan gyorsan haladtak, amennyire csak tudtak, tetőkön vetették át magukat, sebesült végtagjaikat tapogatták, és fintorogtak a fájdalomtól, de buzgón és lázasan iszkoltak el onnan. Amikor pár háztömbnyire eltávolodtak a raktártól, Saul megállt.

Segítséget akart hívni azokhoz, akik ott maradtak a klubban. Isten tudja, hányán hevernek abban a teremben törött csonttal, kilyukadt tüdővel, és Sault kifejezetten aggasztotta a gondolat, vajon a sebesültek mi mindent kaphattak el a patkányseregtől. Bele sem mert gondolni, hogy akár meg is halhatnak. Egy ilyen éjszaka után ne tegyenek ilyet. Ha túlélték azt, hogy őrülten, megszállottan táncoltak valaki más parancsára, és ezek után belehalnak egy patkányharapásba az ágyukban... ezt a gondolatot nem tudta volna elviselni.

Kicsit távolabb állt meg a Patkánykirálytól, egy fogadóiroda lapos tetején. Jellegtelen, alacsony lakóházak vették őket körbe. Saul kiélvezte a látvány hétköznapiságát, a szürke palatetőket, a kifakult, elavult, hámlásnak indult óriásplakátokat, a bizarr graffitiket. A közelben elzörgött egy vonat.

A Patkánykirály szembefordult vele.

– Akkor te most el? – kérdezte.

A búcsú olyan abszurd módon banálisnak hangzott, hogy Saulból kirobbant a nevetés.

– Aha – bólintott végül.

A Patkánykirály is bólintott. Úgy tűnt, mintha nagyon máshol járnának a gondolatai.

– Tudod, én öltem meg – szólalt meg váratlanul. – Én végeztem vele. Nem te, te lefagytál. Te hagytad volna, hogy meglépjen, de én nem! Nekiugrottam a hegyes agyaraimmal és leszedtem a nyomorultat! – Saul nem szólt semmit. A Patkánykirály hosszasan meredt rá, és az izgatottsága kezdett alábbhagyni. – De egy patkány sem volt ott, hogy megpislázza – folytatta lassan. – Egyik fiam és lányom sem. Ők semmit nem láttak, mind táncoltak, elment az eszük, meghaltak vagy haldokoltak.

Hosszú csend következett.

A Patkánykirály kurtán Saulra mutatott.

– Azt fogják hinni, hogy te tetted.

Saul bólintott.

A Patkánykirály reszketni kezdett. Küzdött azért, hogy visszaszerezze az önuralmát, a szájába dugta a kezét, csapkodni kezdte az oldalát, de nem tudta elfojtani a felindultságát és az izgatottságát.

Reszkető kezekkel megragadta Saul karját.

– Mondd el nekik! – könyörgött. – Neked hinni fognak. Mondd el nekik, mit tettem!

Saul a sötét, mocskos alakra meredt. Onnan, ahol éppen állt, semmi sem látszott Londonból a Patkánykirály mögött. Nem látott mást, csak azt a keskeny, bizonytalan körvonalú arcot, amelyet keretbe foglalt a nagy semmi, a tágas ég, a halovány csillagok és a zsíros felhők. A Patkánykirály sziget volt most a látómezejében, amelyik kizárólag a saját törvényei szerint működött. A szemét rejtő, örökké félhomályos foltok kitartóan meredtek Saulra. A Patkánykirály feje mögött vörhenyes fénnyel izzottak a felhők, beszennyezte őket a város.

A Patkánykirály megváltásért könyörgött. Vissza akarta kapni a birodalmát.

Saulnak nem kellett az a királyság. Nem akart a patkányok koronahercege lenni. Csak annyira volt patkány, amennyire ember.

De amikor a Patkánykirály arcára nézett, nem őt látta, hanem egy sikátort és egy rettenetes bűntényt. Egy kövér öregembert látott, aki szerette Sault, és éppen az üvegcserepek halálos záporában zuhant lefelé az égből.

Saul lehunyta a szemét, és felidézte az apját. Szüksége lett volna rá. Annyira szeretett volna beszélni vele.

Soha többé nem beszélhet vele.

Amikor megszólalt, nagyon lassan formálta a szavakat, anélkül, hogy kinyitotta volna a szemét.

– Azt fogom elmondani a seregemnek – közölte –, hogyan hunyászkodtál meg és könyörögtél a Fuvolásnak az életedért, hogyan ígértél neki annyi patkányt, amennyit csak meg tud ölni. Azt is el fogom mondani nekik, hogy az ígéretedet örömmel teljesítetted is volna, ha én nem robogok el melletted bátran, ha nem nyársalom fel a fuvolájára, és nem taszítom a pokolba. El fogom mesélni nekik, micsoda gyáva, hazugjúdás voltál.

Kinyitotta a szemét, mire a Patkánykirály azonnal visítani kezdett.

– Add vissza a birodalmamat! – sikította, és a karmaival Saul arca felé kapott. – Te kis pöcs, meg foglak ölni...

Saul elhátrált a hadonászó karmok elől, és mellkason lökte a Patkánykirályt.

– Szóval mihez kezdesz? – sziszegte. – Meg akarsz ölni? Tudod, miért kérdezem? Mert nem vagyok biztos benne, hogy megölted a Fuvolást! És ha valaha visszatér, ő aztán biztosan elpusztít, eltapos, mint egy kibaszott rágcsálót, és mielőtt meghalsz, úgy táncolsz majd, ahogy ő fütyül, és könyörögsz neki az életedért. Engem viszont nem tud megölni...

A Patkánykirály mozdulatai lelassultak, heves hadonászása lecsillapodott. Elhátrált Saultól, a válla beesett. Megtört.

– Látod? Nekem nem tud ártani... – sziszegte Saul. A Patkánykirály mellkasába bökte az ujját. – Te rángattál erre a világra, te gyilkos, te erőszaktevő... apa... te ölted meg az apámat, te szabadítottad rám a Fuvolást... Téged nem tudlak megölni, de nyugodtan sírj csak a kibaszott birodalmad után. Az az enyém, rám pedig szükséged van arra az esetre, ha a Fuvolás valaha visszajönne. Nem ölhetsz meg, ha biztonságban akarsz maradni. – Saul rosszindulatúan elnevette magát. – Tudom, hogy működsz, te elbaszott állat. Az önvédelem überalles. Ha megölsz, azzal lehet, hogy önmagadat is megölöd. Szóval, mit is akarsz tenni? Hm?

Saul hátralépett, és szélesen széttárta a karjait. Lehunyta a szemét.

– Ölj meg. Hajrá!

Várt, és közben a Patkánykirály lélegzetvételét hallgatta.

Végül kinyitotta a szemét, és látta, hogy a Patkánykirály lapít, előre-hátra lépked, megindul felé, majd visszakozik, ökölbe szorítja, majd ismét ellazítja a kezét.

– Te kis fattyú! – sziszegte idegesen.

Saul ismét felnevetett, keserűen és fáradtan. Hátat fordított a Patkánykirálynak, és a tető pereméhez sétált. Miközben nekilátott leereszkedni, a Patkánykirály ismét suttogni kezdett valamit.

– Vigyázz magadra, te szaros! – sziszegte. – Nagyon vigyázz magadra.

Saul lemászott a régi téglák egyenetlen során, majd egy kiugró mögött eltűnt a labirintusban, végigment egy rövid sikátoron, és bevette magát Dél-Londonba.

Addig járta az utcákat, amíg rá nem talált a kebabárusok, újságosok és cipőboltok egyik sötét árkádjára, és annak a végén egy szerencsés módon épen maradt telefonfülkére. Tárcsázta a 999-et, és kihívta a rendőrséget és a mentőket a raktárhoz. Isten tudja, gondolta, mit kezdenek azzal, amit ott találnak.

Miután befejezte a beszélgetést, Saul hosszan a szája előtt tartotta még a kagylót, és megpróbálta eldönteni, hogy engedjen-e az ösztönös késztetésnek. Még valakit szeretett volna felhívni.

Tárcsázta a tudakozót, és megkapta a Willesdeni Rendőrkapitányság számát. Felhívta a központot, és azt mondta a kezelőnek, hogy az egyfontos a beragadt a nyilvános készülékbe, és muszáj elintéznie egy sürgős hívást. A diszpécser unott hangon engedett Saul kérésének, amiből egyértelműen kiderült, hogy nem hitt neki.

A telefont az éjszakai műszak egyik kötözködő hangulatban lévő őrmestere vette fel.

Ugye Saul, nem gondolja komolyan, hogy Crowley nyomozó kapcsolható. Ilyenkor? Megőrült? Valami sürgős dologról van szó? Miben segíthet az őrmester?

Saul megkérte, hogy kapcsolják neki Crowley üzenetrögzítőjét. Crowley kimért hangja hallatán megdermedt a déjá vutől. Az apja halálát követő nap, az újjászületése óta nem hallotta.

Megköszörülte a torkát.

– Crowley, itt Saul Garamond beszél. Mostanra már biztosan hallott arról a kurva nagy vérfürdőről az Elephant and Castle környékén. Csak azt szeretném mondani, hogy én is ott voltam, és arra szeretném kérni, ne fáradjon azzal, hogy azokat a szerencsétleneket kérdezi arról, mi történt, mert egyikük sem fogja tudni. Fogalmam sincs, mit ír végül a jelentésébe... A fenébe is, írjon olyasmit, hogy egy művészi performansznak indult a dolog, csak irgalmatlanul elcsesződött. Nem tudom. Mindegy, csak azért hívtam, hogy tájékoztassam, miszerint nem én öltem meg az apámat. Nem én öltem meg a rendőröket. Nem én öltem meg azt az őrt, nem én öltem meg Deborah-t, és nem én öltem meg a barátomat, Kayt.

– Csak azt akarom mondani, hogy a főgonosznak vége – mondta.

– Nem hinném, hogy valaha még látni fogjuk – tette hozzá kis szünet után.

– És van még egy társtettese ennek az egésznek, Crowley, de őt nem tudom elintézni, legalábbis egyelőre. De rajta tartom majd a szemem. Ezt megígérhetem.

– Én vissza akarok térni, Crowley, de tudom, hogy nem tehetem – folytatta. – Hagyja békén Fabiant és Natashát. ők nem tudnak semmit. Nem is láttak. Tudja, Crowiey, ma éjszaka mindenkinek tettem egy igen nagy szívességet. A felét sem fogja megtudni soha.

– Ha szerencsénk van, akkor most hallunk egymásról utoljára.

– Sok szerencsét, Crowley.

Ezzel letette.

Meséljen az apjáról – mondta neki Crowley olyan sok héttel ezelőtt. Ó, Crowley – gondolta Saul éppen ez az, amit nem tehetek.

Úgysem értenéd.

Ezzel elindult a sötét utcákon. Hazafelé tartott.

EPILÓGUS

Mélyen London gyomrában, az ötven éve használaton kívül helyezett metróvonal mellett megbúvó, szabálytalan formájú teremben, ahova a csatornarendszeren és több száz épület szennyvízcsövein keresztül lehetett lejutni, Saul elmesélte a patkányoknak a Nagy Összecsapás történetét.

A négylábúak megbabonázva hallgatták. Sault koncentrikus körökben vették körbe a London minden sarkából érkezett patkányok, köztük imitt-amott a legendás éjszaka valamelyik túlélője nyalogatta a sebeit hivalkodóan, vagy a hőstetteivel dicsekedett, míg mások egyetértően cincogtak. A levegő száraz volt idelent, és nem túl hideg. Halmokban állt az ennivaló, mindenkinek jutott belőle bőven. Középen heverészett Saul, aki beszéd közben néha a még gyógyuló hegeit mutogatta.

Elmesélte az egybegyűlteknek, miként árulta el őket a Patkánykirály, hogyan alázkodott meg a Fuvolás előtt, és miként ajánlotta fel a porban fetrengve az összes londoni patkány életét a sajátjáért cserében. Beszámolt arról, mi történt, amikor meghallotta a haldoklók jajszavát, és megtörte a Patkányfogó igézetét, és részletesen taglalta, hogyan nyársalta fel az ellenségüket saját pokoli fuvolájával, és taszította a fekete semmibe, és miként taposta meg közben undorodva a Patkánykirály testét.

A patkányok figyelmesen hallgatták, és bólogattak.

Saul figyelmeztette őket, hogy az éberség továbbra is létfontosságú. Nyitva kell tartaniuk a szemüket, hátha ismét felbukkan a Fuvolás, egyúttal óvakodniuk kell a hazug, csábító szavaktól, amellyel népük árulója, a Patkánykirály próbál majd a bizalmukba férkőzni.

– Itt van a csatornákban – mondta Saul. – Fent jár a tetőkön, itt osonkodik körülöttünk, és mindent meg fog próbálni, hogy a maga oldalára állítson benneteket. Hazudozni fog, és könyörögni, hátha csatlakoztok hozzá.

A patkányok odaadón hallgatták. Nem hagyunk cserben.

Amikor Saul befejezte a történetét, feltérdelt, és végignézett a körökbe rendeződött bundás pofákon. Izgatott szemek bámultak rá, és szinte rimánkodtak, hogy adjon nekik parancsot. Néma követelőzésük nyomasztotta Sault.

Olyan sok mindent akart csinálni. A zsebében egy Fabiannak címzett levél lapult. A barátját hamarosan kiengedik a kórházból, és amint hazaér, remélhetőleg otthon ez a boríték vár majd rá. Az üzenet óvatosan tapogatózó felvezetéssel indít, majd néhány ködös célzást tesz azzal kapcsolatban, mi történhetett valójában, és azzal az ígérettel zárul, hogy amint lecsendesedtek a kedélyek, Saul megpróbálja felvenni vele a kapcsolatot.

Saul ezenkívül állandó főhadiszállásra vágyott. Volt egy elhagyatott toronyház Haringey-ben, ahol körül akart nézni.

Aztán némi bevásárlást is tervezett. Már kinézett magának egy csodaszép Apple laptopot. Amióta elhagyta az emberek világát, a pénzzel kapcsolatos dolgok határozottan egyszerűbbé váltak.

Viszont addig képtelen volt bármit is megvalósítani mindebből, amíg a patkányok odaadóan csüngtek minden egyes szaván, és folyamatosan követték mindenhová, hátha végre parancsot ad nekik. A Patkánykirály felett aratott bosszúja következményeképpen végtelenül sok áhítatos követője akadt, akiktől már nagyon szívesen szabadult volna. Ráadásul egy pillanatra sem feledkezhetett el arról az eshetőségről, hogy a patkányok esetleg elkezdenek hallgatni a Patkánykirályra, aki továbbra is ott lapult valahol, és a pusztulásukat tervezgette. Saul mindenképpen gondoskodni akart arról, hogy a bosszúja tartós legyen.

Ahhoz viszont át kellett írnia a szabályokat.

– Legyetek büszkék magatokra! – közölte az egybegyűltekkel. – Népünk hatalmas győzelmet aratott.

Az összegyűlt patkányok szinte sütkéreztek a dicséretben.

– Felvirradt a patkányok új hajnala – folytatta Saul. – Itt az ideje, hogy tisztában legyetek a saját erőtökkel!

Az izgatottság hulláma söpört végig a gyülekezeten. Miféle szónoklat lesz ez?

– Pontosan ezért fogok most lemondani a tisztségemről.

Pánik! A patkányok őrült rohangálásba kezdtek, és esdeklő hangon kérlelték Sault. Vezess minket! – könyörögtek a tekintetükkel, a visításukkal és a kaparászásukkal. – Ne hagyj el minket!

– Hallgassatok végig! Szerintetek miért nem érdekel, hogy a Patkánykirály még mindig viseli a titulusát? Figyeljetek ide. Azért mondok le, mert a patkányok többet érdemelnek egy királynál! A kutyáknak királynőjük van, a macskáknak királyuk, a pókok hamarosan új uralkodót választanak maguknak, minden más nemzet hajbókolva hódol a vezetője előtt, de egy dolgot muszáj elmondanom nektek... nélkületek nem győzhettem volna le a Fuvolást. Nincsen szükségetek bajnokokra. Eljött a forradalom ideje.

Saul az apjára gondolt és a heves vitáikra, a könyveire, az elhivatottságára. Ez neked szól most, apa – gondolta szárazon.

– Szükség van a forradalomra! Sokáig egy uralkodó vezetett benneteket, de ez az út katasztrófába torkollt. Utána következett az anarchia és a rettegés hosszú időszaka, de miközben próbáltatok új uralkodót találni magatoknak, a félelem miatt nem tudtatok hinni saját magatokban. – Saul háta libabőrössé vált. Jézusom – gondolta –, vajon mit szabadítok el éppen? De most már nem lehetett megállni. Folytatta, és közben úgy érezte, hogy történelmet ír.

– Most már tudjátok, mire vagytok képesek, ezért a patkánynép többé nem ugrál a királyok szeszélyei szerint. Nem azért mondok le, hogy valaki másnak adjam át a helyemet! – kiáltotta Saul, és drámai szünetet tartott.

– Ezennel bejelentem a Patkányköztársaság megszületését!

Tébolyult káosz lett úrrá a termen. Izgatott, rettegő, felszabadult, elszörnyedt patkányok rohangáltak mindenfelé. Saul a lármát túlharsogva próbálta befejezni a szónoklatát, amiből már nem sok volt hátra.

– Mindannyian egyenrangúak vagyunk! Mindannyian közösen dolgozunk, a tisztelet pedig azt illeti, aki megérdemli, nem azt, aki kiköveteli... Szabadság, egyenlőség... és legyen minden patkány... testvér! – fejezte be vigyorogva.

Így talán végre nyugtom lesz egy kicsit – tette hozzá gondolatban.

Még utoljára megpróbálta túlkiabálni a hangzavart.

– Nem vagyok Patkányherceg, nem vagyok Patkánykirály... Felőlem azt csinál az áruló az idejétmúlt titulusával, amit csak akar. Nyugodtan sóvárogjon a régi szép napok után. Mert innentől kezdve nincsenek királyok! – kiáltotta Saul.

– Egy vagyok közületek – tette hozzá. – A nevem innentől Patkány polgártárs!

Ismét egyedül.

Nem először történik velem ilyesmi. Sohasem maradok túl sokáig a padlón. Nem árt, ha résen leszel, fiacskám.

Én mindig itt voltam. Tőlem nem lehet megszabadulni. Én vagyok a kisemmizett, és hidd el, vissza fogok térni. Miattam lesz nyugtalan éjszaka az álmod. Én tanítottam neked mindent, és akad még néhány trükk a tarsolyomban. Szívós fajta vagyok, amire egyszer ráharaptam, azt el nem engedem, nem adom fel és nem felejtek soha.

Túlélő vagyok.

Én vagyok a Patkánykirály.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Nagyon köszönöm mindenkinek, aki elolvasta és véleményezte az előzetes vázlatokat. Szeretnék köszönetét mondani édesanyámnak, Claudiának az állandó támogatásért, testvéremnek, Jemimának pedig a tanácsokért és az észrevételekért.

Természetesen nem szabad megfeledkeznem Emmáról sem, akinek hatalmas köszönettel tartozom – mindenért.

Rendkívül hálás vagyok Max Schaefernek a felbecsülhetetlenül értékes kritikai észrevételekért, nem is beszélve a szövegszerkesztés rejtelmeivel kapcsolatos többórás segítségnyújtásról, és arról, hogy kiváló barátként állt mellettem egy máskülönben rendkívül pocsék időszakomban.

Sosem fogom tudni meghálálni mindazt, amit Mic Cheetham értem tett, és nagyon szerencsésnek érzem magamat, amiért mindig pártfogol. És köszönök mindent a Macmillan munkatársainak is, különösen Peter Laverynek, a szerkesztőmnek.

Ez a könyv nem születhetett volna meg számos szerző és művész ihletése nélkül. Olyan sokan vannak, hogy nincsen elég hely felsorolni őket, viszont mindenképpen ki kell emelnem Two Fingers és James T. Kirk nevét, akik a Junglist című művet írták. Ők törték előttem az utat. Szintén hatalmas köszönet illeti Iain Sinclairt, aki nagylelkűen megengedte, hogy megtartsak egy hasonlatot, amit szándékolatlanul tőle emeltem át. Jake Pilikian vezetett be a drum and bass világába, és ezzel teljesen megváltoztatta az életemet. Hatalmas főhajtás az összes DJ-nek és kollektívának, akiknek a zenéjét a könyv megírása közben hallgattam. Különösen mély hálával és tisztelettel emelném ki az A Guy Called Geraldot a Gloc című számért: mostanra ugyan réginek számít, de még mindig a legfélelmetesebb gerillabasszus, amit valaha bakelitre préseltek. Tegyük is fel még egyszer.

TARTALOM

- Első rész ÜVEG

- ELSŐ FEJEZET
- MÁSODIK FEJEZET
- HARMADIK FEJEZET
- NEGYEDIK FEJEZET

- Második rész AZ ÚJ VÁROS

- ÖTÖDIK FEJZET
- HATODIK FEJEZET
- HETEDIK FEJEZET
- NYOLCADIK FEJEZET

- Harmadik rész TÖRTÉNELEM ÉS ÜTEM

- KILENCEDIK FEJEZET
- TIZEDIK FEJEZET
- TIZENEGYEDIK FEJEZET
- TIZENKETTEDIK FEJEZET
- TIZENHARMADIK FEJEZET

- Negyedik rész VÉR

- TIZENNEGYEDIK FEJEZET
- TIZENÖTÖDIK FEJEZET
- TIZENHATODIK FEJEZET
- TIZENHETEDIK FEJEZET
- TIZENNYOLCADIK FEJEZET
- TIZENKILENCEDIK FEJEZET

- Ötödik rész SPIRITS

- HUSZADIK FEJEZET
- HUSZONEGYEDIK FEJEZET
- HUSZONKETTEDIK FEJEZET
- HUSZONHARMADIK FEJEZET
- HUSZONNEGYEDIK FEJEZET
- HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

- Hatodik rész JUNGLE ÉS TERROR

- HUSZONHATODIK FEJEZET

- HUSZONHETEDIK FEJEZET

- EPILÓGUS

- KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS