Nem Miéville az első szerző, aki London teljes elpusztítását tűzte ki célul egy irodalmi mű keretein belül, viszont mindenképpen különdíjat érdemel a szórakoztató megvalósításért…

A Kraken ambiciózus, lendületes regény, telis-tele lélegzetelállító és eredeti ötletekkel.”

Guardian

„A Kraken láthatóan tiszteli a hagyományokat, de egyúttal szinte szétveti a lázadó energia. A regény ékes bizonyítéka annak, hogy Miéville bármikor képes új utakra indulni, még akkor is, ha látszólag ugyanazt a szürke betonjárdát tapossa, mint olvasói.”

Independent

„Miéville láthatóan rendkívül érdeklődő természet, és szarkaként hordja össze a legsajátságosabb építőelemeket az origamitól az egyiptomi temetkezési rítusokig.

De a Kraken nemcsak azért különleges, mert mindebből remek szöveget teremt, hanem azért is, mert ezeket az elemeket rendkívüli fantáziával gondolja tovább: a végeredmény egy kifejezetten okos és szokatlanul mulatságos regény.”

Metro

„A Kraken szinte sistereg az ötletektől, hagyományos fogalmak keverednek újonnan teremtett kifejezésekkel, és mint Miéville-től megszokhattuk, London, a titkok és a rejtett jelentések városa ezúttal is fontos szerepet kap.

A Kraken olyan fantasy, amit belepett a nagyváros pora, és Miéville üzenete egyértelmű: a mindennapi bármikor rendkívülivé válhat, és az átlagemberek világa is lehet mágikus.”

Financial Times

„Miéville regényének legnagyobb erőssége, hogy tisztában van azzal, hogy a hit valójában életmód… Kiváló városi fantasy.”

Independent on Sunday

„A Kraken legjobb ötleteinek egy részét a modern spekulatív irodalom más szerzőinél is láthattuk már, legyen az tengerszagú, kortárs lovecrafti horror vagy a Neil Gaiman Soseholját idéző titkos, rejtett London.

Viszont Miéville sokkal, de sokkal ügyesebben nyúl mindehhez.”

Morning Star

CHINA MIÉVILLE

KRAKEN

agave

könyvek

China Miéville: Kraken

Fordította: Juhász Viktor, 2013

ISBN: 978 61 5527 239 4

A borítót tervezte: Major Ákos

Korrektor Héjja Edit, Tantras

Nyomtatta és kötötte a Kaposvári Nyomda Kft. 2013-ban

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Rendkívül hálás vagyok mindenkinek, aki tanácsaival segítette ennek a könyvnek a megszületését: köszönöm, Mark Bould, Mic Cheetham, Julie Crisp, Melisande Echanique, Penelope Haynes, Chloe Healy, Kaitlin Heller, Deanna Hoak, Simon Kavanagh, Peter Lavery, Jemima Miéville, David Moensch, Sandy Rankin, Max Schaefer, Jesse Soodalter, és köszönöm szerkesztőimnek, Chris Schluepnek, illetve Jeremy Trevathannak. Köszönetet szeretnék mondani a Del Rey és a Macmillan minden munkatársának. A londoni Természettudományi Múzeum és a Darwin Központ valóban létezik – utóbbiban ráadásul tényleg megtekinthető egy valódi Architeuthis –, de természetesen minden tárgyi tévedésért kizárólag engem terhel a felelősség. Rendkívüli hálával tartozom a létező intézmények dolgozóinak páratlan vendégszeretetükért és a kulisszák mögötti világ bemutatásáért – külön szeretném kiemelni Patrick Campbell, Oliver Crimmen, Mandy Holloway, Karen James és John Lambshead nevét. A 19. fejezetben olvasható költemény – eredeti címén The Kraken Wakes – Hugh Cook szellemi tulajdona, és nagyon köszönöm a családjának, amiért hozzájárult a felhasználásához. Számtalan írónak, zenésznek, művésznek és kutatónak tartozom hálával, és akadnak közöttük néhányan, akiknek ez a könyv különösen sokat köszönhet: Hugh Cook, Burial, Hugh Harman és Rudy Ising, William Hope Hodgson, Pop Will Eat Itself, Tsunemi Kubodera és Kyoichi Mori, Jules Verne, H. G. Wells és Japetus Steenstrup.

„Zöld hullámok hasadnak le rólam

Feldobom magam, hajt az évszak”

Hugh Cook: The Kraken Wakes (A kraken ébredése)[1]

A tengerben nyüzsögnek a szentek. Tudtad? Persze, hogy tudtad: nagyfiú vagy már.

A tengerben nyüzsögnek a szentek. Hosszú ideje. El sem tudod képzelni, milyen régóta. Már az istenek előtt ott voltak és türelmesen vártak rájuk. És még mindig ott vannak.

A szentek halakon és kagylókon élnek. Némelyek medúzákat esznek, mások pedig hulladékot. Van, amelyik bármit felfal, amit csak talál. Sziklák alatt rejtőznek, kifordítják, befordítják magukat. Nincsen számukra lehetetlen.

Nézd a kezemet! Csináld utánam. Így ni. Most mozgasd az ujjaidat. Látod? Ez a szented. Nézd, ott jön egy másik! Nahát, harcolnak! A tiéd nyert.

Azok a dugóhúzó alakú, óriás szentek már nincsenek közöttünk, de vannak helyettük zsákformájúak meg spirálszerűek meg olyanok, mintha csapkodó ujjú köntösök lennének. Melyik a kedvenced? Elárulom, én melyiket szeretem a legjobban. De várj még egy pillanatot! Tudod, mitől lesznek egyáltalán szentek? Egy nagy, szent család, rokonok mind. Kuzinok, és nemcsak egymás rokonai, hanem… tudod, kiknek a kuzinjai még?

Úgy van. Az isteneké.

Nohát akkor. Téged ki tett azzá, ami vagy? Tudod a választ.

Ki tett azzá, ami vagy?

Első rész

PREPARÁTUMOK

1.

Az ítéletnap egyik átlagos prófétája, aki szendvicsemberként viselte magán a két kézírásos kartontáblát, váratlanul elhagyta megszokott helyét a múzeum bejárata előtt, ahol az utóbbi napokban járkált fel és alá. A hasán lógó táblán egy teljesen hagyományos jövendölés állt a közelgő végnapokról – a hátát csapkodó kartonlapon egyetlen szó virított: TÁRGYTALAN.

Odabent, a múzeumban éppen egy férfi sietett át az egyik tágas termen, a kétszárnyú lépcsősor és a gigászi csontváz mellett. A léptei hangosan kopogtak a márványpadlón. Kőből faragott állatok tekintete követte.

– Remek – ismételgette magában. – Remek.

A férfit Billy Harrow-nak hívták. Felpislantott a csontokból összeállított kolosszusra, és úgy biccentett felé, mintha üdvözölné. Októberi délelőtt volt, alig múlt tizenegy. A termet lassan kezdték megtölteni a látogatók. A bejárat melletti pultnál már várt rá egy csoport, melynek tagjai udvarias visszafogottsággal méregették egymást.

Két húszas éveikben járó fiatalember, az aktuális geek-divat szerint nyírt frizurával. Egy kamaszkorból éppen csak kinőtt fiú meg egy lány folyamatosan csipkelődött egymással. A lány nyilvánvalóan a fiú miatt jött. Egy idősebb pár és egy harmincas apuka a kisfiával.

– Nézd, egy majom! – kiáltott fel az apuka. Az egyik faragott oszlopra mutatott. – Látod azt a gyíkot?

A fiú lopva nézelődött. Az apatoszaurusz csontvázát bámulta, amelyet Billy az előbb üdvözölt. Vagy talán a mögötte álló glyptodont, gondolta Billy. Szinte minden gyereknek volt egy személyes kedvence a Természettudományi Múzeum előcsarnokában, és Billy szívéhez a glyptodon, ez a félgömb alakú, tatuszerű behemót állt a legközelebb.

Billy a jegyárusító nőre és a mögötte álló biztonsági őrre mosolygott.

– Ők lennének azok? – kérdezte. – Remek. Kezdhetjük?

Billy levette a szemüvegét, és szaporán pislogva tisztogatni kezdte. Az egyik exbarátnője mindig azt mondta, hogy ez olyan aranyos. Nem sok választotta el a harminctól, de fiatalabbnak tűnt: a szeplői és még most is gyér borostája miatt egyszerűen nem érdemelte ki a „Bill” nevet. Gyanította, hogy úgy fog öregedni, mint DiCaprio, és az évek múlásával legfeljebb egyre ráncosabb kisfiúra emlékeztet majd.

Billy örökké kócos, fekete haját erős jóindulattal akár divatosnak is lehetett nevezni. Olcsó farmert viselt, nem teljesen reménytelen felsőruházattal. Amikor munkába állt a központban, szívesen legyezgette a hiúságát azzal, mennyire lazán öltözködik az állásához képest. Mostanra azonban rájött, hogy ezzel senkinek nem okozott meglepetést, manapság ugyanis már senki sem várta el, hogy a tudósok tudósoknak nézzenek ki.

– Szóval mindannyian azért jöttek, hogy körülnézzenek a Darwin Központban – mondta.

Úgy tett, mintha tényleg elhinné, hogy a látogatókat a kutatóközpont érdekli, és alig várják a laboratóriumok, irodák, kartotékozók, aktákkal teli iratszekrények bemutatását. Mintha nem kizárólag egyetlen dologra lennének kíváncsiak az egész épületben.

– Billy vagyok – folytatta. – Kurátor. Ez azt jelenti, hogy a munkám nagy része katalogizálásból, a preparálásból és hasonlókból áll. Nem mostanában kezdtem. Eleinte tengeri puhatestűekre akartam szakosodni… tudod, mi az a puhatestű? – kérdezte a kisfiútól, aki bólintott, majd gyorsan elbújt az apja mögé. – Úgy van, csigák. – Billy a puhatestűekből írta a szakdolgozatát.

– Nohát akkor! – Felvette a szemüvegét. – Kérem, kövessenek. A központban munka folyik, ezért mindenkit arra kérnék, ne zajongjanak, és ne nyúljanak semmihez. Maró és mérgező vegyszerekkel dolgozunk, hogy az egyéb szörnyű anyagokat ne is említsem.

– És mikor érünk a… – kezdte az egyik fiatalember, de Billy egyetlen kézmozdulattal belefojtotta a szót.

– Szabad? – kérdezte. – Vegyük gyorsan végig, mit is fogunk ma látni. – Billyben az eltelt évek alatt lassan kifejlődtek saját értelmetlen kis babonái, többek között erősen hitt abban, hogy balszerencsét hoz, ha bárki is idő előtt hangosan kimondja azt a nevet, amiért valójában mindannyian érkeztek. – Belekukkantunk néhány munkafolyamatba – mondta kissé akadozva. – Ha bárkinek kérdése van, arra kérem, hogy várjon vele a legvégéig… kissé szorít az idő. Először megtekintjük a központot.

Valójában egyik kutatónak vagy kurátornak sem lett volna kötelessége idegenvezetést vállalni, sokan mégis megtették. Jó ideje már Billy sem morgott, ha rá került a sor.

Kimentek az épületből, majd a kerten átvágva elindultak a Darwin Központ felé, amelyet egyik oldalról egy építési terület, a másikról a Természettudományi Múzeum csipkézett téglaormai határoltak.

– Fényképezni tilos – mondta Billy. Nem különösebben érdekelte, betartják-e a figyelmeztetést: neki mindenesetre kötelessége volt közölni velük a szabályzatot. – Az épületet 2002-ben nyitották meg – folytatta –, és mint láthatják, azóta is terjeszkedünk. 2008-ra felépül az új szárny. A Darwin Központban jelenleg hét emeletet töltenek meg a preparált vízi élőlények. Tehát formalinban tárolt példányokról beszélünk.

Teljesen hétköznapi folyosókon haladtak végig, rettenetes bűzben.

– Jézusom! – motyogta valaki.

– Jogos – mondta Billy. – Ez itt a dermesztórium. – A folyosó falába süllyesztett belső ablakokon túl kisméretű koporsókra emlékeztető acélládák sorakoztak. – Itt tisztítjuk meg a csontvázakat. Minden trutymót le kell szedni róluk. Ehhez a Dermestes masculatus nevű rovarfajt használjuk.

A ládák mellett egy monitor azt mutatta, amint egy ocsmány külsejű, sózott halra emlékeztető valamin éppen egy egész rovarraj lakmározik.

– Ööee! – hallatszott az egyik látogató felől.

– A láda be van kamerázva – mondta Billy. – Ezeket hívják húsevő rovaroknak. Mindent felfalnak, csak a csontot hagyják meg.

A kisfiú vigyorogva megrángatta az apja kezét. A csoport többi tagja feszengve mosolygott. Húsevő rovarok! Az élet néha tényleg egy B-filmre emlékeztetett.

Billy pillantása megakadt az egyik fiatal látogatón. Avíttas öltönyt viselt: a viseltesre hordott elegáns ruha furcsán festett egy ilyen korú emberen. A gallérján csillag formájú kitűzőt viselt, a középpontból szétfutó vonalak közül kettő kis kunkorban végződött. A férfi szaporán jegyzetelt. Egymás után írta tele a füzete lapjait.

Mind hobbiját, mind szakmáját tekintve taxonómus lehetett, legalábbis Billy már régen rájött, hogy ezekre a látogatásokra meglehetősen korlátozott érdeklődési körű emberek érkeznek. Egyrészt jöttek a gyerekek: elsősorban szégyenlős, fiatal fiúk, akiket majd’ szétvetett az izgalom és hihetetlenül sokat tudtak arról, amit idebent láttak. És természetesen ott voltak a velük érkező szülők. Aztán a visszahúzódó huszonévesek, akik legalább annyira lelkes mindentudókként viselkedtek, mint a kisgyerekek. Pár turista, akik letértek a szokásos útvonalakról.

És nyilvánvalóan a megszállottak.

Ők voltak az egyedüliek, akik még a kisgyerekeknél is többet tudtak. Néha meg sem szólaltak, máskor viszont túlságosan harsány kérdésekkel szakították félbe Billy előadását, vagy fontoskodó, szorongó izgalommal igazították ki valamilyen tudományos apróságban. Az utóbbi néhány hétben határozottan megszaporodtak.

– Mintha a nyárutó kicsalná a fészkükből a csodabogarakat – magyarázta Billy pár nappal ezelőtt Leon nevű barátjának egy pubban a Temze partján. – Ma az egyik látogató több kiló Csillagflotta-kitűzőt viselt. Sajnos nem az én műszakomban történt.

– Mekkora fasiszta vagy! – közölte vele Leon. – Mi ez az előítélet a kockákkal szemben?

– Ugyan már! – mondta Billy. – Az olyan lenne, mintha egy kicsit magamat is utálnám, nem?

– Olyasmi. De akkor is remekül álcázod magad. Mintha a normális emberek között élnél beépített ügynökként. Bármikor kisurranhatsz a kockák gettójából, mert nem látszik rajtad a billog, és ennivalóval, ruhával meg a külvilág híreivel térsz vissza.

– Mmm, kellemes hasonlat.

– Rendben – mondta most Billy, miközben a kollégáit kerülgették a folyosón. – Szia, Kath! – szólt oda az egyik ichthiológusnak. – Brendan! – biccentett egy másik kurátor felé, aki vissza is köszönt:

– Hogysmint, Lombik?

– Haladjunk, haladjunk! – mondta Billy. – És ne aggódjanak, nem hagyjuk ki a fő attrakciót sem.

Lombik? Billy látta, hogy a látogatók közül ketten is összenéznek, tényleg jól hallották-e.

A gúnynevet egy liverpooli munkahelyi ivászaton szerezte, rögtön a központban eltöltött első évében. A hivatásos kurátorok társaságának éves konferenciáján vettek részt. A preparálás történetével, módszertannal, múzeumi intrikákkal és a vitrinrendezés politikájával foglalkozó egész napos felszólalások után az esti lazítás a „hogyan keveredtél ebbe a szakmába?” című kérdéssel kezdődött, majd onnan csapott át a gyermekkori emlékek felidézésébe, ami aztán némi alkohol hatására a spontán „önéletrajzi blöffnek” elnevezett játékba váltott. Mindenkinek mondania kellett magáról egy állítólagosan igaz, mégis valószínűtlen dolgot – evett már csigát, vett részt csoportszexben, fel akarta gyújtani az iskoláját, ilyesmik, hogy a többiek utána lármásan megvitathassák, vajon igaz-e.

Billy halálosan komoly arccal közölte velük, hogy ő a világon a legelső ember, aki sikeres mesterséges megtermékenyítésnek köszönhetően született, csak utólag a labor, a belső politikai harcok és egy kérdéses belegyező nyilatkozat miatt nem ismerték el a létezését, ezért pár hónappal később hivatalosan teljesen más kapta az elismerést. Amikor a részletekről faggatták, részeg lezserséggel sorolta fel az orvosokat, megnevezte a helyszínt és még az eljárás egyik kisebb komplikációjáról is beszámolt. Viszont mielőtt a többiek megtették volna tétjeiket, és Billy elárulhatta volna, vajon igazat beszélte, a beszélgetés váratlanul más témára terelődött, és megfeledkeztek a játékról. Két nappal később, már Londonban az egyik kollégája aztán rákérdezett, hogy akkor mindez tényleg így történte.

– Hát persze – felelte Billy, a móka kedvéért teljesen kifejezéstelen hangon, ami egyszerre jelenthette, hogy „persze” vagy „ugyan már”. Ettől azóta sem szabadulhatott. Bár nagy eséllyel senki sem vette komolyan, rajta ragadt a „Lombikbébi” becenév és ennek egyéb változatai.

Elsétáltak az egyik biztonsági őr mellett: nagydarab, erőszakos kinézetű férfi volt, aki kopaszra borotválta a fejét, és annak idején kigyúrt izmaira már rárakódott a háj. Pár évvel lehetett idősebb Billynél, és egy elcsípett beszélgetésfoszlány alapján Valamilyen Dane-nek hívták. Mint minden alkalommal, Billy most is biccentett neki, és próbálta elcsípni a tekintetét. Mint minden alkalommal, Valamilyen Dane ezúttal sem reagált az udvarias köszönésre, amit Billy aránytalanul komolyan zokon vett.

Viszont abban a pillanatban, amikor a lengőajtó meglendült visszafelé, észrevette, hogy Dane vele ellentétben valaki mást mégis felismert. A biztonsági őr kurtán bólintott a kitűzőt viselő, izgága fiatalembernek, aki éppen csak észrevehetően visszanézett rá. Billyt ez határozottan meglepte, és amikor a helyére csattanó ajtó elválasztotta őket egymástól, azt is látta, hogy Dane figyelmét ez nem kerülte el.

Dane ismerőse kerülte Billy tekintetét.

– Érzik, hogy kezd hűvösebb lenni? – kérdezte Billy, és a fejét ingatta. Sürgető mozdulatokkal tessékelte át a vendégeket az időzáras ajtókon. – Ezzel védekezünk a párolgás ellen. Arra is vigyáznunk kell, nehogy tűz üssön ki. Rengeteg alkohollal dolgozunk, értik, szóval… – Széles mozdulatokkal robbanást imitált.

A látogatók megtorpantak. A preparátumok útvesztőjében álltak. Osztályokba sorolt ritkaságok között. Polcok és üvegedények több kilométeres labirintusában. Minden tartályban egy mozdulatlan állat lebegett. Hirtelen még a hangok is eltompultak, mintha a csoportra is láthatatlan búrát borítottak volna.

A konzervált példányok agyatlanul bámulták őket, némelyik színtelen belsőségeit mutogatta. Lepényhalak lebegtek a megbámult üveg mögött. A szépiaszínűre fakult, kucorgó egerek groteszk csomói eltett savanyúságra emlékeztettek. Akadtak abnormális példányok is, plusz végtagokkal, vagy misztikus formájú embriók. Mindent takarosan felcímkéztek, mint egy könyvtárban a köteteket.

– Látják? – kérdezte Billy.

Már csak egy ajtó választotta el őket attól, amiért valójában idejöttek. Billy pontosan tudta, mi fog történni: sokszor látta már ugyanezt.

Amikor belépnek a tartálynak otthont adó terembe a Darwin Központ szívében, egy pillanatra nem szól majd semmit, hagyja őket szemlélődni. A hatalmas helyiség falait szintén polcok borították, azokon pedig újabb üvegtartályok százai sorakoztak, némelyik mellkasig ért, mások nem lehettek nagyobbak egy vizespohárnál. Mindegyikből gyászos állatpofák kandikáltak elő. Ez volt a Linné-rendszerre épülő lakberendezés, az egymáshoz kapcsolódó fajokból összeállt fali mozaik. Imitt-amott acéltartályok magasodtak, indaként lógtak a csigákról a kötelek. Nem mintha mindez bárkinek feltűnne. Mindenki ugyanazt nézi majd, a terem közepén álló hatalmas tartályt.

Mindannyian ezért jöttek, azért a roppant, rózsaszínes formáért. A mozdulatlan fenségességért – a belassított bomlásért, az oldatot elhomályosító varosodásért. Senkit sem érdekelt, milyen régen semmivé fonnyadtak a szemek, nem zavarta őket a bőr beteges színe, vagy az, hogy mennyire megtekeredtek a kusza végtagok, mintha mosogatórongyként csavarták volna ki az összeset. Ezért érkeztek, ezért a látványért.

Ott lebeg majd előttük a bizarrul nagy, súlyos, csápos, szépiaszínű látványosság. Az Architeuthis dux. Az óriáspolip.

– 8,62 méter hosszú – szólal meg Billy ilyenkor. – Ismerünk ennél nagyobbakat is, de azért nem egy sneci, az biztos. – A látogatók közben lassan körbejárják az üvegtartályt. – 2004-ben bukkantak rá a Falkland-szigeteknél.

– Sóoldat és formalin keverékében tároljuk. A tartályt ugyanaz a cég készítette, akik Damien Hirstét is. Tudják, aki beengedte magához a cápát. – Ha a látogatók között gyerekek is vannak, ők most már az üveghez hajolva bámulják a polipot, amilyen közelről csak lehet.

– A szemei huszonhárom, huszonnégy centiméter átmérőjűek lehettek – folytatja Billy. A látogatók az ujjaik között méregetik, az mekkora, a gyerekek a lehető legnagyobbra kerekítik a szemüket utánzásból. – Igen, mint egy tányér. – Ezt minden alkalommal elmondta, és közben mindig eszébe jutott Hans Christian Andersen meséje, meg az a kutya, amelynek akkora a szeme, mint a teásfindzsa. – Sajnos a szemeket rendkívül nehéz tartósítani, ezért azok már nincsenek meg. Ugyanazzal az oldattal injekcióztuk be, mint amelyben úszik, nehogy belülről rohadjon szét.

– Még élt, amikor kifogták.

A mondat hallatán sokakból meglepett hökkenés szalad ki. Mindegyiküknek ugyanaz jut az eszébe: seregnyi tekergőző csáp, húszezer mérföld a tenger alatt, fejszés emberek a mélységből feltörő borzalom ellen. A ragadozó hústömlőről kötéltekercsként göngyölődnek le a végtagok, hogy iszonytató szorításukba kapják a hajó vaskorlátait.

A valóság természetesen nem is lehetett volna különbözőbb. A felszínen egy óriáspolip megzavarodott, elgyengült, halálra ítélt roncs. Valószínűleg ezt is megrémítette a szabad levegő, összenyomta a saját súlya, talán éppen csak zihálni volt képes a szifóján keresztül, mielőtt görcsösen vonagló, haldokló, zselészerű masszává dermedt volna. De persze mindez nem számított. Bárhogyan is tört fel a mélyből, azt nem lehetett valós tényekre csupaszítva elmesélni.

A polip tányérnyi szemgödrei tehát üresen bámulnak rájuk, Billy pedig jól ismert kérdésekre válaszolgat:

– Archie a neve.

– Az Architeuthis miatt. Jó, mi?

– Igen, bár szerintünk feltehetően lány.

Billy itt volt, amikor a jégre tett, tartósítószerrel átitatott szövetekbe göngyölt polip megérkezett, és segített lebontani róla a pólyát. Saját kezűleg masszírozta a halott húst, buzgón gyúrta a szöveteket, hogy érezze, hova jutott a tartósítószerekből, és hova nem. Ez annyira lefoglalta, hogy valamiért mintha észre sem vette volna magát a lényt. Csak miután mindennel végzett, és az állat a tartályba került, akkor tudatosult benne az egész – akkor fogta fel, mi is történt itt. Hol közelebb lépett az üveghez, hol elhúzódott tőle, a fénytörés miatt folyamatosan változó formát nézte, a varázslatos módon dermedten is mozgó alakot.

Nem típuspéldány volt, ami palackozott platóni ideaként határozná meg a fajtája többi tagját. Viszont teljesen épen maradt meg, és nem is tervezték felvágni soha.

A látogatók közben, ha felületesen is, de kezdik észrevenni a teremben elhelyezett egyéb preparátumokat is. A masnivá tekeredett kardos szíjhalat, a hangyászsünt, a több palacknyi majmot. A helyiség túlsó végében pedig, az üvegezett vitrinben azt a tizenhárom tégelyt.

– Tudja valaki, mik lehetnek ezek? – kérdezi ilyenkor Billy. – Lépjünk csak közelebb.

Ezeket a tárolóedényeket a céduláik különböztették meg a többitől: a megbarnult tinta és a régiesen szarkalábas kézírás.

– Ezeket a példányokat egy nagyon különleges ember gyűjtötte be – mondja Billy a csoporttal érkező gyerekeknek. – No, ki tudja elolvasni azt a szót ott? És kit tudja, mit jelent? Mi lehet az a „Beagle”?

Páran rá szoktak jönni. Ilyenkor eltátott szájjal meredtek a teljesen hétköznapi polcon sorakozó hihetetlen minigyűjteményre. A kisállatokat kétszáz évvel ezelőtt, egy dél-amerikai hajóúton az az ember fogta be, segítette át fájdalommentesen a halálba, preparálta és katalogizálta, akit Charles Darwinnak hívtak.

– Ez az ő kézírása – magyarázza Billy. – Akkoriban még fiatal volt, még nem fogalmazta meg világraszóló elméletét. De ezek a példányok adták neki az ötletet. Ezek nem a Darwin-pintyek, de velük kezdődött minden. Hamarosan itt a híres utazás évfordulója.

Nagy ritkán akadt valaki, aki megpróbált vitatkozni vele Darwin bámulatos felfedezéséről. Billy erről nem volt hajlandó vitát nyitni.

De az óriáspolip mellett még az evolúcióelmélet tizenhárom üvegtojása, a több évszázados, teaszínűre barnult krokodilok és mélytengeri furcsaságok is eltörpültek. Billy tökéletesen tisztában volt a darwini holmik jelentőségével, még akkor is, ha a látogatói nem. Nem számított. Bárki, aki belépett abba a terembe, azonnal a rejtelmes és cseppet sem hétköznapi érzések Schwarzschild-rádiuszába került, és a lábasfejű tetem volt a szingularitás.

Billy tehát pontosan tudta, mi és hogyan fog történni odabent. Most azonban, amint kitárta az ajtót, mégis egyszerűen sóbálvánnyá dermedt, és pár másodpercig értetlenül meredt maga elé. A látogatók csak mentek tovább, bizonytalan léptekkel kikerülték Billyt, aztán megálltak, és vártak, mert nem tudták, mit kellene látniuk.

A terem közepén nem volt semmi. Minden egyes preparátum a tetthellyé vált üres teret nézte. A kilencméteres tartály, a több ezer liter sós víz és formalin, a döglött óriáspolip, mind nyomtalanul eltűnt.

2.

Alig néhány pillanattal azután, hogy Billy kiabálni kezdett, máris megérkeztek a kollégái, és vagy a szájukat tátották, vagy üvöltve kérdezgették, hogy mi történt itt, mi a fészkes fene ez, és hol az istenben van az a rohadt polip?

A látogatókat gyorsan kikísérték az épületből. Billyben utólag csak az maradt meg a kapkodó kitessékelésből, milyen keservesen hüppögött a kisfiú, aki pont azt nem láthatta, amiért jött. Biológusok, kurátorok, biztonsági őrök csődültek be az ajtón, és ostoba arccal bámulták a terem közepén tátongó űrt.

– Mi…? – mondogatták, úgy, mint nem sokkal előttük Billy. – De hát hova…?

Futótűzként terjedt a hír. Mindenki szobáról szobára rohangált, mintha keresnének valamit, mintha csak rossz helyre pakoltak volna egy példányt, és úgyis mindjárt előkerül egy fiókos szekrény alól.

– Ez lehetetlen, ez lehetetlen – mondogatta egy Josie nevű biofizikus, és jól mondta, ez lehetetlen, nem tűnhetett el egyszerűen ennyi mázsa tengermélyi hús. Nyomát sem látták gyanús emelőknek. A falon sem éktelenkedett rajzfilmbe illő tartály vagy polip alakú lyuk. Nem tűnhetett el, mégis eltűnt.

Erre a helyzetre nem létezett vészforgatókönyv. Azt mindenki tudta, mit kell tenni, amikor esetleg kifolynak a veszélyes vegyszerek. Mindenesetre létezett egy speciális szabályrendszer, ha eltörne egy preparátum tartálya, ha nem stimmelnének az eredmények, még arra is, ha egy látogató megvadulna és tombolni kezdene. De ez… – gondolta Billy. – Mi a fészkes fene legyen most?

Végül a rendőrség is megérkezett, egy egész zajosan dobogó csapat. A központ munkatársai egymáshoz húzódva, görnyedten ácsorogtak, mintha jéghideg tengermélyi vízzel fröcskölték volna össze őket. A rendőrök megpróbálták felvenni a tanúvallomásokat.

– Sajnos én ezt nem értem… – Talán éppen ezt mondta valaki.

– Eltűnt!

A termet lezárták ugyan, de Billy maradhatott, mivel ő fedezte fel a bűntényt. A polip hűlt helye mellett mondta tollba a vallomását. Miután végeztek, kihasználta az alkalmat, amikor kérdeztek valamit a rendőrtől, aki kihallgatta, és gyorsan félrehúzódott. Nézte, hogyan dolgoznak a rendőrök. Az egyenruhások a vénséges exállatokat nézték, akik némán bámultak vissza rájuk meg az óriás tartály üresen tátongó helyére, a nagy semmire, ami pontosan akkora volt, mint az eltűnt Architeuthis.

Úgy méricskélték a termet, mintha a helyiség dimenziói rejtegetnék a titkot. Billynek sem volt jobb ötlete. Most rendkívül nagynak tűnt az egész terem. Az összes többi tartály távolinak és magányosnak látszott, a preparátumok bocsánatkérően gubbasztottak a polcokon.

Billy az aljzatot nézte, amelyen az Architeuthis tartályának kellett volna állnia. Még mindig dübörgött benne az adrenalin. Hallgatta, miről beszélgetnek a rendőrök.

– Nézd, a leghalványabb dunsztom sincsen, apám…

– A szentségit, tudod, hogy ez mit jelent, nem?

– Inkább bele se kezdek. Dobd már ide azt a mérőszalagot, légy szíves.

– De most komolyan, át kell adnunk az ügyet, ez egyértelmű…

– Mire vár, öregem? Halló! – Ez már Billynek szólt.

Az egyik rendőr a maga éppen csak udvarias módján éppen megkérte, hogy takarodjon a fenébe. Kisétált az odakint ácsorgó kollégákhoz. Nagyjából foglalkozás szerint csoportosultak, topogtak és motyogtak. Billy figyelmét nem kerülte el, hogy a vezetőség tagjai vadul vitatkoznak valamin.

– Hát ezek? – kérdezte.

– Nem tudják, hogy most bezárják-e a múzeumot vagy ne – mondta Josie, aki a körmét rágcsálta.

– Micsoda? – kérdezte Billy. Lekapta a szemüvegét és szúrós szemmel, pislogva meredt rá. – Mi a töknek vitatkoznak egyáltalán? Mekkora dolgot kell elcsórnia valakinek, hogy lehúzzuk a rolót?

– Hölgyeim és uraim! – Egy idősebb rendőrtiszt hangosan tapsolt. Az emberei lassan odagyűltek mellé. Oldalra hajtott fejjel hallgatták a vállukra erősített adóvevőket, és motyogtak. – Mulholland főfelügyelő vagyok. Köszönöm a türelmüket. Elnézést a várakozásért.

A múzeum dolgozói felhorkantak, egyik lábukról a másikra álltak, a körmüket rágták.

– Hölgyeim és uraim, az első kérésem az, hogy a történtekről ne beszéljenek senkinek – folytatta Mulholland. A háta mögött fiatal rendőrnő surrant be a terembe. Rendetlen volt rajta az egyenruha. Éppen telefonált, valószínűleg headsettel, mert csak motyogott maga elé a semmibe. Billy alaposan szemügyre vette.

– Kérem, ne beszéljenek erről senkinek – ismételte meg Mulholland.

A teremben majdnem teljesen elhalt a suttogás.

– Nos – mondta Mulholland pillanatnyi szünet után. – Ki fedezte fel az eltűnést? – Billy jelentkezett. – Ezek szerint ön Mr. Harrow – mondta Mulholland. – Megkérhetem önöket, hogy legyenek még egy kis türelemmel? Igen, tudom, hogy már mindent elmondtak, amit tudtak. Az embereim mindenkivel váltanak majd pár szót.

A múzeumi dolgozók engedelmeskedtek. Mulholland Billyhez lépett.

– Mr. Harrow! – mondta. – Olvastam a vallomását. Hálás lennék, ha körbevezetne. Megoldható, hogy pontosan ugyanazon az útvonalon menjünk, mint a csoportja? – Billynek most tűnt fel, hogy a fiatal rendőrnő közben eltűnt.

– Mit keres? – kérdezte. – Azt hiszi, talán megtalálja a…?

Mulholland szelíd pillantást vetett rá, mint egy lassú felfogású kisgyerekre.

– Nyomokat.

Nyomokat! Billy a hajába túrt. Milyen nyomokat találnak majd? Egy titokban felépített hatalmas daru nyomát? A tartósítófolyadék felszáradóban lévő tócsáit követik majd, mintha elszórt kenyérmorzsák lennének? Na persze.

Mulholland összehívta a kollégáit, majd megkérte Billyt, hogy vezesse őket körbe a központban. Ez az idegenvezetés a megszokott rutin rövidített paródiája lett. A rendőrök mindent megfogdostak, és mindenről tudni akarták, micsoda. „Enzimoldat” – felelte Billy, vagy: – Jelenléti ív.”

– Minden rendben, Mr. Harrow? – kérdezte váratlanul Mulholland.

– Elég megrázó dolog ez, nem gondolja?

De Billy nem csak ezért vetett lopott pillantásokat a háta mögé. Mintha zajt hallott volna. Rendkívül halk csörömpölést, mint amikor az elejtett csőrös pohár végiggurul a padlón. Nem most hallotta először. Alig egy éve dolgozott a központban, amikor teljesen rendszertelen pillanatokban már felfigyelt néhány hasonlóan ide nem illő neszre. Néha megpróbált utánajárni, mi lehet a hangok forrása, de mindig üres szobákba jutott, vagy olyan folyosókra követte a gördülő üveg csilingelését, ahova senki sem juthatott be.

Billy végül arra a következtetésre jutott, hogy ezek az éppen csak elcsípett zörejek mindössze a fejében léteznek. Mindig a különösen feszült pillanatokban tapasztalt ilyesmit. Másoknak is megemlítette a dolgot, és páran ugyan gyanakodva pillantottak rá, de a legtöbben inkább vicces történeteket meséltek arról, hogy stresszhelyzetben libabőrösek lesznek vagy izomrángást kapnak, és így Billy is viszonylag optimista maradt.

A tartály termében még mindig dolgoztak a helyszínelők: az asztalokat ecsetelték, fotózták, méricskélték. Billy karba fonta a kezét, és csak a fejét csóválta.

– Tutira a kaliforniai furkók voltak.

Miután visszatért a várakozó munkatársakhoz, az egyik közvetlen kollégájával még viccelődtek egy kicsit a rivális intézetek rovására. Hátha drámai fordulatot vett a preparáció módszertanával kapcsolatos régi vita.

– Az új-zélandiak! – mondta Billy. – O’Shea végül engedett a kísértésnek.

Billy nem ment rögtön haza. Ezer éve megbeszélt találkozója volt az egyik barátjával.

Leonnal egyetemista koruk óta ismerték egymást: egy intézményben tanultak, csak különböző szakokon. Leon később elkezdett egy doktori kurzust az egyik londoni irodalomtanszéken, bár sohasem beszélt róla. Amióta az eszét tudta, egy könyvön dolgozott, amelynek a Hátborzongató szirom címet adta.

– Nem is tudtam, hogy indulni akarsz a selejt címek olimpiáján – jegyezte meg Billy, amikor Leon ezt először megemlítette neki.

– Ha nem a tudatlanság mocsarában dagonyáznál állandóan, tudhatnád, hogy ez a cím a legnagyobb kicseszés a franciákkal. Egyik szót sem lehet lefordítani a fura nyelvükre.

Leon Hoxton peremén, a kerület még éppen elfogadható részen élt. Túlságosan komolyan vette önjelölt kötelességét, hogy Vergiliusként vezesse az életben Billy Dantéját, és állandóan a művészvilág különböző eseményeire cipelte magával barátját, ha pedig Billy nem tudott elmenni, akkor túlzásokkal és hatalmas lódításokkal ecsetelve részletesen elmesélte neki, miről maradt le. Amióta csak ismerték egymást, Billy örök anekdota-túltengésben szenvedett és folyamatosan sztorikkal tartozott a barátjának. A borotvált fejű, sovány Leon a hidegben, ostoba zakójában ücsörgött a pizzéria előtt, kinyújtott pipaszár lábakkal.

– Mondd, Richmal, hol voltál, miközben egész életemben epekedve vártalak? – kurjantotta. Leon egyszer régen úgy döntött, hogy a kék szemű Billyt egy másik rosszfiúról, a Just William könyvsorozat Williamjéről nevezték el, ezért teljesen illogikus módon átkeresztelte a könyvek szerzőjének nevére.

– Chipping Nortonban – felelte Billy, és megpaskolta Leon fejét. – Meg Theydon Bois-ban. Mi a helyzet az intellektuális hadszíntéren?

Marge, Leon barátnője puszira nyújtotta az arcát. Mint mindig, a nyakában most is ott csillogott a feszület.

Eddig alig néhányszor találkoztak.

– Térítő típus? – kérdezte Billy az első alkalom után.

– Dehogy! Katolikus suli. A bűntudat apró, jézusforma mementóját hordja a cickói között.

Marge vonzó nő volt, némi súlyfelesleggel, mint Leon barátnőinek többsége. Nem sokkal volt idősebb Leonnál, de emós külsejéhez már mindenképpen túlkorosnak számított.

– Ha azt mered mondani, hogy rubensi alkat vagy töltött galamb, megjárod – közölte Leon még akkor.

– Hogy jön ide a galamb?

– Egyébként meg milyen „túl öreg”, te nyomorult? Pauley Perette az NCIS-ből sokkal idősebb.

– Az meg kicsoda?

Marge részmunkaidőben dolgozott Southwark kerület ingatlanosztályán, mellette pedig videóinstallációkkal foglalkozott. Egy drone zenekar koncertjén találkoztak Leonnal valamelyik galériában. Leonról lepergett Billy összes Simpson családos poénja, és közölte, hogy a Marge valójában felvett név, egészen pontosan a Marginalia rövidítése.

– Ne már! Képzeld, akkor mi lehet a valódi neve!

– Billy! – mondta Leon. – Ne legyél már ekkora bunkó.

– Ha tudni akarod – közölte Leon, miközben Billy helyet foglalt –, egészen eddig egy csapat nagyon fura galambot figyeltünk az egyik bank épülete előtt.

– Könyvekről vitatkoztunk – mondta Marge.

– Másról nem is igazán érdemes vitatkozni – felelte Billy. – Mi volt a téma?

– Ne tereld el a figyelmét! – szólt közbe Leon, de Marge addigra már válaszolt is:

– Virginia Woolf Edward Lear ellen.

– Krisztusom – sóhajtotta Billy. – Tényleg csak ez a két választásom van?

– Részemről Learre voksoltam – mondta Leon. – Részben azért, mert hűséges vagyok az „L” betűhöz. Másrészt pedig azért, mert ha a mókás zagyvaság és a sznob butaság között kell választanom, akkor teljesen nyilvánvaló a döntésem.

– Látszik, hogy sohasem olvastad a Három adomány szószedetét – mondta Marge. – Nonszenszet akarsz? Woolf a katonákat bélontónak nevezi, a heroizmus nála botulizmus, a hős meg ebből következően butélia, vagy ha jobban tetszik, palack.

– Lear? – kérdezte Billy. – Ez most komoly? Hogy a téblábok földjén a mügyegügyék élnek? – Levette a szemüvegét és megdörgölte az orrnyergét. – Nade. Szeretnék elmesélni nektek valamit. Ma történt – mondta kis szünet után, aztán nem tudta, hogyan folytassa.

Leon és Marge értetlenül meredt rá.

Billy ismét megpróbálta. A fejét csóválta. Úgy tátogott, mintha valami a torkán akadt volna. Szinte úgy kellett kipréselnie a szavakat a szájából.

– Az egyik… Eltűnt az óriáspolipunk. – Abban a pillanatban, amint kimondta, mintha láthatatlan hártya szakadt volna át.

– Mi? – kérdezte Leon.

– Én ezt nem… – kezdte Marge.

– Nem, én sem értek semmit az egészből. – Billy lépésről lépesre elmesélte nekik az egész lehetetlen eseménysort.

– Eltűnt? Hogyhogy eltűnt? És miért nem hallottunk erről? – szólalt meg végül Leon.

– Nem tudom. Én is azt hittem volna… bár a rendőrség mindenkit arra kért, hogy ne tegyünk róla említést… hoppá, hát nem kiment a fejemből? Szóval nem gondoltam volna, hogy a többiek tényleg tartják a szájukat. Azt hittem, estére tele lesznek az üggyel a bulvárlapok.

– És ha fentről kapott tilos jelzést a dolog? – vetette fel Leon. – Tudod, mint amikor államérdekből befagyasztanak egy témát?

Billy csak a vállát vonogatta.

– Hosszú távon ez úgysem fog menni… A csapat fele valószínűleg már telehányta a sztorival a blogoszférát.

– És valaki nagy eséllyel most regisztrálja be az elveszettpolip pont com címet – tette hozzá Marge.

Billy megint vállat vont.

– Meglehet. Az a nagy helyzet, hogy idefelé jövet én is azon agyaltam, mi lenne, ha… szóval majdnem magamban tartottam. Tényleg halálra rémisztett ez az egész. De nem is attól paráztam be, hogy a rendőrök megtiltották… hanem attól, hogy ami történt, az tényleg abszolút lehetetlen.

Mire késő este elindult hazafelé, iszonyatos vihar támadt, és kellemetlenül bizsergető elektromossággal töltötte meg a levegőt. A felhők sötétbarnára színezték az eget. A tetőkről sisteregve zubogott az eső, mint a nyilvános vécék faláról az öblítővíz.

Amint belépett haringey-i lakása ajtaján – egészen pontosan abban a pillanatban, amint átlépett a küszöbön –, megcsörrent a telefonja. Az ablakon át nézte az ázott fákat és a tetőket. A szemközti ház tetején tölcsérszerűen kavargó, szemetet sodró szél örvénylett egy ázott mókus körül. Az állat megrázta a fejét és visszanézett Billyre.

– Halló? – mondta Billy. – Igen, én vagyok az. Billy Harrow.

– …blablabla, már azt hittem, sohasem ér haza. Akkor holnap számíthatunk magára, igaz? – kérdezte egy női hang a vonal végén.

– Várjon, miről van szó? – A mókus még mindig őt nézte. Billy szabatos mozdulattal beintett neki. Húzzál el innen, tette hozzá némán artikulálva. Aztán hátat fordított az ablaknak, és próbált a beszélgetésre koncentrálni. – Elnézést, de ki maga?

– Mi az, süket? Szívesebben jártatja a száját, mi? Ahelyett, hogy másokra figyelne. A rendőrségtől telefonálok, öregem. Akkor holnap. Ezt felfogta?

– Rendőrség? – kérdezte Billy. – Menjek vissza a múzeumba? Azt…

– Nem a múzeumba. Az őrsre. Pucolja ki a fülét, a kurva mindenit! – Csend. – Ott van még?

– Nézze, nem tetszik ez a hangnem, és…

– Egen, nekem meg az nem tetszik, hogy jár a szája, pedig világosan megmondták, mi az, amit ne tegyen.

A nő lediktált egy címet. Billy lefirkantotta valamelyik ételfutár étlapjára, aztán értetlenül pislogott.

– Hova? De hát ez Cricklewood! Az a múzeumnak még csak a közelében sincsen. Mi…? Miért onnan küldtek le embert a múzeumba?

– Végeztünk, pajtás. Csak érjen oda. Szóval holnap.

A nő letette, Billy pedig még sokáig állt ott a hűvösben, és a süket kagylót bámulta. Az ablakok halk neszeket hallattak a szélben, mintha az üveg izgett-mozgott volna a keretben. Billy még mindig a telefont nézte. Bosszantotta, milyen ösztönösen szeretett volna engedelmeskedni az utasításnak.

3.

Billy rosszakat álmodott. Nem ő volt az egyetlen. Akkor még nem tudhatta, hogy városszerte arattak a rémálmok. Több száz ismeretlen forgolódott verejtékezve, mit sem sejtve a többi sorstársról, akikkel nyilvánvalóan nem hasonlították össze a tüneteiket. A rémálmokat nem az időjárás okozta.

Ha Billy tényleg el akart menni a találkozóra, amelyre berendelték – habár még mindig azzal hitegette magát, hogy úgysem megy el –, a fél városon át kellett küzdenie magát. Eljátszott a gondolattal – azaz megint csak úgy tett, mintha egy pillanatra is komolyan gondolná a lehetőséget –, hogy felhívja az apját. Persze nem tette meg. Elkezdte beütni Leon számát, de ezt sem fejezte be. Már mindent elmondott neki, mi mást tehetett volna hozzá? Olyan szívesen mesélt volna még valakinek a rejtélyes eltűnésről, a bizarr bűntettről. Gondolatban gyorsan végigpörgetett pár próbameghallgatást különböző emberekkel, de mire tárcsázott volna, újra elhagyta az ereje.

A mókus még mindig nem tágított. Billy egészen biztos volt benne, hogy ugyanaz a jószág figyelte az esőcsatornából: mint egy beásott katona a frontvonalon. Nem ment be a munkahelyére. Azt sem tudta, vajon aznap lesz-e odabent bárki, és nem is hívta fel a múzeumot. Senkinek sem telefonált.

Végül aztán – késő délután, amikor az ég kezdett sivár egyenszürkére váltani, jóval később, mint goromba telefonálója utasította, talán gyerekes engedetlenségből – kilépett a lakásból, kisétált a lépcsőházból, és a kisboltok kirakatai előtt ballagva Manor House kerülete felé, a 253-as busz irányába tartott. Bokamagasságban elé tolakodó csomagolópapírok között gázolt. A szél egyesével kapkodta le a bűnbánatra buzdító röplapokat egy elfeledett papírkupacról. A busz emeletéről a buszmegállók tetejét nézte, ahová lehullott levelekből szobrok épültek.

Camdenben átszállt a földalattira, valahol máshol ismét lépcsőt mászott, megint buszra szállt. Állandóan előkapkodta a mobilját, de mindössze egyetlen üzenetet kapott, azt is Leontól – MONDD H MA NEM VESZTETTÉL EL SEMMI FONTOSAT!! Az út hátralévő részében London eddig ismeretlen részét bámulta, ami mégis idegesítően ismerősnek tűnt a középkategóriás üzletek, az olcsó kajáldák és a lámpaoszlopokra aggatott, még kivilágítatlan karácsonyi díszítések miatt, amelyeket vagy túl korán tettek fel, vagy még tavalyról lengedeztek itt, mint valami bizarr teregetnivaló. Közben zenét hallgatott, a fülesében MIA és egy feltörekvő rapper vívott egymással zenei párbajt. Miért nem követelte, hogy a rendőrség autót küldjön érte, ha már egy ilyen nevetségesen messzi őrsön van a központjuk?

Hiába hallgatott zenét, mégis állandóan megrémisztették a zajok. Most először történt meg vele, hogy a Darwin Központ folyosóin kívül is hallotta – vagy képzelte – a görgő üvegek hangját. Valami nem volt rendben a kora esti fényekkel. Minden el van szúrva, gondolta Billy. Mintha az Architeuthis puffatag tömlője eddig hajszálpontosan illeszkedett volna egy képzeletbeli lyukba, és ezzel a helyén tartott volna valami nagyon fontosat a világban. Billy úgy érezte magát, mint egy rosszul rögzített ajtó, amelyet vadul csapkod a szél.

A rendőrőrs az egyik forgalmas úttól egy sarokra állt, és sokkal nagyobb volt, mint Billy eredetileg gondolta. Azok közé a rendkívül ronda, mustársárga londoni épületek közé tartozott, amelyek piros téglás viktoriánus társaikkal ellentétben egyáltalán nem öregedtek szépen, csak egyre mocskosabbakká váltak az évek során.

Nagyon sokáig várakozott az előtérben. Kétszer is felállt, a pulthoz sétált, és Mulholland után érdeklődött.

– Egy kis türelmet kérünk, uram – mondta az első rendőr.

– Az meg ki a tököm? – kérdezte a második.

Billy ezeréves újságokat lapozgatott, és egyre türelmetlenebbé vált.

– Mr. Harrow? Billy Harrow?

A közeledő alak nem Mulholland volt, hanem egy alacsony, sovány, nagyon elegáns férfi. Az ötvenes éveiben járhatott, átlagos ruhákat, elavult szabású zakót viselt. A kezét összekulcsolta a háta mögött. Miközben válaszra várt, többször előredőlt, és tánclépésre emlékeztető kényszermozgással, finoman hintázva lábujjhegyre állt.

– Mr. Harrow? – kérdezte újra. A hangja ugyanolyan vékonyka volt, mint a bajusza. Kezet nyújtott. – Baron főfelügyelő vagyok. Ha jól tudom, már találkozott kollégámmal, Mulhollanddal.

– Igen. Hol van?

– Nos, igen. Ő nincs itt. Én vettem át az ügyet, Mr. Harrow. Bizonyos értelemben. – Félrebiccentett fejjel mérte végig Billyt. – Elnézést, amiért megvárakoztattuk, és igazán hálásak vagyunk, hogy bejött.

– Átveszi az ügyet? Ezt meg hogy érti? – kérdezte Billy. – Nem tudom, kivel beszéltem tegnap este, de erről nem szólt… Őszintén szóval, iszonyúan bunkó volt.

– Mondjuk, az embereink éppen a munkahelyén nyüzsögnek – folytatta Baron –, szóval olyan sok munkája amúgy sem maradt mára, nem igaz? Attól tartok, amíg nem végzünk odabent, maga sem fog állatokat dunsztolni. Vegye úgy, hogy szabadságon van.

– De most komolyan, mi folyik itt? – Baron neonfényes folyosókon vezette keresztül. Billy csak most, a fehér ragyogásban vette észre, milyen koszos a szemüvege. – Miért vették át az ügyet? És miért egy ilyen eldugott helyen van az irodájuk? Mármint nem akarom megsérteni, de…

– Mindenesetre azt megígérhetem – folytatta Baron zavartalanul –, hogy nem raboljuk feleslegesen az idejét.

– Azt sem tudom, egyáltalán miben segíthetek – felelte Billy. – Már mindent elmondtam, amit tudok. Úgy értem, Mulhollandnak. Elszúrt valamit? Maguknak kell takarítaniuk utána?

Baron hirtelen megállt, és Billyre nézett.

– Olyan ez, mint egy film, nem? – kérdezte, és elmosolyodott. – Maga azt mondja, „de hát már mindent elmondtam”, mire én azt felelem, „nem baj, most majd nekem is elmondhatja”, de maga nem bízik bennem, ezért kicsit még tipegünk egymás körül, aztán jön még néhány kérdés, mire maga elszörnyedve rám néz, és azt mondja, „csak nem gondolja, hogy bármi közöm lehet a dologhoz?”. És így táncolunk körbe-körbe még egy darabig.

Billy szólni sem tudott. Baron arcáról egy pillanatra sem tűnt el a mosoly.

– Biztosíthatom, Mr. Harrow – mondta –, hogy jelen esetben szó sincs ilyesmiről. Becsületszavamra. – Esküre emelte a kezét, mint egy kiscserkész.

Billy alig bírt megszólalni.

– Eszembe sem jutott… – kezdte végül.

– Szóval miután ezt tisztáztuk – mondta Baron –, gondolja, hogy sutba dobhatjuk az unalomig ismert forgatókönyvet, és számíthatok a segítségére? Kiváló, Mr. Harrow. – Vékony hangja szinte trillázott. – Pazar. No, essünk is túl rajta.

Billy életében először járt kihallgatószobában. Pontosan olyan volt, mint a filmekben. Szűk, bézs színű, ablaktalan helyiség. Az asztal túloldalán egy nő és egy másik férfi várakozott. A férfi a negyvenes éveiben járhatott, magas volt és nagydarab. Jellegtelen fekete öltönyt viselt. Elöl látványosan kopaszodott, maradék haját szigorúan rövidre nyíratta. Összekulcsolt kézzel, kifejezéstelen tekintettel meredt Billyre.

Billy a nőre nézett. A legszembetűnőbb az életkora volt. A kamaszkorból ugyan már kinőtt, de nem sokkal. A fiatalember most jött rá, hogy ugyanezt a rendőrnőt látta felbukkanni a múzeumban. A londoni rendőrség kék egyenruháját viselte, de sokkal lezserebben, mint azt valószínűleg az előírások engedték. A zubbonyt mintha éppen csak magára kapta volna, és be sem gombolta. A ruha tiszta volt, de gyűrött, ráncos és csálé. A sminkje is jóval erősebbnek tűnt, mint amit Billy szerint a testület illemkódexe engedélyezett, szőke haját gondosan kócosnak látszó tüskékbe fésülte. Úgy nézett ki, mint egy iskolás, aki ugyan pontosan betartja az uniformis viselésére vonatkozó szabályokat, de mindenáron a végletekig feszíti a húrt. Fel sem pillantott, ezért Billy az arcát sem látta tisztán.

– Nohát akkor – mondta Baron.

A másik férfi bólintott. A fiatal rendőrlány a falnak támaszkodott, és a mobilját piszkálgatta.

– Teát esetleg? – kérdezte Baron, és az egyik szék felé intett. – Kávét? Abszintot? Csak viccelek ám. Szívesen mondanám, hogy „Esetleg rágyújt?”, de hát manapság ugye… gondolom, megérti.

– Nem kérek semmit – válaszolta Billy. – Csak azt szeretném, ha…

– Természetesen. Világos. Rendben. – Baron helyet foglalt, majd a zsebéből előhúzott gyűrött noteszlapokat kezdte tanulmányozni. A szórakozott detektív álcája nem volt túl meggyőző. – Meséljen valamit magáról, Mr. Harrow. Ha jól tudom, kurátorként dolgozik, igaz?

– Aha.

– Ez mit jelent?

– Preparátumokat készítek, katalogizálok, ilyesmik. – Billy levette a szemüvegét, a kezében forgatta, hogy ne kelljen a többiek szemébe nézni. Közben próbálta kilesni, mit csinál a lány. – Szakértőként tanácsot adok, mi kerüljön a vitrinekbe, gondoskodom róla, hogy a kiállított példányok jó állapotban legyenek.

– Mindig is ezzel foglalkozott?

– Nagyjából igen.

– És… – Baron hunyorogva a jegyzeteibe kukkantott. – Maga preparálta a polipot, ha jól értesültem.

– Nem. Sokan dolgoztunk rajta. Igazi… csapatmunka volt.

A másik férfi Baron mellett foglalt helyet. Nem szólt semmit, csak a kezét nézte. A fiatal nő nagyot sóhajtva rábökött a telefonjára. Lehet, hogy éppen játszott. Hangosan csettintett a nyelvével.

– Maga is ott volt a múzeumban, igaz? – kérdezte tőle Billy. A lány futó pillantást vetett rá. – Maga hívott tegnap? Késő éjjel? – A rendőrnő Amy Winehouse-osan jellegzetes frizuráját bámulta. A lány nem szólt semmit.

– Látja? – Baron egyik kezével a jegyzeteit tologatta, a másikban szorongatott tollal pedig Billyre mutatott. – Túlságosan szerény. Maga a polipos fickó.

– Nem tudom, mit akar ezzel mondani. – Billy izgett-mozgott a széken. – Ha egy ilyen fontos lelet érkezik, azzal nem egy ember foglalkozik. Mindenkire szükség van. Úgy értem… – A kezével mutatta, milyen roppant méretű dologról van szó.

– Ugyan, ugyan – mondta Baron. – Magának kifejezetten jó érzéke van az ilyesmihez, igaz? – A férfi Billy szemébe nézett. – Mindenkitől ezt hallottam.

– Nem tudom. – Billy vállat vont. – Kedvelem a puhatestűeket.

– Maga elbűvölően szerény fiatalember – mondta Baron. – És persze senkit sem verhet át.

A kurátorok munkája nem egy adott rendszertani kategóriára korlátozódott. Ettől függetlenül a központban sokszor és sokan mondogatták, hogy Billy puhatestűi különösen speciálisak. A hangsúlyt bármelyik szóra helyezhették – lehetett Billy puhatestűi vagy Billy puhatestűi, amelyek makulátlan állapotban maradtak meg az oldatban vagy kifejezetten drámai pózokban lebegtek a tartályokban, ráadásul nem is csak az elején. Ez így persze hatalmas butaságnak hangzott: senki sem preparálhatott jobban egy tintahalat, mint egy gekkót vagy házi egeret. A vicces anekdota azonban csak nem merült feledésbe, elsősorban azért, mert tényleg akadt benne némi igazság. Pedig amikor terjedni kezdett, Billy még kifejezetten lyukas kezű munkatárs volt. Hatalmas mennyiségű csőrös poharat, kémcsövet és üveget zúzott szilánkokra, és nem egy állat teteme áztatta szét a laborja padlóját, mielőtt egészen váratlanul rá nem érzett, hogyan is kell ezt csinálni.

– Mi köze ennek bármihez? – kérdezte Billy.

– Elmondom én, mi köze ennek bármihez – felelte Baron. – Az a helyzet, Mr. Harrow, hogy két okból rángattuk ide le… vagy fel, attól függően, melyik irányban tartja a térképet. Az egyik, hogy maga fedezte fel az óriáspolip eltűnését. A másik ok ennél némileg konkrétabb. Az egyik megjegyzése miatt van itt.

– Tudja, az a nagy igazság – folytatta Baron –, hogy ilyet még az életben nem láttam. Arról már hallottam, hogy valaki lovakat lopott. Kutyákkal gyakran előfordul, nyilván. De ez… – Kuncogva csóválta a fejét. – A biztonsági őreiknek lesz mit kimagyarázni, nem igaz? Gondolom, éppen vad meaculpázás zajlik odaát, ahogyan az már lenni szokott.

– Mármint Dane-ről meg a kollégáiról van szó? – kérdezte Billy. – Lehet, nem tudom.

– Ami azt illeti, nem Dane-re gondoltam. Érdekes, hogy pont őt említette. Nem, a magam részéről a többi őrre céloztam, bár Dane Parnell és a munkatársai is biztosan eléggé értetlenül pislognak éppen. De rájuk még visszatérünk. Felismeri, mi ez?

Baron egy noteszlapot csúsztatott át az asztalon. Elnagyolt, csillagforma rajz díszelgett rajta. Talán egy napkorongból szétáradó fénysugarakat ábrázolt. A szétfutó vonalak közül két hosszabb kis kunkorban végződött.

– Ja – mondta Billy. – Az én művem. Ilyen kitűző volt az egyik pasason a csoportomban. Tegnap rajzoltam az egyik kollégájának.

– Tudja esetleg, mit ábrázol, Mr. Harrow? – kérdezte Baron. – Szólíthatom Billynek? Tudja, mi ez?

– Honnan tudnám? De az a fickó, aki ezt viselte, nem tágított mellőlem. Egészen biztosan nem tudott észrevétlenül kisurranni és bármi… szóval bármit elkövetni. Azt észrevettem volna.

– Látta már valaha ezt a jelet? – A másik férfi most szólalt meg először. Két összekulcsolt keze úgy szorította egymást, mintha erővel fogta volna vissza magát. Akcentusából egyáltalán nem lehetett megmondani a származását – olyan semlegesen beszélt, amit kizárólag szándékosan lehet megtanulni. – Nem mocorog valami az emlékei között?

Billy nem válaszolt azonnal.

– Sajnálom – mondta végül. – Én csak… Maga kicsoda?

Baron a fejét ingatta. A nagydarab férfi arca továbbra is kifejezéstelen maradt. Lassan pislantott egyet. A lány végre felpillantott a telefonjáról, és halk, ciccegő hangot hallatott.

– Az úr Patrick Vardy, Mr. Harrow – mondta Baron. Vardy kinyújtotta, majd ismét összekulcsolta a kezét. – Szintén részt vesz a nyomozásban.

De nincsen rangja – gondolta Billy. Az összes hivatalos személy, akivel eddig találkozott, Ilyenolyan közrendőr, Ikszipszilon nyomozó, Akármilyen felügyelő volt. Kivéve Vardyt. A nagydarab férfi felállt, kisétált a lámpafényből, és megállt a fal mellett.

– Tehát látta már ezelőtt? – folytatta Baron, és megkocogtatta a papírlapot. – Nem ismerősek a kis ficakok?

– Nem tudom – válaszolta Billy. – Nem hinném. Mi ez egyáltalán? Megtudhatom?

– Azt mondta a kensingtoni kollégáknak, hogy a látogató, aki ezt a kitűzőt viselte, láthatóan… és most idézem… be volt indulva, vagy valami ilyesmi – jegyezte meg Baron. – Erről tudna bővebben mesélni?

– Igen, ezt valóban említettem Mulhollandnak – mondta Billy. – Azt nem tudom, hogy a pasas kattant volt-e vagy csak furcsa. – Vállat vont. – Akik a polip miatt jönnek, néha kicsit…

– Nem tapasztalt olyasmit, hogy mostanában többen érkeztek volna? – kérdezte Baron.

– Poliprajongók? – kérdezett vissza Billy. – Nem tudom. Lehetséges. Néhányra emlékszem, mert beöltözve jöttek, vagy fura ruhákban. – A nő feljegyzett valamit. Billy lopva őt figyelte.

– Rendben, akkor hadd kérdezzek még egy dolgot – folytatta Baron. – Tapasztalt bármi különöset mostanában a múzeum környékén? Senki sem osztogatott feltűnően érdekes szórólapokat? Nem tüntettek? Nem lóbáltak táblákat? Feltűnt esetleg bármilyen hasonló, szokatlan ékszer valamelyik látogatón? Tudom, ezzel valójában azt kérdezem, mennyire szarka, mennyire figyeli mások csillogó holmijait. De érti, nem?

– Nem – mondta Billy. – És nem tudom. Megesett már, hogy odakint felbukkantak a dilinyósok. Ami a kitűzős pasast illeti, kérdezzék meg Dane Parnellt – tette hozzá a vállát vonogatva. – Mint már tegnap is említettem, szerintem ismerte a látogatót.

– Természetesen nagyon szívesen beszélgetnénk Dane Parnell-lel is. Különösen annak fényében, hogy ismerik egymást a kitűzős úrral. De sajnos ez kivitelezhetetlen. – Vardy a felügyelő fülébe súgott valamit. Baron elhallgatott, majd folytatta. – Ugyanis a különleges preparátumhoz hasonlatosan, amelynek őrzésével megbízták, sőt fogalmazhatnék úgy is, hogy a kitűzős úr példáját követve… Dane Parnell is nyomtalanul eltűnt.

– Eltűnt?

Baron bólintott.

– Tartózkodási helye ismeretlen – mondta. – Kalap-kabát. Felszívódott, mint a harmat. Kámforrá vált. Vajon miért akarna eltűnni, merül fel a kérdés. Nos, igen. Nagyon szívesen csevegnénk vele a nyomozással kapcsolatban.

– Szokott beszélgetni vele? – kérdezte váratlanul a rendőrlány.

Billy ösztönösen ugrott egyet a székében, és némán bámult a fiatal nőre, aki csípőre tett kézzel meredt rá. Hadarva, vaskos londoni akcentussal beszélt.

– Amúgy is sokat jár a szája, nem? Megállás nélkül dumál mindenféléről, amiről nem nagyon kéne.

– Mi…? – nyögte ki Billy. – Szerintem nem váltottunk tíz szónál többet, amióta a központban dolgozik.

– Mivel foglalkozott előtte? – kérdezte Baron.

– Halvány fogalmam sincs…

– Hogy nyüszít! – A rendőrnőt hallhatóan mulattatta a helyzet.

Billy csak pislogott. Próbálta kedélyesen felfogni a hallottakat, mosolygott, hátha a fiatal nő is visszamosolyog, de nem járt sikerrel.

– Őszintén szólva – mondta – nem kedvelem különösebben a fickót. Mogorva. Még köszönni sem tud, nemhogy beszélgetni.

Baron, Vardy, meg a nő egymásra néztek, mintha szavak nélkül tanácskoznának. Felszaladó szemöldökökkel, csücsörítő ajkakkal, kurta, gyors bólintásokkal.

Végül Baron törte meg a csendet.

– Nos, Mr. Harrow – mondta lassan. – Ha még bármi eszébe jut, kérem, keressen meg minket.

– Oké – bólogatott Billy. – Persze, úgy lesz. – Felemelte mindkét kezét, mint aki megadja magát.

– Maga rendes ember. – Baron felállt. Átnyújtotta a névjegyét, olyan lelkesen fogott kezet Billyvel, mintha őszintén hálás lenne neki. – Ne nagyon utazzon el sehova, rendben? Még előfordulhat, hogy akad pár kérdésünk.

– Az eléggé sanszos – mondta a fiatal nő.

– Mit jelentsen az, hogy a kitűzős férfi is eltűnt? – kérdezte Billy, de Baron csak vállat vont.

– Minden és mindenki eltűnik, nem igaz? Természetesen igazából nem tűnt el… az ugyanis feltételezné, hogy egyáltalán létezett valaha. A központ összes látogatója köteles megadni a nevét és a telefonszámát. Mindenkit felhívtunk a tegnapi csoportjából. A sziporkaszerű kitűzőt viselő úr – mondta Baron, és megkocogtatta a rajzot – neve Ed, legalábbis ezt közölte az információs pultnál. Úgy bizony, Ed. A telefonszám nem szerepel a telefonkönyvben és senki sem veszi fel.

– Uzsgyi vissza a könyveihez, Billy – szólalt meg Vardy, amikor Billy éppen kinyitotta az ajtót. – Nagyon csalódtam magában. – Rákoppintott a jegyzetlapra. – Nézzen utána, mit tanulhat Kooby Derrytől és Morrytól.

A szavak különösen csengtek, de egyúttal furcsán ismerősnek is tűntek.

– Micsoda? – fordult vissza Billy a folyosóról. – Hogy mondta? – De Vardy egy legyintéssel útjára engedte.

A rendkívül értetlen Billy dél felé tartott, és közben teljesen eredménytelenül próbálta feldolgozni az egész beszélgetést. Nem tartóztatták le: bármikor távozhatott volna. Előhalászta a telefonját, hogy Leonra zúdítson mindent, de végül mégsem tette, és ezúttal sem tudta volna megfogalmazni, miért nem.

Végül nem is ment haza. Inkább London belvárosa felé vette az irányt, és továbbra sem tudott szabadulni az érzéstől, hogy figyelik. Először egy kávézóban üldögélt, aztán onnan egy könyvesbolt kávézójába vonult át, ahol könyveket lapozgatott és literszámra döntötte magába a teát.

A mobilján nem volt internet-hozzáférés, a laptopját pedig otthon hagyta, ezért nem tudott meggyőződni róla, mennyire volt helyes a megérzése, miszerint előző esti szószátyársága ellenére a hírekben egyetlen szó sem szerepel majd az óriáspolip eltűnéséről. Azt már tudta, hogy a londoni lapok biztosan nem írtak róla. Semmit sem evett, pedig teltek-múltak az órák, aztán beesteledett, majd leszállt az éjszaka is. Nem igazán csinált semmit, csak mogorván morfondírozott, és ettől egyre bosszúsabbá vált, de azért sem telefonált be a központba, inkább csak magában latolgatta a különböző lehetőségeket.

A hosszú órák alatt folyamatosan kísértette egy dolog, ami egyre csak nőtt benne, majd szabályosan mardosni kezdte belülről: az a megjegyzés, amit Vardy vetett utána. Billy biztos volt benne, hogy hallotta már ezeket a neveket, sőt jelenteniük kellett valamit a számára. Már bánta, amiért nem próbált többet kihúzni Vardyból: még abban sem volt biztos, hogyan kell rendesen leírni ezeket a neveket. Egy noteszlapra firkálgatta a lehetőségeket: kubi derri, morri, moraj, kobadara, és hasonlók.

Lesz minek utánanézni, a rohadt életbe – gondolta.

Már hazafelé tartott, amikor maga sem tudta, miért, de felfigyelt egy férfira a busz hátsó ülésén. Próbált rájönni, mi lehetett az, ami odavonzotta a tekintetét. Nem látta rendesen az arcát.

Nagydarab, széles vállú alak volt, kapucniban, és egész úton lehajtott fejjel ült. Akárhányszor Billy arrafelé fordult, a férfi még jobban összegörnyedt vagy az ablakon bámult kifelé. Az elsuhanó város folyamatosan próbálta magára vonni Billy figyelmét.

Mintha a város összes éjszakai élőlénye és épülete őt figyelte volna – és minden járókelő. Miért érzem így magamat? Ez természetellenes – gondolta Billy. A világnak nem így kellett volna működnie. A párocskát nézte, akik az előbb szálltak fel. Nem nézett hátra, amikor elmentek mellette, csak elképzelte, hogy helyet keresnek a fémüléseken.

A buszt röpdöső galambraj követte. Régen aludniuk kellett volna. Ha a busz megindult, felrebbentek, leszálltak, amikor megállt. Billy nagyon tudott volna most örülni egy zsebtükörnek, hogy feltűnés nélkül figyelhesse a hátul ülő férfit, hátha meglátja örökösen elfordított arcát.

A busz emeletén ültek, a londoni belváros leghivalkodóbb neonfényei fölött, az alacsonyabb fákkal, első emeleti ablakokkal és utcatáblákkal egy szinten. A fény zónái nem úgy rétegződtek, mint az óceánban, hanem éppen ellenkezőleg, nem egyre mélyebbre hatolva, hanem a magasban nyelt el mindent a teljes sötétség. A lámpákkal megvilágított, kirakatok derengésében fürdő utcák voltak a legvilágosabbak: az ég lett az ásító mélység, biolumineszkáló csillagokkal. Fejük fölött kihalt irodákat nyelt el a zavaros félhomály, mintha a busz emelete az átmeneti zóna peremére sodródott volna, ahol hirtelen mélyülni kezd az óceán. Billy úgy pislogott felfelé, mintha egy mélytengeri árokba meredne. A hátul ülő férfi is felfelé bámult.

Billynek nem a következő megállónál kellett leszállnia, de megvárta, amíg becsukódik az ajtó, majd felpattant és lerobogott a lépcsőn:

– Elnézést, várjon, bocsánat!

A busz elhajtott, és Billy egyedül maradt a sötétben, mint egy magányos búvár. A hátsó emeleti ablak koszos üvegén át egyenesen őt bámulta a másik utas.

– Basszus! – mondta Billy. – Basszus!

Ösztönös, védekező mozdulattal maga elé kapta a kezét. A távolodó busz ablaka megreccsent, a férfi hátrahőkölt. Billy szemüvege mintha megremegett volna. A busz ablakán túl, amelyen most már egy hosszú repedés éktelenkedett, nem bukkant fel újra a kapucnis ember. Aki Dane Parnell volt.

4.

Billy szemére sokáig nem jött álom azon a furcsa, tengermély éjszakán. A nappaliban behúzta a sötétítőfüggönyt, de miközben a laptopján kattintgatott, folyamatosan az járt a fejében, vajon most is figyeli-e a lakását az a kellemetlen mókus. Miért követte Dane? És hogyan? Próbált nyomozóként gondolkodni. Nem igazán ment neki.

Bejelentést tehetne a rendőrségen. Nem mintha Dane bármilyen bűncselekményt elkövetett volna, de akkor is. Ez lenne a helyes megoldás. Felhívni Baront, aki amúgy is határozottan erre kérte. A szorongó érzés ellenére – nevezhette volna félelemnek is – Billynek azonban nem akaródzott megtennie.

Az egész Baronnal, Vardyval meg a fiatal nővel való találkozónak volt valami különös mellékzöngéje, mintha furcsa játszmába keveredett volna. Az rögtön és egyértelműen látszott, hogy játszanak vele, információt tartanak vissza előle, és kizárólag annyira veszik komolyan, amennyire homályos céljaik eléréséhez hasznot húzhattak belőle. Billy ehhez nem akart asszisztálni. Vagy – sőt inkább – szerette volna maga is megérteni, mi folyik itt.

Végül sikerült aludnia egy keveset. Reggel kiderült, hogy nem is olyan nehéz bejutni a Darwin Központba, mint gondolta. A bejáratnál ácsorgó két rendőrt láthatóan nem különösebben érdekelte, mit keres itt, és csak futó pillantást vetettek a belépőkártyájára. Éppen belekezdett gondosan kitalált történetébe, hogy haladéktalanul be kellett jönnie egy befejezetlen munka miatt, de nagyon óvatos lesz, ésatöbbi, ésatöbbi, mire egy legyintéssel be is engedték.

– A tartály kiállítótermébe nem mehet – szólt utána az egyikük.

Hát jó – gondolta Billy. – Felőlem.

Valamit keresett, de fogalma sem volt róla, mit. Tűnődve nézte a retortákat és a mosogatótálcákat, a műanyag tartályokban lebegő, átlátszó halakat, az enzimekkel láthatatlanná tett húst és a kék csontokat. Az egyik közösségi szobában halomban álltak a plakátok. A Beagle-projekthez készültek, ahol majd Darwin utazásainak fontos, korai fázisát keltik életre a Beagle olcsó utánzatának készült, úszó laboratóriumban.

– Szia, Billy! – köszönt rá Sara, az egyik kurátorkolléga, akit szintén beengedtek, bár Billy nem tudta, mit keres itt. – Hallottad a hírt? – Gyorsan körülnézett, majd suttogva megosztott vele egy friss pletykát, ami olyan illékony és jelentéktelen volt, hogy Billy szinte azonnal el is felejtette. Öngerjesztő munkahelyi folklór. Billy egyetértően bólogatott, néha a fejét csóválta, mintha megdöbbentette volna, amit hallott, nem mintha tudta volna, miről beszél a kollégája.

– És ezt hallottad? – kérdezte végül Sara. – Dane Parnell eltűnt.

Ezt viszont már tudta. Billy ismét libabőrös lett, akárcsak előző éjjel, amikor alig néhány méterre, az ablaküvegen túl megpillantotta Dane-t, aki hátrahőkölt, mintha Billy megérintette volna.

– Beszélgettem az egyik rendőrrel – folytatta Sara –, aki a polip kiállítótermében ügyködött valamit, és azt mondta, hogy hangokat hallanak azóta, hogy… tudod, eltűnt. Valami üvegszerű csörgést.

– Húú! – huhogta Billy, akár egy kísértet. A nő elmosolyodott. Ezek az én hallucinációim, gondolta Billy. Úgy érezte, mintha meglopták volna. A rendőrök az ő képzelgéseit hallották.

Az egyik terminálnál belépett a rendszerbe, és különböző verziókban megpróbált rákeresni a Vardytól hallott nevekre. Sorban húzogatta ki a variációkat az összefirkált noteszlapról. Végül eljutott a „Kubodera” és a „Mori” írásmódhoz.

– Ó, te jó ég – suttogta. A képernyőre meredt, és lassan hátradőlt a székben. – Hát persze.

Nem csoda, hogy a nevek ennyire nem hagyták nyugodni. Mélységesen szégyellte magát. Kubodera és Mori volt az a két kutató, akik első ízben fotózták le természetes közegében az óriáspolipot.

Letöltötte a tanulmányukat. Újra végignézte az összes fotót. Az esszé az „A világon az első dokumentált találkozás egy élő óriáspolippal természetes életkörnyezetében” címet viselte, ami úgy hangzott, mintha tízévesek vették volna át az uralmat a Royal Society Közleményeinek szerkesztőségében. A világon az első.

Több kollégája asztala felett díszelgett egy-egy nyomtatott kép a fotósorozatból. Amikor először publikálták a képeket, Billy két palack Cavával állított be a munkahelyére, és javasolta, hogy innentől fogva minden évben ezen a napon tartsák meg az úgynevezett polipnapot. Mert ez a fotósorozat, mondta akkoriban Leonnak, a legfontosabb dolgok egyike a világtörténelemben.

A legnagyobb ismertség az első fotónak jutott, amelyet a hírekben is sokat mutogattak. A sötét vízben, majdnem egy kilométer mélyen robban be a képbe a nyolcméteres polip. Csápjai szirmokként nyílnak szét, balra és jobbra kunkorodva záródnak össze a perspektívavonalként húzódó kábel végén lebegő csali körül. De Billy most a második képet bámulta hosszasan.

A kábel ezen a fotón is nyílegyenesen tartott a mélybe – itt szintén félhomályos kavargásból bontakozott ki az állat. Ezúttal viszont kitátott szájnyílással rontott előre. A felvétel pillanatában szinte szabályos sugarakként futottak szét körülötte a csápok: középen pedig a harapásra kész, tátongó száj. A két vadászatra alkalmas, lapátformában végződő hosszabb kart elnyelte a sötétség.

Csáprobbanás. Ez az egy fotó sikeresen eloszlatta az összes olyan bántó tévhitet, miszerint az Architeuthis lomha ragadozó, és annak is csak véletlenül nevezhető, mondjuk akkor, ha a letargikusan csüngő csápok közé betéved egy tengermélyi préda – inkább ostoba medúza, mint vadász.

Ez az elképzelés nagy népszerűségnek örvendett a Mesonychoteuthis, „a gigapolip” partizánlelkű rajongói között, akik az Architeuthis hatalmas, vaskos testű vetélytársát tisztelték. Ami – mármint a Mesonychoteuthis – az utóbbi időben szintén papírformát cáfoló gyakorisággal és lelkesedéssel bukkant elő a mélyből, és bámult a fényképezőgépek vagy a kamerák objektívjébe. És valóban hátborzongató szörnyeteg volt. Igen, összesített tömege felülmúlta az Architeuthisét, hosszabb volt a köpenye, és tény, hogy a csápjai végén szívókorongok helyett macskaszerű, kegyetlen karmok éktelenkedtek. De bármekkorára is nőtt, bármilyen méretekkel dicsekedhetett is az Architeuthishoz képest, akkor sem lehetett soha az óriáspolip. Ahhoz túlságosan parvenü szörnyeteg volt. Ezért mocskolódtak annyit azok, akik a Mesonychotheuthist kutatták, ez volt az oka, amiért minden lehetséges módon kisebbíteni próbálták a régóta egyeduralkodó kraken érdemeit új kedvencükhöz képest: „nincsen hozzá fogható”, „még nagyobb”, „a kegyetlenséget tekintve egy egész kategóriával feljebb áll”.

Azonban elég volt egy pillantást vetni a Kubodera-Mori-féle fotókra. Nehéz lett volna azt állítani, hogy ezek a képek a gyűlölködők által emlegetett gyengécske haszonlesőt ábrázolják. Az Architeuthis nemcsak lógatta a csápjait a mélyben, hanem fenyegető árnyként robbant elő a sötétségből, prédára lesve.

Billy megbabonázva meredt a képernyőre. Tíz kar, öt egymást metsző vonal, kettő egy kicsit hosszabb a többinél. A látogató ezüst kitűzőjén pontosan ugyanezt a közelítő ragadozót látta. A préda szemszögéből.

Billy papírkötegeket szorongatva sietett végig a folyosókon, hogy úgy tűnjön, mint aki valahonnan éppen valamerre tart. Egyes helyiségekbe szabadon beléphetett, máshol elég volt udvariasan biccentenie az ajtó előtt ácsorgó rendőrnek. Váratlan megvilágosodása ellenére még mindig nem igazán tudta, mit keres.

A Darwin Központból a múzeum főépületébe ment. Itt nem látott rendőröket. Ugyanazon az útvonalon ballagott, mint gyerekkorában, a merev tekintetű ichtyoszaurusz mellett, a megkövesedett ammoniták között, az időközben kialakított kávézón túl. És egyszer csak megtorpant az épület és a látogatók nyüzsgő tömege kellős közepén, mert meghallott valamit. Egy guruló üvegedény hangját. Éppen csak.

A zaj egy látogatók elől lezárt ajtó mögül jött – mintha onnan jött volna, helyesbített gyorsan –, amely az alagsori raktárba és a szolgálati folyosókhoz vezetett. Billy kihúzódott a tömeg szélére, és hallgatózott. Semmit sem hallott. Beütötte a kódot és elindult lefelé.

Ablaktalan, föld alatti csarnokokban járt. Azzal nyugtatta magát, hogy valójában nem is valódi neszeket kerget. Hogy bármilyen útmutatást keres, azt igazából önmagában fogja meglelni. Hát akkor hajrá!– közölte saját magával. – Mit keresek itt? Mit akarsz… akarok… megtalálni?

Biztonsági őrök és kurátorkollégák intettek neki üdvözlésképpen. A szobákat és a folyosókat fém polcrendszerek szegélyezték, vastag filccel telefirkált kartondobozokkal, üresen vagy éppen fölös preparátumokkal megpakolt üvegtárolókkal, nem is beszélve a papírkötegekről meg a felesleges bútorokról. És itt, mélyen a fűtéscsövek alatt, a magas téglafalak és -oszlopok között, Billy ismét meghallotta a zajt. Az egyik sarok mögül jött. Úgy követte a neszeket, mintha elszórt kenyérmorzsák lennének egy mesében.

A folyosó kiöblösödött, de nem szoba lett belőle, hanem váratlanul egész csarnokká terebélyesedett. Zsúfolásig megtöltötték a régi preparátumok. Viktória-kori csontkamra volt. A falakról emlősfejek bámultak maguk elé, mint több száz kaputoronyra szögelt lázadó: egy korosodó tábornokra emlékeztető, vastag nyakú bölény mellett egy gipsziguána és egy gubancos tollú emu merengett. Egész kis cserjést alkottak a preparált zsiráfnyakak, a fejek lombkoronaként hajoltak össze Billy fölött.

Csörr és csatt. A kitömött tetemek éles árnyékokat vetettek a neoncsövek fényében. Billy újabb halk neszre lett figyelmes. A fal mellett terjengő sötétségből jött, valahonnan a preparátumerdő mélyéből.

Billy letért az ösvényről. Szobormerev, vén testek között nyomakodott egyre beljebb a maradványok ligetében. Néha úgy kémlelt felfelé, mintha madarak röptét figyelné, és próbált a meszelt falak felé kerülni. Most kizárólag saját zihálását és a szikkadt irháknak súrlódó ruhadarabok surrogását hallotta. Éppen kikerülte a felhalmozott vízilótestrészek kupacát, amikor váratlanul olyasmivel találta magát szemben, amit pár pillanatig értelmezni sem bírt.

Egy üvegtartály volt az, olyan nagy, amihez foghatót csak keveset látott. Mellkasig érő, fedéllel lezárt henger, díszesen cifrázott fémtalapzaton, színültig teli borsózöld tartósító folyadékkal. Abban lebegett a preparátum, amelyről nem tudta levenni a tekintetét. A lény túlságosan nagy volt ehhez a tárolóhoz, de azért kíméletlenül belenyomorgatták. A foltokban hámló teremtmény az üvegnek nyomta a pofáját és mancsát, kitárt szárnyként lebegtek mögötte a tépett bőrcafatok, és amikor Billy idáig jutott gondolatban, már rá is jött, mekkorát tévedett.

Hirtelen egyértelművé vált, hogy amit cafatoknak gondolt, az egy szétrongyolódott ing, amit hámló foltnak látott, azok szőrtelen, felpuffadt bőrfelületek, és az, ami ó, szent ég, a kurva életbe, kicsavarodott, torz testhelyzetben, az üvegnek tapadva, halott tekintettel meredt rá, az egy férfi.

Billy nem beszélt a rendőrökkel. Még csak nem is ő hívta ki őket. A felfedezést követő rettenetes pillanatokban, amikor lélekszakadva, botladozva felrobogott az emeletre, eszébe sem jutott telefonálni. Egyszerűen átrohant a Darwin Központ előtt posztoló rendőrökhöz, és az arcukba üvöltötte, hogy „Segítség! Segítség!”.

Az egyenruhások hamar megérkeztek, és sokan jöttek. A múzeum újabb részeit zárták le kordonnal, és senki sem léphetett az alagsorba. Ujjlenyomatot vettek Billytől. A megrázkódtatásra hoztak neki egy forró csokit.

Nem hallgatták ki. Leültették az egyik tárgyalóban és megkérték, hogy ne menjen sehova, de senki sem kérdezte, miképpen bukkant rá erre a félelmetes leletre. Billy egy projektor és egy állványra helyezett tévé mellett ücsörgött. Hallgatta a folyosóról beszűrődő lármát, a távozásra felkért látogatók moraját, a tömeg szörnyülködő zajongását.

Nem friss levegőre volt szüksége, hanem magányra. Arra, hogy végre elcsituljon a rémült remegés utolsó hulláma is, ezért hát az utasításnak megfelelően ült és várt. Szemüvege minden kortynál bepárásodott a forró italtól. Végül kinyílt az ajtó, és Baron pillantott be a szobába.

– Mr. Harrow – mondta, és lassan ingatta a fejét. – Missz-ter Harr-ow… Mr. Harrow, Billy, Billy Harrow. Hát már megint mibe keveredett?

5.

Baron letelepedett egy székre Billy mellett, és együtt érzően vállat vont.

– Nem semmi egy élmény – mondta.

– Mi a fene volt ez? – csattant fel Billy. – Mi a fene… hogyan lehetséges egyáltalán… Mi a nyavalya történt?

– Egészen új értelmet nyer a „konzerválás” kifejezés, nem? Elnézést, tényleg elnézést – mondta Baron. – Morbid humor. Védekező mechanizmus. Tudom, milyen rettenetes megrázkódtatás érte, higgyen nekem.

– Mi folyik itt? – ismételte meg Billy. Baron nem szólt semmit. – Láttam Dane-t.

– Csak nem? – kérdezte Baron lassan. – Tényleg?

– Tegnap éjjel, útban hazafelé. A buszon. Együtt utaztunk. Gondolom, követett. Hacsak nem… Nem. Ez nem lehetett véletlen. Elég könnyen kideríthette, hol lakom.

– Persze. Nézze…

– Mintha lassan megőrülnék – folytatta Billy. – Nem most kezdődött. Tart egy ideje, nem azért van… ami az alagsorban történt. Mintha állandóan követnének. Nem szóltam róla, mert olyan ostobán hangzik, érti… – Váratlanul szélroham rázta meg az ablakot. – Komolyan mondom, lassan becsavarodok… Mi történt odalent? Ez Dane műve?

– Egy pillanatra hadd gondolkodjak, Mr. Harrow – mondta Baron.

– Miért volt jelen egy pszichológiaprofesszor a kihallgatásomon? Vardy. Ez a munkája. Rákerestem. Ugyan már, Baron, ne nézzen rám így… nem volt nehéz, kicsit bogarásztam a neten és kész. Az rögtön látszott, hogy nem zsaru.

– Valóban? Hamarosan személyesen is megkérdezheti tőle.

– Azért hívták, mert… mert azt hiszik, megőrültem? – A kérdést újabb csend követte. – Ez lenne az elméletük? Csak azért, mert… – Billy reszketegen nagy levegőt vett. – Jézusom, mert most éppen akár igazuk is lehet.

– Nem – válaszolta Baron. – Nem gondoljuk, hogy elveszítette volna a józan eszét, Billy. Ami azt illeti, pont az ellenkezőjéről van szó.

Az órájára pillantott. Aztán befutott Vardy. Ezúttal kezet fogott Billyvel. Azok közé tartozott, akiknek kényelmetlenül erős a szorításuk. A baljában egy aktatáskát szorongatott.

– Megnézte? – kérdezte Baron.

– Többé-kevésbé erre számítottam – felelte Vardy.

– Micsoda?– csattant fel Billy. – Mire számított? Árulja már el nekem, mi az, amire itt számítani lehetett?

– Erről majd még beszélünk – mondta Vardy. – Arra is sor kerül. De még egy kis türelmet kérek. Ha jól értesültem, látta Dane Parnellt.

Billy a hajába túrt. Vardy túl nagynak tűnt a székéhez képest: merev háttal feszengett benne, mintha attól tartana, hogy egyébként túlcsorog a karfákon. Baronra pillantott, és mintha ismét néma beszélgetés zajlott volna közöttük.

– No, kérem – szólalt meg Baron. – Próbáljuk meg még egyszer. Patrick Vardy, az úr Billy Harrow, kurátor. Billy Harrow, ő Patrick Vardy. Pszichológiaprofesszor a Central London Universityn. Mint azt ezek szerint már tudja.

– Úgy, úgy – mormolta Billy. – A google-fu fekete öves mestere vagyok.

– Bocsánatkéréssel tartozom magának, Mr. Harrow – folytatta Baron. – Előítéletes módon azt feltételeztem, hogy ugyanolyan tökkelütött, mint a legtöbb ember, akiknek eszükbe sem jutna rákeresni egy névre.

– Mennyit tud rólunk? – kérdezte Vardy. – Rólam?

– Maga agyturkász – felelte Billy. – A rendőrségnek dolgozik. Amiből következik… hogy profilozó, igaz? Mint a Gyilkos elmékben? Vagy jobb példa A bárányok hallgatnak? – Vardy végre halványan elmosolyodott. – Az a szerencsétlen, akit palackba gyömöszöltek a pincében – mondta Billy. – Ő nem az első, igaz? Látom, hogy nem. Maguk keresnek valakit. Dane-t. Dane egy sorozatgyilkos. Most próbálnak rájönni, mi hajtja. Ó, istenem… rám vadászik, mi? Hiszen követ. És ha köze van a…

De hirtelen elhallgatott. Hogyan jönne ide a polip? Baron elgondolkodva csücsörített.

– Nem igazán – mondta. – Nem teljesen ez a helyzet. – A tenyere élével lecsapott az asztalra, először az egyikkel, aztán a másikkal, mintha láthatatlan gondolatokat szortírozna többfelé. – Nézze, Mr. Harrow – folytatta. – Vegyük ezt végig. Tegyünk egy lépést hátrafelé. Kinek állhat érdekében ellopni egy óriáspolipot? Azzal egyelőre ne foglalkozzunk, hogyan. Ez most nem fontos. Most koncentráljunk az okokra. Úgy tűnik, kölcsönösen segíthetünk egymásnak. Nem azt mondom, hogy veszélyben az élete, csak…

– Ó, te jó ég!

– Billy Harrow, figyeljen rám. Tudnia kell, mi folyik itt. Megbeszéltük a többiekkel. Beavatjuk a teljes történetbe. Ami bizalmas információ. Ezúttal legyen olyan kedves, és ne fecsegje ki. Azt tudnia kell, hogy átlagos esetben ezt nem osztanánk meg senkivel. De úgy gondoljuk, segíthet magán, ha tud mindenről, és ha teljesen őszinték akarunk lenni, akkor talán nekünk is hasznunkra lehet.

– Mit akar Dane pont tőlem? – kérdezte Billy.

– Mint azt maga is tudja, eredetileg ez nem az én ügyem volt. De fogalmazhatunk úgy, hogy adott helyzetekben megszólalnak bizonyos riasztócsengők. Bizonyos bűneseteknél. Mondjuk, egy óriáspolip eltűnésekor. Plusz az odalent történteknek is akadnak… idevágó vonatkozásai. Vegyük például azt az apróságot, miszerint annak a tartálynak a nyílása túl keskeny ahhoz, hogy az az úriember beférjen rajta.

– Micsoda?

– Ami viszont leginkább felkeltette a figyelmünket – mondta Baron –, ami azonnal megszólaltatta a vészcsengőt… és ezt szó szerint értem, van egy csengő az asztalomon… az az ábra volt, amit nekünk rajzolt.

Vardy felnyitotta az aktatáskáját, és előhúzta a felnagyított csillagot formáló girbegurba ábrát.

– Közben rájöttem, mi ez – mondta Billy. – Kubodera és Mori…

– A lényeg – folytatta Baron –, hogy egy különleges egység vezetője vagyok.

– Miféle egység?

Vardy egy másik papírlapot, egy fénymásolatot csúsztatott át az asztalon. Ugyanaz a jel volt ismét, a tízágú forma két hosszabb nyúlvánnyal. Ezt azonban nem Billy firkantotta le. A szögek és a vonalak hossza egy kicsit eltért.

– Ezt alig több mint egy hónapja rajzolták – mondta Baron. – Az egyik éjjel betörtek egy könyvesboltba és elvittek egy csomó mindent. Pár nappal előbb járt a boltban egy pasas, aki ezt a kitűzőt viselte, és nem vett semmit, csak nézelődött. Idegesen.

– Ha pár kölyökről lenne szó, akik valamelyik netes pólóbolt vicces felsőjét viselik, nem foglalkoznánk az egésszel – szólalt meg váratlanul Vardy baritonja. – De ez a csillag nem mém. Bár még az is könnyen lehet belőle, és az aztán pompásan megbonyolít majd mindent, hála a jó égnek.

Billy csak pislogott.

– Nem graffitirajongó esetleg? A forma lassan feltünedezik a falakon. Ez még a korai fázis. Hamarosan felbukkan a lámpaoszlopokra ragasztott matricákon és a diákok hátizsákjain. Nagyon úgy fest, hogy ez itt – és megpöckölte a lapot – nagyon is megfelel a korszellemnek.

– Passzol – tette hozzá Baron.

– De még nem százszázalékosan – mondta Vardy. – Ezért ha egymás után kétszer is felbukkan, hajlamosak vagyunk rendszert szimatolni a dologban.

– Ami a betörést illeti – mondta Baron –, a Charing Cross Roadon történt. A tulaj rengeteg kacatot tárol a néhány valóban antikváriumi darab mellett. Hat könyvet nyúltak le aznap éjjel. Öt éppen akkor érkezett. Kétszáz, talán háromszáz fontot érhettek. Egyiket sem katalogizálták, ezért még ott hevertek a pulton. A pasas először azt hitte, csak ezek tűntek el.

– Aztán meglátta a zárt vitrint. Üveg betörve, a felső polcon egy hézag. – Baron felmutatta a hüvelykujját. – Egy könyv. Egy csomó régi tudományos folyóirat egyike. A tulaj végül kilogikázta, melyik tűnt el.

Baron a jegyzeteibe nézett, és akadozva olvasni kezdett.

– For-hand-linger… ved de Skandinav… valami – mondta. – Az 1857-es szám.

– Hogy áll a dánnal, Billy? – kérdezte Vardy. – Nem ismerős?

– Szóval van egy bűnözőnk, aki azt a látszatot szeretné kelteni, mintha véletlenszerűen kapkodott volna fel mindenfélét, ami csak a szeme elé került – folytatta Baron. – Ezért lenyúlja a könyveket a pultról. De utána végigszalad a soron, húsz lépésre onnan megáll egy bizonyos szekrény előtt, betör egy bizonyos üveglapot és kiemel egy bizonyos régi kiadványt. – Baron a fejét csóválta. – Ezt az egy tudományos folyóiratot. Az egésznek ez volt a célja.

– A Dán Királyi Akadémiától kellett elkérnünk a szám publikációs listáját – vette át a szót Vardy. – Olyan régi, hogy nem szerepel semmilyen adatbázisban.

– Őszintén szólva, akkor nem igazán foglalkoztunk az esettel – mondta Baron. – Nem tűnt különösebben fontosnak. Csak azért kaptuk meg az ügyet, mert párszor már láttuk felbukkanni ezt a szimbólumot. Amikor Koppenhágából megérkezett a lista, semmi sem szúrt rajta szemet. Akkor. Aztán meghallottuk, hogy a szimbólum itt is előkerült, meg egyáltalán, mi is történt, és hirtelen kristálytisztán bevillant a folyóirat egyik tanulmánya.

– A nyolcvankettedik oldaltól a nyolcvanötödikig – mondta Vardy.

– Inkább nem próbálkoznék a skandinávval – folytatta Baron, és ismét a papírja fölé hajolt. – A tanulmány egy úgynevezett blaeksprutterről szól. Japetus Steenstrup műve. „Megfigyelések és adatok az Atlanti-óceán gigászi szépiájáról”.

– Foglaljuk akkor össze – mondta Baron. – Pár héttel azelőtt, hogy valaki elcsórta a maga óriáspolipját, nyoma veszett a tanulmány eredeti példányának.

– Nyilván ismeri a szerző nevét – tette hozzá Vardy.

Billy tátott szájjal bámult rájuk. Természetesen ismerte. Az óriáspolipot Architeuthis duxnak nevezték, de a nemzetségét arról a tudósról kapta, aki először rendszertanilag besorolta: Architeuthis Steenstrup.

– Namármost – mondta Vardy. – Két bűntény, amelyet csak egy megfoghatatlan kitűző kapcsol össze, még nem igazi összeesküvés. Viszont! Két bűntény… az alagsorban talált úrral együtt három… amelyet a szóban forgó ékszer fűz össze, plusz az óriáspolip, már felbukkan a radarunkon.

– A mi érdeklődésünket az ilyesmi kelti fel – mondta Baron.

– „Mi”? – kérdezte Billy. – Ki az a „mi”?

– Mi vagyunk az FSZBCS.

– A mi?

Baron megfontoltan összekulcsolta a kezét.

– Emlékszik arra a társaságra, akik Új Rózsakereszteseknek nevezték magukat? – kérdezte. – Akik Walthamstow-ban elrabolták azt a lányt? – Hüvelykujjával Vardy irányába bökött. – Ez az ember találta meg őket. A 2007-es robbantások ügyében, ha fogalmazhatunk így, konzultánsként dolgozott. Szóval ilyesmiről van szó. Nyugtalanító szakterületekről.

– De mik azok a szakterületek?

– Nyugalom, nyugalom – mondta Baron. – Nehogy elsírja magát.

Vardy papírlapot nyújtott át Billynek. Meglepő módon az önéletrajza volt. Pszichológiából doktorált, de teológusként diplomázott mesterképzésen. A BA diplomáját hittudományból szerezte. Billy feltette a szemüvegét és végigfutott a publikációs listán, egészen a „jelenleg betöltött pozíciók” szakaszig.

– Szerkesztő a Fundamentalista Tanulmányok Folyóiratánál? – kérdezte. Ez újabb próbatételnek tűnt.

– Az FSZBCS a Fundamentalista és Szektás Bűncselekmények Csoportjának rövidítése – mondta Baron.

Billy először a rendőrre meredt, majd Vardyra, majd megint az önéletrajzra.

– Maga valóban profilozó – mondta végül. – Csak éppen kultuszokról készít profilt.

Vardy ezúttal valóban elmosolyodott.

– Lássuk csak… – Baron az ujjain számolgatott. – Aum Shinrikyo… A Visszatérő Szektája… A Krisztusvadász Egyháza… A kratosziánusok… Van fogalma róla, mennyivel nőtt az utóbbi tíz évben a szektákhoz köthető bűncselekmények száma? Természetesen nincsen, mert ha nem a csúnya, gonosz Al-Kaidáról van szó, akkor még csak említés szintjén sem szerepelnek a hírekben. Pedig ők még a legkisebb gondunk. Másrészt pedig azért sem hallhatott ezekről, mert mi jól végezzük a munkánkat. Mi vigyázunk a város biztonságára.

– Ezért is kértük meg arra, hogy tegyen lakatot a szájára. De valakinek mégis fecsegett. Ami, egy, nem volt jó ötlet, kettő, nem fest túlságosan hízelgő képet magáról. Collingswoodnak még lesz ehhez egy-két szava, csak kicsit talán kevésbé visszafogott stílusban.

– Nem mintha a létezésünk kimondottan titkos lenne – folytatta Baron. – Nem a legfelső szintek tudta nélkül dolgozunk, mert úgy őszintén állíthatnák, hogy nem tudnak rólunk. Mi inkább tényleg teljesen érdektelenek vagyunk. Kérdezzen meg bárkit. FSZBCS? Te jó ég, miért érdekli? Bohóckodnak valamit, kicsit kínosak, de hát ez van… – A férfi szélesen elmosolyodott. – Gondolom, érti.

A folyosón rendőrök beszélgettek. Telefonok csörögtek.

– Értem – mondta végül Billy. – Maguk a szektás rendőrség. De mi köze ennek a szerencsétlen fickóhoz a pincében? De leginkább az érdekel, én hogyan jövök a képbe?

Vardy elindított egy videót a laptopján, és úgy fordította a gépet, hogy mindhárman lássák a képernyőt. A felvétel egy irodában készült: egy kamera egy takaros íróasztalt mutatott, könyvekkel teli polcokat, egy nyomtatót, egy PC-t és Vardyt, aki majdnem teljesen szembefordult az objektívvel, illetve egy férfit, aki viszont háttal ült. Csak hátranyalt, ritkuló haját lehetett látni, meg a szürke zakóját. Nem igazán stimmeltek a színek.

– …hát ja – mondta éppen a háttal ülő férfi. – Lenyomtam egy etapot azzal az eppingi bagázzsal, mondanám, hogy teljesen hétköznapi mániákusok, egyensúly, egyensúly, egyensúly, nem túl izgalmasak, nem is rabolnám ezzel az idejét.

– És ez?– kérdezte Vardy a videón, és felmutatta a rajzot, amit Billy saját kezűleg készített a szimbólumról.

A titokzatos férfi előrehajolt.

– Ó, igen, igen! – mondta. Egyetlen, nagy lélegzetvétellel beszélt, suttogva, mint egy összeesküvő. – A tisztesek, a tisztesek – motyogta. – Ja ja, de nem, nem ’tom – mondta. – A tisztesek újak, asszem, nem sokat láttam, csak ezt a firkát hagyják szanaszéjjel. Jel, jel! Járt Camdenben? Nna, ott láttam, gondoltam is, be kellene próbálni, de furák ezek, néha felbukkannak, úgymond, de nem igazán látni őket. Nohát. Titkosak?

– Titkosak? – kérdezett vissza Vardy a videón.

– Hát honnan tudjam, maga tudja. Nem bírok közéjük keveredni, és tudja jól, milyen vagyok én, majd beleőrülök, ez van.

– Tanok?

– Jó kérdés. Beszélnek ezt-azt – mondta a férfi, és az egyik kezével fecsegő szájat mímelt –, de csak azt tudom, hogy sokat magyaráznak a sötétségről, a felemelkedésről, a… na, tudja miről, a nyújtózásról, meg hát az affi!

– Micsoda?

– Affi, hát hol a nagy görögtudása? Alfa fi éta, affi, vagy haptikus, ha így jobban tetszik, ezek ilyen tapogatósak, ezt mondják legalábbis róluk.

Vardy leállította a videót.

– Mondjuk azt, hogy az illető szabadúszó kutató. Egy rajongó. Gyűjtő.

– Mit gyűjt? – kérdezte Billy.

– Vallásokat. Szektákat.

– Hogy a francba gyűjt valaki szektákat?

– Úgy, hogy belép ezekbe.

Az ablakon túl széltől megbokrosodott faágak tomboltak. Odabent hirtelen nagyon szűknek tűnt a szoba. Billy elkapta a tekintetét az üvegen áthatoló, csillogó fénytől.

A felvételen szereplő férfi nincsen egyedül, mondta Vardy. Egy kis létszámú, de megszállott törzsbe tartozott. Eretnekségben utazó geekek, akik szektáról szektára vándoroltak, és olyan mohón nyelték magukba a különböző hitvallásokat, mint a Drakula Renfieldje a pókokat. Az egyik héten még a Megváltó Féreg katonái voltak, a következőn már az Opus Dei vagy a Bobo Shanti sorait gyarapították. Az áhítatosság mesterei voltak, és hirtelen fellángoló, komoly rajongásukat látva bárhova befogadták őket, mint új jövevényeket. Egyesek cinikus módon csak az újabb és újabb strigulák miatt csinálták, mások két vagy három napig őszintén hitték, hogy ez most valóban más, amíg felül nem kerekedett rajtuk alaptermészetük, és elnéző kuncogással ki nem átkoztatták magukat.

Az Edgware Road kávézóiban szoktak találkozni, hogy vízipipa mellett vessék össze a gnózisokat, vagy a Primrose Hill valamelyik pubjában, esetleg egy Almagan Yard nevű helyen valahol, de leginkább a „kelepceutcák” (ezt Vardy mondta) búvóhelyeit kedvelték. Gyökeresen eltérő misztériumokat csereberéltek, kicsit talán versengtek is, mintha a vallások autóskártyák lennének.

– Na, és mit tud a te apokalipszised?

– Az univerzum egy levél az idő fáján, és ha eljövend az ősz, megbarnultan, szikkadtan hull alá a pokolba.

Elismerő mormogás.

– Hmm, ez nagyon jó. Az enyém azt mondja, hogy hangyák fogják felfalni a Napot.

– Ez az úriember a tisztesekhez szeretne csatlakozni – magyarázta Vardy. – Maximalista szerencsétlen. De képtelen megtalálni őket.

– Mi az a kelepceutca? – kérdezte Billy, de rá se hederítettek.

– Tisztesek – mondta Baron. – Érti? Üljön vissza, Harrow. – Billy közben felpattant, és már félúton járt az ajtó felé. – Tisztesek – ismételte meg Baron. – Még mindig nem? Tisz-tesz-tisztesek.

– Ebből elég! – csattant fel Billy.

– Üljön le – mondta Vardy.

– A szentségit, Harrow, mi vagyunk a kultuszrendőrség – mondta Baron. – Mit gondol, miért minket hívtak? Maga szerint ki felelős a történtekért?

– Tisztesek – mondta Vardy mosolyogva. – Teutisztesek. Architeutisztesek. Az óriáspolip imádói.

6.

– Szóval van egy elcsórt tanulmányunk – mondta Baron. Billy mozdulatlanul állt az ajtó előtt és a kilincsgombot szorította. – Ebben nevezi meg először a jó öreg Japetus az Architeuthist. Természetesen bárki beszerezhetne egy másolatot, de az eredeti példányok egy kicsit mindig különlegesebbek, nem?

– Japetus írása a folklór cáfolata – szólt közbe Vardy. – Az egész tanulmány egyetlen lemondó legyintéssel elhesseget egy tündérmesét, és azt mondja, „nem, uraim, ennek van racionális magyarázata”. Fogalmazhatunk úgy is, hogy ez az a pillanat, amikor a tengeri szörny találkozik… – Széles mozdulattal mutatott körbe a szobában. – Ezzel itt. A modern világgal. – A hangsúlyt érezhetően gúnyosnak szánta. – A meséből a tudományba. A régi rend vége. Igaz? – Az ujját ingatta: nem.

Baron elnéző arccal figyelte.

– Egy legenda halála lenne? – kérdezte Vardy. – Mert nevet adott neki? Azt mondta, ez itt az Ar-chi-teuthis. Nem „hatalmas” polip. Még csak nem is „nagy” vagy „óriás”. Hanem „uralkodó”. – Vardy szaporán pislogott. – Uralkodik? Hát így akart hű maradni a felvilágosodás eszméjéhez? Mert az egy dolog, hogy hirtelen berugdosta a rendszertan kategóriái közé, de hogyan? Egy rohadt főistenként!

– Az az ember próféta volt. Tudja, mivel fejezte be az előadásait? Ó, hát kellékeket használt! Előadó volt, mint Billy Graham. Behozott egy tartályt, és mi lapult benne? Egy csőr. – Vardy gyorsan csettintett egyet, aztán még egyet. – Egy óriáspolip csőre.

Egyre fogyott a fény: az eget elborították a felhők, mintha a drámai pillanat vonzotta volna ide őket. Billy Vardyra meredt. Most a kezében szorongatta a szemüvegét, ezért leheletnyit homályosan látta a férfit. Igazából közben jutott eszébe, hogy ezt a történetet már hallotta, legalábbis nagy vonalakban: valamelyik előadáson mesélték, mint anekdotát. A tanárai minden alkalmat megragadtak, hogy elődeik elméleteinek taglalását érdekes történetekkel dobják fel. Sztoriztak a polihisztor Faraday-ről, felolvasták Feynman szívszaggatóan szomorú levelét, amelyet halott feleségének írt – hosszan taglalták Edison beképzeltségét, dicshimnuszokat zengtek az utópisztikus kutatásért mártírhalált halt Curie-ről és Bogdanovról. Steenstrup is helyet kapott ebben a díszes társaságban.

Vardy majdhogynem úgy beszélt róla, mintha nem csalás, nem ámítás, tisztán látná Steenstrup produkcióját. Mintha egyenesen azt a fegyverre emlékeztető, fekete valamit bámulná, amit Steenstrup kiemelt az üvegből. A leviatán darabját, amely inkább hajazott egy idegen faj használati tárgyára, mint bármilyen szájszervre. Egy tartósított, értékes, kézzel fogható dolog, akár egy szent ujjcsontja. Steenstrup nevezhette bárminek, az a palack valójában egy ereklyetartó volt.

– Az a tanulmány – mondta Vardy – az a bizonyos pont, amellyel ki lehet forgatni a világot a sarkaiból. Bizonyos szempontból nem nagy áldozat megszegni miatta a törvényt. Hiszen szent szöveg. Evangélium.

Billy megrázta a fejét. Mintha csengett volna a füle.

– Hát most láthatta – jegyezte meg Baron jól hallható derűvel a hangjában –, miért kapja a professzor úr a fizetését.

– A tolvajaink most állítják össze a könyvtárukat – mondta Vardy. – Hajlandó lennék nagy összegben fogadni, hogy az utóbbi pár hónapban különböző helyeken lába kelt Verrill, Ritchie, Murray munkáinak, nem is beszélve az egyéb, érti, klasszikus teutikus irodalomról.

– Jesszusom – nyögte Billy honnan tud maga ennyit ezekről? – De Vardy csak elhessegette a kérdést, szó szerint, egy lezser kézmozdulattal, mintha egy idegesítő rovar lenne.

– Ez a specialitása – felelte Baron. – Negyvennyolc óra alatt nulláról guruvá képzi magát.

– Folytassuk inkább – javasolta Vardy.

– Szóval – mondta Billy –, ha jól értem, maga szerint ez a szekta ellopta a könyvet, megszerezte a polipot, és megölte azt a pasast? És most engem akarnak?

– Ilyesmit állítottam volna? – válaszolta Vardy. – Még az sem biztos, hogy ezek a csápológusok bármit is tettek. Őszintén megvallva, valamiért nem áll össze a kép.

Billy erőltetett, megjátszott nevetéssel felkacagott.

– Nem mondja!

Vardy azonban rá sem hederített, csak beszélt tovább.

– Valami közük azonban mindenképpen van hozzá.

– Ugyan már! – jelentette ki Billy. – Ez ökörség. Egy polipvallás? – tette hozzá már-már könyörgő hangon.

A szűk szoba lassan kezdett kelepcének tűnni. Baron és Vardy átható pillantással meredt Billyre.

– Ne bolondozzon – mondta végül Vardy. – Bármiben lehet hinni – mondta még. – Bármi alkalmas lehet arra, hogy imádat tárgya legyen.

– Mit gondol, ez az egész csak egy hatalmas véletlen? – kérdezte Baron.

– Nem most tűnt el a polipjuk? – kérdezte Vardy.

– És senki sem figyeli magát – tette hozzá Baron. – Senkinek semmi köze ahhoz, ami azzal a szerencsétlen flótással történt a pincében. Egyszerűen beleölte magát egy palackba és kész.

– Gondolom, véletlenül sem érzi úgy mostanság, mintha alapjaiban lenne baj a világgal – vette át a szót Vardy. – Ó, vagy talán mégis? Látom ám az arcán. Akkor ez érdekelni fogja.

Csend támadt.

– Hogyan csinálták? – kérdezte végül Billy.

– Néha túlságosan leragad az ember a hogyan problematikájánál – mondta Baron. – Megesik, hogy olyasmi történik, aminek nem lenne szabad, és attól még tovább kell lépni. De ha azt kérdezzük, miért, azzal máris gyorsabban előrébb juthatunk.

Vardy az ablakhoz sétált. A beáradó fényben csak egy sötét sziluett látszott belőle. Billy azt sem tudta eldönteni, kifelé vagy befelé néz-e.

– Örökké csak a harangok és a szagok – hallatszott Vardy hangja a derengésből. – Mindig a régi egyházi külsőségek. Bármennyire is megtagadják az egész világot… – Szinte élvezettel hangsúlyozta a hangzatos frázist. – De attól még a szekták élete a rítusokról és a jelképekről szól. Ez itt a lényeg. Nem sok kultusznak volt meg a saját külön reformációja. – Kisétált a fényből. – Vagy ha mégis… lásd szegény, szerencsétlen szabadzónásokat… akkor megjön egy tridenti zsinat, és a régi rend visszavág. Egyszerűen nem tudnak a szentségek nélkül létezni. – A fejét ingatta.

Billy fel-alá járkált a plakátok és az olcsó művészeti reprodukciók előtt, majd előtte ismeretlen kollégák parafára tűzött üzenetei mellett ácsorgott.

– Annak, aki azt az állatot imádja… és most egyszerűen fogok fogalmazni – mondta Vardy. – Szóval itt van maga és az egész Darwin Központ. – Billy nem tudta hova tenni a hirtelen maróra váltó hangnemet. – Maga, a munkatársai, Billy… közszemlére tették Istent. Hát milyen fanatikus hívő az, aki ne szeretné megszabadítani?

– Ott lebeg, mindenki szeme láttára, mint savanyúság az üvegben. A sötétben tapogató, vadászó istenség. Gondolom, el tudja képzelni, miket zengenek a zsoltáraik. Vajon hogyan írják le az istenüket?

– Aha – mondta Billy. – Aha. Tudja mit? Azt hiszem, most mennem kell.

Vardy olyan hangsúllyal folytatta, mintha valahonnan idézne:

– „A sötétben mozgolódik, és fekete festékét lövelli a világnagy tintába”. Valahogy így. Vagy mondjuk fekete felhőként árad szét az éjfekete vízben? Tessék, ez egy koan, Billy. Egy tapintással tájékozódó istenről beszélünk, akinek annyi csápja van, mint ahány ujjunk, és ez talán a véletlen műve lenne? Mert ez – tette hozzá jóval hétköznapibb hanghordozással – bizony így működik, érti?

Baron megállt az ajtóban, és intett Billynek.

– Külön költeményeket fognak írni a csőréről – mondta Vardy a hátuk mögött. – „A vízmély hasadékaiban verdeső égi madár kőkemény begye”. – Vállat vont. – Vagy ilyesmi. Kételkedik benne? Pedig ez a tökéletes istenség, Billy. Jelen pillanatban ez a legmegfelelőbb, makulátlan, tökéletes istenség korunk számára. Mert nyomokban sem hasonlít ránk. De tegyük a szívünkre a kezünket: az öreg, szakállas zsarnok sohasem volt túl hihető, nemde?

– Ó, te átkozott képmutató, neked azért elég hihető – jegyezte meg Baron nyájasan. Kilépett a folyosóra, és Billy követte.

– Ezek az emberek mélységesen tisztelik ezt a lényt – folytatta Vardy, aki szintén velük tartott. – Kötelességük megvédelmezni a folyamatos istenkáromlástól, aminek erős gyanúm szerint számukra a maguk komolytalan ragaszkodása értelmezhető. Biztosan van valami beceneve, igaz? – Félrebiccentett fejjel méregette Billyt. – És azt is lefogadom, hogy az a becenév az Archie. Ó, látom, igazam van. Most pedig én kérdezek. Mit gondol, milyen hívő hagyná ezt szó nélkül?

A múzeum szövevényes folyosóit járták, de Billynek elképzelése sem volt, merre tartanak. Úgy érezte magát, mintha lebegne. Mintha itt se lenne. Minden kongott az ürességtől. A hátuk mögött rögtön összeforrtak az árnyékos foltok és a faborítású terek.

– Ezt hogyan… Mi az egyáltalán, amit maga csinál? – kérdezte váratlanul Vardytól, amikor a férfi egy gondolatmenet közben éppen levegőt vett. Vajon van ennek neve? Rekonstruktív megértés, állatias mém-boncolás, amikor valaki elsőként veszi észre a semmiben a valamit, amiből aztán következik az összefüggés, a kauzalitás és az eltérések felismerése.

Vardy kivételesen elmosolyodott.

– Paranoia – felelte. – Teológia.

Megérkeztek az egyik oldalsó kijárathoz, amit Billy még sohasem használt. Még a lélegzete is elakadt, amikor odakint az arcába csapott a hűvös levegő. A külvilág szilajul tombolt: a fák vonagló mozgással tűrték a szelet, az égen úgy hajszolták egymást a felhők, mintha sürgős küldetésben járnának. Billy lerogyott az egyik kőből faragott lépcsőfokra.

– Szóval a férfi az alagsorban… – szólalt meg.

– Még nem tudjuk, kicsoda – mondta Vardy. – Valaki, aki belekeveredett az ügybe. Szakadár, őr, áldozat, bármi. Egyelőre csak nagy vonalakban beszélhetünk az egészről.

– Ideális esetben semmi köze sem lenne az ügyhöz – mondta Baron. Zsebrevágott kézzel ácsorgott mellettük, és szavait az épület egyik kőállatának címezte. A szél Billy haját és ruháját cibálta. – Nem kellene ezzel a sok mindennel fájdítania a fejét. De itt a bökkenő. Mivel Parnell ott volt a buszon, ez azt jelenti, hogy egyelőre ismeretlen okból… felfigyeltek magára, Mr. Harrow.

Elkapta Billy tekintetét, aki feszengve tűrte a figyelmet. Pillantása ide-oda rebbent a múzeum udvarán, elkalandozott a kapun túl az utcára, a mozgolódó fák közé. A széllökések felkavarták az elszórt szemetet, és a papírgalacsinok lomha rágcsálókként kúsztak a járdán.

– Számukra maga is része annak összeesküvésnek, amely foglyul ejtette az istenüket – mondta Vardy. – De nem csak erről van szó. Mr. Harrow, maga a leginkább elismert polipszakértő. A jelek szerint valakinek felkeltette az érdeklődését. Az ő szempontjukból maga különösen fontos személy.

Megállt Billy előtt, és ezzel elfogta előle a szelet.

– Maga fedezte fel a polip eltűnését – közölte. – Amelyet mellesleg maga helyezett el abban a tartályban. Legendásan ügyes kézzel bánik a puhatestűekkel. – A hatás kedvéért az ujjait mozgatta. – Most pedig maga bukkant rá a halott fickóra. Hát csoda, hogy ennyire felkeltette az érdeklődésüket?

– Úgy érzi, valami… van – mondta Baron. – Fogalmazhatok így?

– Mi történik velem? – Billynek valahogy sikerült higgadtan feltennie a kérdést.

– Ne aggódjon, Billy Harrow. Nem paranoiás, csak hirtelen tisztán látja a világot. – Baron elfordult, és lassan végighordozta a tekintetét a londoni panorámán, Billy pedig követte a példáját, azt nézte, amit Baron, és vele együtt időzött el a szeme valamelyik árnyékosabb zugon. – Valóban van valami rossz a világban. És most felfigyelt magára. Nem a legmegnyugtatóbb helyzetek egyike. – Billy úgy gubbasztott a lépcsőn, mint egy parányi zsákmányállat egy világméretű ragadozó előtt.

– És mihez kezdenek most? – kérdezte. – Gondolom, kinyomozzák, ki ölte meg azt a férfit. Igaz? De mi lesz velem? És visszaszerzik a polipot?

– Feltett szándékunk – felelte Baron. – A kultuszokhoz kapcsolódó rablásokkal munkaköri kötelességünk foglalkozni. És most már egy gyilkosságot is kénytelenek vagyunk hozzácsapni. Igen. Ami a maga biztonságát illeti, mondjuk úgy, hogy kifejezetten komolyan vesszük a dolgot.

– Mit akarnak? És mi köze Dane-nek az egészhez? – kérdezte Billy. – Egyébként a maguk csapata nem valami titkos kultuszkommandó? Miért mondják el nekem mindezt?

– Teljesen érhető, hogy kissé kiszolgáltatottnak érzi magát – mondta Baron. – Egy kicsit túlságosan erős most magán a reflektorfény. Megvannak a módszereink, hogy segítsünk. És maga is segíthet nekünk.

– Akár tetszik, akár nem, már belekeveredett – mondta Vardy.

– Lenne egy ajánlatunk – folytatta Baron. – Jöjjön be a hidegről. Sétáljon vissza velünk a Darwin Központba. Egy lehetőség várja odabent, és valaki, akivel ideje lenne megismerkednie.

7.

A termek szépen lassan a helyükre kerültek, mintha a hely felháborodott szellemei lassan megnyugodtak volna. Billy kívülállónak érezte magát. Üvegcsörömpölést hallott volna, távolodó súrlódás zaját? Az a zörgéscsörgés vajon csontoktól származna?

A tartály kiállítóterme előtt posztoló két egyenruhás tekintetében szikrányi tisztelet sem volt, amikor Baronra néztek.

– Látta, igaz? – mormolta Baron Billynek. – Még itt vagyunk, de már most remek vicceket találnak ki arra, mit is takar az FSZBCS rövidítés. Mindig úgy kezdődik egyébként, hogy „fasz”.

A teremben ismét a megvető arckifejezésű rendőrlány fogadta őket, aki Billyn egy árnyalattal talán barátságosabban pillantott végig. Az egyenruhája ugyanolyan slamposan lógott rajta, mint az előző alkalommal. Az asztalon, a polip hűlt helyén egy felnyitott laptop hevert.

– Minden oké? – kérdezte, majd gúnyosan szalutált Vardynak és Baronnak, és felhúzott szemöldökkel mérte végig Billyt. Közben egy kézzel gépelt.

– Billy vagyok.

Tényleg? – mondta a lány arckifejezése.

– Maradt nyom, öregem – szólt oda Baronnak.

– Billy Harrow, Kath Collingswood közrendőr – mondta Baron.

A lány kitolta a nyelvével a rágóját, majd elfordította a számítógépet, de úgy, hogy Billy pont ne lássa a képernyőt.

– Szép kis csúcs – mormolta Vardy.

– Most, hogy itt a sztrájk, azért ez eléggé odabasz – mondta a lány.

Vardy lassan végignézett a termen, mintha a halott állatokat hibáztatná valamiért.

– Kíváncsi rá, mi micsoda ezek közül? – kérdezte Billy.

– Nem, nem – felelte Vardy elgondolkodva. Óvatosan odalépett az évtizedekkel ezelőtt kifogott kardos szíjhalhoz. Szemügyre vette az ezeréves aligátorfiókát. – Ha! – mondta.

Lassan keringett tovább a teremben.

– Ha! – szakadt ki belőle ismét. Most ért el a Beagle fedélzetén érkezett példányokig. Kifürkészhetetlen arccal bámulta a vitrint.

– Hát ők lennének azok – mondta végül.

– Aha – mondta Billy.

– Édes istenem – suttogta Vardy. – Te jó isten.

A vitrinhez hajolt, és hosszasan vizsgálta a címkéket. Amikor végül visszaballagott Collingswoodhoz, aki közben adatokat tanulmányozott a gépén, még többször visszanézett az üvegezett szekrényre. Collingswood követte a pillantását.

– Ó, igen – mondta, és a tartályok felé biccentett. – Na, erről beszélek.

– Magával lenne találkozóm? – kérdezte Billy.

– Ja – felelte a lány. – Pasira számított, mi? Igyon velünk valamit.

– Ööö… – kezdte Billy. – Nem is tudom, nem igazán terveztem…

– Egy ital csodát tenne most – mondta Baron. – Csodát. Jössz? – szólt oda Vardynak.

A férfi nemet intett.

– Nem vagyok az a meggyőző típus – mondta, és elhessegette őket.

– Hát ja – mondta a lány Billynek. – Nem igazán. Nem mintha nem érdekelné például a rábeszélés képessége, vágja? Érdekli ám. Úgy, mintha mondjuk egy tartályban lebegne.

– Jöjjön, Billy – szólt oda Baron. – Menjünk, igyon egyet a londoni rendőrség kontójára.

Amikor kiléptek a múzeumból, hajladozó, imbolygó világ fogadta őket. Túl sok ember, túl sok pusmogó beszéd az utcasarkokon, és az este is túl korán nyújtotta be az igényét az égboltra, ami lassan átadta neki a terepet. Collingswood grimaszolva meredt a felhőkre, mintha nem tetszenének neki a kirajzolódó formák. A pub félhomályos ivó volt, amelyet antik londoni utcatáblákkal és régi térképek reprodukcióival dekoráltak ki. Az egyik félreeső sarokban foglaltak helyet. A törzsvendégek, hivatalnokok és gyanús külsejű fazonok vegyesen, látható nyugtalansággal méregették Kath Collingswoodot – még ha igen szabadon is értelmezett – egyenruhájában.

– Hát… – kezdte Billy.

Fogalma sem volt, mit kellene mondania. Collingswood fesztelenül ült az asztalnál. Nem szólt, csak Billyt figyelte, miközben Baron a pulthoz ment. Cigarettával kínálta.

– Szerintem ez egy nemdohányzó hely – mondta Billy.

A lány csak végigmérte, és rágyújtott. A füst drámai alakzatokban gomolygott körülötte. Billy várt.

– Foglaljuk akkor össze – mondta Baron, miközben lepakolta az italokat. – Hallotta Vardyt. Parnell és a tisztesek kipécézték maguknak. Vagyis jelenleg nem teljesen veszélytelen az élete.

– De hiszen én egy senki vagyok – mondta Billy. – Ezt maga is tudja.

– Nem igazán lényeges – mondta Baron. Billy figyelmét nem kerülte le, mennyire szíven ütötte az egyenruhában iszogató és dohányzó Collingswood látványa. – Tisztázzunk pár dolgot – folytatta. – Nos, Vardy… látta, milyen, ha elemében van. Most már azt is tudja, mivel foglalkozik. De a szakértelem ide vagy oda, ebben az esetben, úgy értem, a dolgok pillanatnyi állását tekintve jól jönne némi tanács. Egy specialistától. Mint maga. Fanatikusokkal van dolgunk. És a fanatikusok mindig szakértők. Ezért nekünk is szükségünk lenne egyre. És itt jön maga a képbe.

Billy egy ideig szótlanul meredt Baronra. Kurtán fel is nevetett.

– Felmerült bennem, hogy ilyesmi szóba kerülhet, de aztán elhessegettem. Ne legyél már bolond, mondtam magamban.

– Mennyit is tudunk mi az óriáspolipról? Egy nagy büdös túróst, annyit – mondta Collingswood. Nagyon londoni, örökké gunyoros stílusa miatt az ő szájából az állat neve is groteszkül csengett. – Nyilván azért, mert magasról szarunk az egészre, de érti azért.

– Hát akkor hagyjanak engem békén – mondta Billy. – Amúgy sem vagyok szakértő.

– Ugyan már, ne kéresse magát.

– Itt nem csak arról van szó, Harrow, hogy maga nagy koponya – mondta Baron. – Egészséges tisztelettel állok a kultistákhoz. És szerintük maga különleges, ami nem kis dolog, függetlenül attól, maga mit gondol. Emlékszik a találkozásra Dane Parnell-lel? Emlékszik még, mit mondott a busz ablakáról?

– Mit? – kérdezte Billy. – Hogy megrepedt?

– Azt mondta, látta megrepedni. Mit gondol, ez hogyan történhetett? – Baron várt egy kicsit, hadd ülepedjen a kérdés. – Más rendőrökkel ellentétben mi, mármint az FSZBCS emberei, kénytelenek vagyunk sokkal finomabb módszerekkel dolgozni. Ilyenkor jön jól, ha vannak tagjaink a testületen kívül.

– Maga tényleg meg akar győzni, hogy csatlakozzak – mondta Billy hitetlenkedve.

– Vannak bizonyos előnyei – felelte Baron. – És felelősséggel is jár. Államtitkok, miegymás. Némi plusz lóvét is hoz. Annyira sokat azért nem, de azért pár pizza kitelik belőle, érti…

– Áruljon el nekem valamit – mondta Billy. – Előfordult már, hogy az FSZBCS-től bárki legalább egyszer érthetően beszélt? – Fátyolos szemmel méregette a másik kettőt. – Nem számítottam rá, hogy ma még be akarnak szervezni.

– Ja, ráadásul pont a potyadék – mondta Collingswood. Halvány, gunyoros mosollyal pillantott Billyre, és nagyokat szívott a cigarettájából. Még mindig nem szólt rá senki.

– Szeretnénk, ha csatlakozna – mondta Baron. – Besegíthetne Vardynak. Ismeri a szakirodalmat. Ért a polipokhoz. Minden nyomozásunk első lépése a hit, de ebben az esetben a biológia is fontos szerepet játszik majd.

– Tudja, valamiről még beszélnünk kell… – Baron úgy fészkelődött a széken, mint aki kellemetlen hírt akar közölni. – Talán hallott már a krimik régi alapelvéről, miszerint mindig az a leggyanúsabb, aki megtalálta a hullát. Ráadásul maga a tartályhoz is hozzá tudott férni.

Billy elkerekedett szemmel felpattant. Baron nevetve visszahúzta.

– Üljön le, maga mamlasz – mondta. – Csak azt akartam érzékeltetni, hogy gyökeresen más irányból is megközelíthetnénk az ügyet. Hol volt a bűntény éjszakáján, ésatöbbi, ésatöbbi. Vagy helyette esetleg segíthetnénk egymásnak. Nekünk hozzáértő kell, magának védelem. Mindenki jól jár, öreg cimbora.

– Akkor miért fenyegetőzik? – kérdezte Billy. – És már mondtam, hogy nem vagyok szakértő…

– De ugye nem azt akarja mondani – szakította félbe Baron, és enyhén korholó gesztussal oldalra biccentette a fejét –, hogy egyáltalán nem érzi, mennyire átkozottul lenyűgöző az egész?

– A polip?

– Az egész átkozott Architeuthis, Billy Harrow! Igen! Az óriáspolip. Az izé a tartályban. Az. Amit elloptak. Egyszer csak köddé vált. Tényleg ennyire meglepőnek találja, hogy vannak, akik valóban istenként tisztelik? Szeretné megérteni, miért? Mi forog kockán? Azzal már tisztában van, hogy a világ valójában kicsit más. Nem akar többet tudni?

– Keljünk hát útra új életformák, új civilizációk felé! – mondta Collingswood, aki éppen egy kézitükör segítségével igazgatta a sminkjét.

Billy csak a fejét csóválta.

– A pokolba – mondta lassan.

– Oda nem – nézett fel Collingswood. – Másik részleg.

Billy lehunyta a szemét. Az asztalon rezgő poharak csörömpölésére pillantott csak fel. Baron és Collingswood összenézett.

– Jól láttam, hogy…? – kérdezte a lány, és ezúttal határozott érdeklődéssel mérte végig Billyt.

– Billy, maga teljes joggal zaklatott – szólalt meg Baron óvatosan. – Ez teszi igazán kiváló jelöltté…

– Zaklatott? – Billynek eszébe jutott a tartályba tuszkolt férfi. – Így is lehet fogalmazni. És most azt szeretnék, ha kutatóként dolgoznék maguknak? Erről lenne szó?

– Kezdetben.

– Hát nem – mondta Billy. – Inkább hazamegyek, és megpróbálom elfelejteni az egészet.

– Nagyszerű! – mondta Collingswood, és nagyot szívott a cigarettájából. Az egyenruha aranyrojtjai haloványan csillogtak a félhomályban. – Mintha ezt el lehetne felejteni. Mintha erről az egészről csak úgy pikk-pakk meg lehetne feledkezni! Sok szerencsét hozzá, kis csíra.

– Ez teljesen érthető – mondta Baron. – De sajnálatos módon nem a miénk a választás. Lehet, hogy magát nem érdekli ez az egész, de az egészet rendkívüli módon érdekli maga. Hagynám egy sóhajnyit, hadd ülepedjen.

– Az a nagy helyzet, Billy, hogy ideális esetben már régen elavultunk volna. Az FSZBCS-t nem sokkal 2000 előtt alapították. Egészen pontosan néhány régebb óta létező csapatból kalapálták össze. Sohasem szánták tartósnak. Közeledett az ezredforduló: aggódva vártuk, mikor bukkan fel egy elmebeteg fanatikus, és robbantja fel a Parlamentet. Vagy próbálja feláldozni Cherie Blairt, teszem azt, néhány kecskefejű istenségnek.

– Hát, ez sajnos nem jött be – jegyezte meg Collingswood.

A lány az orrán eregette ki a füstöt. Billy ezt egyrészt rendkívül gusztustalannak találta, másrészt viszont nem tudta levenni róla a szemét.

– Az egész kipukkant, mint a lufi – mondta Baron. – Akadt némi hűhó meg hepajkodás, de a nagy Y2K-katasztrófa, a végzetes millennium, nos… az elmaradt.

– Akkor legalábbis – tette hozzá Collingswood.

– Mire emlékszik egyáltalán az ezredfordulóból? – kérdezte tőle Billy.

– A Teletubbies-ra? – A lány csak somolygott.

– Pedig igaza van – mondta Baron. – Az események mindössze elcsúsztak egy kicsit. A lényeg az ezredforduló után jött. A végén annyi dolgunk lett, mint előtte soha. Nézze, engem aztán hidegen hagy, mit akarnak ezek a csoportok, csak csinálják diszkréten. Felőlem aztán kékre is festhetik magukat, és kúrhatnak kaktuszokkal, csak maradjanak a négy fal között és ne veszélyeztessék a polgári lakosságot. De nem ők okozzák az igazi problémát. – Amikor folytatta, minden egyes szónál nyomatékosan az asztalra koppintott. – Ezek a társaságok a jelenésekért és az apokrif iratokért élnek…

– Mindig ugyanoda lyukadnak ki – tette hozzá Collingswood.

– Vagy legalábbis ez a jellemző – bólintott Baron. – Legyen szó bármelyik szent könyvről, minket mindig az utolsó fejezet érdekel.

– János feneette evangéliuma – mondta Collingswood. – Sika, kasza, léc.

– A kollégám ezzel azt akarja mondani – folytatta Baron –, hogy János-evangélisták egész áradatával van dolgunk. Járványosan terjednek az eszkatologikus tanok. Eljött az egymással rivalizáló világvégék kora – mondta színtelenül, a humor legcsekélyebb szikrája nélkül.

– Ragnarök a Szellemtánc ellen, a Kali-juga az iszlám világvége ellen ecetera, ecetera.

– Manapság ettől lesz valaki megtért hívő – mondta Baron. – Fellendült az apokalipszis-piac. Az eretnekség legkelendőbb árucikke az Armageddon.

– Korokon át csak fecsegtek róla – mondta Collingswood. – De most hirtelen valami tényleg elkezdődött.

– És ezek mind váltig állítják, hogy az ő apokalipszisük közeleg – tette hozzá Baron. – Amiből baj lesz. Mert egymásnak fognak menni.

– Mi az, hogy valami tényleg elkezdődött? – kérdezte Billy, de annyira zsongott a feje a nyilvánvaló tényekként tálalt képtelenségektől, hogy hiába vetett be maró gúnyt, nem jött össze.

Collingswood a levegőbe bökött, majd összedörgölte az ujjbegyeit, ezzel is jelezve, hogy ő bizony érez valamit, mintha a világ zsíros üledéket hagyott volna a bőrén.

– Igazából akkor kell aggódni, ha ezek egyszer valóban egyetértenek valamiben – mondta. – Próféták! Ez az utolsó szájbavert dolog, amit a prófétáknak csinálniuk kellene. Még akkor is… sőt különösen akkor, ha a részletekben továbbra sem tudnak megegyezni. Hallotta, hogy Kelet-Londonban nekiálltak egymással kekeckedni a kemény csávók meg a helyi laza gyerekek? – Lassan ingatta a fejét. – Vulpus fivérei összeakasztották a bajszot egy csapatnyi druidával. Ocsmány ügy. Borotvaéles sarlók, miegymás. És mindezt azért, mert nem értenek egyet abban, hogyan ér majd véget a világ.

– Kevesen vagyunk mi ehhez, Harrow – mondta Baron. – Ezer mással is foglalkozunk még… gyerekáldozat, állatkínzás, sorolhatnám. De az igazi pezsgés a világvégék körül van. Egyre nehezebb féken tartani az apokaliptikus jövendöléseket. Nem megy – tette hozzá. – Őszintén megmondom. Főleg nem úgy, ha közben beesik egy ekkora horderejű ügy. Félre ne értsen… pontosan annyira hiszek a szerencsesütibe rejtett jóslatoknak, mint maga. De ez más. Nem sokkal ezelőtt a londoni próféták fele elkezdte megsejteni… tudni… hogy a világnak lassan annyi. – A hanglejtése alapján ezt nem gunyorosan mondta. – És itt görbüljek meg, ha értem, pontosan miről magyaráznak, de aztán hirtelen egészen konkrétakká váltak. Nagyjából akkor, amikor az a bizonyos dolog történt.

– Amikor paff, eltűnt a polipja – mondta Collingswood.

– Nem az én polipom.

– Ó, dehogynem – mondta a lány. – Ugyan már, az bizony. – Billy hirtelen tényleg úgy érezte, hogy az övé. – Megint megvolt – szólt oda a lány Baronnak. – Közeledünk.

– Ők keverték bele a civileket – mondta Baron. – És ez nagyon nem jó. Mindent megteszünk, hogy ettől megkíméljük a polgári lakosságot. Ha azonban valaki, mint mondjuk most éppen maga, nyakig belekeveredik, nos, ez esetben kihasználjuk az alkalmat.

– Egyesekből jobb újonc-alapanyag lesz, mint másokból – jegyezte meg Collingswood. Fürkésző pillantással méregette Billyt, majd odahajolt hozzá. – Nyissa ki a száját! – A fiatalembernek eszébe sem jutott nemet mondani. A lány alaposan belebámult a torkába. – Igazán nem lett volna szabad szájalni a cimboráknak a polipról – mondta. – Mármint nem értem, hogyan lehetett képes rá.

– Vardynak semmi szüksége rám – mondta Billy. – Egyedül is utána tud járni mindennek. És nekem sincsen szükségem magukra.

– Tisztában vagyok vele, hogy a professzor hangyányit riasztó jelenség – mondta Baron, és vett egy szálat Collingswood cigarettájából.

– Amikor a poliphívőkről beszélt – mondta Billy –, egészen úgy hangzott, mintha közéjük tartozna.

– Ezzel most rátapintott a lényegre – bólintott Baron. – Pont olyan, mintha közéjük tartozna. Egy kicsit megvilágosodott.

– Hasonló a hasonlóhoz – mondta Collingswood. – Ó, igen.

– Micsoda? – kérdezte Billy. – Ő is…

– Hívő lélek – mondta Baron. – Ultraradikális, újjászületett keresztényként nőtt fel. Kreacionista emberként, aki szó szerint értelmezi a Szentírást. Az apja a csoport egyik vezetője volt. Vardy évekig ebben élt. A hitét elveszítette ugyan, de az érdeklődését nem, ami a mi szempontunkból hatalmas mázli, és megmaradt hozzá a sütnivalója is. Ha elkezdünk vizsgálni egy csoportot, ő rögtön megérti őket, mint egy megtért hívő – Baron hangosan megdöngette a mellkasát –, mert néhány pillanatig ő is az.

– Ennél kicsit többről van szó – mondta Collingswood. – Vardy nemcsak keni-vágja a hitet. – Füstöt eregetve Billyre vigyorgott. – Hanem hiányzik neki. Nyomorultul érzi magát. Nem szokott hozzá ahhoz, hogy a valóság egy kiszámíthatatlan szarkupac. Teljesen ki van akadva attól, hogy a világ istentelen és céltalan, oké? Ha megtehetné, habozás nélkül visszatérne a régi hitéhez. De most már túl okos hozzá.

– Ez az ő keresztje – mondta Baron. – Micsoda poén! Köszönöm a lehetőséget.

– Vardy tudja, hogy a vallás úgy baromság, ahogy van – mondta Collingswood. – És nagyon szeretné, ha ez nem így lenne. Ezért érti meg ilyen jól a kettyósokat. Ezért vadászik rájuk. Hiányzik neki az őszinte hit. Féltékeny rájuk.

8.

A kora esti, szürke esőben Baron egészen hazáig fuvarozta Billyt.

– Kath majd foglalkozik a riasztórendszerével.

– Nincs nekem olyan.

– Pontosan erről beszélek.

– Nem szeretném, ha bármi baja esne – mondta a lány. – Most, hogy már értékes. – Futó pillantást vetett Billyre. – És pár napig ne nyisson ajtót ismeretleneknek.

– Ez most vicc?

– Nézze, ezek az emberek nem ostobák – mondta Baron. – Rá fognak jönni, hogy figyeljük magát. Viszont nyilvánvalóan kíváncsiak magára, ami alkalmanként okozhat problémákat. Szóval első a biztonság, hm? – Hátrafordult, és a hátsó ülésen gubbasztó Billyre nézett. – Higgye el, én is pont annyira élvezem ezt, mint maga. Na jó, magának azért rosszabb – tette hozzá nevetve.

– Miért nem védenek meg?

– „Ki bajba került, megmentik” – dúdolta Collingswood.

– Ez most komoly? – kérdezte Billy. – Egy rajzfilm főcímdalát énekli nekem?

– Azt nem mondanám, hogy veszélyben van – magyarázta Baron. – A helyzet a legrosszabb esetben is csak veszélyeske. Jó, nem mondom, hogy nem lenne rossz ötlet áthívni valamelyik ismerősét…

– Pedig kurva rossz ötlet – szólt közbe a lány, de Baron zavartalanul folytatta. – Ha megbízható az illető, nem lehet belőle baj. Csak legyen óvatos. Maga kis hal. Már megszerezték, amire szükségük volt.

– A polipot – mondta Billy.

– Collingswood majd intézi a megfelelő riasztórendszert. Nem lesz semmi baj. És ha esetleg elfogadja az ajánlatunkat, még fejleszthetünk is rajta.

Billy metsző pillantást vetett a két rendőrre.

– Ez nem állásajánlat… inkább védelmi szolgáltatás, mint a bűnözőknél. Legfeljebb nem képletes védelmet kínálnak.

Collingswood cöccögő hangot hallatott.

– De érzékeny itt valaki! – mondta, és megpaskolta Billy arcát. – Fogja fel juttatásnak, oké? Minden munkahelyen van ilyen.

Miután megérkeztek a lakásba, Baron rögtön a konyhába terelte Billyt, Collingswood pedig leragadt a bejárati ajtónál. Elgondolkodva méregette az előszobát meg a szekrénykét, ahova Billy a kulcsot meg a leveleket szokta ledobni. Lábujjhegyre magasodva piszkálgatta az ajtókeret jobb felső sarkát, és így, divatosan kócosan és szakadtan – ajkai között fityegő cigarettával, mintha egy francia filmből szökött volna – olyan magabiztosság és szakértelem áradt belőle, amit Billy meglepőnek talált egy ilyen fiatal lánytól.

– Csak hogy tisztázzuk, miről is van szó – mondta Baron. Kérdezés nélkül nyitogatta a szekrényeket és kávét keresett. – Megtartaná az állását. Hetente mondjuk egy napot kellene ránk szánnia, ha lehetséges. Egy kis tréning. Extrém teológia, önvédelem, ilyenek. És persze jönne vele az a kis plusz pénzmag is. – Töltött magának egy kis vizet. – Gondolom, ez így sok egy kicsit.

– Maga szórakozik velem? – kérdezte Billy. – Sok egy kicsit? Találtam egy hullát, akit eltettek, mint a savanyúságot! Hekusok akarnak beszervezni, mert állítólag maga a nagy Cthulhu liheg a nyomomban!

– Nyugalom – mondta Baron. Billy figyelmét nem kerülte el, hogy látszólag tisztában volt vele, micsoda Cthulhu. – Higgadjon le. Elmondom, mit gondolok én. Valaki figyeli magát. De csak messziről. Talán meg akarják téríteni. Tudja, mennyire el tudnak szállni maguktól a kreacionisták, ha mondjuk, csatlakozik hozzájuk egy igazi tudós, igaz? Gondoljon csak bele, mit jelentene ennek a társaságnak, ha egy valódi polipológus lépne be a gyülekezetbe.

– Hát ez remek – mondta Billy. – Nagyon megnyugtató. Feltéve, ha nem inkább a szívemet akarják kivágni.

– Vardy tökéletesen belelát a fejükbe – mondta Baron. – Ha szerinte ezek a kubisták nem a vérére szomjaznak, akkor az úgy is van.

A másik szobából hangos csattanás hallatszott, amit reszelő hang követett.

– Mit csinál? – kérdezte Billy.

– Rám figyeljen, Harrow! A szakmai véleményem ugyanaz, mint Vardyé, és mindketten úgy gondoljuk, hogy a poliposok egyelőre arra próbálnak rájönni, mit képvisel maga.

– Nem képviselek lószart se!

– Ez igaz, csak ők ezt nem tudják. Abban a világban, aminek most már maga is a része, minden jelképez valamit. Felfogta? Nagyon fontos, hogy ezt megértse. Minden jelképez valamit.

– Hát, díjakat nem fog nyerni – mondta Collingswood, aki ebben a pillanatban zsebre dugott kézzel besétált az ajtón. Vállat vont. – De megteszi. Csak meghívottak jöjjenek. Addig kitart, amíg a mi Oktopusz dokink ki nem találja, mit akar csinálni. Csak semmi nyulkapiszka! – tette hozzá, és az ujját rázta Billy felé. – Komolyan beszéltem!

– Azt mondta, Vardy szerint nincs mitől félnem – jegyezte meg Billy. – Azt hittem, sosem téved.

– Soha – mondta a lány, és vállat vont. – De soha nem is lehet tudni, nem igaz?

– Ez csak alapvető elővigyázatosság – mondta Baron. – Látná az én lakásomat. Pár napig ne nagyon mászkáljon, hagyja kicsit ülepedni a dolgokat. Mindenről tájékoztatjuk majd. Tapogatózunk még egy kicsit. Most már tudjuk, mit keresünk. Az ajánlatunk továbbra is áll. Ne agyaljon rajta túl sokáig, jó?

Billy elkeseredetten ingatta a fejét.

– Jézusom, legalább egy kis időt…

– Gondolkozzon, amennyit csak jólesik – mondta Baron. – De magában tegye, rendben? Kath? – Collingswood finom mozdulattal megérintette Billy ádámcsutkáját.

A fiatalember hátrahőkölt.

– Ez meg mi… – kezdte.

– Na, most próbáljon fecserészni – mondta a lány. – A saját érdekében nem tenném. Bízzon bennem.

– Dehogy bízok.

– Bölcs.

– Tartsa nyitva a szemét. Tessék, itt elér. – Baron átnyújtott egy névjegyet.

– Az enyémet még nem kapja meg – mondta Collingswood. – Azt rohadtul ki kell érdemelni ám.

– Ha bármi aggasztót, bármi furcsát lát… érti – mondta Baron. – Vagy amikor úgy dönt, hogy csatlakozna.

– Ha – felelte Billy.

– Amikor úgy dönt, hogy csatlakozik, hívjon.

Bármi furcsát. Billynek eszébe jutott a palackba gyömöszölt hulla. A szürkés bőr, a fulladástól kidülledt szemek.

– Most komolyan – mondta halkan. – Mit tettek azzal a pasassal? Hogyan tüntették el a polipot?

– Nem, nem, Mr. Harrow! – Baron barátságosan megcsóválta a fejét. – Mit is mondtam? Az a sok „hogyan” cseppet sem segít. Ne így álljon hozzá. És a csudába is, mi mindent nem látott még! Hogy is foghatná fel, mi folyik itt? Már ha egyáltalán fel akarja fogni. Pont, pont, pont… Tehát. Ahelyett, hogy olyasmit próbál megérteni, amit egyelőre esélye sincsen felfogni, miért nem vár egy kicsit? Várjon, figyeljen. Mert lesz mit. Ez még csak a kezdet. Viszlát.

9.

A lakás ajtaján apró nyomok jelezték, hol babrált Collingswood. Halovány karcolásnyomok. A kerettel egy síkba süllyesztve egy balsafa tégelytető. Billy szórakozottan megpöckölte az ujja hegyével.

Bármilyen védelmet is kapott, csak félig-meddig bízott benne. Kettőre zárta az ajtót. Az ablakból bámulta a szemközti tetőt, ahol biztosan ott lapult az a láthatatlan, nyomorult mókus. Remélhetőleg belefulladt az esővízbe.

Keresgélt a neten, de az égvilágon semmit sem talált az FSZBCS-ről. Rengeteg szervezet használta ugyanezt a rövidítést, de Baron egysége nem volt közöttük. Ellátogatott Vardy egyetemének honlapjára, és végigfutott a professzor publikációs listáján. Ödipusz, karizma és Jim Jones. Szajjíd Kutb és az ideológiai szerveződések problematikája. Waco dialektikája.

Kinyitott egy üveg bort, és a lenémított tévé előtt ülve bámult egy archív árnyjáték-előadást. Vajon milyen gyakran kap bárki efféle ajánlatot? A feltáruló szekrényből kilép egy lovag, és felajánlja, hogy egy másik világba vezet, de azonnal döntened kell. Vajon megvolt még valahol a polip, vagy tönkretették? Billy nem bízott leendő kollégáiban. Nem volt ínyére a toborzási módszerük.

Az ernyedten lógó függönyöket nézte a tévé derengésében, és eszébe jutott a múzeumi alagsorban talált obszcén lelet. Nem érezte magát különösebben fáradtnak. Állandóan a függönnyel takart ablaka járt a fejében. Aztán egyszer csak azon kapta magát, hogy pánikszerűen felriadt a heverőjén.

Hogy a pokolba nyomta el az álom? Egyáltalán nem rémlett neki a pillanat. Arra sem emlékezett, hogy egyáltalán olvasni kezdett, mégis ott hevert egy könyv, lecsúszva a mellkasáról, mint egy túl kicsi takaró. Sötét volt. Most tudatosult benne, hogy kaparászást hall az ajtó felől.

Mintha gekkó tapogatózott volna az ajtó túloldalán. Körömcsikorgás, és igen, suttogás. Billy meg se mukkant. Azzal nyugtatta magát, hogy ez még az álom maradványa, de nem az volt. Ismét hallatszott a hang.

Kilopózott a konyhába és felkapott egy kést. A halk, nagyon halk kaparászás folytatódott. Billy az ajtólapra szorította a fülét. Aztán elfordította a kulcsot, és saját maga is elámult bátorságán és nindzsaszerű nesztelenségén. Éppen nyitni kezdte az ajtót, amikor eszébe jutott, hogy valójában Baront kellene hívnia ahelyett, hogy önjelölt hősként ügyetlenkedik itt. De a lendület már sodorta tovább, és az ajtó kinyílt.

A lépcsőház üres volt.

Jól megnézte a szomszédok ajtóit. Semmilyen árulkodó léghuzat nem utalt arra, hogy ebben a pillanatban csukták volna be valamelyiket. Nem táncoltak felkavart porszemek. A nagy semmit nézegette. Pár pillanatig azért még ott ácsorgott, amiből aztán percek lettek. Nem lépte át a küszöbét, úgy hajolt ki az ajtón, mint egy hajó orrdísze a palánkról, hogy a lehető legjobban belássa a folyosót. Még mindig semmi.

Aznap éjjel nem az ágyában aludt. Fogott egy pokrócot, és átköltözött a heverőre, mert az közelebb volt az ajtóhoz, és onnan jobban fülelhetett. Semmit sem hallott, de alig hunyta le a szemét.

Pirítóst reggelizett a túlságosan is csendes lakásban, amit tovább súlyosbított a külvilág ablaküvegnek feszülő vaskos némasága. Amikor elhúzta a függönyt, futó pillantást vetett a szurtos, szürke nappalra, az összehordott gallyak, levelek és barna zacskók kupacaira, a leskelődő mókus szokatlan búvóhelyére.

Billy sohasem volt különösebben társasági lény, de ennyire magányosnak is ritkán érezte magát. UGORJ ÁT – írta Leonnak. – HELYZET VAN. LÉCCI. – Úgy érezte magát, mintha kínkeservesen próbálna kikecmeregni abból a csapdából, ahova Baron és Collingswood juttatta. Micsoda bátor, lázadó jószág. Remélhetőleg nem kell lerágnia az egyik lábát.

Az érkező Leont ismét az ajtófélfába kapaszkodó Billy látványa fogadta.

– Mi a tököm folyik itt? – kérdezte Leon. – Régen volt ilyen fura estém. Csak idáig háromszor kötöttek belém, pedig nálam kevesebb békés ember létezik. Felhoztam a postádat. Meg itt egy üveg bor. – Felmutatott egy bevásárlószatyrot. – Mondjuk, ehhez még korán van. Mi a franc van? Minek köszönhetem… Jézusom, Billy.

– Fáradj be. – Billy átvette a szatyrot és a borítékokat.

– Szóval ott tartottam, hogy minek köszönhetek két találkozót ilyen gyors egymásutánban?

– Töltsél magadnak. Nem fogod elhinni.

Billy leült Leonnal szemben, és rákészült, hogy most mindent elmesél. De hirtelen nem tudta eldönteni, mivel kezdje, a tartályban talált tetemmel, a rendőrséggel vagy a furcsa ajánlatukkal. A nyelve élettelen húscafatként lógott a nyelvében. Nagyot nyelt. Mintha szájsebészeti műtét után lett volna.

– Ezt nem igazán értheted – közölte végül Leonnal. – Sohasem vesztem össze az apámmal, egyszerűen csak elsodródtunk egymástól. – Ebben a pillanatban jött rá, hogy egy hónapokkal korábbi beszélgetést folytat. – A testvéremet sosem bírtam. Vele szándékosan szakítottam meg a kapcsolatot. Az apám viszont…

Egyszerűen unalmas embernek tartotta az apját – erről volt szó, semmi többről. Ráadásul gyanította, hogy ez az enyhén agresszív férfi, aki Billy édesanyja halála óta egyedül élt, pontosan ugyanezt gondolja róla. Már pár éve elsorvadt közöttük minden szál, ami összekötötte őket.

– Emlékszel még a szombat reggeli tévéműsorokra? – kérdezte Leontól. Pedig a tartályba gyömöszölt emberről akart beszélni. – Az egyik nagyon megmaradt bennem. – Főleg az a pillanat, amikor megmutatta az apjának az egyik legkedvesebb rajzfilmjét, és látta a férfi arcán a teljes értetlenséget. Képtelen volt megérteni a fia lelkesedését, vagy legalább úgy tenni, mintha osztozna benne. Amikor Billy hosszú évekkel később visszagondolt erre a pillanatra – pedig akkor nem lehetett több tíznél –, biztosra vette, hogy ez lehetett az a pillanat, amikor rádöbbent, mennyire nincsen bennük semmi közös.

– Egyébként megvan az a rajzfilm – mondta Leonnak. – Nem is olyan régen bukkantam rá egy videómegosztón. Érdekel? – Egy 1936-os Harman-Ising-produkció volt, és Billy rengetegszer látta. A történetben egy patika polcain tárolt, üvegekben élő teremtmények indultak kalandokra. Egyszerre volt bámulatos és ijesztő.

– És tudod, mi a legviccesebb? – kérdezte Billy. – Néha, amikor éppen preparálok valamit vagy a laborban dolgozom, azon kapom magamat, hogy valamelyik betétdalt dudorászom. „Ammóóóónia.

– Billy! – Leon felemelte a kezét. – Mi van veled?

Billy elhallgatott, és ismét megpróbálta elmondani, mi történt. Nyeldekelt, és úgy tátogott, mintha zselészerű anyag tömítette volna el a szájpadlását. Majd végül egy nagy lélegzetvétellel kitört belőle minden, amit el akart mesélni: hogy mit talált az alagsorban, milyen ajánlatot tettek neki a rendőrök.

Leon komoran hallgatta.

– Szabad neked beszélned erről egyáltalán? – kérdezte.

Billy felnevetett.

– Nem, de érted, muszáj.

– Úgy értem, mindez szó szerint lehetetlen – folytatta Leon.

– Tudom. Az.

Sokáig szótlanul bámultak egymásra.

– Tudod… – szólalt meg Leon. – Több dolgok vannak földön s égen…

– Ha nekiállsz itt Shakespeare-t idézni, kinyírlak. Jézusom, Leon, hullát találtam egy tartályban!

– Ez azért nagyon durva. És felkértek, hogy lépjél be hozzájuk? Zsaru leszel?

– Szakértő.

Amikor Leon pár hónappal ezelőtt elment megnézni a polipot, annyit mondott, hogy hűha. Hűha, mint ami kiszalad az emberből egy dinoszaurusz-csontváz, a koronaékszerek vagy egy Turner-akvarell láttán. Hűha, szokták mondani a szülők és az élettársak, akik teljesen más okból érkeztek a Darwin Központba. Nagy csalódás volt ez Billynek.

– És mit fogsz tenni? – kérdezte Leon.

– Nem tudom. – Billy a frissen érkezett postát nézte. Két számla, egy lap, és egy barna papírba bugyolált csomag, régimódian érdes zsineggel átkötve. Feltette a szemüvegét és átvágta a zsineget.

– Ma még találkozol Marginaliával? – kérdezte közben.

– Igen, és ne merészeld ilyen hangsúllyal mondani a nevét, különben lesz hozzád egy-két szava – felelte Leon, és a telefonját piszkálta. – Lavinát indítasz el vele.

– Ugyan már – mondta Billy. – „A marginália nem maga a szöveg, hanem a kulcs a …” – A homlokát ráncolta. Nem tudott rájönni, mit is csomagol ki éppen. A papírban fekete, szögletes pamutdarab hevert.

– Ezt elküldöm neki sms-ben, imádni fogja – közölte Leon.

– Jaj, Leon, nehogy elárulj neki – mondta Billy. – Így is többet mondtam a kelleténél… – Megbökdöste a szövetdarabot.

A csomag megmozdult.

– Ó, baszki!

– Mi? Mi az?

Addigra mindketten álltak. Billy a csomagra meredt, amely most mozdulatlanul hevert az asztalon, ahova ejtette. Csend volt. Billy előhúzott a zsebéből egy tollat, és finoman megbökdöste az anyagot.

A pamutnégyszög engedett. A csomag szétnyílt.

Kihajtott, mint egy bimbózó virág. Sóhajszerű fuvallat kíséretében, harmonikaszerűen puffadozva nőtt egyre nagyobbra, dagadt meg és terebélyesedett ki, és a szövetdarab végéből egyszer csak előbukkant egy kéz. Egy férfi keze volt, meg egy sötét zakó ujja. A mandzsettarész peremén vékony csíkban fehérlett egy ing vége. A felbukkanó kéz pedig torkon ragadta Billyt.

– Jézusom! – Leon megpróbálta elrántani Billyt, de a csomag, amely még mindig a nyakát markolta, ellenállt, mintha megkapaszkodott volna a nagy semmiben.

Billy egy helyben maradt, a csomag pedig szépen nyílt tovább. Szövetnyelvek flappogtak, bomlottak ki, feketék és kékek, és egyszer csak ott volt egy cipő, abban meg kiterebélyesedett egy láb, mintha a végtagot alkotó anyag bomlott volna ki a valóságba. Újabb karok göngyölődtek szét, mintha locsolócsövek lennének, és erőszakosan ellökték onnan Leont.

Mintha egy kinyíló növényt néztek volna felgyorsított felvételen. Valami megkönnyebbült morranásokkal türemkedett kifelé, áporodott izzadság-meg fingszag terjengett, majd egyszer csak egy férfi meg egy fiú állt Billy asztalán. A fiú a támolyogva feltápászkodó Leont figyelte. A férfi még mindig Billy torkát szorongatta.

– A tetves hétszentségit! – mondta a férfi. Leugrott az asztalról, de továbbra sem engedte el Billy torkát. – A macska rúgja meg, hát ez irgalmatlan volt. – Leonra meredt. – Há’ nem? – rivallt rá, mint aki együttérzést vár.

A fiú óvatosan lelépett a székre, onnan a padlóra. Túlságosan bő, de tiszta öltönyt viselt: igazi ünneplős ruhát.

– Na gyere ide, fiam. – A férfi megnyalogatta a szabad kezét, és lenyomkodta a fiú kócos haját.

Billy nem kapott levegőt. Szeme előtt kezdett összefolyni a sötétség. A férfi nekicsapta a falnak.

– Nohát akkor! – A férfi Leonra mutatott, aki megdermedt, mintha ez az egyszerű mozdulat a padlóhoz szögezte volna. – Tartsd szemmel, Subby. Figyelj oda, mert huncut gyíkocska ez! – Két ujjával a szemére bökött, majd Leonra. – Ha megmozdul, tudod a dolgod. Nade. – A fiú kidülledő szemmel bámulta Leont.

– Ohó – mondta a férfi, és megszaglászta az ajtókeretet. – Ügyes a kishölgy. Pofás ötlet, ha mondhatom így, a fiú sem csinálta volna különbül. De vajon mi hibádzik? Hát semmi sem korlátozza a kifelé vezető forgalmat, az. Mert most aztán mi fog megakadályozni abban, hogy kiballagjunk innen? – Billyhez hajolt. – Mondom, semmi sem gátolja a kimenetelt. Ez eszedbe sem jutott, mi? Te gonosz kis izé.

Billy torkából reszketeg hang tört fel. A férfi az ajkára tette az ujját, és várakozóan a fiúra pislantott, aki lassan megismételte a mozdulatot, és ő is némán csendre intette Billyt.

– Goss és Subby megint megcsinálta – mondta a férfi.

Kinyújtotta a nyelvét és belenyalt a levegőbe. Aztán Billy szájára szorította hűvös tenyerét, mit sem törődve a tiltakozó prüszköléssel. Billyt maga után vonszolva végigjárta a lakás összes szobáját, és végignyalogatta a padlót, a falat, a villanykapcsolókat. A tévén is végighúzta a nyelvét, és széles nyálcsíkot hagyott a porrétegben.

– Mi, mi, mi? Mi ez a sok mindenség, lepkegyűjtő vagy tán? – kérdezte a polcoktól. Sorban kirángatta a könyveket, és a padlóra szórta őket. – Ehh – mondta végül. – Lófütty, szar sincs itt, nemhogy zamat.

Leon felpattant és a férfira rontott. Az idegen kecses mozdulattal félreszökkent, majd akkorát lökött rajta, hogy Leon végigvágódott a padlón.

– Hát te meg ki fia-borja vagy? – kérdezte. – Az ifiúr szívbéli barátja, hm? Rossz hírem van. Az orvosok egyöntetű véleménye szerint az ifjoncnak teljes magányra van szüksége, és bár lefogadom, hogy tréfás, mókás szerzet vagy, most nem a jó kedély lesz a gyógyír ifjú Mr. Billiam kórságára. Szóval nincs más hátra, hamm, bekaplak, te szerencsétlen kis puszedli!

Leon megpróbált elkúszni onnan, de a fiú közelebb lépett hozzá, és a szeme most a ragadozó halakéra emlékeztetett. A férfi ajkai közül sípolva tódult elő a füst, pedig nem cigarettázott, és nem is szívott le füstöt.

– Ne… – nyögte Leon.

A férfi eltátotta a száját, egyre nagyobbra és még nagyobbra, és Leon egyszer csak eltűnt. A férfi úgy nyalogatta a szája szélét, mint egy rajzfilmbéli macska.

– No gyere, te – fordult Billyhez, aki akadozó lélegzettel küzdött könyörtelen szorításában. – Cucc-pucc bepakolva? Fogkefe? Levélke a tejesembernek? Remek, akkor indulhatunk is, igaz? Tudod jól, milyenek a repülőterek, és a kis Thomas nehezen viseli az utazást, én meg nem szívesen ácsorognék órákat a nyaraló nyugdíjasok mögött, hát nem? Mióta kecsegtetsz azzal a kellemes hétvégével, Billy fiam, most már igazán nem halogathatjuk tovább. – A tenyerét dörzsölte és felhúzott szemöldökkel pillantott körbe. – Csituljál már! – szólt rá a fiúra. – Én tényleg nem tudom, mihez kezdjek kettőtökkel. Indulás!

Ezzel kivonszolta Billyt a lakásból. A nyakát továbbra sem eresztette el.

Második rész

MÉLYSÉGBEN SZUNNYADÓ

10.

Kath Collingswood gyerekés kamaszkora legnagyobb részében kizárólag olyan tanárokkal találkozott, akik vagy rá se hederítettek, vagy ha igen, akkor is csak azért, hogy éreztessék vele enyhe ellenszenvüket. Az egyik biológiatanára nem is csinált titkot abból, mennyire nem kedvelte. Erre a lány hamar rájött, sőt még azt is viszonylag tisztán meg tudta fogalmazni, vajon mi és miért váltotta ki ezt az ellenszenvet a férfiból.

Abban ő is egyetértett a tanárával, hogy barátságtalan természetű, de úgy érezte, ehhez ugyanúgy semmi köze, mint ahhoz, kikkel barátkozik, amit a tanára szintén látványosan helytelenített. A férfi szerint Collingswood terrorizálta a többieket, amiben – a lány szerint – úgy 65%-ban igaza is volt. Elég hamar rájött, mennyire tart tőle az osztálynak legalább a fele, és ezt ki is használta. De ezek mind kisstílű kegyetlenkedések voltak, semmilyen örömet nem talált bennük, szinte kötelességből csinálta, hogy békén hagyják.

Collingswood nem igazán foglalkozott azzal, milyen könnyedén képes megkeseríteni bárki életét egyetlen szóval vagy pillantással, bár néha még ennyi sem kellett hozzá. Egészen addig, amíg egyszer el nem némította a tanárát.

Tizenhárom éves volt. Csúnyán összekapott az egyik osztálytársával, aki ettől teljesen kiborult. Mr. Bearing úgy hadonászott felé vastag filctollával, mintha gumibot lenne.

– Micsoda gonosz teremtés vagy te! Egy hitvány kis senkiházi!

Aztán megfordult, és fejét csóválva írt volna tovább a táblára, de Collingswoodot váratlanul elöntötte a harag. Egyszerűen nem volt hajlandó elfogadni, hogy valaki ezt mondja róla. Fel sem nézett Mr. Bearingre, csak dühödten bámulta a körmeit, és a szájpadlását piszkálta a nyelvével. Mintha jéghideg buborék nőtt volna a mellkasában, aztán rögtön el is pattant.

Ekkor viszont felpillantott. Mr. Bearing megtorpant mozdulat közben. Csak állt ott, mozdulatlanul, a filctollat sem emelte fel a tábláról. Két-három diák zavartan összenézett.

Kath Collingswoodban ebben a pillanatban támadt fel a mohó érdeklődés és a boldog kíváncsiság, egyúttal pedig azt is biztosra vette, hogy Mr. Bearing soha többé nem fogja gonosz, hitvány teremtésnek nevezni.

Ennyi volt az egész. A férfi váratlanul folytatta a körmölést. Hátra sem nézett. A lány úgy döntött, majd később foglalkozik a két alapvető kérdéssel: mi történt és honnan tudta, hogy valami történt. Inkább hátradöntötte a széket és a két hátsó lábon egyensúlyozott.

Az esetet követően Collingswood sokkal tudatosabban figyelt az ehhez hasonló, csendes megérzésekre: amikor előre tudta, mit fognak mondani a barátai vagy az ellenségei, amikor a terem másik sarkából elnémított valakit, vagy olyan elveszett holmikra bukkant, amelyeknek nem is lett volna szabad ott lenniük. Egyre többet gondolkodott a dolgon.

Collingswood nem volt gyenge tanuló, de a tanárait bizonyára meglepte volna, ha látják, micsoda lelkesedéssel veti bele magát a kutatómunkába. Eleinte óvatosan szaglászott a neten, és összeállított egy olvasmánylistát. A művek nagy részét le tudta tölteni a különböző obskúrus oldalakról: ezeknél a szövegeknél senkit sem érdekelt a szerzői jog. A többi esetében gondosan lemásolta a címet, és meglepett – néha kifejezetten aggódó – könyvtárosokat vagy antikváriusokat zaklatott velük. Egyszer vagy kétszer még a könyvet is sikerült megszereznie.

Többször bemászott a házuk közelében álló, kihalt kórházépület gyommal felvert parkolójába, onnan pedig a törött ablakokon át az épületbe. Az egykori szülészet csendjében kötelességtudóan végrehajtotta a könyvekből tanult ostoba előírásokat. Rendkívül hülyén érezte magát, de azért csak felmondta a szövegeket.

Egy füzetbe jegyezte fel, mit próbált ki eddig, azt hol olvasta, és történte bármi. Thoth könyve = inkább a fos könyve, írta fel magának. Liber Null = nagy nulla.

Többnyire semmi sem történt, vagy éppen annyi, hogy ne adja fel (egyszer valami szapora neszezés, máskor egy szokatlan árnyék a sarokban). De a leglátványosabb eredményeket mégis akkor érte el, amikor elfáradt és ideges lett, amikor azt gondolta, hogy picsába az egésszel, és ennek folyományaként megfeledkezett a precízségről.

– Ennyi volt mára. Hazamehettek.

Collingswood a többiekkel együtt szedegette össze a tankönyveket, és Miss Amblyt figyelte, akit láthatóan megdöbbentett, hogy mindezt ő mondta ki. A nő megrökönyödve tapogatta a száját. A lány apró ujjmozdulatot tett. A tanárnő asztaláról lerepült egy toll.

Vagy ott volt az a másik alkalom:

– Tanár úr, ez mit csinál? – kérdezte az egyik diák a meglepett tanártól, és az osztályteremben tartott aranyhalra mutatott, ami rendkívül szokatlanul mozgott. Senki sem látta, hogy Collingswood eközben folytatja azt, amibe az előbb csak egy elkeseredett sugallat hatására belekezdett, és úgy húzogatja a kezét az asztallapon, mintha DJ lenne, és a bakelitet pörgetné ide-oda, miközben a hal a kézmozdulatait követve cikázik előre-hátra a gömbben.

Ez évekkel ezelőtt történt. Persze utána rengeteg munka várt még rá, sok finomítás és kísérletezés, de Collingswoodot alapvető türelmetlensége állandóan visszafogta a fejlődésben. Lassan rájött, hogy végül ez lesz számára a korlát. Mert kétség sem férhetett hozzá, hogy valóban tehetséges, és igen, gond nélkül építheti minderre a karrierjét, de sohasem kerülhet a legjobbak közé. Azóta pár alkalommal találkozott a legjobbakkal. Abban a pillanatban tudta róluk, mifélék, amint beléptek az ajtón.

A korlátai azonban váratlan mellékhatásokkal jártak, és nem kizárólag rossz értelemben. A szigorú fegyelem hiánya, amiért nem volt képes a lehető legmagasabb szinten alkalmazni különleges tudását, összemosta a határokat a szakértelmek között, mindenből összekutyult ezt-azt, és bármibe fogott, az enyhén visszahatott rá. Ezek többnyire elhanyagolható utózöngék vagy kellemetlenségek voltak, de csak többnyire.

Ott volt példának okáért a riasztórendszer, amit Billy ajtaján helyezett el, és elsősorban behatolásra készített fel. Az, hogy esetleg – még ha rendkívül gyengén – akkor is jelez, ha valaki kilép rajta, nem a szándékos tervezés része volt, hanem Collingswood hatékony, de slendrián módszereinek velejárója.

Ez minden maximalistát zavart volna. Viszont ezek a maximalisták nem riadtak volna fel abban a pillanatban, amikor a betolakodók kirángatták Billyt a lakásából, mint ahogy Collingswooddal történt, aki összerándulva ült fel az ágyában, és pár másodpercig zavartan, vadul dobogó szívvel és sajgó füllel bámult maga elé.

11.

Egy rozzant autóval mentek. Goss, a férfi vezetett. Subby, a fiú hátul ült és Billy karját fogta.

Nem volt nála fegyver, és a szorítása sem volt különösebben erős, Billy mégsem bírt megmozdulni. Zsibbadtra dermesztette, hogy ez a férfi és ez a fiú egyszerűen kihajtogatta magát a lakásában – megbénította a behatolás ténye. A világ úgy vánszorgott, mintha be lett volna lőve. Billy gondolatai meg-megakasztó hurokba keveredtek. Mintha az időn át vonszolták volna. Az autó mögött galambraj szárnyalt, talán ugyanazok a galambok, amelyek napok óta követték. Mi a franc, mi a franc, mi a franc? – gondolta Billy, aztán: Leon.

Az autóban étel-és porszag terjengett, néha füst. Goss arca nem illett ebbe a korba. Mintha az ötvenes évekből ragadták volna el. Volt benne valami a háború utáni emberek kegyetlen vonásaiból.

Billy kétszer is megmoccant, elképzelte, hogy összehúzza magát, kilöki az ajtót és kihemperedik az útra, el ezektől a varázserejű emberrablóktól. Kiabálva kér majd segítséget attól a török zöldségestől vagy a hamburgerestől, vadul lohol majd végig – hol is lehetnek? – Balham utcáin. De akárhányszor csak felmerült benne az ötlet, Goss ciccegő hangot hallatott, Subby keze megszorult a karján, és Billy csendesen ült tovább.

Senki sem dohányzott, Goss időnként mégis édeskés fafüsttel lehelte be az autót, bár ez hamar szétfoszlott.

– Mocsok egy este, he? – mondta. – Nem, Subby? No, mi kóricál idekint? Lófrálgat, bár nem ildomos tőle, ugye-ugye? Valaki felébredt, Subby. – A régimódi kallantyúval leeresztette az ablakot, felnézett az égre, majd ismét feltekerte az ablakot.

Billy képtelen volt követni, milyen utcákon kanyarognak. A hármas vagy négyes zónában lehetettek, ahol az üzletek nagy részét kulcsmásolók és független papír-és írószerboltok adták. Egyetlen ismert logót sem látott. Se egy amerikai kávézólánc, se egy Tesco. Hol lehettek? Autószerelő műhelyek, fatelepek, dzsúdótermek, hidegen csillogó járdák, ahol nesztelenül sodródott a szemét. Az ég befoltozta az utolsó réseit is, és végérvényesen éjszaka lett. Billy meg elrablói sínek mentén autóztak, egy fényesen kivilágított vonatot követtek tisztes távolból, mintha sürgetően vezette volna őket valamerre. Végül megálltak egy felüljáró tégla boltíve alatt, a sötétben.

– Csak szaporán – mondta Goss.

Gyanakodva felkapta a fejét, és a levegőbe szimatolt. Kirángatta Billyt az autóból, aki úgy érezte, mindjárt elhányja magát. Támolygott. Goss szájából újabb füstpamacs szivárgott elő. Kulccsal kinyitott egy rozsdás vasajtót, és belökte Billyt a szuroksötétbe. Valahonnan Subby rángatta a ruháját.

Goss úgy fecsegett, mintha egy megkezdett beszélgetést folytatna Billyvel.

– Komolyan? – mondta. – Nem ’tom, talán, mindent beszereztél? – kérdezte. – Rendben, nyissad az ajtót, készen vagy?

Valami kinyílt. Másfajta levegő csapott Billy arcába.

– Csitt, kicsi csimbók! – suttogta Goss.

A helyiségben nyirkos kő és verejték szaga terjengett. Valami mocorgott. Köpködő hang hallatszott, majd valami csattant. Sorban felgyúltak a fények.

Ablaktalan teremben álltak, mocskos betonpadlón. A magasban ívelő téglasorokra foltokat festett a penész. Hatalmas helyiség volt. Goss a fal mellett állt, és még mindig a fogantyút szorította, amelyet az előbb csapott fel. A termet elárasztotta a fény: villanykörték lengedeztek vezetékeken, vagy a fal réseiben lapultak, akár a gombák.

Goss szelíden szitkozódva mondta a magáét, mint egy disznópásztor a kíváncsi jószágoknak. Valahol rádió szólt. Idegenek ácsorogtak széles körben. Bőrdzsekit viseltek, sötét farmert, csizmát, kesztyűt. Néhányan zenekaros pólóban voltak, de mindannyian sisakban. Pisztolyt, kést, rajzfilmbe illően erőszakos, szögekkel kivert botokat szorongattak. A rádióból statikusan recsegő klasszikus zene szólt, és néha felismerhetetlenné torzult. Egy meztelen férfi állt négykézláb. Remegett az ajka. Mindkét mellbimbója fölött egy-egy tárcsa türemkedett ki a bőréből. Egyértelműen a testéből álltak ki, de nem vérzett sehol. Eltátott szájából hallatszott a rádió. Vonagló ajka formálta a zenét, az interferenciát, a többi állomás szellemhangját.

Egy téglából rakott emelvényen egy férfi ült. Egy idős, cingár punk, tüskés tarajjal. A száját kendő takarta. Akkorára meresztette a szemét, hogy szinte kiugrott a helyéről. Úgy zihált, hogy a szája előtt mozgott a kendő, és a hideg dacára is szakadt róla a víz. Felül nem viselt semmit. Egy széken ült, kezét az ölében nyugtatta.

Billy kába volt és hányingerrel küszködött. Megviselte ez az este. Próbált nem hinni a szemének. Próbált arra gondolni, hogy mindjárt felébred.

– Billy Harrow, a mindenségit! – mondta a férfi. – Nézzetek utána, mit művel az a kis szuka.

Az egyik sisakos alak tekergetni kezdte a rádióember tárcsáját, mire a dal félbeszakadt, a rádióember szája pedig váratlanul különböző formákba torzult. Elhadart mondatfoszlányokban beszélt, suttogva, alig hallható párbeszéd-töredékeket köpködött férfi és női hangon.

– Vettem, őrmester, egy fehér férfi – mondta, majd: – Szóljanak Vardynak, rendben? – És: – Várható érkezés 15 perc múlva, vége.

– Még oda sem értek – mondta a kendős férfi. – A lakásod felé tartanak. – Hangosan, dörmögve beszélt, erős londoni akcentussal. Goss közelebb taszította Billyt. – Küldjétek akkor a fiúkat – folytatta a kendős. – Mi legyen, Billy Harrow, végig kell mennünk a kötelező gyakorlatokon? Nem akarod egyszerűen elmondani, kinek dolgozol és mit csinálsz? Elárulnád, drága szívem, mi folyik itt ma éjjel, és mit engedtél szabadon? Mert valami van idekint. De hogy rögtön a lényegre térjek, elárulnád nekem, a rohadt életbe, neked ez miért is éri meg?

– Mi folyik itt? – szólalt meg végül Billy suttogva. – Mit tettetek Leonnal?

– Leonnal?

– Tudod, hogy megy ez – felelte Goss. – Ott vagytok ketten, szemeztek a legfinomabb sütivel, aztán egyszer csak valaki felfalja az egészet.

Goss úgy tartotta Billyt, akár egy bábot. Kicsi Subby erősen szorította a kezét.

– Mi folyik itt? – kérdezte Billy. Vadul kapkodta a fejét, megbámulta a rádióembert, megpróbált kiszabadulni. – Mi ez az egész?

Az emelvényen ülő férfi felsóhajtott.

– A francba! – mondta. – Hát akkor legyen így. – Ugyanolyan mereven bámulta Billyt, mint eddig. – Egyszerűen fogok fogalmazni, Billy. Mi a faszom vagy te?

A széken ülő alak megrándult. Egy kicsit felemelte a kezét. Vadul pislogott.

– Kinek dolgozol? – kérdezte. – Mi vagy? – Billynek most tűnt fel, hogy a kendő nem cowboy-stílusban takarta az arcát, hanem szájpecekként gyűrték be a szájába. A férfit elnémították. Megvonaglott a keze, és Billy meglátta a csuklóján a bilincset.

– Fordíts el a fejedet, baszod! – folytatta a férfi, aki valójában meg sem bírt szólalni. – Fordulj meg! – Az egyik sisakos férfi lekevert neki egy pofont. A szájpecek alól elfojtott kiáltás hallatszott. – Állítsátok talpra ezt a szerencsétlent! – Két őr a punk hóna alá nyúlt, és felrángatták. A férfi tehetetlenül lógatta a fejét. – Hadd lássam – mondta a hang. – Az őrök a hátsó fal felé fordították a punkot.

Billy először a színeket látta meg. A félmeztelen férfi hátát teljesen elborította egy hatalmas tetoválás. A szélét füstpamacsként göndörödő spirálok szegélyezték, kelta csomóminták fraktáljai. Középen sötét vonalakkal kihúzott, stilizált, méretes arc díszelgett. Harsány, kiváló minőségű munka volt. Egy természetellenes színekből komponált férfiarcot ábrázolt. Markáns, öreg arcot, vörös szemmel, átmenet egy professzor és egy ördögfigura között. Billy némán meredt rá.

A tetoválás megmozdult. Súlyos, lusta szemhéja megrebbent, pillantása Billy szemébe fúródott. Billy csak nézett, és a tetoválás visszanézett rá.

12.

Billy iszonyodva felordított, és megpróbált elhátrálni onnan, de Goss szorosan tartotta.

Az őrök lefogták a tarajos férfit. A tetkó festékszeme egyik oldalról a másikra rebbent, akár egy animáció: mintha egy rajzfilmet vetítettek volna távolról a bőrre. A vastag, fekete keret elmozdult, a kék, kékeszöld, rézszínű bőrfelületek megvonaglottak, amikor a tetoválás összeszorította az ajkát, vagy szemöldökét felhúzva meredt Billyre. Kinyitotta a száját, és fekete festékkel rajzolt lyuk, rajzolt torok támadt a bőrön. Ismét megszólalt az előbbi mély, londoni hang.

– Hol van a kraken, Harrow? Miben mesterkedsz? Mit akar tőled Baron?

A rádióember szájából suttogásként áradt a statikus zörej.

– Mi vagy te…?

– Összefoglalnám a problémánkat – mondta a tetoválás. A férfi, akinek a hátán beszélt, megint kapálózni kezdett a sisakosok szorításában. – Az én nagy problémám például az, hogy senki sem ismer téged, Billy Harrow. Egyszerre csak felbukkantál a semmiből. Senki sem tudja, mennyit érsz. És átlagos esetben pont leszarnám, miben sántikálsz, de hát itt a kraken, cimbora. A kraken választása, öreg barátom. Ami egyszer csak eltűnik. És ez gáz. Az ilyenekre angyalok vigyáznak odafentről. Még ha nem is túl jól, he? A lényeg, hogy egyszerűen nem értem, mit tettél és hogyan. Szóval nem akarsz beavatni?

Billy őrülten próbálta kitalálni a választ, bármilyen választ, ami kiszabadíthatná képtelen elrablói markából. Bármit hajlandó lett volna bevallani. Viszont a tetoválás egyetlen szavát sem tudta értelmezni.

Az árnyékok megvonaglottak.

– Baron bandájával nyomulsz – folytatta a tetkó. – Hányadék ízlésed van, de ezen segíthetek. Most, hogy már együtt dolgozunk, megoszthatjuk egymással a titkainkat. Szóval avass be, kérlek! – A tetoválás egy pillanatig szúrósan meredt Billyre. – Mi a pálya?

Kihajtogatódó idegenek, dinamóemberek, egy tetoválás lovagol meg egy szerencsétlent.

– Most nézzetek rá! – horkant fel a tetkó. – Ez a kis pöcs egy Krisztus, nem? Azt mondtad, semmit sem találtatok nála, mi?

– Mindennek ótvaros semmi-íze volt – válaszolta Goss. Nagyot harákolt, nyelt.

– Ki lopta el a krakent, Billy? – kérdezte a tetoválás.

Billy próbált mondani valamit. Hosszú csend támadt.

– Hát – mondta Goss. – Képben van pedig.

– Nem, nincsen – felelte a tetoválás lassan. – Tévedsz. Nem tud semmit. Azt hiszem, kicsit meg kell dolgoznunk. – A tarajos férfi megrándult és felnyüszített, mire az egyik őr megint megütötte. A tetoválás kinyújtóztatta hordozója testét.

– Tudod, mire van szükségünk – sugallta. – Vigyétek a műhelybe. – A férfi, aki egyben rádió is volt, rosszul behangolt időjárás-jelentéseket suttogott.

Goss magával vonszolta Billyt, aki úgy kapkodta mögötte a lábát, mint egy rajzfilmfigura. Kicsi Subby követte őket.

– Eresszen már el! – csattant fel Billy váratlanul.

Goss nagypapás mosolyt villantott rá.

– Kis figyelmet kérek! – mondta. – A legjobban azt szeretem, amikor nagyon, nagyon, nagyon csendesek vagytok. Az ajtón túl – folytatta –, az út túloldalán szépen bekukkantunk a motorba, megnézzük, mi lelte az öreglányt. – Megpaskolta Billy hasát. – Mind tesszük a dolgunkat, újrahasznosítunk, mert muszáj, gondolnunk kell a globális felmelegedésre, a jegesmedvékre meg mittudomén. Remek hűtő lesz belőle.

– Várjon – suttogta Billy. Ennél hangosabban egyelőre nem tudott beszélni. – Figyeljen, én…

– Mit szeretnél, arany szívem? – kérdezte Goss. – Nem tudnék azzal a tudattal élni, hogy hagytalak a fejlődés útjába állni. Mindjárt a nyakunkon a perzselően újszerű innováció, és készen kell állnunk rá. Még sosem volt ilyen jó dolgunk.

Goss kinyitott egy ajtót. Kintről betódult a hideg, és az utcai lámpák fénye szabályos sávokat festett a padlóra. Subby kiment. Goss nagyot taszított Billyn, aki négykézlábra érkezett odakint, majd követte. Billy felemelte a kezét. Léghuzatot érzett. Üveg csörömpölt.

Billy kúszni kezdett a földön. Goss nem követte. Subby meg sem moccant. Szellő sem rezzent. Billy semmit sem értett. Rajta kívül senki és semmi nem mozgott, pedig eltelt egy másodperc, aztán kettő, de kizárólag a saját szívverését hallotta. Aztán váratlanul ismét feltámadt a szél, és csak ekkor, megmagyarázhatatlanul hosszú késéssel szóródtak szét a betört üveg szilánkjai a földön. Ekkor már Goss is megindult, aki enyhe értetlenséggel csóválta a fejét, amikor arra a pontra pillantott, ahol Billy már nem egészen tartózkodott.

Valami eltalálta Subbyt.

– Hfff! – mondta Subby, majd több métert repült a levegőben.

A sötétben ember alakú folt állt, kezében egy csővel. Goss felvonyított. A támadó az arcába vágott a rögtönzött bunkósbottal. Átható kondulás hallatszott, mintha fém csapódott volna fémnek. Goss meg sem tántorodott. Subbyhoz rohant, aki pislogva hevert a hátán.

A csövet szorongató férfi megmarkolta Billyt. Nagydarab termete ellenére fürgén mozgott, a haját sörtére nyíratta, fekete, gyűrött ruhát viselt. Az utcai lámpák erőtlen fényben fürdették.

– Dane? – bukott ki Billyből. – Dane!

A szűk, mocskos, utcának nem is nevezhető dűlőúton szaladtak a magasvasút sínjei mentén, minél messzebb az irtózatos tégla boltív sötétjétől. Elrobogott egy vonat, dübörgő fények festették meg mellettük az eget. Valahol a hátuk mögött Goss térdepelt Subby mellett.

– Mozgás! – mondta Dane. Valami elsuhant a téglafal tövében, de Billy nem látta, mi az. – Két percünk van, amíg összeszedik magukat. Egy perc múlva a főnökük tudni fogja, mi történt. Vérzel. Goss érzi a vér ízét.

Újabb vonat robogott el a fenti síneken. Egy távoli utcából beszűrődött a forgalom zaja. Dane Billyt lökdöste.

– Esélyem sincs ellenük – mondta. – Most is csak azért sikerült, mert nem számítottak rám. Plusz…

Dane tekervényes útvonalon vezette őt a téglafalak útvesztőjében. Egy park mellett bukkantak elő. Kettőjüket leszámítva kihalt volt a környék. Az egymáshoz bújó fák foltjai alatt egy autó állt. Dane kinyitotta az ajtót és belökte Billyt.

Billy most vette észre, hogy szakállként borítja az állát a vér. Az inge is ragadt tőle. Észre sem vette, mikor hasadt fel az ajka. Még mindig csöpögött a vére.

– Basszus! – motyogta. – Basszus, bocsánat…

– Ezt a főnök egyik jobbkezének köszönheted – mondta Dane. – Csatold be az övedet.

Az út túloldalán koszos szőrcsomó huppant le a falról, átiszkolt egy csatornán és besurrant az autóba. A mókus volt az. Billy elkerekedett szemmel nézte, hogy fúrja be magát az ülés alá.

– Szót se – mondta Dane, és kilőtt a padka mellől. – Ha nincs ez a mogyorózabáló nyamvadék, sohasem talállak meg. Sikerült bejutnia Goss kocsijába.

Kivilágított utcákra értek, ahol a kávézók és a késő éjszakáig nyitva tartó játéktermek előtt szatyros emberek és részegek vonultak. Billy majdnem elsírta magát az emberek látványától. Mintha átszakítottak volna egy láthatatlan membránt, ami eddig elválasztotta a valódi világtól. Dane egy zsebkendőt nyomott a kezébe.

– Töröld meg a szád.

– Leon…

– Töröld le a vért. Nehogy igazoltassanak.

– Álljunk meg! Szólnunk kell a rendőröknek… – Valóban? – furakodott elő a gondolat, mielőtt egyáltalán befejezhette volna a mondatot. – Már eltűntél.

– Nem – mondta Dane, mintha a fejébe látott volna. – Eltűntünk. – Ezzel te is tisztában vagy, igaz? – Autózunk egy kicsit. Pucold le magad. Biztonságos helyre viszlek.

Billy az utcákat nézte. Londonnak ez a negyede ugyanolyan idegennek tűnt, mintha Tripoliszban lettek volna.

13.

– Hát ez igazán zseniális! Beszarás, remek! – Baron felbőszülten trappolt végig Billy lakásán. Fejcsóválva meredt a falakra, összefonta a karját, megint leengedte a kezét. – Pontosan így terveztük, igaz? Pompás.

Elrobogott az ujjlenyomatokat rögzítő technikusok mellett. A lány háttal állt nekik, és Billy bejárati ajtaját tanulmányozta, de még így is érezte a személye felé áradó ellenszenv hullámait.

Collingswood nem volt gondolatolvasó. Legjobb tudomása szerint erre senki sem lehetett képes: a gondolatok túl sok összeolvadó, vagy néha ellentétes irányú patakként csorogtak ki a fejekből, és a gondolatfolyamokból előbukkanó szavak önmagukban gyakran ellentmondásosak és félrevezetők voltak. A nagyon erős bosszúságot azonban át lehetett adni, amit a lány – akárcsak azok, akik hozzá hasonlóan rendelkeztek ezzel az adottsággal –, annak a tudatában, hogy ez így pontatlan, azonnal szöveggé alakított a fejében.

mijaz pötsfej mitugrálsz

bohócok haza melózzanak a rendes zsaruk

hülye bulát meg mér haggyák cigizni

Collingswood megfordult, és arra a férfira nézett, akitől az utolsó gondolatfoszlány származott.

– Mert a parancs úgy szól, hogy azt csinálunk, amit akarunk, vagy nem? – kérdezte, mire a rendőr arcából kifutott a vér. A lány átlépett a szétszóródott könyveken, és csatlakozott Baronhoz. Felmarkolta az asztalon heverő leveleket.

– Nos? – kérdezte Baron. – Valami?

Collingswood kiszűrte a tudatából a hangját, és a billység lenyomataira koncentrált. Az ujját az ajtókerethez nyomta, ahol foltokban tapadt meg Billy érdeklődése, amit Collingswood úgy olvasott, mintha megrepedt üvegen át, hunyorogva silabizálna ki egy kézírásos üzenetet.

micsinált az a lány

nem tok bejutni

jó bőr nem bánnám

– Mit somolyog, a rohadt életbe? – kérdezte Baron. – Érzékelt valamit?

– Semmit, főnök – mondta a lány. – Ez a baj. Semmit. Nem értem. Amikor megérkeztem, minden élesítve volt, vágja? Ezért kellett nekem beeresztenem. Senki sem léphet be, amíg be nem hívják, és látta Billy fiút… miután beszéltünk a fejével, túlzottan be volt fosva ahhoz, hogy ismeretleneket engedjen be a lakásába.

– Akkor mi történt? Nyilván nem a boltban van, a szentségit!

– Naná. – A lány a dulakodás nyomai felé bökött. – Valaki elrabolta.

– Aki be sem juthatott.

Collingswood bólintott.

– Valaki, aki be sem jutott.

A háló ajtajában megjelent Vardy, aki eddig Billy holmijait tanulmányozta, és csatlakozott hozzájuk a konyhában.

– És ez még nem minden – folytatta a lány. Lendületesen mutogatva elnagyolt formákra szabdalta a semmit. – Az éjjel valami komoly dolog történt. Legalább akkora horderejű cucc, mint amikor a kraken eltűnt. Nem tudom, mi lehet az, de valami járkál odakint.

Baron megfontoltan biccentett.

– Prof – mondta. – Bármilyen ötlet? Saját kútfőből? Nincsen kedve átgondolni azt az apróságot, miszerint valószínűtlen, hogy a teutiszek erőszakos cselekedetre ragadtatnák magukat?

– Nincsen – felelte Vardy kurtán, és összefonta a karját. – Nem gondolok át semmit. És vegyen vissza ebből a hangnemből, ha kérhetem. Nem tudom megmondani, mi történt itt, fogalmam sincs, ki mit tett és kivel, de ha már így rákérdezett, a válaszom nem. Semmi sem utal arra, hogy a teutiszek keze lenne a dologban. – A férfi lehunyta a szemét. A kollégái szótlanul nézték, amint hagyta, hadd mossa át az energia, vagy bármi is volt az, amit ilyenkor magába szívott. – Nem – szólalt meg végül. – Érzésre ehhez semmi közük.

– Remek – sóhajtott fel Baron. – Akkor vissza is értünk a legelejére, hölgyeim és uraim. A kiemelt tanúnk és leendő kollégánk eltűnt. Tudjuk, hogy a biztonsági rendszer működött. Tette a dolgát. Közben azt is tudjuk, hogy aktiválódott is meg nem is. Jól mondom?

– Nagyjából – felelte Collingswood. – Pont fordítva működött. Rögtön felébredtem, amikor beriasztott. Először nem is jöttem rá, mi volt az.

– Az ablakokat is védi? – kérdezte Vardy. A lány leírhatatlan pillantást vetett rá. – Jól van, na – mondta a férfi. – De muszáj volt megkérdeznem.

– Dehogy volt – mondta a lány. – Már elmagyaráztam. Senki sem juthatott be.

– Senki?

– Mire céloz? Nem mondom, hogy nincsen nálam hatalmasabb ebben a városban, mert van. De ha valaki át is jut a rendszeren, az riaszt, és én azonnal tudok róla. Senki sem tört be… – Collingswood elhallgatott. Sorban végigpörgette a postát. Pillantása megakadt a könyvborítóra emlékeztető kartontokon. – Senki sem tört be – mondta. – Küldtek neki valamit. Nézzék. Nincsen rajta bélyeg. Ezt személyesen hozták. – A csomagolás súlyát méregette. Megszagolgatta.

Vardy leengedte a kezét. Collingswood suttogva simogatta a papírt, rövid rutinokat és szubrutinokat futtatott rajta.

– Mi az? – kérdezte Baron.

– Rendben – szólalt meg a lány. A másik szobából behallatszott az átlagos rendőrök zsémbelődése, de ügyet sem vetettek rájuk. – Minden emlékszik arra, milyen volt korábban, igaz? Ez tehát… – mondta, és megrázta a kartontokot – még emlékszik, hogy egyszer nehezebb volt. Egy rendes csomag, most meg üres, oké? Emlékszik rá, milyen volt nehezebbnek lenni, de nem ez a furaság az egészben.

Ismét megcirógatta a kartonlapot, mintha hízelegne neki. A munkájához sok mindenhez kellett értenie, de az összes közül talán ez ment neki a legrosszabbul: gyűlölt élettelen holmikkal udvariaskodni.

– Hanem az, hogy az emlékei szerint sokkal nehezebbnek kellett volna lennie – mondta. – Főnök – fordult váratlanul Baronhoz. – Mit tudunk arról… – Kinyitotta, megint ökölbe szorította a kezét. – Arról, hogyan lehet valami rohadtul nagyot egészen apróra kicsinyíteni?

14.

– Mi történt Leonnal? – kérdezte Billy.

Dane ránézett, és a fejét csóválta.

– Ott voltam? Nem. Honnan tudnám? Goss tette?

– Az a Goss nevű férfi meg a fiú. Mintha…

– Nem voltam ott. De fogadd el a tényeket. – Dane megint futó pillantást vetett rá. – Láttad, mi történt. Sajnálom.

Mit láttam? – gondolta Billy.

– Meséld el, mit mondott – folytatta Dane.

– Mi van?

– A Tetkó. Mit mondott?

– Micsoda? – fakadt ki Billy. – Nem. Te mesélj nekem. Honnan kerültél elő egyáltalán? – Ismeretlen utcákon kanyarogtak.

– Ne most – válaszolta Dane. – Nincs erre időnk.

– Szóljunk a rendőrségnek… – Billy ülése alatt torokhangon felmordult a mókus.

– A picsába! – mondta Dane. – Nincs erre időnk. Okos vagy, tudod, miről van szó. – Csettintett. Az ujjbegyei közül erőtlen fényszikrák lobbantak. – Nincs időnk!

Átkozódva a fékbe taposott. Az autó elől eltűntek a vörösen felizzó lámpák.

– Szóval befejezhetnénk ezt a szarakodást? Nem mehetsz haza. Te is jól tudod. Ott kaptak el. Nem riaszthatod Baron embereit. Azt hiszed, ők segíthetnek? Az öreg Bill majd megoldja?

– Várj…

– A lakásod többé nem az otthonod. – Dane minden kurta mondata újabb döfés volt. – A ruháid nem a tieid, a könyveid sem, a számítógéped sem, felfogtad? Láttad, mi történt. Tudod, hogy azt láttad, ami történt. – Dane Billy orra alá dugta a kezét, csettintett, és megint felizzott a fény. Aztán vadul visszarántotta a kormányt. – Világos?

Igen, nem, igen, világos.

– Miért jöttél el értem? – kérdezte Billy. – Baron és Vardy szerint… azt hitték, vadászol rám.

– Sajnálom a haverodat. Ismerem az érzést. Tudod, mi vagy te?

– Nem vagyok én semmi.

– Tisztában vagy vele, mit csináltál? Éreztem. Ha nem csináltad volna, akkor nem érek oda időben, és vittek volna a műhelybe. Valami kiszabadult. – Billynek eszébe jutott az összeszoruló érzés a lelkében, az üvegcsörömpölés, a vonszolódó idő. – Goss már nyalakodva követi a nyomunkat. Inkább a tetovált férfi miatt kellene aggódnod.

– Az a tetoválás beszélt.

– Ne kezdd! Egyre gyakoribbak a csodák, öregem. Tudtuk, hogy eljön ez a pillanat. – A feltoluló érzelmektől fátyolossá vált a hangja, és a szíve fölé tette a kezét. – Itt a világvégek ideje.

– A világ vége?

– Végek. Többes szám.

Az autó előtt felbukkanó épületek mintha önerőből növesztették volna magukat mértani szögekből és árnyékokból, de a hátuk mögött ismét összezsugorodtak. Valami határozottan, érezhetően elszabadult ebben az éjszakában.

– Háború van, Billy – mondta Dane. – Az istenek köztünk élnek. És most háborúzni kezdtek.

– Mi? Nem állok senki pártján…

– Ó, dehogynem. Te magad egy külön párt vagy.

– Az a tetoválás egy isten? – kérdezte Billy borzongva.

– Lófaszt! Egy bűnöző. Egy bűnöző szarjankó, nem több. Azt hiszi, az ellensége vagy. Azt hiszi, te loptad el a krakent. Hogy talán még Grisamentummal is melóztál. – Végre egy dallamos név: mintha valóban egy szent szöveg kiragadott foszlánya lett volna. – Sosem jöttek ki egymással.

– Hol van a polip?

– Ez a nagy kérdés, igaz? – Dane majdnem ütközésig tekerte a kormányt. – Azt akarod mondani, hogy nem is érzed, mi folyik itt? Nem tűntek fel a jelek? Mind kifelé igyekeznek a sötétségből. Eljött az istenek ideje, és most felemelkednek közénk.

– Mi…?

– Folyadékban, legyen az akár plexi vagy üveg mögött. Ez a véredben van, Billy. Felszállnak közénk a mennyekből. Hajtja őket az idény. Ausztráliában, itt, Új-Zélandon. – Ezeken a helyeken bukkant fel a mélyből az Architeuthis és a Mesonychoteuthis.

Egy közösségi ház előtt álltak meg. Egy falra erősített táblán a Dél-londoni Egyház felirat állt. Az utca rókavizelettől bűzlött. Dane kinyitotta Billynek az ajtót. A mókus kipattant az autóból, majd két-három szinuszgörbére emlékeztető kanyarral eltűnt.

– Dane, lassan szeretnék értelmes dolgokat is hallani tőled – mondta Billy –, különben… különben…

– Ne csináld már! Nem most mentettem meg az életedet? Hadd segítsek.

Billy reszketett. Dane bevezette az épületbe. A szószék felé fordított műanyag székek rendezetlen sorai között siettek végig, egyenesen egy hátsó ajtó felé. Az ablakokat színes selyempapír-cafatok kollázsa fedte, mintha ólomüveget helyettesítene. A faliújság hirdetményei baba-mama zsúrokat és eladó kacatokat hirdettek. Egy raktárban torpantak meg, ahol egy szétszerelt kazán darabjai, penészes papírok, rozzant bicikli és évek alatt felhalmozódott szemét hevert.

– A gyülekezet mindkettőnket elbújtat – mondta Dane. – Velük nem tanácsos ujjat húzni. Mi majd megvakargatjuk nekik, ahol viszket. – Felnyitott egy csapóajtót. Fény áradt lentről.

– Ide le? – kérdezte Billy.

Beton lépcsőfokok vezettek egy neoncsövekkel megvilágított folyosóra, amelyet egy elhúzható rács zárt le, mint a teherlifteket. A fémrácson túl egy idős férfi és egy kopaszra borotvált fiatalember ácsorgott, munkásoverallban és egy-egy sörétessel a kezükben. Ide már semmi sem szűrődött be London szüntelen éjszakai morajából.

– Ki az? – kérdezte az egyik őr. – Kik vagytok?

– Tudod te, ki vagyok én? – kérdezett vissza Dane. – Hogy a faszba ne tudnád. Eredj, szólj őszentségének, hogy itt vagyunk, és engedj be minket. – Dane határozott, de érezhetően figyelmes mozdulattal betessékelte Billyt a rács mellett.

A kapun túl már nem voltak annyira csupaszak a falak. Billynek tátva maradt a szája. A változatlanul ablaktalan betonfolyosó összes felületét bonyolult domborművek fedték. Mindent elborított a lepucolhatatlan londoni kosz: a nyolckarú polippal összegabalyodó csigáspolipot meg a közéjük tekeredő tintahalat is, amelynek ellaposodó, rojtos köpenye szoknyaszegélyre hasonlított. Végtagjait összefonta az alatta lebegő, házából kikandikáló vitorlás csigával. És polipok mindenhol! A domborművet még akkor formázhatták, amikor képlékeny volt a beton.

Micsoda átjáróvá vált ettől ez a jellegtelen földhivatali folyosó! Billy útját tobzódó csápok szegélyezték, egy Disney-főgonoszra emlékeztető vámpírtintahal, egy mérges Humboldt, egy hangvillapózba dermedt gyilkos kalamájó. A méreteket egyformára igazították, az egyedi jellegzetességeket kilúgozta polipszerű egyformaságuk, a mélység esszenciája. A közös – Billynek váratlanul beugrott ez a szó, és nem tudta elhessegetni – csáposságuk. Az épület megkopott anyagából az Architeuthis esszenciája áradt.

Dane egy föld alá temetett kamrába vezette Billyt, ami akkora lehetett, mint egy kajüt. Egy apró ágy és egy fém vécékagyló volt odabent. Egy asztalkán egy tányér curry illatozott, egy bögrében pedig valami gőzölgött. Billy majdnem elsírta magát, amikor megérezte az illatot.

– Sokkos állapotban vagy – mondta Dane. – Kimerültél és mindjárt éhen halsz. Nem érted, mi folyik itt. Egyél, aztán beszélünk.

Dane fogott egy villát és bekapott egy falatot – a bizonyíték, hogy nem mérgező, gondolta Billy. Evett. A bögrében túlságosan édes forró csokoládé volt.

– Hol vagyunk?

– A teuthex majd elmagyarázza.

Mi az a teuthex? Billy mintha vízben úszott volna. Kimerültsége fokozódott. Mindent fekete háttér előtt látott. Gondolatai felerősödtek, elhalkultak, mint egy rosszul hangolt rádióadó. Ez nem egyszerű fáradtság, gondolta hirtelen.

– Ó! – mondta aztán. Kibuggyant belőle a rémület.

– Nem kell aggódni – mondta Dane.

– Te… mi ez… – Billy meglögybölte a bögrét és belenézett. Lecsapta az italt, amibe a drogot keverték, még mielőtt kihullott volna a kezéből, bár nem tudta, minek törődik ezzel. A sötétség szépiafelhőként csapott le rá. – Mit tettél?

– Ne izgulj – válaszolta Dane. – Szükséged van erre.

Mondott még valamit, de túlságosan messziről szűrődött odáig a hangja. Rohadékok – akarta mondani Billy. Az elméje egyik része azt magyarázta a másik részének, hogy Dane nem mentette volna meg csak azért, hogy most megölje, de összességében annyira fáradt volt, hogy félni sem maradt ereje.

Körülvette a sötét csend, és mielőtt teljesen magába zárta volna, lefeküdt az ágyra, és nagyon büszke volt rá, hogy ezt egyedül is meg tudta tenni.

Lefelé az álom mélytengerébe, és még annál is lejjebb. Nem igaz, hogy a legmélyebb régiókban nincsen fény. Vannak foszforeszkáló pillanatok, élőlények moccannak. Szomatikus felvillanások, az alvás óceáni árkaiban ezek a csillámló fények mind apró álmok.

Hosszú, hosszú álom, pislákoló víziók. Félelem helyett ámulat.

Billy néha felriadt, és egy pillanatra kinyitotta a valódi szemét – nem az álombélit –, és két vagy három alkalommal is azt látta, hogy emberek hajolnak fölé. Hallani csak a víz közeli örvénylését hallotta, egyetlen kivétellel, mélyálomban, amikor a tenger több mérföld mély rétegén át egy tompa női hang azt kérdezte, mikor fog felébredni?

Billy most egy krill volt, semmi több, egyetlen parányi szem, amely a létezés apró csomóival telehintett űrre meredt. Plankton-Billy érezte a pillanat szimmetriáját. Sziromként nyíló húsvégtagok. Uszonytüskék egy háton. Vörös, gumiszerű hús. De ezt már eddig is tudta.

Apró pontot pillantott meg a távolban. Aztán megint a sötétség, és megint, majd ismét az előző valami, de már közelebbről. Egyenes élek, határozott vonalak. Rendellenes szögek az ívek örvénylő forgásában.

A kiállított példány volt. Az ő óriáspolipja, krakenje, mozdulatlanul – mert még mindig a tartályában lebegett, a vízben a tartály sodródott, moccanatlan, élettelen tartalmával együtt. Egyenletesen süllyedt a nem létező talapzat felé. A poliplény hazafelé tartott.

És volt ott még valami, mondhatni még így utoljára, minden értelemben, mert egyértelmű véglegesség sugárzott belőle. Ott, a süllyedő tartály alatt, amire még a mélységben lebegő Billy-szikra is a magasból nézett.

A tartály alatt valami mozgott, valami sötét és abszolút és végtelen, ami lassan, nagyon lassan emelkedett a felszín felé.

15.

Collingswood, akinek pont ilyesmi volt a szakterülete, pár órát azzal töltött, hogy egy magát „informátornak” nevező nőt a materiális tudományok ezoterikus változatairól faggatott. A nő e-mailben küldött neki egy listát a különböző kutatók és szélhámosok neveivel.

– Ez egy állandóan változó szakterület – figyelmeztette Collingswoodot. – Egyikükért sem tudok kezeskedni.

– Főnök, néhányat már felhívtam – mondta Collingswood –, de kicsit necces így telefonon, érti. Néhányuktól újabb neveket kaptam. Szerintem egyikük sem vágja, miről van szó. Muszáj négyszemközt beszélnem velük. Biztosan velem akar jönni? Úgy értem, nincsen kurva sok dolga véletlenül? – Ritkán tudott belefülelni Baron gondolatmenetébe, ami nem volt meglepő: csak a tapasztalatlanok és gyakorlatlanok hagyták pazarlóan és ostobán szétcsorogni a gondolataikat.

– De – felelte Baron. – Viszont éppen erre találták fel a mobiltelefont. Ez eddig a legígéretesebb nyomunk.

Cikkcakkos útvonalon szelték át Londont. Baron civilben volt, Collingswood jelmezre emlékeztető egyenruhájában, hátha a meglepetés ereje megoldja az informátorok nyelvét. A neveket tartalmazó lista nem volt hosszú – a tehermancia és az informázás még az ezoterikus tudományok között is okkultnak számított, kockáknak való mellékvágányoknak. Baron és Collingswood irodákba kopogtatott be, esti iskolákba, elegáns butikok hátsó szobáiba. Beszélhetnénk négyszemközt? – kérdezte Baron ilyenkor, ha nem éppen Collingswood kezdte azzal, hogy: Tudni szeretnénk, hogyan lehet valami nagy szarságból egészen kicsit csinálni.

A lista egyik neve egy kémiatanáré volt.

– Dobjuk fel az órát egy kicsit, főnök, mit szól? – kérdezte Collingswood, majd a Bunsen-égők mellett ülő diákok ámuló pillantásaitól kísérve bemasírozott a terembe. – George Carr? – kezdte. – Tudja, hogyan kell valami kurva nagy dolgot lekicsinyíteni?

– Jól szórakozott? – kérdezte Carr, amikor már az iskola udvarán ballagtak. – Személyes indíttatásból csinálta? Megkapta a kémiatanárától, hogy soha sem viszi semmire?

– Á – mondta a lány. – Mindenki tudta, hogy kurva sokra viszem.

– Mi a fészkes fenét akar tőlem a kultuszcsoport?

– Csak próbálunk utánajárni néhány információnak, uram – felelte Baron.

– Szokott nyerészkedni a tudásával? – kérdezte a lány. – Zsugorít pénzért?

– Nem. Ahhoz nem vagyok elég jó, és annyira amúgy sem érdekel. Elég nekem annyi, amire használom.

– És mi lenne az?

– Jöjjön el velem nyaralni – válaszolta a férfi. – Mit szól három hétre elegendő ruhához egy bevásárlószatyorban?

– Kutyát is lehet hozni? – kérdezte Baron.

– Mit? Szó se lehet róla. Kis hal vagyok én ahhoz, hogy ilyen bonyolult alannyal próbálkozzak. Az egyik irányba még talán sikerülne, de Blöki biztosan nem fog botot kergetni a tengerparton.

– Viszont lehetséges.

– Persze. Páran képesek is rá. – A férfi a borostáját vakargatta. – Anders nevét említette már valaki?

Baron és Collingswood összenézett.

– Anders? – kérdezte Baron végül.

– Anders Hooper. Van egy üzlete Chelsea-ben. Elég speciális, de érdekes hely. A pasas nagyon ügyes.

– Akkor miért nem hallottunk róla? – kérdezte Baron, és meglengette a listát.

– Mert még csak most kezdte. Alig egy éve foglalkozik hivatásos szinten a dologgal. Mostanra lett elég jó és lelkes ahhoz, hogy pénzért is csinálja.

– És akkor maga honnan ismeri? – kérdezte Collingswood.

Carr csak mosolygott.

– A tanítványom volt. Mondják meg neki, hogy a saját Mijagi mestere üdvözletét küldi.

Hooper boltja egy piros téglás házsor egyik kiszögellését foglalta el, egy vegyesbolt, egy útikalauzokat áruló könyvesbolt, és egy virágüzlet közé préselődve. A Nippontos gyakorlat! névre hallgatott. A kirakatból mangaszemű figurák bámulták az utcát az összeszerelhető robotok és nuncsakuk mellől. Odabent a kevéske polcmennyiség harmadát az origami filozófiájával, matematikájával és tervezésével kapcsolatos könyvek foglalták el. Tornyokban álltak a mintákat tartalmazó kötetek. Mindenhol fantasztikus és kézzelfogható példák sorakoztak – dinoszauruszok, Klein-féle palackok, halak, bonyolult mértani alakzatok kivétel nélkül egyetlen lapból, vágás nélkül hajtogatva.

– Hát ez rendben van – jegyezte meg Collingswood. Elismerően mosolygott. – Nagyon nagy királyság.

A hátsó szobából egy fiatalember bukkant elő.

– Jó napot – mondta Anders Hooper. Sudár, félvér ifjú volt, Gundam pólóban. – Miben… – kezdte, de Collingswood egyenruhája kissé elbizonytalanította. – …segíthetek?

– Meglátjuk – felelte a lány. – Van akkora forgalom, amiből fent lehet tartani ezt a boltot?

– Kik maguk?

– Válaszoljon a kérdésre, Mr. Hooper – mondta Baron.

– Öö, persze. Az anime elég népszerű manapság. Mi vagyunk az egyik legnépszerűbb nagykereskedők…

– Ma már mindent szart meg lehet venni a netről – mondta Collingswood. – Mégis járnak ide vevők?

– Persze. Miért…

– És mi a helyzet az origamival? – kérdezte a lány.

A fiatalember szaporán pislogott.

– Mi lenne? Ez sokkal speciálisabb terület, nyilván… – A gondolatait gondosan ködben tartotta, de Collingswood valamit csak elcsípett felőle, mit tudnak?, de azt is olyan hirtelen, mintha egy előre rögzített üzenet pittyent volna fel.

– Aminek maga a szakértője, ugye? Basszus, itt állunk Chelsea közepén. Hogyan képes ezt kicsengetni? Amúgy éppen Mr. Carrtól jövünk. Üdvözletét küldi. Említette, hogy vállal különleges munkákat. Speciális hajtogatást. Így van, Mr. Anders?

A fiatalember a pultra támaszkodott. Végigmérte Baront, majd a lányt. Oldalra pillantott, mintha attól tartana, hogy valaki hallgatózik.

– Mit akarnak tudni? – kérdezte. – Semmi törvénybe ütközőt nem követtem el.

– Senki sem állította, hogy így lenne – válaszolt Collingswood. – Valaki viszont pontosan ezt tette. Mondja, mi vitte ebbe az egészbe?

– A kicsinyítés – mondta Anders. – Nemcsak a nyomás vagy az erőltetés a lényeg, hanem a topográfia. Eredetileg Carr meg mások miatt kezdtem, és nem akarok tiszteletlen lenni, de… – Gyömöszkölő mozdulatot tett a kezével. – Ez arról szól, hogy valamit belegyűrünk valamibe. Bőröndöt csomagolunk.

– Többé-kevésbé Carr is ezt mondta – szólt közbe Baron.

– Ha valaki ezt akarja csinálni, felőlem nyugodtan. De… – Úgy mutogatott, mint aki kézmozdulatokkal próbál elmagyarázni valamit. – A lap-művesség lényege, hogy valamit egy másik térbe akarunk juttatni, igaz? Valódi dolgokat, amiknek pereme meg felülete van. Az origami esetében ugyanazzal a felülettel kell dolgozni. Vágni tilos, ez megvan, igaz? És vissza is kell tudni hajtogatni. Érthető?

– És azt egyáltalán nem találja problémásnak, hogy itt, hogy is mondjam, szilárd dolgokról beszélünk? – kérdezte Collingswood.

– Annyira nem, mint gondolná. Az utóbbi években forradalmi változások történtek az origamiban… Most mi van?

Collingswood kétrét görnyedve nevetett. Kis késéssel Baron is csatlakozott. Pár másodperc múlva még Andersből is kibuggyant a kuncogás.

– Jó, értem. Sajnálom – mondta –, de attól még tényleg ez van. Sokat segítettek a számítógépek. Manapság… azt hiszem, ez is tetszeni fog… az extrém origami korszakát éljük. A lényeg a matematika. – Collingswoodra nézett. – Melyik tradíciót követi?

– A tradíció puhapöcsöknek való – mondta a lány.

A fiatalember felnevetett.

– Ha maga mondja! Szóval az a lényeg, hogy vannak módszerek… – Áthajolt a pénztárgép fölött, és két ujja közé csippentette a kisméretű digitális kijelzőt. Aztán behajtotta.

Collingswood figyelmesen nézte, hogyan tűnik el a kijelző. Anders még egyet és még egyet hajtott rajta, majd az egészet besimította a gombok mögé. Finom mozdulatokkal harmonikaszerűvé redőzte a vaskos gépet, ami a vonalak mentén egyszer csak összeesett: érintetlen síkfelületek csúsztak egymás mögé, mintha egyszerre több szemszögből nézték volna. Anders tovább hajtogatott, és másfél perc múlva nem más hevert az asztalon, mint egy tenyérnyi japán darumadár, ráadásul a konnektorba vezető kábel végén (ami most egy lehetetlenül nagy redő mögött türemkedett be a gép belsejébe). A madár egyik szárnyát a kijelző egyik csücske alkotta, a másikat a kassza fedőlapja. A nyaka billentyűkből álló, kilapított ék volt.

– Ha itt meghúzza, akkor csapkodni fog a szárnyával – mondta Anders.

– Király – bólintott Collingswood. – És működik is?

– Pont ez a lényeg. – A fiatalember matatni kezdett a madáron, és lassan visszahajtogatta az egészet eredeti alakjába. Megnyomta az egyik gombot, mire kedves csilingeléssel kiugrott a kassza.

– Aranyos – mondta Baron. – Szóval némi pénzmagért cserében pénztárgépeket hajtogat madárrá.

– Naná – válaszolta Anders faarccal. – Ebből jön a lóvé.

– De miért nem ugyanakkora a súlya?

– Megvan a módja, hogyan lehet egy feledhető térbe… talán fogalmazhatok így… hajtogatni valamit, ezért a világnak addig fel sem tűnik a súlya, amíg ki nem csomagoljuk.

– És mennyit kérne azért – mondta Baron –, ha esetleg egy személyt kellene összehajtani? Csomaggá? Mondjuk akkorára, hogy fel lehessen adni a postán?

– Ó. Lássuk csak. Egy személy rengeteg felületből áll, és ott aztán mindenre figyelni kell. Ez rengeteg hajtással jár. Erről lenne szó? Arról a fickóról beszélünk, aki meg akarta lepni egy barátját?

Collingswood és Baron egy pillanatig szótlanul meredtek rá.

– És ki lenne az illető? – kérdezte végül Baron.

– Jó ég, ugye nincsen baj? A pasas meg akarta tréfálni a cimboráját. Megkért, hogy hajtsam össze a fiával együtt, mint egy könyvet. Plusz pénzt adott azért, hogy személyesen szállítsam le a csomagot, mert azt mondta, nem bízik a postában. Mondta! Na jó, ez erős túlzás. Majd megőrültem, mire nagyjából felfogtam, mit magyaráz. Nem volt egyszerű elmászni odáig, de rendesen megfizetett érte…

– Hova is kellett mennie? – kérdezte Anders.

A fiatalember bemondta Billy címét.

– Miért, mi történt? – kérdezte gyorsan.

– Mindent tudni akarunk erről a férfiról – mondta Baron, és felcsapta a noteszét. Collingswood legyezőszerűen széttárta az ujjait, és próbálta kitapintani a boltban maradt üledéket. – És mit ért az alatt – nézett fel Baron –, hogy a fia?

– A fickó mondta – válaszolta Anders. – Akit össze kellett hajtogatnom. A fiával jött. Vele is dolgoznom kellett.

– Hogy néztek ki? – kérdezte Baron nagyon halkan.

– A pasas ötven körül lehetett. Hosszú hajjal. Őszintén megmondom, büdös volt. Füstszagú. Meg is lepett, hogy ki tudta csengetni a pénzt, mert nem kis összegről beszéltünk. A fia… hát, nem volt teljesen százas – mondta Anders, és megkocogtatta a halántékát. – Egy szót sem szólt… Mi az? Mi van? Jézusom, mi történt?

Baron tett egy lépést hátrafelé és tehetetlenül leengedte mindkét karját. Collingswood eltátott szájjal, kikerekedett szemmel állt mellette. Mindkettőjük arcából kifutott a vér.

– A kurva életbe! – suttogta Collingswood.

– Édes istenem! – mordult fel Baron. – Még véletlenül sem volt ismerős? Nem ugrott be semmi? Egy nyomorult pillanatig sem tűnődött el azon, ki a fenével üzletelhet?

– Fogalmam sincsen, miről beszélnek!

– Tényleg fingja nincs – mondta Collingswood rekedten. – Ez a szerencsétlen zöldfülű pöcsfej nem is sejti. Ezért jöttek pont ide. Mert még új. Ezért vállalta el a melót. Mert ott a seggén a tojáshéj. Pontosan tudták, hogy halványlila fingja sem lesz arról, kikkel üzletel.

– De hát kivel üzleteltem? – csattant fel Anders elvékonyodott hangon. – Mit tettem?

– Nem lehet más – mondta Collingswood –, igaz, főnök?

– Ó, édes istenem! Ez alapján nem. Krisztusom, a leírás alapján csak róluk lehet szó.

– Goss és Subby – suttogta Collingswood.

16.

Billy felébredt. Teljesen eltűnt a fejéből a köd, a koponyáját kitöltő fekete víz.

Felült. Minden porcikája sajgott, de nem volt fáradt. Ugyanazokat a ruhákat viselte, mint amikor elnyomta az álom, csak időközben levették, kimosták és vissza is adták rá. Amikor lehunyta a szemét, ismét a kábult álomból ismerős tengeri lényeket látta.

Az ajtó mellett egy melegítős férfi álldogált. Billy félig harcias, félig riadt pózba rándult a priccsen.

– Már várnak – szólalt meg a férfi. Kinyitotta az ajtót.

Billy lassan leengedte a kezét. Most tudatosult csak benne, hogy régóta nem érezte magát ilyen fittnek.

– Drogot kevertetek az italomba – mondta.

– Erről semmit sem tudok – válaszolta a férfi aggodalmasan. – De már várnak rád.

Billy követte a férfit a betonból öntött, neonfényben ázó tízlábúak és nyolckarúak között. Nem tudott szabadulni az álom emlékétől. Olyan érzés volt, mintha víz ment volna a fülébe. Kicsit lemaradt, megvárta, amíg az idegen befordul egy sarkon, aztán megpördült, és amilyen halkan csak tudott, futásnak eredt, és egyre gyorsuló léptekkel rohant előre, mintha léptei visszhangja kergetné. Egy kereszteződésnél megtorpant, és a hátát a falnak vetve körülnézett.

Itt másféle alfajokat formázott a beton. Ha fel tudná idézni a fejlábúak típusait, talán kitalálhatna innen. Fogalma sem volt, merre induljon. Először kísérője lépteit hallotta meg, aztán ismét előbukkant a férfi is. Feszengve intett Billynek.

– Már várnak rád – emlékeztette ismét.

Billy a férfi nyomában folytatta az utat a föld alatti járatokban, majd hirtelen, minden átmenet nélkül egy akkora terembe léptek, hogy a látványtól elakadt a lélegzete. London gyomrában, egy földből kivájt, ablaktalan térben álltak.

– Mindjárt jön a teuthex – mondta a férfi, és elment.

A teremben hosszú padok sorakoztak. A háttámlákon külön polcot hagytak az imakönyveknek. Mindegyiket a puritán, amerikai stílusú oltár felé fordították. Az oltár felett a sokkarú szimbólum hatalmasra nagyított, gyönyörűen megmunkált másolata lógott, csupa kecses S-forma fából és ezüstből. A falakat képek borították ablakpótlék gyanánt. Mindegyik egy óriáspolipot ábrázolt.

Voltak szemcsés, mélytengeri fotók. Ránézésre sokkal régebben készültek, mint feltételezhető lett volna. Akadtak középkori bestiáriumokból kiollózott képek. Festmények. Tussal és ceruzával készült ábrák, akvarellek, sokatmondó op-art mértani formák fraktálcsápokkal. Billy egyiket sem találta ismerősnek, pedig krakenes képeken és legendás szörnyetegekről szóló könyveken nőtt fel. Próbált legalább egyet találni, amit ő is ismert. Hol van Montfort képtelen polipja, amint éppen a mélybe ránt egy hajót? Miért hiányzik Verne poulpe-jainak valamelyik klasszikus ábrázolása?

Billy tekintete megakadt egy tizennyolcadik századból származó képen, amely az idilli tájfestészet eszközeivel nagyméretű, giccses jelenetben örökített meg egy felcsapó tajtékban lubickoló ifjú Architeuthist, a tengerparton álló halászok figyelmes tekintetétől övezve.

– Eredeti Braque – szólalt meg egy hang Billy mögött. – Mit álmodott?

Billy megfordult. Dane-t látta meg először, aki karba font kézzel ácsorgott a kérdező mögött. Lelkész volt. A férfi hatvan körül lehetett, ősz hajjal, gondosan nyírt bajusszal és szakállal. Egyértelműen pap volt: hosszú, fekete reverendát és fehér körgallért viselt. Kezét összekulcsolta a háta mögött. A nyakába akasztott láncot csápszimbólum ékesítette. A három férfi egy pillanatra némán bámulta egymást a föld alá süllyesztett teremben.

– Megmérgeztek! – mondta Billy.

– Ugyan, ugyan – felelte a pap.

Billy megkapaszkodott az egyik padban, és a férfit nézte.

– Pedig megmérgeztek – ellenkezett.

– Akkor hogyan lenne itt?

– Miért vagyok itt egyáltalán? – kérdezte Billy. – Miért? Mi folyik itt? Tartozik nekem… némi magyarázattal.

– Valóban – válaszolta a pap. – Maga pedig az életét köszönheti nekünk. – Lefegyverző mosollyal nézett Billyre. – Mindketten adósai vagyunk egymásnak. Nézze, érthető, hogy tudni akarja, mi történt. Mi pedig mindent el akarunk magyarázni. Higgyen nekem, létfontosságú, hogy megértse, mi folyik itt. – Gondosan ügyelt rá, hogy semleges dialektusban beszéljen, de szavaiból haloványan kiérződött az essexi nyelvjárás.

– Azt is hajlandó elmesélni, mi ez itt? – Billy körülnézett, hol lehet még kijárat. – Dane-től csak annyit tudtam meg tegnap…

– Ocsmány egy nap volt az – vágta rá a férfi. – Remélem, jobban érzi magát. Mit álmodott? – kérdezte a kezét dörzsölgetve.

– Mit adtak nekem?

– Tintát. Egyértelmű.

– Fenéket! A tinta nem okoz látomásokat. Ez vagy LSD volt, vagy valami nagyon hasonló.

– Tinta – ismételte a férfi. – Mit látott? Bármi is volt az, nekünk arra nem volt semmi ráhatásunk. Sajnálom, amiért ilyen durva módon kellett alámerítkeznie. Nem volt más megoldás. Az idő nem nekünk dolgozik.

– De miért?

– Mert tudnia kell. – A férfi mereven bámulta Billyt. – Látnia kell. Tudnia kell, mi folyik itt. A látomásaihoz semmi közünk. Csak azt látta, ami a bensőjéből jött. Sokkal tisztábban lát, mint bárki más.

A pap közelebb lépett a képhez.

– Ott tartottam, hogy Braque – mondta. – 1908. Bertrand Hubert, az egyetlen francia teuthexünk magával vitte egy hajóútra. Négy napot töltöttek a Viscayai-öbölben. Hubert végrehajtott egy különleges rituálét, ami sajnos nem maradt ránk, és felhívott a mélyből egy kisebb istent.

– Hubert bizonyára rendkívüli hatalommal rendelkezett. Steenstrup óta ő volt az egyetlen, aki nemcsak képeket tudott előhívni a mélyből. Hanem egy valódi… fogást. Így hát a kisisten megvárta, amíg a felindult Braque, aki elsőre hanyatt esett, sőt állítólag majdnem a tengerbe is zuhant, felskiccelte a vázlatot. Amikor alámerült, az egyik karjával még feléjük intett, mint Braque leírta, exactement comme un gartjon qui dit „au revoir” aux amis. – Mosolyogva folytatta. – Tudatlan flótás. Fogalma sem volt róla, mit lát. A hasonlata egy hatalmas félreértés. Talán furcsán hangzik, de azt mondta, a tekergősség miatt gondolkodott inkább szögekben. Mint fogalmazott, nincsen ilyen kanyar és ív, ami visszaadhatta volna azokat a tekergőző csápokat.

Kubizmus, mint a kudarc szimbóluma. Billy a következő képhez lépett. Ez hagyományosabb ábrázolásmódot használt – egy kövér, kilapult polip oszladozott egy parti kőtömbön, gumicsizmát viselő lábak gyűrűjében. A kép szapora, vékony ecsetvonásokkal készült.

– Miért kábítottak el? – kérdezte Billy.

– Ez egy Renoir. Az ott egy Constable. Még Steenstrup előtt készült, abban az időben, amit csak szépiakorszaknak nevezünk. Mielőtt előbukkantunk volna a tintafelhőből. – Billy hirtelen más szemmel nézett végig a képeken. Gyanúsan Manet-nek, Piranesinek, Baconnek, Breughelnek, Kahlónak tűntek.

– A nevem Moore – mondta a pap. – Nagyon sajnálom, ami a barátjával történt. Őszintén gondolom, hogy bárcsak megakadályozhattuk volna a történteket.

– Azt sem tudom, mi történt – mondta Billy. – Fogalmam sincs, hogy az az ember… – Nagyot nyelt és elhallgatott.

Moore a torkát köszörülte. Egy vastag, keretes üveglap mögött lapos, palaszerű valami lapult. Durván kétszer két láb méretű, barnásszürke kődarab volt. Pálcikaemberek gyűrűjében, faszénből kevert tintával és alvadt vérre emlékeztető vörös festékkel magas, torpedószerű alakot rajzoltak rá – spirálként tekergő csápok kupaca és egy kerek, fekete szem alkotta.

– A Chauvet-barlangból származik – mondta Moore. – Harmincötezer éves.

A polip szénszeme korok mélyéről meredt Billyre, aki szabályosan beleszédült az idő hajnalán készült ábrába. Milyen látványt nyújthatott eredeti környezetében, a lángok nyaldosó fényében? Az őskori férfiak és nők pálcikákkal és koromba mártott ujjakkal örökítették meg, hogy mit láttak a parton, amikor ez a valami a szárazföld szegélyéhez látogatott, és sokkarú üdvözléssel intett a mélyből a sekélyesben gázoló emberek felé.

– Mindig is szokásunk volt felkérni művészeket – mondta Moore. – Megmutatjuk nekik istent. – Elmosolyodott. – Vagy isten ifjait. Valaha ezt csináltuk.

– Mióta véget ért a szépiakorszak, általában csak álmokat tudunk felkínálni ezért. Magával is ez történt. Nem tudjuk, hogyan volt képes Hubert felhívni egy ifjú istent. Még a tenger sem hajlandó elárulni. Pedig megkérdeztük. Billy, maga látta az ifjút. A kisded Jézust – tette hozzá, és félmosollyal nyugtázta a szolid istenkáromlást. – Őt tartósította. Az Architeuthis egy krakenivadék. Az istenek tojással szaporodnak. Nemcsak a mi isteneink, hanem az összes. Ha van hozzá szeme, mindenhol láthatja az isteni ivadékokat.

– Mi volt az a tetoválás? – kérdezte Billy.

– Mi a helyzet azokkal a krakenekkel, akik eljutnak az utolsó stádiumba? – Moore a barlangfestmény felé bökött. – „Csak alszik a századokkal” -idézte. – „Így táplálják a nagy tengeri férgek”. Csak a legvégén emelkednek a felszínre. Csak a végén, amikor „végső tűz nem éri a mélyet”[2] – folytatta, és most már az ujjaival mutatta az idézőjeleket –, és akkor is csak egyszer mutatkoznak meg, amikor üvöltve felemelkednek a mélyből és a felszínen elpusztulnak.

Billy üres tekintettel bámult a férfi mögé. Azon tűnődött, vajon hogyan állnak az üggyel azok, akik majdnem a kollégái lettek, jutott-e valamire Baron, Vardy és Collingswood, hiszen egészen biztosan próbálják megtalálni. Egy pillanatra kristálytisztán látta maga előtt Collingswoodot, amint flegmán besasszézik valahova egyenruhának nem nevezhető ruhájában és fejeket koccint össze.

– Ott voltunk a kezdeteknél – mondta Moore. – És most is ott vagyunk. A végén. Lassan manifesztálódnak a kisded istenségek. Kubodera és Mori. Ők voltak az elsők. Fotókon, videókon mutatják meg magukat. Architeuthis, Mesonyteuthis, és a névtelenek. Hosszú évek csendje tört meg most. A felszínre emelkednek.

– 2006. február 28-án Londonban megjelent a kraken – mondta a pap mosolyogva. – A melbourne-iek jégen tartják a saját példányukat. El tudja képzelni? Állandóan az jut eszembe erről, hogy ilyen lehet az istenízű jégkrém. Tudta, hogy Párizsban is ki akarnak állítani egyet, amit… Hogy is hívják ezt a módszer? Plasztináció. Amit az a furcsa német orvos művel a tetemekkel. Ők így teszik majd közszemlére istent. – Dane a fejét csóválta. Moore is a fejét ingatta. – De maga nem… Maga… rendesen bánt vele, Billy. Kedvesen terítette ki. – Fura, modoros megfogalmazás volt ez. – Tisztelettel. Üveg mögött tartotta.

Billy polipja ereklye volt az ereklyetartóban.

– Ez a nulladik kraken-év – mondta Moore. – Ez az anno teuthis. Ezek az utolsó napok. Mit gondol, mi folyik itt? Talán véletlen, hogy felhoznak a mélyből egy istent és úgy bánnak vele, ahogyan maga, Billy, és egyszer csak elkezd vége lenni a világnak? Mit gondol, miért küldtük magukhoz az egyik emberünket? – Dane biccentett. – Tudnunk kellett. Figyelnünk kellett. Nekünk is muszáj volt vigyáznunk rá, hogy megtudjuk, mi történik. Mert tudtuk, hogy valami történni fog.

– Ugye tisztában van azzal, hogy azért dolgozhatott egy krakenen, mert az üvöltve felemelkedett a mélyből, majd a felszínen elpusztult?

17.

Marge mindig is tisztában volt azzal, hogy aki Leonhoz kötődik, kénytelen elfogadni bizonyos viselkedési formákat. Ez önmagában még nem lett volna rossz – felmentést adott saját hasonló gyarlóságai, illetve az olyan kilengések alól, amelyek előző kapcsolataiban problémákat szültek és mindenféle konfliktusokat okoztak.

Példának okáért Marge semmilyen bűntudatot nem érzett, ha csak azért mondott le egy találkozót, mert éppen remekül ment a munka.

– Bocsi, szívem – mondta nem egyszer, miközben az eBayről darabokban kimenekített, megviselt videóvágó-pult fölött görnyedezett. – Most nagyon elkapott a gépszíj, nem baj, ha elnapoljuk?

Ha Leon tette ugyanezt, Marge először felhúzta magát, de az érzést mindig enyhe elégedettség követte, a tudat, hogy ezt egy napon még be fogja vasalni rajta. Hasonló okból – Marge a kezdetektől fogva nem kívánt monogám kapcsolatban élni – kifejezetten megkönnyebbülést okozott neki, amikor Leon (nem különösebben titkolt) rezdüléseiből időnként rájött, hogy pusztán szexuális jellegű viszonyt folytat valaki mással.

Önmagában tehát nem különösebben aggasztotta volna, ha két, három, öt napig, esetleg egy hétig semmit sem hall Leon felől. Ez semmiség volt, nagyjából annyit számított, mint egy utolsó pillanatban lemondott találkozó. Az viszont már némileg nyugtalanította, hogy megbeszélt programjuk lett volna – egy James Bond mozimaraton, mert „az hatalmas móka” –, de Leon mégsem hívta fel, hogy nem ér rá. Küldött egy értelmetlen sms-t – ez még nem lett volna szokatlan –, és nem jött el. Most pedig már az üzeneteire sem válaszolt.

Marge több e-mailt és sms-t küldött neki. Hol vagy? – írta. – Írj v aggódok. Telefon sms postagalamb bmi pussz.

Már megbánta, hogy törölte az üzenetet, amit Leontól utolsónak kapott. Akkor részeg baromságnak gondolta, de ezt mostanra természetesen nagyon megbánta. Valahogy így szólt: billy polipszektáról magyaráz!

– Atyák, anyák, közömbös nagynénéink és nagybátyáink a fagyos sötétségben, könyörögve kérünk benneteket.

– Könyörögve kérünk – mormolta a gyülekezet egyszerre, válaszul Moore teuthex szavaira.

– Mi vagyunk a sejtjeitek és szinapszisaitok, prédák és paraziták.

– Paraziták.

– És nem tudhatjuk, törődtök-e velünk.

– Nem tudhatjuk.

Billy a templom hátuljában ült. Nem követte a maréknyi gyülekezet tagjainak példáját, ülve maradt, amikor felálltak, nem mormolta utánuk udvarias fáziskéséssel az értelmetlen hangsorokat. Csak figyelt. A teremben húszan sem lehettek. A legtöbben fehérek voltak, de nem mind, többnyire egyszerűen öltözködtek, és középkorúaknak vagy idősebbnek tűntek, bár furcsa demográfiai ugrással négy vagy öt zord külsejű, fiatal férfi is ült közöttük komor, odaadó és engedelmes arckifejezéssel.

Dane egy lomha ministránsfiúra emlékeztetett. Lehunyt szemmel mormolta a szöveget. Az erőtlen lámpafényben mindent elborítottak az árnyékok.

A szertartást a teuthex celebrálta, aki olykor latint és konyhalatint kevert a szavak közé, máskor görögre emlékeztető nyelvre váltott, majd néha különös, iszamós szótagokká mocsarasodott a beszéde, amely lehetett akár az elsüllyedt birodalmak nyelvezetének álomszerű visszhangja is, Atlantisz vagy Hyperborea polippásztorainak öröksége, esetleg R’lyeh fiktív motyogása.

Billy extázisra számított, a hívők lázas igyekezetére, akik nyelveken vagy csápokkal akartak szólani, de a buzgalom visszafogottnak tűnt – bár némi jelét azért fel lehetett fedezni egy-egy kicsurranó könnycseppben vagy egy görcsösen markoló kéz elfehéredő bütykeiben. A szekta hangulata egy kis plébániára emlékeztetett, semmi különösebben karizmatikus nem volt benne, mintha az anglikán katolicizmust keverték volna a puhatestűek imádatával.

Milyen kevesen vannak! A teremben, de még a padokban is háromszor annyian elfértek volna. Vajon már az elején is csak a magasztosság kedvéért építettek ekkora csarnokot, vagy a szekta kezdett vadul fogyatkozni?

– Nyúlj ki érettünk, vegyél karjaidba – mondta Moore.

– Vegyél karjaidba – ismételték a gyülekezet tagjai, és az ujjaikat mozgatták.

– Tudjuk… – mondta a teuthex. Elkezdődött a prédikáció. – Tudjuk, hogy különös időket élünk. Egyesek szerint ez a vég. – Ismét elutasító mozdulatot tett. – Arra kérlek benneteket, hogy higgyetek. Ne féljetek. „Hogyan tűnhetett el?”, kérdezitek tőlem. „Miért nem tesznek semmit az istenek?” Ne feledjetek két dolgot. Az istenek nem tartoznak nekünk semmivel. Nem ezért imádjuk őket. Azért imádjuk őket, mert istenek. Ez az ő világegyetemük, nem a miénk. Azt tesznek, amit akarnak, és nem tartozik ránk, miért.

Jézusom – gondolta Billy –, micsoda komor hitvilág ez! Az is csoda, hogy az érzelmi ellenszolgáltatás koncepciója nélkül ezt a kevés embert meg tudták őrizni. Ennek ellenére Billy nem érzett nihilizmust a teremben. Amit a teuthex mondott, abból áradt a remény, és a férfi is egészen bizakodónak tűnt. A doktrína nem volt száz százalékig doktrína.

– Másodszorra pedig – folytatta Moore – ne feledkezzetek meg a mozgásról, ami olyan, mintha semmi sem mozogna. – Ezt halk zsibongás követte.

Nincsen úrvacsora, nem osztogatnak megszentelt tintahalkarikát? – gondolta Billy. A gyülekezet kicsit hamisan és akadozva, szavak nélkül elzümmögött egy zsoltárt, némán imádkoztak, majd távoztak. Kifelé menet mindannyian különös, kiéhezett pillantással bámulták meg Billyt. A fiatalok kifejezetten mohón pislogtak felé, de végül mindig kerülték a tekintetét. Dane és Moore sétált oda hozzá.

– Nohát – mondta a teuthex. – Megvolt az első szentmiséje.

– Mi volt az a mókus? – kérdezte Billy.

– Szabadúszó – válaszolta Dane.

– Micsoda? Szabadúszó mi?

– Famulus. – Famulus. – Ne vágj ilyen arcot. Famulus. Ne csinálj úgy, mintha most hallanál róluk először.

Billynek fekete macskák jutottak az eszébe.

– És hol van most?

– Fogalmam sincs, és nem is akarom tudni. Megcsinálta, amiért megfizettem. – Dane nem nézett Billyre. – A munkának vége, elváltak az útjaink.

– És mivel fizettél neki?

– Mogyoróval, Billy. Szerinted mivel fizet az ember egy mókusnak?

Dane mindezt olyan faarccal mondta, hogy Billy nem tudta eldönteni, igazat beszélt vagy gúnyolódott vele. Isten hozott ebben a furcsa világban. A mágikus állatoknak is jár a fizetség, legyen az mogyoró vagy bármi más. Billy tekintete Moore szürke falú szobáját fürkészte, a képeket és a könyveket tanulmányozta.

– Baron… – kezdte.

– Ó, Baron régi ismerősünk – szakította félbe Dane. – A kis barátaival együtt.

– Említett néhány ellopott könyvet.

– A könyvtárban vannak – szólalt meg a teuthex. Teát töltött. – Fénymásolatokkal nem lehet meggyőzni a kételkedőket.

Billy úgy bólogatott, mintha ennek a mondatnak lett volna bármi értelme, majd Moore felé fordult.

– Mi folyik itt? – kérdezte. – Mit akart az… az ember? És miért vagyok fogoly?

Moore értetlen pillantást vetett rá.

– Fogoly? Miért, hova akarna menni?

A kérdést csend követte.

– Pedig biztosan nem maradok itt – mondta Billy, majd nagyon gyorsan hozzátette: – Mit tett… Goss… Leonnal?

– Nagyon megsértődik, ha azt mondom, nem hiszek magának? – kérdezte Moore. – Szerintem nem akar elmenni. Nem hinném. – Mélyen Billy szemébe nézett. – Mit látott? – Billy majdnem hátrahőkölt a hangjából kicsendülő mohóságtól. – Múlt éjjel. Miről álmodott? Még azt sem tudja, pontosan mi fenyegeti az életét. És ha Vardyhoz meg Baronhoz megy, még annyira sem lesz biztonságban, mint eddig.

– Tudom, mit meséltek rólunk. – Egy pillanatra úgy tűnt, mindjárt kacsint is hozzá: íme, a bűnözővé vált plébános, a tisztességes ellenfél a krimikből. – De az a helyzet, hogy ez a rendőrségnek nevezett kis valláskommandó nem segíthet magán. Már felkeltette a Tetkó érdeklődését.

– Gondolj a Tetkóra, Billy – mondta Dane. – Az arcára. Az arcra egy másik ember hátán. Erre van ötleted? – Szavait csend követte. Dane folytatta. – Szerinted mihez kezd vele a rendőrség?

– És nem csak erről van szó – vette át a szót Moore. – Pedig ez is éppen elég lenne. Tudom én, hogy… Szóval nem csak a Tetkóról van szó. Váratlanul és példátlan módon abban mindenki egyetért, hogy közel a vég. Ebben semmi különös nincsen, tiltakozhatna, teljes joggal, azt leszámítva, hogy amikor azt mondom, mindenki, akkor tényleg így is gondolom. Ennek pedig… magára nézve is következményei vannak. Egyetlen hatalom mellé kell állnia. Mi vagyunk az Isten-Kraken Gyülekezete. És eljött a mi időnk.

Elmagyarázták.

Londont ellepték a különböző istenek.

Miért? Nos, nekik is lakniuk kell valahol. Íme, a város, ami saját túlvilágában él. Miért ne?

Persze mindenhol ott vannak, mármint az istenek. Csodatévő élősdiek mind, akiket valaha imádtak, vagy még mindig imádnak, de csak titokban vagy ímmel-ámmal, akiktől félnek, akiket megvetnek, sok-sok kis istenség; mindent, mindenhol megfertőznek. Az isten fő ökoszisztémája termékeny, mert nem létezik olyasmi, ami ne gerjesztene áhítatot, ők pedig azon élnek. De csak azért, mert csótányok mindenhol vannak, az nem azt jelenti, hogy például egy New York-i konyhában nincsenek. És csak azért, mert az angyalok ragaszkodnak ősi fészkeikhez, és minden kődarabnak, cigarettásdoboznak, sziklabércnek és városnak megvan a saját istene, az még nem jelenti azt, hogy London nem különleges hely.

London utcái kőből emelt, istenek imádatára drótozott idegpályák. Elég csak végigsétálni Tooting Bee hosszában, akár a jó, akár a rossz irányban, valamit meg fog idézni az ember. Attól, hogy valakit nem érdekelnek London istenei, ez visszafelé már nem igaz.

Ahol pedig istenek élnek, onnan nem hiányozhat a pénz, az ügyeskedés és a szélhámosság sem. Ideiglenes szállásokon meghúzódó, gyilkos vallási fanatikusok, fegyvertenyésztők és önjelölt martalócok. Tudósok, svindlerek, boszorkák, pápák és maffiafőnökök városa. Bűnözőfejedelmeké, a Tetkóhoz hasonló, törvényen kívüli királyoké. A Tetkó valaha régen, mielőtt Tetkó lett volna, a Kray-ikrekkel dolgozott. Senki sem emlékezett már rá, mi lehetett az eredeti neve – ez is a történtek mellékhatása volt. Bármilyen ocsmány csoda is vitte fel a bőrre, az a testével együtt a nevétől is megszabadította. Mindenki – a Tetkót is beleértve – tudta, hogy valaha ismerte a nevét, csak nem volt képes felidézni.

– Okos egy ember volt, aki ezt tette vele – mondta Dane. – Azért tényleg szebb idők jártak, amikor még ő is köztünk volt. Az öreg Gris. Pár embert még én is ismertem, akik valaha neki dolgoztak.

A város – a földrajz, a gazdaság, a kötelezettségek és a megtorlások sokdimenziós rácszerkezete. Ahol a bűn összemosódott a hittel – Neasden kerületét most a Dharma öklei viszik, magyarázta Dane –, bár számos olyan gerillavállalkozás akadt, amely világi, agnosztikus, ateista vagy ökumenikus filiszteus alapokon működött. De a hit színes körvonalai attól még ellepték a térképet.

– Kicsoda Goss és Subby? – kérdezte Billy.

A két férfi között ült, és feszülten pillantott egyikről a másikra. Dane hatalmas ökleit bámulta. Moore sóhajtott.

– Goss és Subby… – mormolta.

– Kik… – kezdte Billy.

– Minden, ami csak eszébe jut.

– Minden, ami rossz – mondta Dane. – Goss ezt bocsátja áruba.

– Miért ölte meg azt a férfit, akit az alagsorban találtam? – kérdezte Billy.

– Igen, a tartósított ember – mondta a teuthex. – Már ha egyáltalán ő tette.

– Az a Tetkó – mondta Billy – azt hitte, én loptam el a polipot.

– Ezért vadászott rád – bólintott Dane. – Érted már? Ezért küldtem utánad egy famulust.

– Billy, azt a polipot maga tartósította. Maga lépett be elsőként az üres terembe, ahonnan eltűnt – mondta Moore, és a fiatalemberre mutatott. – Nem csoda, hogy felkeltette Baron figyelmét. Nem csoda, hogy a Tetkó felfigyelt magára. És nem véletlenül tartottuk mi is szemmel.

– De végül rájött, hogy semmi közöm a dologhoz! – rimánkodott Billy. – Ő maga mondta, hogy semmi közöm semmihez!

– Ja – biccentett Dane. – Aztán jöttem én, és megszöktettelek.

– Kiszabadítottuk, tehát szövetségesek vagyunk – mondta Moore. – Szóval most már tényleg a Tetkó ellensége.

– A védelmünk alatt állsz – mondta Dane. – És pont ezért lesz nagy szükséged rá.

– Hogyan szerezték meg az Architeuthist? – kérdezte Billy.

– Nem mi tettük – felelte Moore halkan.

– Micsoda? – De hát az egy ereklye volt, a szekta számára ugyanolyan fontosságú kegytárgy, mint a szent lepel egy római katolikusnak, vagy egy ellopott szútra egy fanatikus buddhistának, ezért legalább ugyanakkora buzgalommal kellett küzdeniük érte. – Akkor ki volt?

– Hát igen – mondta Moore. – Remek kérdés.

– Nézze – folytatta. – Az univerzumot meg kell győzni arról, hogy bizonyos dolgoknak valamilyen úton-módon értelmük van. Ez a fortélylás. – Billy értetlen pislogással fogadta a váratlan témaváltást és ezt a furcsa szócsinálmányt. – Az ember azzal él, amije van.

– Csitt-csatt – mondta Dane. Csettintett, és még el sem halt a hang, összesúrlódó ujjai fölött parányi, fluoreszkáló fényszikra lobbant. Billy elkerekedett szemmel bámulta, és tudta, hogy nem bűvésztrükköt lát. – Ez csak kéz és bőr.

– Az ember azt használja, amit tud – tette hozzá Moore –, és néhány rögtönzés jobban működik, mint más.

Billy most jött rá, hogy ezek ketten mégsem tértek el a tárgytól.

– Egy óriáspolip… – kezdte Dane, majd elhalt a hangja, de közben vadul száguldoztak a gondolatai. Hatalmas erejű medicina, nagy és roppant fontos dolog. Maga a mágia. Ez kell a fortélyláshoz. – Ezért lopták el. Ezért akarja magának az a tetoválás. De hát ez őrület! – szaladt ki önkéntelenül a száján. – Őrület.

– Tudom, tudom – mondta Moore. – Igazi tébolyult fantazmagóriák, mi? Biztosan valami metafora, igaz? Kell lennie másodlagos jelentésének, nem? – A fejét ingatta. – Micsoda borzalmasan arrogáns dolog ez. Mi van akkor, ha minden hit pontosan az, ami? És pontosan azt jelképezik, amit mondanak?

– Ne próbáld állandóan megérteni – tanácsolta Dane. – Csak figyelj.

– És mi másért lenne minden hit ennyire makacs – folytatta Moore –, ha nem azért, mert tökéletesen igazuk van? – Várakozón elhallgatott, de Billy nem szólt semmit. – Minden teljesen valódi, Billy, és a Tetkónak azért kell az a test, mert ő akar kezdeni vele valamit, vagy legalábbis megakadályozni, hogy más csináljon vele valamit.

– Ezeknek a dolgoknak hatalmuk van, Billy – mondta nagy átéléssel. – Mi úgy fogalmaznánk, hogy „sok áramlat kavarog a mélyben”. De némelyik még mélyebben, még gyorsabban zubog. Némelyiknek igaza van. – Elmosolyodott, de nem úgy, mint aki viccel.

– És mit tenne bárki a polippal? – kérdezte Billy.

– Bármi is legyen az – mondta Dane –, én ellenzem.

– Mit nem? – kérdezett vissza Moore. – Mi az, amit ne tehetnének meg azzal, ami ennyire szent?

– Ezért kell kimennünk innen – mondta Dane. – Muszáj megtalálnunk!

– Dane! – szólt rá Moore.

– Kötelességünk vigyázni rá – jelentette ki Dane.

– Dane! Nyilvánvalóan fontos megérteni, mi történik – tamáskodott Moore. – De hinnünk kell.

– Mi bizonyítaná jobban a hitet, mintha kimennénk a városba? – kérdezte Dane, majd Billyhez fordult. – Fel tudod fogni, mi folyik itt? Hogy mi forog kockán? A Tetkó rád vadászik, valakinek pedig van egy krakenje. Ami egy istenség, Billy. És fogalmunk sincsen, ki az és miért tette.

Egy istenség, gondolta Billy. Valaki ellopott egy kihipózott, formalinban tartósított, gumiállagú, büdös húskupacot. De most már azt is tudta, hogy amit eddig igaznak hitt, az nem az.

– Isten tud vigyázni magára – mondta Moore Dane-nek. – Billy, maga is tisztában van vele, hogy valami elkezdődött. Már napok óta tudja.

– Láttam, hogy érzed – mondta Dane. – Láttam, hogy az eget nézed.

– Itt a vég – folytatta Moore. – És ez az istenünk műve, és nekünk semmilyen befolyásunk nincs felette. Ami rossz. – Kissé komikus mozdulattal imára kulcsolta az ujjait. – Ezért van itt, Billy. Még csak tudatában sincsen annak, mi mindent tud. – Billy beleborzongott a pap hangjából kicsendülő áhítatba. – Saját kezével dolgozott az isten szent húsán, Billy!

18.

– És ha csak toppantanál egyet, Subby? He? Ha lekapnád a cipődet és bedobnád a tóba?

Goss dobbantott. Subby pár lépéssel lemaradva követte, és a háta mögött összekulcsolt kézzel utánozta a férfi testtartását. Goss görnyedten ballagott, és szinte sistergett belőle az energia. Állandóan előkapkodta a háta mögül a kezét, és megtörölgette szutykos felsőjében. Subby, aki áthatóan figyelte, minden mozdulatát megismételte.

– Hogy is állunk most? – folytatta Goss. – Jogos a kérdés. Nagyon jogos. Hát hol is állunk? Őnagyméltósága ritkán nyúl mellé, de ez a Mr. Harrow mégsem lehet az a kenyérre kenhető fajta, mint az ember elsőre hinné, ha ilyen verőemberek paterolják el a baj útjából. Még mindig nem tudjuk, ki vágott kupán, te szegény kis pocok. Jobban vagy? – Beletúrt Subby hajába. A fiú eltátott szájjal meredt rá.

– Hát akkor kiféle-miféle? Mert erre a Harrow gyerekre bizony rászorult a dolog, feszíti, mint a hurutos kobakot kitöltő nyák, és ő a legerősebb nyom minekünk, amit mostanra már téntával rajzolt őeminenciája is elismer, meg hát hogy is van a mondás, egyszer sosem elég. És egyszer már elkaptuk, megint sikerülni fog.

– Hol? Való igaz, ifjú tanítványom, ott a nagy kérdőjel.

– Fület a talajra, Subby, hadd lifegjenek a nyelvek! – Goss pontosan így is tett, és ha a félreeső külvárosi bevásárlóutca járókelői észre is vették a szürcsölve nyalakodó nyelvet a betonon, akkor úgy tettek, mintha mi sem történt volna. – Elsősorban Befőttkét kell felkutatnunk, szóval, ha ízlelnéd a tudodmit, az erőtlen, de húsos-lúgos-nyúlós bukét, amiről meséltek, már reppenünk is, de addig is itt van nekünk Mr. Harrow, aki mintha egy körömfeketényit sejdítene a dologról, az ő zamata pediglen még mindig itt lapul a számban.

Ezekben a napokban bőven kijutott a drámából a városnak: mesterkedések, árulások, vádaskodások és félreértések egész sora kavarta fel a különböző érdekcsoportok életét, amelyeknek érdeklődési köre vagy hasonlított, vagy nagyon is lefedte egymást. A különböző irodákban, műhelyekben, laboratóriumokban és könyvtárakban dühös tudósok és szabadúszó teoretikus-manipulátorok üvöltöztek egymással a vita hevében, vagy azokkal az egyáltalán nem emberi társaikkal, akik még kitartottak mellettük.

A leggyakrabban elhangzó kérdés így szólt:

– Hogyan tehetted ezt velem? – Ezt pedig általában ugyanaz a lezárás követte: – Tudod mit? Elmész te a picsába!

A Brit Ipari Szövetség főhadiszállásának épületében, egy igen nagy forgalmú mellékhelyiség és egy kis tárgyaló között nyílik egy folyosó, amelyet a szervezet legtöbb munkatársa sohasem vett észre, de ha mégis, akkor is éppen csak eltűnődtek azon, vajon korábban miért nem fedezték fel, aztán általában soha többé nem is gondoltak rá. A folyosó nem volt rendesen megvilágítva, ahogy illett volna. A falakra aggatott akvarellek kissé elnagyoltnak tűntek: határozottan ott lógtak a falon, mégis komoly erőfeszítést igényelt odafigyelni rájuk.

A folyosó végére kitett műanyag táblán az állt, hogy raktár vagy üzemi terület, vagy valami hasonló – mindenképpen olyasmi, amit utólag senki sem tudott pontosan felidézni, de mindenképpen azt a sürgető képzetet keltette, hogy menj el innen, nem ezt a szobát keresed. A két érkező alakra nem hatott ez a késztetés. Elöl egy nagydarab férfi haladt, aki drága öltönyt és fekete bukósisakot viselt. Közvetlenül mögötte egy hatvanasnak látszó nő támolygott, aki a férfi kezét szorongatta, de így is csak botladozott, mint egy rémült állat. A nő üres tekintettel nézett maga elé, és gyűrött ballonkabátot viselt.

A férfi bekopogott, majd azonnal be is nyitott az ajtón. Egy szűk irodába léptek be. Az íróasztal mögül felállt egy másik férfi, és a két üres székre mutatott. Az öltönyös nem ült le, de lenyomta a nőt az egyik székbe. A kezét le sem vette a válláról. A nő kabátja félrecsúszott, és látszott, hogy alatta teljesen meztelen. A bőre betegesen fehér és hideg volt.

Néhány másodpercig semmi sem történt. Aztán a nő szája megvonaglott, és egészen rendkívüli dolog történt. Telefoncsörgést hallatott.

– Halló? – kérdezte az asztal mögött ülő férfi.

– Üdvözletem – mondta a nő kattogó, kongó hangon. Férfihangon beszélt, londoni akcentussal. A tekintetében épp annyi élet volt, mint egy próbababa szemében. – Mr. Dewey a BISZ-től?

– Az vagyok. Köszönöm, hogy ilyen hamar felvette velem a kapcsolatot.

– Ez csak természetes – felelte a nő. Vékony nyálcsík szivárgott a szájából. – Ha nem csalódom, ajánlata van a számomra. A jelenlegi, hm, vitával kapcsolatosan.

– Valóban, Mr… így igaz. Arra lennék kíváncsiak, tud-e esetleg segíteni nekünk.

A kezdetek kezdetén a londoni rendőrség a rendkívül sajátságos geografopatikus kritériumokra épülő konzultációt követően végül Cricklewoodban helyezte el nem hétköznapi munkatársait: az FSZBCS-t és a különleges helyzetekre felkészített kisegítő személyzetet – titkárnőket, akik rezzenéstelen arccal gépelték le az asztalukra kerülő információkat, halottkémeket, akik bármilyen testet felboncoltak, függetlenül attól, mennyire bizarrul néztek ki, vagy az emberek milyen szokatlan körülmények között veszítették életüket. Vardy, Baron és Collingswood ebben a pillanatban éppen egy ilyen szakember hűvös laboratóriumában ácsorgott a sudár nőt Dr. Harrisnek hívták, és teljesen hidegen hagyta a torz vagy megfortélyolt bizonyítékok látványa. Azért jöttek, hogy ismét megvizsgálják a múzeum alagsorában talált maradványokat.

– Eddig az volt a parancs, hogy maradjon egyben – tiltakozott a nő.

– Most pedig az mondom, kapja szét ezt a vackot – közölte Baron, és a tartály félórával később egy hangos reccsenés, majd némi óvatos feszegetés után két himbálózó darabban hevert a fémasztalon. A két fél között pedig ott maradt a holttest, amely majdnem teljesen megtartotta a henger formáját. Benyomódott bőre, és a kéztartása még mindig az a hatást keltette, mintha az üvegnek szorulna.

– Ott – mondta Harris, és bekapcsolta lézeres mutatópálcáját. A férfi a vízbefúltak dülledt tekintetével bámult rá. – Mint már említettem – folytatta a nő, és a tartály nyílására mutatott –, képtelenség, hogy ezen átférhetett volna.

Az FSZBCS emberei összenéztek.

– Bíztam benne, hogy utólag módosít az álláspontján – mondta Baron.

– Egyszerűen nem lehetséges. Legfeljebb úgy kerülhetett volna az üvegbe, ha már beleszületik és lassan felnő odabent. De ha csak a tetoválásait nézzük, meg egyéb nyilvánvaló és egyszerűen lehetetlen okokat, nem így történt.

– Rendben – mondta Baron. – De nem is ez a lényegi kérdés. Igaz, hölgyeim és uraim? Mit tudunk a gyanúsítottaink módszereiről? Bárkinek feltűnik bármilyen jellegzetes motívum? A kérdés most Goss és Subby.

Goss és Subby. Goss és Subby!

Collingswood biztosra vette, hogy jól tippelt. Anders Hooper kiváló origamimester volt, de legfőképpen azért kapta meg a munkát, mert új volt, fiatal, és nem ismerte fel megbízóját.

Természetesen Collingswoodnál nem lehetett fiatalabb, de mint azt Vardy komor elismeréssel megjegyezte, „Collingswood nem számít”.

A lány kutatási módszereit lehetett liberálisnak nevezni, ismereteit hézagosnak, de komoly tudásanyaggal rendelkezett arról a világról, amelyben dolgozott. A vonatkozó történelmet teljesen összevissza tanulmányozta, de tanulmányozta. Hát miért nem jutott eszébe rögtön Goss és Subby?

A hírhedt „Soho kecskéi” kocsmatúra Crowley-val, amely négyszeres gyilkossággal ért véget – Collingswood ma is ösztönösen lehunyta a szemét, ha eszébe jutottak az esetről készült fotográfiák. A „dalnokok megcsonkítása”, amikor London küszködve próbált talpra állni a nagy tűzvész után. 1812, a „Face-Road vándorai”: Goss és Subby. Nem lehetett más. Goss, a gyilkos svihákok királya – ezt a nevet egy roma értelmiségi ragasztotta rá, akinek rendkívül elővigyázatos módon sikerült névtelennek maradnia. Subby, aki a közkeletű vélekedés szerint Margaret Cavendish versét ihlette a „húsból és erőszakból fogant gyermekről”.

Goss és Subby, a kurva mindenit! Sunyin osonkodtak végig Albion egész történelmén, néha nyomtalanul eltűntek tíz, harminc évre, egy áldott évszázadra, hogy egyszer csak ismét felbukkanjanak, szépjóestét, na mi a helyzet, és huncutul csillanó szociopata pillantással elszabadítsanak egy újabb pénzért vállalt, aljas vérfürdőt.

Gossról és Subbyról semmi biztosat nem lehetett tudni. Ha bárki megpróbált utánajárni, pontosan milyen fortélyokra voltak képesek – Collingswood titokban még mindig szuperképességként gondolt ezekre az ármányokra –, legfeljebb annyit deríthetett ki, hogy nem létezett még akkora gyilkos féreg, mint Goss. Szuperféreg, Csodaféreg, Szararc kapitány. Semmi vicces nem volt benne. Igen, banális kijelentés, és bárki joggal tiltakozhat ellene, de a gonosz az gonosz. A legendák szerint Goss egyetlen hatalmas harapással el tudott tüntetni bárkit, vagy ököllel ütött rajta tátongó lyukat, már ha éppen nem lángokat köpködve hamvasztotta el a szerencsétlent. Nem számított.

Collingswood legelőször egy tizenhetedik századból származó irat fakszimile kiadásában olvasott róluk, ahol részletesen írtak „a hosszú ujjú, kártékony bűnözőről, és egyszerre élő meg halott fiáról”. A lány nem ismerte a régi betűtípusokat, és sohasem látott még megnyújtott s-betűt, ezért utána hetekig azt hitte, Goff és Fubby a nevük. Később Baronnal ezen remekül szórakoztak.

– Fofem hittem volna – mondta Collingswood –, hogy for kerül erre! Goff és Fubby járt a várofban? – Baron, ha kurtán is, de tényleg felnevetett. – Ez az ő módferük?

És pontosan ez volt a legnagyobb probléma. Gossnak és Subbynak nem volt jellemző módszere. Baron, Collingswood és Vardy a preparált hullát vizslatta. A jegyzeteiket lapozgatták, többször körbejárták a testet, maguk elé motyogtak vagy pusmogva beszélgettek.

– Egy dologban biztosak lehetünk – jelentette ki végül Baron, aki ismét közelebb hajolt a holttesthez –, abban, hogy legjobb tudomásunk szerint eddig semmi sem bizonyítja, hogy ilyesmit valaha is elkövettek volna. Minden iratot kikértem. Vardy?

A kérdezett a vállát vonogatta.

– A sötétben tapogatózunk – válaszolta. – Ezzel mindannyian tisztában vagyunk. De ha a véleményemre kíváncsi… akkor a végső szavam az, hogy nem. Az alapján, amit róluk tudok, eddig minden gyilkosságuk közvetlen közelről történt, kézzel, véresen. Ez… valami más. Nem tudom, micsoda, de itt nem róluk van szó. Nem hinném.

– Rendben – mondta Baron. – Tehát egyrészt meg kell találnunk Gosst, meg azt a rohadék Subbyt, és ezen kívül még van egy másik tettesünk is, aki savanyúságnak teszi el az ellenségeit. – A fejét csóválta. – Istenem, mit nem adnék egy súlyos testi sértésért. Jól van, hölgyeim és uraim, akkor lássunk munkához az úriemberen. A lehető leghamarabb ki kell derítenünk a személyazonosságát. És még egy csomó mindent.

19.

Hova? Új-Londonba? A város roppant, barátságtalan figyelme egyenesen Billyre szegeződne, mondta a teuthex. Vadásznak magára. Billy szinte látta maga előtt a jelenetet, amint halszerűen dülledő szemmel felszínre bukkan, és London – ahol a Tetkó, Goss, Subby meg a műhely várja – felfigyel rá. Ó, hát itt vagy!

A város alatt már-már szabad emberként járt. Többször is összetalálkozott krakenhívőkkel, akik alaposan megbámulták, amikor elsétáltak mellette, ő pedig visszabámult rájuk, de nem állították meg soha. A fejlábúakat ábrázoló szürke domborművek helyenként szétmállottak, és kilátszott alóluk az ódon tégla. Talált egy ajtót, amely egy fényesen megvilágított szobába nyílt.

Billynek elakadt a lélegzete. Szélességét tekintve nem lehetett nagyobb egy kisebb nappalinál, a padlót azonban elnyelte a mélység. Képtelenül mély volt. Meredek lépcsők nyújtóztak lefelé. Egy szobává átlényegült akna volt, ahol a falakat végig polcok borították. Létrák lógtak a semmibe. Hiába gyarapodott az egyház tulajdona, gondolta Billy, a vízszintes terjeszkedés akadályokba ütközött, ezért kénytelenek voltak lefelé bővíteni a könyvtárukat.

Lefelé menet a gerincekre nyomtatott címeket olvasta. Egy Tibeti halottaskönyv egy Bhagavad Gita mellett, rögtön utána két vagy három Korán, régi és új testamentumok, okkult kötetek, több azték teonomikon. Krakenológia. Fejlábúfolklór, biológia, humoros művek, művészet és tengerkutatás, olcsó ponyvák és antikvár különlegességek. A Moby Dick, amelynek fedelébe valaki furcsa formákat karcolt. Verne Nemo kapitányai.

Egy könyvből kitépett lap, amelyre átragasztották az egykori borítóról leszedett Pulitzer-dijas plecsnit, és egyetlen sor kivételével – „hatalmas polipok rebbennek előre a tengerfenék hideg mélységében” – minden mást átmázoltak javítófestékkel. Jim Lynchtől a Tetőzik az ár című könyv, fejjel lefelé felszögezve, mint valami szentségtelen tárgy.

Egy-egy kinyitott Tennyson-verseskötet és egy Hugh Cook-gyűjtemény nézett egymással farkasszemet. Billy végigfutott a Lord Alfrednek írt válaszkölteményen.

A kraken ébredése

A kis ezüsthalak

Srapnelként reppennek szét

Ahogy feltörök

A fekete alvilágból

Zöld hullámok hasadnak le rólam

Feldobom magam, hajt az évszak,

És tíz másodperc sem kell,

Én is érzem, tüzelek –

A szél nem hűt le úgy, mint a tenger.

Késő délelőttre

A bőröm kínlódva izzad

A belsőségeim kuszán

Duzzadnak át rajta.

Beteg vagyok, nem tudok küzdeni sem, csak úszok

A fájdalom termikjein,

Sikítok a süllyedéshez vivő lassú,

Lassú, lassú emelkedésre.

És a kínom őrülete

Mintha mindent megfertőzött volna –

A városok véres cafatokra tépik egymást;

A hajók lángviharban süllyednek el; a seregek

Botokkal és mankókkal verik egymást;

Az elhízás szívbetegen támolyog

Le az éhező utcákon.[3]

– Jézusom – suttogta Billy.

Szamizdatok, pazar kiállítású keményfedeles kötetek, kéziratok, magánnyomdákban készült, gyatra borítójú könyvek. Apocrypha Tentacula, A krakenimádásról, Szent Steenstrup igaz evangéliuma.

Billy tekintete megakadt egy részleten. Nem látjuk a világegyetemet – olvasta. A szöveget össze nem illő betűtípusokból tákolták össze.

Nem látjuk a világegyetemet. Egy árok sötétségében létezünk, egy mély hasadék alján, földnél is nehezebb fekete vízben, ahol minden létezőt a vérünk gyújt fényre, parányi fluoreszkáló lényeket, hősies és szánandó Prométheuszokat, akik ahhoz túl gyengék vagy gyávák voltak, hogy tüzet lopjanak, de attól még képesek ragyogni. Az istenek közöttünk vannak, és közönyösek és egyáltalán nem hasonlítanak ránk.

Ezért vagyunk bátrak: mert mégis imádjuk őket.

A dombornyomott Katekizmusok felirattal ellátott, vénséges kötetek betoldott pótlapoktól duzzadoztak. Akadtak beragasztgatott kivágásokkal teli vázlatkönyvek. Annotált kiadások és a jegyzetanyag annotációi, végtelen mennyiségű interpretáció, könyörtelen mélységi hermeneutika.

Billy tekintete megakadt két néven. Dickins és Jellis: Alice-sakk. A kihajtott oldalpáron a sakk mutáns verziójának okkult szabályai sorakoztak, ahol a püspökök és a parasztok különös varázserőt kaptak, akadtak gyíklényeknek, torusoknak és ellenkirályoknak nevezett bábuk, illetve egyetlen kraken. Mint Billy megtudta, általában az „univerzális ugrót” tekintették a legerősebb bábunak, mert az aktuális négyzetről, amelyen állt, bármelyik másikra átléphetett. Pedig nem az volt a legerősebb, hanem a kraken. Kraken = univerzális ugró + zéró, betűzte ki Billy, = univerzális szunnyadó. Bármelyik négyzetre elmozoghatott, még arra is, amelyen éppen állt. Bárhová, még sehova is.

A kraken a táblán & az életben az űr, amely nem egyelő a semmivel. A kraken mozdulatlansága nem a mozgás hiánya. A zérus, amely mindenhol ott van. A mozgás, amely nem látszik mozgásnak & amely a legerősebb lépés mind közül.

Billy tovább olvasott: mint megtudta, az infláció összefüggésben van a semleges felhajtóképesség nevű jelenséggel. A szecesszió csápirigységben szenvedett. A háborúk egy elméletben feltételezett krakenpolitika halovány visszhangjai voltak.

Billy maga sem tudta, hány óra telhetett el addig, amikor egyszer csak felnézett, és a feje fölötti ajtóban megpillantott egy fiatal nőt. Drogos fetrengése egyik tisztább pillanatából ismerősnek tűnt. A nő farmert és kapucnis felsőt hordott, a tipikus londoni népviseletet. Most az ajkát harapdálta.

– Üdv – mondta végül szégyenlősen. – Megtiszteltetés. Állítólag odafent mindenki téged keres. Az emlékezet angyalát. Dane mesélte. – Billy csak pislogott. – A teuthex azt mondta, biztosan szívesen csatlakoznál, és nagyon boldogok lennének, ha… velem tartanál, mert várnak.

Billy követte a lányt, aki egy kisebb helyiségbe vezette, ahol egy nagy asztal körül egészen sokan ültek, köztük Dane meg Moore. Néhány férfi és nő papi talárt viselt, mint a teuthex, mások polgári ruhában voltak. Mindannyian dühösnek tűntek. Az asztalon egy digitális diktafon hevert. Amint Billy belépett, azonnal elhalt a haragos zsongás. Dane felállt.

– Billy – szólalt meg Moore pillanatnyi késéssel. – Foglaljon helyet.

– Tiltakozom! – mondta valaki.

Felharsant a mormogás.

– Billy, üljön le, kérem – ismételte meg Moore.

– Mi ez itt? – kérdezte Billy.

– Új korszak kezdődött – felelte Moore. – Érdekli a jövő? – Billy erre nem szólt semmit. – El szokta olvasni a horoszkópját?

– Nem.

– Bölcsen teszi. A jövőt nem lehet kifürkészni. Legfeljebb megtippelni. Nincsen két látnok, aki ugyanazt mondaná. De attól még mindegyiknek igaza lehet.

– Talán – tette hozzá Dane.

– Talán – ismételte meg Moore. – De eltérő mértékben talán. Ideális esetben a jósok vitatkoznak. Még mindig nem árulta el, Billy, mit álmodott. Valami közeledik a mélyből? Mindenki érzi, hogy valami megindult felfelé. A kraken eltűnése óta. Ezt senki sem vitatja. – Úgy csapta össze a kezét, mintha egy robbanást imitálna mozdulata visszafelé. – És ez baj.

– Van itt egy felvételünk a londomantákkal folytatott konzultációnkról – folytatta.

– A kikkel? – kérdezte Billy.

– Jogos a kérdés – vetette közbe Dane.

– Ők a város hangjai – magyarázta Moore.

– Csak szeretnék.

– Dane, kérlek. Ők a legnagyobb múltú orákulumok az M25-ös körgyűrűn belül.

– Sajnálom – vágott vissza Dane –, de Fitch már évek óta nem a régi. Csak azt mondja, amit hallani akarsz. Mindenki csak a hagyományok miatt jár…

– Vannak köztük jobbak is – vetette közbe valaki.

– Elfelejted – emlékeztette a teuthex –, hogy a londomanták adták le az első figyelmeztetést. Fitch kiöregedhetett, ezt nem vitatom. Előfordul, hogy valaki kisodródik egy tradícióból.

– Érzelgősség – ellenkezett Dane.

– Talán – felelte Moore. – De akkor is ő jelentette be. Mióta könyörgött mindenkinek, hogy hallgassanak rá? – Lenyomta a lejátszás gombját.

– …a legjobb, ha kérdezel – mondta kurtán a rögzített hang.

– Ő Saira – mondta Moore.

– …mit akarsz?

– Valami jön fel a mélyből, a világ alól. – Most a teuthex beszélt. – Az utat keressük a lehetséges…

– Nem, most nem. – Idős férfihang. Motyogva beszélt, néha teljesen érthetetlenül, de a maga zavaros módján sürgetőnek tűnt. – Higgyetek, de tennetek is kell valamit, érted? Igazad van, emelkedik, közeledik, és nektek… Megkezdődött a vég.

– Miben higgyünk? – kérdezte a teuthex. – Londonban?

Az öregember – Fitch – csapongó fejtegetésbe kezdett a hátsó utcákról és a titkos történelemről, a pentagrammákról, amelyeket várostervezés közben rejtettek el az épületek banális masszájában.

– Volt idő, amikor azt mondtam volna… – szólalt meg váratlanul.

– Nem értelek.

– Senki sem ért meg. Tudom, mi jár a fejedben. Mit mondtak neked? Szólt bárki arról, mi fog történni? Nos? Nem. Tudják mind, hogy valami közeledik. Nem kerülte el a figyelmüket, igaz? Valami – Fitch hirtelen reszelős sustorgással folytatta – jön. London erre próbál figyelmeztetni egy ideje. Történt valami, és most már felesleges kalkulálgatni. Most nincs vita. Nincs menekvés.

– Miről beszélsz?

– Zárul a világ. Valami közeledik a mélyből. És itt a vég. Ha bármelyik jövendőmondód mást állít, rúgd ki. – Billy kétségbeesést hallott kicsengeni a hangból. – Mert vagy hazudik, vagy téved.

– Nem itt kellene ücsörögnünk – jelentette ki Dane. – Fel kellene forgatnunk a várost Isten után. Csak a Tetkó műve lehetett. Sohasem hagyná, hogy valaki más ekkora hatalmat birtokoljon.

– Mi van az ellenségével? – kérdezte Billy. – És ha ő rabolta el?

– Grisamentum – tette hozzá Dane. – Nem. Sohasem volt gonosz, és nem hitt az istenekben. Egyébként is, már meghalt.

– És ha mindenki azt hiszi, hogy ti voltatok? – kérdezte Billy.

Szúrós pillantásokat kapott válaszul.

– Mindenki tudja jól, hogy nem tennénk ilyet – felelte a teuthex. – Nem a miénk. Senkié. – Billyben most tudatosult, hogy ezek az emberek lennének az utolsók, akik hitük aszimptótájára kezet emelnének.

– Mit akarsz tőlünk? Mit csináljunk? – kérdezte Dane. – Azt mondogatod, hogy meg kell értenünk a helyzetet, de akkor is meg kell kezdenünk a vadászatot. Megszabadíthatjuk a gonosztól.

– Elég. – csattant fel a teuthex, mire rögtön csend lett. – Gondoltatok már arra, hogy ez egy próbatétel? Tényleg azt hiszitek, hogy… meg kell mentenünk Istent? – Most először látszott valóban egy egyház vezetőjének. – Hát elfelejtettétek a katekizmust? Melyik a legerősebb figura a táblán?

A csendet végül Dane törte meg.

– A kraken – motyogta – a legerősebb figura a táblán.

– És miért?

– Mert a mozgása olyan, mintha nem is mozogna.

– Akkor viselkedj is úgy, mintha ezt megértetted volna.

Moore felállt, és kiment az ajtón. Billy várt. Dane is távozott. A gyülekezet tagjai egyesével elszivárogtak.

20.

Az FSZBCS főhadiszállása: közepes méretű szoba, olcsó fotelekkel és IKEA irodabútorokkal. Collingswood ritkán ült asztalhoz, és egyet sem foglalt le magának, inkább valamelyik öblös karosszékben dolgozott a laptopján.

– A mogorva seggfejjel meg mi van? – kérdezte.

– Ma éppen kiről van szó? – kérdezte Baron.

– Vardyról. A poliposdi óta a szokásosnál is mogorvább meg csendesebb.

– Valóban? Szerintem pont olyan savanyú, mint mindig.

– Francokat. – Collingswood ismét közelebb hajolt a monitorához. – Amúgy mivel foglalkozik éppen?

– Próbál fogást találni a polipszektán.

– Vágom. Vagyis bedobja a szunyát.

Collingswood gyakorlatban is látta már Vardy módszereit. A férfi ilyenkor általában keresztül-kasul bejárta Londont, és informátorokat hallgatott ki. Rengeteget búvárkodott a neten. Néha olyan eltökéltséggel és megszállottsággal követte egy szekta nyomait a könyvhalmokon rágva át magát, hogy éppen csak megtalált egy bekezdést az egyikben, és már hajította is félre, nyúlt a következőért az asztalon imbolygó kupacban, esetleg a székét félrerúgva pattant oda a könyvespolchoz, és mire a kötettel a kezében visszaült az asztalhoz, már végzett is a passzussal. Mintha olyan lebilincselő történetre bukkant volna, amit különböző könyvekben rejtettek el. Néha pedig csak hagyta, hadd mossa át az energia. Ilyenkor lehunyt szemmel, egymáshoz érintett ujjbegyekkel könyökölt az asztalon. Néha ringatózott is. Percekig, esetenként akár egy óráig is eltartott a révülete.

– Mit gondol, mi lehet a magyarázat a tobzoskák csontjaira? – rohanta le például Baron valamelyik frissen felbukkant különc szekta kapcsán.

Vagy:

– Maga szerint mit értett a papnő „kéregvér” alatt?

Esetleg:

– Bármi ötlet, hol akarják feláldozni a fiút?

– Nem tudom biztosan – felelte ilyenkor Vardy. – Van pár elképzelésem. Gondolkodnom kell.

A munkatársak pedig elcsendesedtek. Ha Collingswood is a szobában tartózkodott, akkor némán a mekkora seggfej szavakat formálta, vagy úgy tett, mintha majdnem leöntené az italával és egyebek.

Vardy hosszú ideig ült ott így, majd egyszer csak felpattant a szeme, s megszólalt.

– Semmi köze a páncéljához – szűrte le például. – A tobzoska kétlábú. Ez a lényeg. Ezért rabolták el azt a táncost… – Vagy: – Greenford. Hát persze! Az elhagyatott uszoda öltözője. Siessünk, nincsen sok időnk!

– A polipos ügyben nem igazán tud hova nyúlni – látta be most Baron. – Amikor utoljára láttam, akkor az Archie preparálásával kapcsolatos anyagokat nézte át, meg a polipok anyagcseréjéről olvasott valamit. És volt nála pár brosúra a Beagle útjáról.

Collingswood felhúzta a szemöldökét.

– Semmit sem tudtam kiszimatolni Putney-ról – mondta. – Túl sok minden történik egyszerre. Az a kurva polip mindenkinél kiverte a biztosítékot. El sem hinné, mennyi elmebeteg hívás fut be.

– És hogy áll velük?

– Rohadjon meg, főnök, jó? – felelte a lány. Nem említette a visszatérő rémálmát, amelyben egy száguldó autóból hajították ki, és egyenesen egy téglafal felé hemperedett.

– Tényleg hozzánk tartozik, ami Putney-ban történt?

– Komoly pénzekben fogadnék rá – fűzte hozzá a lány. – Ilyen zúzódásokkal?

A Temzében találtak egy hullát: fásultan ringatózva ölelgette a parti sziklákat. Újságíró volt, aki odaadó figyelemmel követte a munkásmozgalmat, és valami teljesen összezúzta. A gyilkosság akkor került át az FSZBCS-hez, amikor az egyik halottkémnek feltűnt, hogy a férfi mellkasán éktelenkedő négy vastag, zúzott seb úgy fest, mintha egy lehetetlenül óriási ököl nyoma lenne.

Baron a monitorára pillantott.

– E-mail Harristől.

– Szóval igazam van? – kérdezte Collingswood. Korábban ő vetette fel, hogy a múzeum alagsorában talált testnek semmi köze – „és most egy pillanatra felejtsük el a nem is fér bele abba a szarba! mellékvágányt, főnök” – a polip eltűnéséhez, hanem Billy abban a fokozottan érzékeny lelkiállapotban valójában egy évekkel ezelőtti okkult bandaleszámolás maradványába botlott. – A fiúban van valami – mondta Collingswood. – Ott a spiritusz. Lehet, hogy a stressztől felpörögve egyszerűen megérzett valamit.

– Ha! – kiáltotta Baron, és hátradőlt a székében. – Na jó. Kath, ez tetszeni fog magának. Igaza volt.

– Micsoda? – A lány akkora lendülettel ült fel, hogy kilöttyent a kávéja. – Fasza! Komolyan, főnök?

– Harris szerint a hullát, idézem, legalább száz évvel ezelőtt pakolták a tartályba. Ennyi ideje lebeg abban a löttyben.

– Beszarás! Erre nem számítottunk.

– Várjon, még nincs vége. Van egy „és”. Vagy inkább egy „de”. Miért nincsen olyan szó, ami egyszerre jelenti mindkettőt?

– Ne csigázzon, főnök.

– Szóval a hullát úgy egy évszázaddal ezelőtt preparálták. De, perjel, és. Hallott már GG Allinról?

– Az meg ki a tök?

– Lövésem sincs. Szerencsére Dr. Harris remekül kezeli a Google-t. Az áll itt, hogy a pasas énekes volt. Bár azt is írják, hogy az „énekes” kicsit talán túlzás. Bájos. „Önpusztító punk-rocker.” A magam részéről leragadtam a Queennél. „Nem álltam volna az első sorban a koncertjein”, írja Harris. A lényeg, hogy GG Allin nagyjából tíz éve halt meg.

– Na és?

– Talán nem ártana eltűnődni azon, vajon elhunyt barátunk egyik tetoválása miért a „GG Allin és a Murder Junkies.”

– Basszus!

– Úgy. Ezek szerint pár évtizeddel azelőtt tartósították, hogy egyáltalán megcsináltatta volna a tetoválását. – A két rendőr összenézett.

– Szóval derítsem ki, ki volt, igaz? – kérdezte a lány.

– Nem kell – válaszolta Baron. – Megtaláltuk. Bent van az adatbázisban.

– Micsoda?

– Ujjlenyomatok, DNS, minden. És most arról a DNS-ről beszélek, amely egyszerre százéves, de egyúttal 1969-re teszi barátunk születési idejét. A neve Al Adler, alias… mindenféle ostobaság. Hogy ezek mennyire imádják a beceneveket, hihetetlen.

– Miért varrták be?

– Betörés. De a rendes sittre már vádalkuval ment. Az eredeti vád a másik listán volt. – Az illegális máguskodás elleni törvényekre célzott. Tehát Adler ezoterikus módszerekkel követte el a besurranó lopásokat.

– Bűntársak?

– Szabadúszóként kezdett. Egy ideig bedolgozott egy deptfordi páholynak. Aktív karrierje utolsó négy évében nem mással, mint Grisamentummal melózott. Gris halála után eltűnt. A szentségit, pont Grisamentum!

– Régen lehetett – jegyezte meg a lány. – Én már nem találkoztam a pasassal.

– Ne is emlékeztessen rá – ironizált Baron. – Be kellene tiltani, hogy bárki fiatalabb legyen nálam. Grisamentum jó fej volt. Nyilván az ember sosem tudja, kiben bízhat meg, de ő többször segített nekünk.

– Arra már én is rájöttem. A csóka neve állandóan előkerül. Mivel foglalkozott egészen pontosan?

– Egészen egyedi módon csinálta – felelte Baron. – Sok mindenben benne volt a keze. Nagypályás figurának számított. Ment is minden a lefolyóba a halála után. Kiváló ellensúlyként működött.

– Nem azt mondta, hogy a halála…

– Ja, semmi különös. Nem csatában hullott el, drámai körülmények között. Megbetegedett. Mindenki tudott róla. A világ legrosszabbul őrzött titka volt. Valamit viszont hadd tegyek hozzá… rohadtul látványos temetést kapott.

– Maga is ott volt?

– Természetesen.

A londoni rendőrség figyelmét nyilván nem kerülhette el egy ilyen formátumú személyiség halála. Rendkívül feltűnően el is köszöntek tőle. Grisamentum búcsúszertartásának részleteit olyan hivalkodó nemtörődömséggel szivárogtatták ki az érintett felek, hogy azt nyugodtan meghívásnak is lehetett venni.

– És mi volt a trükk? – kérdezte Collingswood.

Baron elmosolyodott.

– A megfigyelést végző rendőrök, mit tesz isten, nem voltak a helyzet magaslatán, nahát, megláttak minket, ó, de kis amatőrök voltunk! – A férfi kedélyesen ingatta a fejét.

Collingswood dolgozott annyi ideje a testületnél, ismerte már annyira a rendőrködés finomabb árnyalatait, és megbarátkozott annyira az FSZBCS meg a londoni rendőrség szabályrendszerével, hogy rájöjjön a trükkre. A rendőrség nyilvánosan nem mutatkozhatott egy kétes törvényességű illető temetésén, viszont nem is tehetett úgy, mintha nem tudott volna az eseményről, hiszen az a tiszteletlenség vagy a hálátlanság jele lett volna. Ezért kellett ehhez a nevetséges színjátékhoz folyamodniuk, hogy a temetés szándékosan ügyetlen megfigyelése közben meglássák őket, amiből mindenki tudta, hogy ők is részt vettek a megemlékezésen.

– Szóval mi lehetett Adler bűne? – kérdezte Collingswood. – Miért palackozták be?

– Ki tudja, mivel haragíthatott magára valakit ennyire? Ugyanúgy csak tippelni tudok, mint maga.

– Ami azt illeti, főnök, én sokkal jobban tippelek – mondta a lány. – Kerítse elő a szükséges dolgokat, addig hozom a cuccomat.

A fémszekrényéhez ment, ahonnan előhalászott egy okkult szimbólumokkal telerondított öreg táblát, egy gyertyát és egy kellemetlen szagú faggyúval teli tégelyt. Baron közben küldött egy e-mailt Harrisnek, és kért tőle egy darabkát Adler bőréből, csontjából és tincséből.

Azt nem engedték meg Billynek, hogy távozzon, de ezt leszámítva szabadon mozoghatott. Órákat töltött a föld alá süllyesztett könyvtárban. Nyakig merült a mélyvízi teológiába és költészetbe. A mélységi apokalipszis részleteire vadászott.

Egy nagy nyelés és egy nagy ürítés lesz az egész. A sötétből a sötétbe. Egyetlen irtózatos harapás. A kiválasztottak pedig parányi élősdiként, bőrre csimpaszkodó vagy belekben megbúvó parazitákként utaznak a roppant, szent poliptesttel az örvény mélyére. Vagy nem – a részletek eléggé eltértek. De ez így nem stimmelt. Amikor Billy nagyot sóhajtva lekapta a szemüvegét, és az utolsó csápológiai munkát is visszatette a polcra, riadtan tudatosult benne, hogy nincsen egyedül: a teuthex találkozójáról ismerős férfiak és nők ácsorogtak körülötte. Felpattant. A jövevények mind öltözéküket, mind korukat tekintve különböztek egymástól, csak tiszteletteljes arckifejezésük hasonlított. Nem is hallotta, mikor érkeztek és hogyan jöttek le a mélybe.

– Mióta figyeltek? – kérdezte.

– Kérdezni szeretnénk – szólalt meg egy bő ruhát viselő nő, akinek a nyakában arany csápszimbólum csillogott. – Dolgoztál rajta. A krakenen. Volt rajta bármi… különleges?

Billy a hajába túrt.

– Mármint különösen különleges? Egy óriási poliphoz képest? – Csüggedten csóválta a fejét. – Honnan tudhatnám? – Vállat vont. – Áruljátok el ti. Összekevertek valamelyik prófétátokkal.

Hűha. Valami végigfutott a szobán. A látogatók szégyenlősen pislogtak. Mi? – gondolta Billy. – Mi volt… Ó.

Hát persze, hogy ő az egyik prófétájuk.

– A fenébe – mondta, és nekidőlt az egyik polcnak. Lehunyta a szemét. Ezért kapott tőlük álmokat. Ezek nem egyszerű álmok voltak, hanem csupa olyasmi, amit értelmezni kellett.

Billy az apokaliptikus víziók mellett sorakozó könyveket és szakmunkákat nézte. Megpróbálkozott Vardy módszerével, és próbálta végiggondolni, milyen pálfordulások vezethettek idáig. Például el tudta képzelni, hogy ezek a hívők mit sem sejtő szentekként tekintenek a fejlábúakkal foglalkozó biológusokra, akik maguk sincsenek tisztában látomásaik jelentőségével, amitől még tisztábbnak, önzéstől mentesnek látszanak. És mi a helyzet vele? Billy a kezével érintette Isten testét. Vigyázott rá, megvédelmezte a romlástól, átsegítette az anno teuthis korába. Goss és a Tetkó miatt pedig meg is szenvedett ezért az istenért. Ezért védelmezte ez a gyülekezet. Ő nem csak egy újabb szent. Billy a megőrző. Az óriáspolip Keresztelő Szent Jánosa. A krakenhívők tekintetében látott félénkség jámborság volt. Áhítat.

– Ó, az isten szerelmére! – csattant fel Billy.

A látogatók némán bámultak rá vissza. Az arcukon látta, hogy éppen kinyilatkoztatásként próbálják értelmezni váratlan kitörését.

Minden most egy lehetőségekkel teli pillanat. Azokban a pillanatokban, amikor hatalmas többlet támadt a talánokból, London látnokai kénytelenek voltak leheveredni elsötétített szobáikban. Néhányan vad émelygéssel reagáltak az apokalipsziscsömörre. Ezt az állapotot nevezték világvégkórnak, és akik ebben szenvedtek, azok bolygóegyüttállások, balszerencsés naptári napok vagy kétfejű bikaborjak születése esetén nyöszörögve, öklendezve tűrték az olyan ómenek mellékhatásait, amelyekben amúgy nem is hittek.

Pillanatnyilag minden a feje tetejére állt. Egyrészt kifejezetten megritkultak ezek a rohamok. Miután a világvégekórosok éveken át szenvedtek mártírként valaki más mártírjaiért, hirtelen megkönnyebbültek. Másrészt viszont éppen a bőség zavara miatt lassan kezdett szétfoszlani az egyensúlyérzéküket felborító, részegítő érzés, ami a nyitott lehetőségek univerzumának következménye. És valami fokozatosan átvette a helyét. A sok-sok talánon túl bizonytalanul, egyre nagyobb sebességgel közeledett valami nagyon egyszerű és abszolút végleges.

Szóval mostantól ez a kóválygó rosszullét váltja fel a másik kóválygó rosszullétet, morfondíroztak a látnokok. Ez az újfajta, fagyos görcs lenne az új szorongás? Aztán lassan leesett nekik is. Hát persze! Ezt nevezik félelemnek.

Az állatok is rettegtek. A patkányok visszabújtak a föld alá. A sirályok visszarepültek a tengerhez. London rókái a riadalomtól felkorbácsolt hormonoktól hajtva állandóan üzekedtek, és az adrenalin a titkos városi rókavadászatok ideális zsákmányává tette őket. A legtöbb londoni ebből csak a járványszerűen megszaporodott madárürüléket látta, mert a rettegő madarak szó szerint állandóan összepiszkították magukat. A kirakatokat elborította a fehér ragacs. Chelsea-ben Anders Hopper is undorodva bámulta a Nippontos gyakorlat! üvegét. Halk csilingeléssel nyílt az ajtó, és besétált Goss és Subby.

– Bertrand! – kurjantotta Goss, és barátságosan intett. Subby némán nézett. – Szavamra, úgy felpiszkáltad az érdeklődésemet, hogy csak lenne egy másik kérdésem!

Anders hátrálni kezdett. Tapogatózva kereste a mobilját. Hívjon, ha bármi újat hall, oké? – kötötte a lelkére Baron, amikor átnyújtotta a névjegyét. Anders megpróbált rájönni, hova tehette. Váratlanul nekiment a falnak. Goss áthajolt a pulton.

– Nohát! – mondta. – Szóval vagyogatunk, Subby meg én meg, ehöm, no, tudod, mindannyian. Tudod te ezt. Naná, te kis matematikus, te! A kérdés meg az, hogy mi a stájsz? – Elmosolyodott. A szájából cigarettafüst szivárgott, amelyet sohasem tüdőzött le.

– Ezt nem értem – mondta Anders. A zsebében lapuló mobilon sikerült lenyomnia a 9-est.

– Persze, hogy nem – mondta Goss.

Subby egyszerűen átballagott a pult felnyitható része alatt és megállt Anders mellett. Megrángatta az ingujját. Andersnek nem sikerült tárcsáznia. Újra megpróbálta.

– Pontosan így gondolom én is – mondta Goss. Éjn is, valahogy így ejtette. – Pontosan. Így. Ettől hangos most az egész lovasklub, hát ideje kideríteni, ki huncutkodott, nem igaz? Képzelheted, hogy meglepődtem, amikor egyszer csak meghallottam a nevemet. Jó, mi? – Megkocogtatta az orrnyergét, és kacsintott. – A zsernyákok! Tudják! A nevemet! Hát ezt rakd össze.

Anders gyomrába jeges víz gyűlt.

– Várjon!

– Te voltál az a kis kópé, aki nem kötött csomót a lepénylesőjére? Jól mondom, vagy jól mondom? És most mindenféle népek faggatóznak utánam! – Goss felnevetett. – Ez azért csacsiság volt. Ki vagyok én, ki vagyok én? Elárultad a nevemet.

– Nem! Azt sem tudom, hogy hívják!

Anders hüvelykujja éppen moccant az utolsó billentyű fölött, amikor hirtelen felkavarodott a levegő, és kurta csattanás hallatszott. Anders nem is látta a mozdulatot. Csak azt tudta, hogy Goss az előbb még a pult túloldalán állt, ő lenyomta a gombot, mire a felnyitható pultrész egyszer csak szilánkokat szórva elszállt a levegőben, és Goss már ott is volt mellette, a pult másik oldalán, rendkívül közel hozzá, és megragadta Anders csuklóját, akkora erővel, hogy a telefon kihullott a markából.

A felnyitható deszkalap csak most ért földet. Goss szabad kezével fecsegő szájat mutatott.

– Locsi-fecsi fiúcska! – mondta. – Te meg Subby, a szentjit, hogy sohasem értetek a szóból!

Anders érezte a Goss hajából áradó szagot. Látta az arcbőre alatt húzódó ereket. Goss még közelebb hajolt. A lehelete teljesen szagtalan volt. Mint egy legyezővel keltett léghuzat. Aztán a következő lélegzettel megérkezett a füst is. Anders halkan felnyüszített.

– Elolvastam a könyveket – mondta Goss. Fejével az origamis polcok felé bökött. – Felolvastam belőlük Subbynak. Teljesen megbabonázta. Meg. Babonázta! Az istenfáját! Mindig is magasról tojt a mesekönyvekre, most meg mást sem hallok, csak: „Hogyan csinálhatok pontyot? Hogyan hajtogatunk pacikát?”. Egészen belejöttem ám. Megmutatom, jó?

– Nem beszéltem senkivel! – mondta Anders. – Tényleg nem tudom, ki maga!

– No, mi legyen? Almafa? – kérdezte Goss. – Vagy hajtogassunk teknőst? Visszahajtjuk, betűrjük, rásimítjuk! – Munkához látott. Anders sikoltozni kezdett. – Igen, tudom, te sokkal ügyesebb vagy! – kiáltotta Goss kacagva.

Hajtogatott tovább. Cuppogó, nedves hangok hallatszottak. Valami roppant, többször. Anders egy idő után nem sikoltozott tovább, de Goss azért folytatta.

– Én nem is tudom, Subby – jegyezte meg végül. Anders zakójába törölte a kezét. Hunyorogva szemlélte a művét. – Muszáj lesz még gyakorolni egy kicsit – mondta. – Nem egészen ilyen lótuszvirágra gondoltam.

21.

Billy úgy ébredt, mint aki vízből bukkan elő. Levegőért kapkodott. Remegő kezébe temette az arcát. A mélységes mély álomban a következőket látta:

Egy tudattal bíró pont volt, egy lélekszikra, egy értelmes, alámerült göb, és a tenger fenekén sodródott, amely egyszínű volt és fénytelen, akár a valóságban, majd egyszer csak hasadékká mélyült, vízzel teli Mariana-árokká, ahol összecsomósodtak az árnyékok. Billy apró, kifejezéstelen lelke arrafelé lebegett. Aztán felfoghatatlanul hosszú idő után ismét megpillantott valamit a mélyben. Az a valami emelkedett, összepréselt sötétségfoltként szállt fel a sötétségből. Leírhatatlan volt a perspektíva. Álom-Billy pontosan tudta, mi lesz az, és már előre rettegett attól a sok kartól és a végtelen testtől. Amikor azonban a haloványan megvilágított vízrétegbe ért, és már látszottak a körvonalai, akkor rögtön felismerte, mit lát, hiszen ő maga volt az. A gigászi Billy Harrow-arc tágra nyílt szemmel bámult felfelé, amerre – messze innen – az égnek kellett lennie. Óriás mása már régen meghalt. Preparálták is. A bőre megvarasodott, tartósítás közben véreresekké váltak a katedrálisnyi szemgolyók, a roppant, vicsorgó, tésztafehér ajkak alól elképzelhetetlen méretű fogak villantak elő. Egy tengermélyi kataklizma a felszínre lökött egy konzervált Billy-hullát.

Billy reszketve gubbasztott az ágyán. Fogalma sem volt, vajon a külvilágban reggel lehet-e, vagy a szervezete már átállt az egyház időbeosztására, ahol nem tűrték a perceket. Hirtelen leküzdhetetlen késztetés fogta el, hogy közölje Marge-dzsal Leon halálhírét. Egészen eddig eszébe sem jutott a nő, és ettől elszégyellte magát. Leon: a gondolatra önkéntelenül lehunyta a szemét és elakadt a lélegzete. Próbálta megfeszíteni azt a belső valamit, amit Goss közelében egyszer már sikerült, amivel betört egy ablakot.

Az ágya mellett zavaros folyadékkal teli pohár állt. A szépiával feltöltött altató. Teljesen nyíltan keverték az italába – rajta múlott, megissza-e. A pohár egyértelmű ajánlat volt, reménysugár, bár eddig is a szépia segítsége nélkül álmodott. Billy túszpróféta lett, jósrab. Bábu az apokalipszis egyik játékvariációjában.

A látnokok esélyeket latolgattak. A jövendőmondás kvantumalapú fogadás, versenyszerű jóslás eltérő valószínűséggel beigazolódó eredményekkel. A számítások nélkülözhetetlen részét képezték az eltérések és a véleménykülönbségek. Ez a lehetőségek háromszögelése. Senki sem tudta, mi a teendő, ha a látnokok hirtelen egyetértenek. Billy az ágykeretet markolta. A kábító tintát nézte.

Kopogtattak az ajtón, majd belépett Dane. Megállt, a falnak támaszkodott. Kabátot viselt és egy táska volt nála. Hosszú ideig egyikük sem szólalt meg, csak farkasszemet néztek egymással.

– Nem vagyok a prófétád, Dane – mondta végül Billy. – Hálás vagyok, amiért megmentetted az életemet. Ezzel még adósod voltam. Sajnálom. De ez… Nem maradhatok itt. Akkor sem, ha még mindig vadásznak rám. Segíthetnél.

Dane lehunyta a szemét.

– Beleszülettem az egyházba – mondta. – A szüleim itt ismerték meg egymást. A nagyapám, az apai… ő még nagyon komolyan hitt az egészben. Ő tanított meg mindenre. Hittanórát is tartott nekem. Persze önmagában ez szart sem ér. Nem az a lényeg, hogy papagájként visszamondjad. Az a fontos, hogy megértsed. A nagyapámmal mindent megvitattunk.

Kinyitotta a szemét, előhúzott valamit a táskájából, megnézte, visszatette. Egy pisztolyszerű fegyver csövéből kiálló szigonyra emlékeztetett.

– A legtöbb barátom… Biztosan tudod, hogy viszonyulnak a gyerekek a valláshoz. Nem sokan tartanak ki mellette. Én viszont… éreztem, hogy küldetésem van. Ne feledd, mit mondott a teuthex. – Dane ismét a felszerelését ellenőrizte. – Meg tudunk védeni. Maga Goss meg az a kibaszott Subby vadászik rád! Mindenkinek az kell, amit a fejedben őrizgetsz. Igen, ne is szólj semmit, tudom, nincsen semmi a fejedben. Oké.

– Mit csinálsz egészen pontosan? – kérdezte Billy.

– A munkámat végzem. Az egyház érdekeit képviselem. Ne kérdezd, mit tettem az egyházért, mert erre úgysem válaszolok. Minden vallásnak megvannak a maga… – A hirtelen beállt csendben mintha az üres folyosó is a mondat végére várt volna.

– Keresztes lovagjai – mondta Billy.

Dane vállat vont.

– Én a mindenes szót használtam volna. Lóti-futik. A hasisevők, az ispotályosok, Francis X Killyk. Akik az áhítatos hívek felhatalmazásával végzik el a piszkos munkát. Mindenkinek van apokalipszis-brigádja, Billy, arra az esetre, ha beütne a vég. Ők az alvó királyok a hegy gyomrában. Nem igazán dolgozhatnak fedésben. – Felnevetett. – Nem könnyű nekik munkát találni a Darwin Központban.

Felhúzta az ingét. A bőrét elborították a begyógyult hegek dudorai. Dane úgy mutogatta végig a sebeket, mintha a házi kedvenceiről lenne szó.

– Az óramívesek – sorolta. – A Megváltó Szekta. Mária Mártírjai. Ez… – Egy különösen hosszú, kacskaringós csíkra bökött. – Ez nem istenpárbaj volt, csak nyílt számonkérés. A gazember az egyházunkat fosztogatta.

Odakint léptek közeledtek, de elhaladtak az ajtó előtt. Dane a mennyezetet bámulta.

– Tudod, mi a nagy kérdés? – folytatta. – Hogy kihez vagy hűséges. Istenhez? Az egyházhoz? A pápához? Mi van, ha nem értenek egyet? – Még mindig a plafont fürkészte. – Mi ketten nem feltétlenül ugyanazt akarjuk. Te biztonságban szeretnél lenni… de nem fogolyként. Melyikre vágysz inkább? Mert itt vagy a legnagyobb biztonságban. Vagy nem hajt egy kicsit sem a bosszúvágy? Én az istenemet akarom. És lehet, hogy egy ideig egy irányba vezet az utunk. Ha belevágunk, Billy, te meg én, akkor biztosnak kell lennem abban, hogy nem fogsz meglógni. Ez nem fenyegetés… egyszerűen tudnod kell, hogy belehalsz, ha egyedül próbálsz boldogulni ezzel a szarral. Ha belevágunk, akkor segítek, de neked is segítened kell. Ehhez pedig bíznod kell bennem. Minden pillanat életveszélyes lesz, ne is hitegesd magadat! Már ha elindulunk. Mindenki rád vadászik.

Lehajolt és felkapta a táskát.

– Nagyobb biztonságban lennél itt. Ők viszont nem fognak elengedni. A többieket csak az érdekli, mit látsz – tette hozzá, és megkocogtatta a fejét.

– Miért csinálod? – Billy szíve ismét szaporábban vert.

– Mert nekünk nem az a dolgunk, hogy figyeljünk. Egy istent kell megvédenünk!

– De szerintük ez a helyes – mondta Billy. – Olvastam a mozgás nélküli mozgásról. Moore szerint a hithű megoldás az, ha úgy mozog, mint a kraken a táblán. Vagyis nem mozog.

– Milyen kényelmes értelmezés, nem? Így ülhet nyugodtan a seggén. Ők nem fognak elengedni. Én viszont szeretném, ha segítenél, de nem foglak kényszeríteni. Nincs sok időnk. Mi legyen?

– Nem az vagyok, akinek gondolsz – mondta Billy. – Nem váltam szentté csak azért, mert felvágtam egy polipot.

– Mitől félsz jobban? Hogy szent leszel, vagy fogoly? – kérdezte Dane. – Én egyiket sem kényszerítem rád.

– Mi a terved?

– Egy háború kellős közepébe csöppentél. Nem akarlak átverni, ezért nem mondok olyanokat, hogy most majd bosszút állhatsz a cimborádért. Goss ellen semmi esélyed, mint ahogy nekem sincsen. Mással akarlak meggyőzni. Nem tudjuk, ki lopta el a krakent, de azt igen, hogy a Tetkó is arra vadászik. Ha pedig megszerzi… A barátod a Tetkó miatt halt meg. Ha igazán ki akarsz cseszni vele, akkor visszaszerzed az istent. Ez a legtöbb, ami tőlem telik.

Billy választhatott: maradhatott az alázatos börtönőrök között, akik hallucinogén szerekkel tömik, és szerzetesi hűséggel jegyzik le zavaros, látomásos motyogását.

– Téged is üldözni fognak? – kérdezte. – Ha megszöksz?

Micsoda renegát élet lesz ez! Dane elveszíti az egyházát, amely felnevelte, hitehagyott hősként száll alá a sötétség szívébe, csillogó páncélú lovagként járja meg a poklot. Mi következhet egy engedelmességgel töltött élet után?

– Ó, igen – mondta Dane.

Billy bólintott. Zsebre tette a tintát.

– Indulhatunk – mondta.

A rácsos kapunál őrködő két férfi döbbenten bámult Dane-re. Biccentettek. Jámboran lesütött szemmel kerülték Billy pillantását, akiben ettől erős késztetés támadt, hogy viccből érthetetlen halandzsanyelven kezdjen beszélni hozzájuk.

– Lépek – vetette oda Dane. – Meló van.

– Persze – felelte az ifjabb kapuőr. Az egyik kezéből a másikba tette a sörétes puskát. – Egy pillanat… – mondta, miközben a ráccsal küzdött. – Csak… – tette hozzá, és Billyre mutatott. – A teuthex azt kérte, hogy kizárólag az ő külön engedélyével…

Dane a szemét forgatta.

– Ne szúrjál már ki velem – válaszolta. – Küldetést kaptam. Szükségem van erre az emberre, hogy valamit kiderítsen nekem. Szükségem van arra, ami odabent lapul – tette hozzá, és megérintette Billy fejét. – Van fogalmatok róla, ki ez? Hogy mit tud? Ne pazaroljátok az időmet. Ígérem, azonnal visszahozom. – A két őr összenézett. – Ne pazaroljátok az időmet – ismételte meg Dane nagyon halkan.

Várjunk csak, tényleg ellent akartak mondani Dane Parnellnek? A két férfi kapkodva kinyitotta a rácsot.

– Be se zárjátok – szólt vissza Dane. – Egy pillanat, és itt is lesz.

Billyvel a nyomában nekivágott a lépcsőnek. Billy lopott pillantást vetett a háta mögé. Dane kilökte a csapóajtót, és segített neki kimászni a kacatokból épített sáncok közé, Krisztus dél-londoni templomába.

Az ablakokon beáradt a fény. London pora kavargott körülöttük. Billy pislogott.

– Üdv a száműzöttek világában – jegyezte meg Dane halkan, miközben óvatosan lecsukta az ajtót. Ettől a pillanattól kezdve tette árulóvá az eszméhez fűződő elkötelezettsége. – Gyere.

Elhaladtak a konyha, a vécé és a mindenféle kacatok mellett. A nagyteremben kör alakba rendezték a székeket. Billy és Dane egy főleg idős hölgyekből álló gyülekezet közepébe sétált be, akik azonnal abbahagyták a fecsegést.

– Minden rendben, szívem? – kérdezte az egyik.

– Jól van, aranyom? – kérdezte egy másik.

– Ők is…? – suttogta Billy. – Ők is a kraken…?

– Nem, ők baptisták. Kölcsönösen megvédjük egymást. A teuthex bármelyik pillanatban megtudhatja, hogy megléptünk. Szóval első célunk minél hamarabb minél messzebbre jutni. Kövess és tedd, amit mondok. Billy, ha megszöksz, megtalálnak és megölnek. Ezt pedig egyikünk sem szeretné. Megértetted? Szedd a lábad, de ne rohanj. Készen állsz?

22.

Habár a mezei jósok hosszú időn át hirdették, hogy közel a vég, most nyomát sem lehetett látni az örömmámornak, egyszer sem hangzott el a „na, én megmondtam”. Hirtelen mindenki, akit valaha is izgatott a dolog, egyetértett velük – még akkor is, ha ezt esetleg nyilvánosan tagadták –, és ez teljesen váratlanul érte azokat, akik számukra szokatlan módon egyszer csak véleményformálókká váltak. Minek áldoznád az egész életed arra, hogy figyelmeztesd többnyire közömbös embertársaidat – mert a többséget ugyanúgy nem érdekelte az egész, mint eddig, és nagy eséllyel ez így is marad, amíg a Nap ki nem lobban –, ha hirtelen mindenki csak egyetértően bólint?

London tébolyult prófétái között járványként terjedt a zsibbadt életuntság. Sarokba vágták a figyelmeztető táblákat, gombóccá gyűrték a röplapokat, szekrénybe zárták a megafonokat. Akik érzékelték a bizonytalan eredetű létformákat, azt bizonygatták, hogy az Architeuthis eltűnése óta új jövevény járta a várost, céltudatosan és eltökélten, mintha maga lenne a testet öltött szándék. És bármi is volt az, nem sokkal később ismét gyarapodott és egy kicsit megint több lett önmagánál, a meghatározatlanság lárvaállapotából újra határozott jelenlétté vált, a most gyötrelmes megtestesüléseként ólomsúllyal nehezedett az időre.

Nem, azt a jósok sem igazán értették, ez mit jelent pontosan, de komoly hatást gyakorolt rájuk. És ez halálra rémítette őket.

Billy támolyogva tűrte a nappalt, a hideg napfényt, a járókelőket. Hétköznapi ruhákat viselő emberek siettek újságokkal és szatyrokkal a dél-londoni bevásárlóközpontok felé. Éppen csak futó pillantást vetettek rá. A fák csupasz ágaikkal kaparászták az eget. A világból minden színt kimosott a tél.

Galambraj rebbent fel a közelben és tűnt el kanyarogva a villanyvezetékek felett. Dane őszinte gyanakvással figyelte a távolodó madarakat. Intett Billynek.

– Mozgás – mondta. – Nem tetszenek nekem azok a galambok.

Billynek most tűnt fel, milyen tompán, visszhangtalanul koppannak a léptei a betonon. Szaporán vert a pulzusa. Alacsonyan húzódtak errefelé a tetők, a téglafalak málladoztak. A templom, amelyet az előbb hagytak el, leginkább egy túlméretezett fészerre hasonlított.

– Nagyon nem tetszenek nekem azok a galambok – mondta Dane.

Újságosbódék mellett siettek el, csordultig megrakott szemeteskukák között, kutyaürülékkel körbepiszkított fákon, egy üzletsoron is túl. Dane megállt egy autó mellett. Ez nem az volt, amelyikkel érkeztek. Kinyitotta az ajtót. Valami suttogott a közelben.

– Mi? – kérdezte Dane, és felkapta a fejét. – Mi ez…? – Teljes volt a csend. A férfi egy elnagyoltan megformált agyagsárkányt bámult, egy Viktória-kori tetőn sarjadó kis csúcsdíszt. Betuszkolta Billyt az autóba.

– Hát ez meg mi volt? – kérdezte Billy.

Dane indított, és reszketeg sóhaj szakadt fel belőle.

– Semmi – felelte. – Viszont eszembe jutott valami. Isten a tanúnk, nagyon jól jönne némi védelem. Muszáj minél messzebbre jutnunk. – Billy egyetlen ismerős utcát sem látott a környéken. – Csak pillanatok kérdése, és Londont elözönlik a bedühödött spanjaim. Exspanjaim.

– Szóval hova megyünk most?

– Eltűnünk egy időre. Aztán vadászni kezdünk.

– És… a rendőrök? – kérdezte Billy.

– Nem megyünk a zsarukhoz! – Dane ököllel vágott rá a kormányra. – Lószart sem képesek tenni. Ha mégis tudnának, akkor meg nem azt csinálnák, ami nekünk kellene. Mit gondolsz, ők miért keresik a polipot? Mert nekik is kell.

– És te mihez kezdesz vele, ha megtaláltad?

Dane Billyre nézett.

– Gondoskodom róla, hogy senki se szerezhesse meg.

Dane számtalan rejtekhelyet ismert. Üresnek látszó házakban, romos épületekben, takaros otthonokban, ahol a látszat szerint tisztes vagy kevésbé tisztes állásokat betöltő emberek laktak.

– Mozgásban leszünk – közölte Billyvel. – Egy helyen legfeljebb pár napot maradunk. Aztán vadászni kezdünk.

– Így meg fognak találni – mondta Billy. – Ezek az egyház titkos menedékei.

– Ezeket még a teuthex sem ismeri. Ha valaki olyan munkát végez, mint én, van némi mozgástere. Minél kevesebbet tudnak, annál jobb. Így nem mocskolják be a kezüket. Nincsen jogunk megölni senkit, nem mi vagyunk a ragadozók, érted, mit akarok mondani? De a szükség néha törvényt bont.

– Ha meg akarod védeni a mennyeket, néha el kell szabadítanod a poklot, mondta a szofisztikus bölcselet.

– Te vagy az egyetlen? – kérdezte Billy.

– Nem – válaszolta Dane. – De én vagyok a legjobb.

Billy hátrahajtott fejjel nézte az ablakon túl sodródó Londont.

– Goss csak eltátotta a száját – mondta –, és Leon… – A fejét csóválta. – Ez az ő… fortélya?

– Goss fortélya az, hogy elmondhatatlanul nagy rohadék – felelte Dane. – Az a fajta, aki ha ügyintéző lenne, egyszerű kicsinyességből minden létező előírást betartatna veled. – Fél kézzel előhalászott egy noteszlapot. – Szállítócégek listája – fűzte hozzá. – Egy istent kell megtalálnunk. Nagy eséllyel ezek között lesz az is, aki elvégezte a munkát.

Billy egy darabig szótlanul figyelte a férfit, akinek az arcán hol megjelent, hol eltűnt a harag, néha pedig rémült bizonytalanság ült ki rá. A szállásuk nem volt messze a Temzétől, egy diákalbérletnek berendezett, egyszobás lakásban. Az olcsó könyvespolcokon biológia-és kémiakönyvek sorakoztak, a falra System of a Down-posztert ragasztottak, és drogfogyasztás különböző kellékei hevertek mindenhol.

– Kié ez a sok cucc? – kérdezte Billy.

– Azért vannak itt, ha valaki netán bejutna ide – magyarázta Dane. – Vagy esetleg távolról próbálna itt körülnézni. Kristálygömbbel vagy mittudomén. Meggyőző látszatot kell kelteni.

A mosdóban fogkrémköpetes fogkefe árválkodott egy fél szappan és egy samponos flakon mellett. A fiókokba pakolt, egyforma méretű és következetesen csúf divat szerinti ruhák mind a kitalált lakóé voltak. Billy felemelte a telefont, de nem hallott vonalhangot.

Dane megvizsgálta az ablakpárkányról lógó, apró csontokból álló kötegeket. Ocsmány, mágikus kis csomagok. Az ágyneműtartóból előhalászott egy szerkezetet, amely megrozsdásodott alkatrészekből és egy csomó értelmetlen vacakból állt: egy alaplap, egy régi oszcilloszkóp és krokodilcsipeszekkel ráaggatott kacatok. Amikor bedugta a konnektorba, tompa dobbanás hallatszott, a képernyőn hullámok futottak végig, és hirtelen nagyon kiszáradt a levegő.

– Ez is megvan – jegyezte meg. – Kis elővigyázatosság.

Riasztórendszerek és jeltorzítók kavartak be a tudat és az érzékelés hömpölygő áradatába – mágia. Hívd „fortélylásnak”, intette magát Billy. Az okkult masinák nem semmit teremtettek, nem támadt körülöttük hirtelen űr, ami tátongó foghíjként hívta volna fel a figyelmet, helyette egy tudatos jelenlét foszlányait vetítették a távoli érzékelők felé. Egy kitalált ember életének lenyomatát.

Amikor Dane kiment a mosdóba, Billy meg sem próbált elszökni. Még csak az ajtót sem nyitotta ki, nem ácsorgott bizonytalanul a küszöbön.

– Miért nem akarod, hogy bekövetkezzen? – kérdezte, amikor Dane visszatért. Széles kézmozdulata szinte a teljes szobát befogta. – A világvégét. Azt mondtad, elkezdődött. Mégis a te krakened teszi ezt…

– Nem, nem ő – felelte Dane. – Vagy legalábbis nem úgy, ahogyan kellene.

Billy sokkal jobban megértette volna Dane viselkedését, ha a férfi kitért volna a kérdések elől, ha hümmögve kerülgette volna a témát. Biztosan nem olyan ritka, ha egy buzgó hívőnek az utolsó pillanatban kétségei támadnak. Persze, persze, apokalipszis, de tényleg most lenne? És így? Ennek lett volna értelme, de hát nem ez volt a helyzet. Billyben egyszeriben tudatosult, hogy ha Dane őszintén hitte volna, hogy ez az, amire csillogó szemű ifjúkora óta felkészítették, akkor eszébe sem jutna lázadni. De ez itt nem a tervezett kraken-apokalipszis. Ez a bökkenő. Ez egy másik terv része volt. Valaki lenyúlta a csápos végítéletet. Ez volt és mégsem ez volt a tervezett vég.

– Üzenetet kell küldenem valakinek – mondta Billy.

Dane csak sóhajtott.

– Hé! – Még Billyt magát is meglepte, milyen erővel csapott fel benne a harag. A nagydarab férfi is meghökkent. – Nem vagyok a kutyád! Nem parancsolgathatsz nekem! A legjobb barátom meghalt, és ezt kötelességem tudatni a barátnőjével!

– Mindez nagyon szép és jó – mondta Dane, és nagyot nyelt. Riasztóan látványos erőfeszítéssel próbálta megőrizni a nyugalmát. – De valamiben tévedsz. Szerinted nem parancsolgathatok neked. Ó, dehogynem! Ez a kötelességem. Vagy azt teszed, amit mondok, vagy Goss, Subby, a Tetkó vagy bármelyik másik játékos meg fog találni, és ha nagyon nagy szerencséd van, akkor azonnal meghalsz. Felfogtad? – Egyszer, kétszer, háromszor megbökdöste Billy mellkasát. – Éppen most lettem száműzött, Billy. Nincs túl jó napom.

Egy ideig farkasszemet néztek.

– Holnap kezdődik csak a java – summázta végül Dane. – Jelenleg sokkal kevesebb fortélykodás történik odakint, mint hinnéd. Mintha áramszünet lenne. Ez nekünk több okból is jól jön. Nem csak az egyházból vannak ismerőseim ám. – Kinyitotta a táskáját. – Lehet, hogy nem kell teljesen egyedül végigcsinálnunk.

– A tisztánlátás kedvéért – vetette közbe Billy óvatosan. – Csak egy kérdés. Értem, hogy nem akarod belekeverni a rendőrséget, de… Mi a helyzet Collingswooddal? Ő nem olyan, mint a főnökük… jó, rendőr… egyértelműen van benne valami. Szólhatnánk neki… – érvelt, de elhallgatott, amikor meglátta a Dane arcára leplezetlenül kiülő haragot.

– Messzire elkerüljük azt a társaságot – mondta ki a végső szót a férfi. – Abban bízol, hogy ők meg tudnak védeni? Vagy nem akarnak átverni? Azt hiszed, hogy az a nő nem dob fel minket azonnal?

– De…

– Kurvára semmi de, Billy. Maradunk azoknál, akiket én ismerek.

Dane egy kupac London-térképet halászott elő. Mindegyiket filctollas kiegészítések borították el, az utcák és parkok vonalain különös szimbólumok tekergőztek. Billy meglepetten nézte a szigonypuskát, amelyet a búvárok szoktak használni.

– Még sohasem használtál fegyvert, igaz? – kérdezte Dane. – Nem ártana szerezni neked valamit. Az a helyzet… hogy nem volt sok időm megtervezni a dolgot. Azon agyalok, ki segíthetne. Ki az, akiben megbízhatok? – Az ujjain számolgatott, és neveket firkantott egy lapra. – Jason, régi cimborám. Wati. Ó, öregem, Wati. Nem lesz boldog. Ha talizmán kell vagy valami hasonló, akkor Butlerhez kell mennünk.

– Ők krakenhívők?

– Francokat. Felejtsd el az egyházat – mondta Dane. – Hozzájuk nem fordulhatunk. Ezek mind olyan figurák, akikkel már dolgoztam együtt. Wati a vörösök közé tartozik, jó fej. Butlertől védelmet lehet vásárolni. Jason, Jason Smyle, ő sem rossz.

– Hé, őt ismerem – mondta Billy. – Nem dolgozott a… múzeumban? – Dane mosolyogva nemet intett. Nem, gondolta Billy, és hirtelen már nem is tűnt ismerősnek a név.

Dane hozott egy szatyornyi előrecsomagolt ételt, abból ettek. A lakásban két ágy volt, de a padlón aludtak, mint a kempingezők. Vándorok voltak a városban, ez pedig az egyik tisztás, ahol megpihentek. Hosszú ideig egyikük sem szólalt meg.

– Milyen volt… a krakent preparálni? – kérdezte Dane.

– …Mintha büdös gumival dolgoztam volna – válaszolta Billy némi hallgatás után.

Dane olyan pillantást vetett rá, mint aki mindjárt mennydörögve fejezi ki nemtetszését, de végül felnevetett.

– Ó, haver – vette a lapot Dane. – Gonosz vagy. – A fejét csóválta és bűntudatosan vigyorgott. – Komolyan. Tényleg azt akarod mondani, hogy nem éreztél semmit? Valami csak volt. – Egyetlen csettintéssel fluoreszkáló fényt lobbantott, mint a mélytengeri polipok. – Tényleg semmit sem éreztél?

Billy újra elheveredett.

– Nem – válaszolta végül. – Akkor nem. Korábban igen. Miután dolgozni kezdtem a múzeumban, az első pár hónapban szörnyen béna voltam. Nem hittem, hogy sokáig maradok ott. És egyszer csak sokkal jobb lettem. Akkor éreztem valami különlegeset. Mintha bármit képes lennék preparálni, ha úgy tartja kedvem.

– És az éjszaka a sikátorban? – kérdezte Dane. Billy a sötét szoba másik felében heverő férfira nézett. – Amikor Goss el akart kapni. Valamit csináltál. Éreztél bármit?

– Nem csináltam semmit.

– Ahogy gondolod, Billy – hagyta rá Dane. – A nagyapám szent ember volt. Állandóan arról faggatott, melyik a kedvenc szentem. Szerinte a válasz sokat elárul az emberről. Persze azt feleltem, hogy a Kraken, mert jó fiúnak akartam látszani, és a legtöbb… hitbéli kérdésre ez volt a jó válasz. Mire az öreg azt mondta: Nem, ez nem ér. Melyik szent? Ezer évig nem tudtam rájönni, aztán egyszer csak meglett. El is újságoltam neki. Szent Argonauta, mondtam. Valóban?, kérdezte erre ő. Nem dühösen vagy ilyesmi, csak meglepetten. Nem a Kékgyűrűs szent? Nem Szent Humboldt? Ők a mi harcos szentjeink. Ezt azért mondta, mert én is nagydarab voltam, mint ő, és már akkor lehetett tudni, hogy katona leszek. Miért éppen Szent Argonauta? Csak nem hagyta nyugodni. Mert olyan szép spirálban úszik, mondtam végül én.

Dane átszellemült mosollyal nézett maga elé, és Billy visszamosolygott rá. Látta maga előtt a Dane által említett tengeri lény bonyolult fraktál-mintává gyűrődött házát, amelyről a másik nevét kapta. Vitorlás csiga.

– Kemény ember volt az öreg, de ez nagyon tetszett neki – mondta Dane.

Amikor a férfi ismét kiment a mosdóba, Billy pár keserű szépiacseppet öntött a nyelvére az üvegcséből. Aztán elheveredett, és csak várt a sötétben. De az egész nap feszültsége és a soványka vacsora ellenére is hamar elnyomta az álomtalan álom, még mielőtt egyetlen látomás is utolérhette volna.

23.

Marginaliának egyetlen kérdés járt a fejében: Mi a fészkes fene folyik itt? Miután Leon továbbra sem válaszolt egyetlen üzenetre sem, megpróbálta felhívni Billyt, akit szintén nem lehetett elérni. Sikerült rávennie egy ismerős, megbízható lakatost, hogy kinyissa neki Leon lakását. Minden rendben volt. Semmit sem talált, amiből megtippelhette volna, merre lehet Leon. Billy barátait vagy rokonait nem ismerte.

Amikor úgy tűnt, hogy Leonnak tényleg nyoma veszett, és sem őt, sem Billyt nem lehetett elérni, Marge fogta magát, és elballagott a legközelebbi rendőrőrsre, ahol bejelentette az eltűnésüket. A rendőrök kurtán, de udvariasan közölték vele, hányan tűnnek el évente, sőt hetente, és mennyien bukkannak fel viszonylag hamar a részeg kiruccanások vagy alkalmi hétvégék után. Azzal búcsúztak tőle, hogy ne aggódjon a kelleténél jobban, de túlzott reményeket se tápláljon.

Marge ekkor elsírta magát az őrsön. Ez még őt is meglepte. A rendőrök feszengve, ügyetlenül próbáltak kedvesek lenni, teával és zsebkendővel kínálták. Miután megnyugodott, hazament, ahol követte az utasításokat, tehát nem táplált túlzott reményeket és fogalma sem volt, mit kellene tennie. Azonban alig másfél órával később (tekintve, hogy Marge bejelentése tartalmazott bizonyos kulcsszavakat, amelyeket összefüggésbe lehetett hozni más kulcsszavakkal, ráadásul a lediktált nevek is szerepeltek már valahol, és ehhez társult még Leon utolsó üzenete is, amire Marge nem emlékezett pontosan, de már ez is elég volt ahhoz, hogy megszólaltassa azt a bizonyos vészcsengőt), kopogtattak az ajtaján. Odakint egy középkorú, öltönyös férfi állt egy nagyon fiatal, szőke lány társaságában, aki rendkívül lezserül viselte az egyenruhát. A lány egy pórázt szorongatott, de kutya nem volt nála.

– Jó napot – üdvözölte a férfi. Vékony hangon beszélt. – Miss Tilley, igaz? A nevem Baron. Baron felügyelő. A hölgy a kollégám, Collingswood közrendőr. Válthatnánk pár szót? Esetleg odabent?

Miután beléptek az ajtón, Collingswood megállt, majd teljesen körbefordult a tengelye körül, és szemügyre vette a lakást, a sötétre festett falakat, ahol művészfilmes vetítéseket és elektronikus zenei tematikájú pincebulikat reklámozó plakátok lógtak. Marge a dívány felé intett, de sem a nő, sem Baron nem ült le. Hirtelen földes, disznókarámra emlékeztető szag csapta meg az orrát. Értetlenül pillantott körbe.

– Úgy értesültem, Miss Tilley, hogy mostanában elveszítette pár barátját – mondta Baron.

Marge már majdnem kijavította, hogy Mrs., de végül nem fáradt vele.

– Nem hittem volna, hogy ilyen hamar megkeresnek – válaszolta. – Az őrsön azt mondták, nem igazán tehetnek semmit.

– Ah, nos, valóban, de ők nem tudják azt, amit mi. Milyen kapcsolatban áll Billy Harrow-val?

– Billyvel? Semmilyenben. Leonnal vagyok.

– Mármint?

– Már mondtam.

– Nem mondott semmit, Miss Tilley.

– Az őrsön már mindent lediktáltam. Leon a szeretőm.

Collingswood a szemét forgatta és a fejét ingatta, Ó-la-la, baszdmeg! Úgy csettintgetett a nyelvével, mintha egy állatra szólna rá, és a többi szoba irányába bökött az állával.

– És azóta nem hallott semmit Leonról, amióta hármasban találkoztak Billyvel? – kérdezte Baron.

– Még azt sem tudom biztosan, hova mehetett. Hogy értek ide ilyen gyorsan? Az őrsön azt mondták, ne számítsak… – Marge elhallgatott, és a hirtelen rátörő, rettenetes gondolattól elkerekedett a szája. – Istenem, megtalálták, de…

– Nem, nem – mondta Baron. – Szó sincs róla. Egy másik üggyel összefüggésben érdeklődünk. Collingswood meg én általában nem foglalkozunk eltűnt személyekkel. Teljesen más ügyosztálynak dolgozunk. Viszont az eset kapcsolatban lehet a mostani ügyünkkel, ezért vagyunk itt.

Marge átható pillantást vetett rá.

– A polipos ügy? – kérdezte végül. – Ezért jöttek?

– Nemááááár! – csattant fel Collingswood. – Tudtam! Az a kis nyomorult!

– Ah. – Baron finoman felhúzta a szemöldökét. – Igen. Sokat tűnődtünk azon, vajon Billy mennyire képes ellenállni a kényszeres fecsegés csábításának.

– Annyit azért ismerjünk el, főnök, hogy ahhoz képest, mennyire nem tudja, mit csinál, egészen tökös legény. Na, mozgás. – Amennyire Marge meg tudta ítélni, a lány ezt az utolsó mondatot nem valamelyik jelenlévőnek szánta.

– Rendkívül hálásak lennénk, Miss Tilley, ha senkinek sem beszélne arról, amit Billytől hallott.

– Úgy gondolják, hogy ennek köze lehet Leon eltűnéséhez? – kérdezte Marge hitetlenkedve. – És Billynek is? Van elképzelésük arról, hol vannak?

– Éppen ennek próbálunk utánajárni – felelte Baron. – És nyugodt lehet, amint megtudunk valamit, azonnal értesítjük. Billy sokat emlegette a polipot? Leon elment valaha megnézni? Gyakran járt a múzeumba?

– Mi? Nem, dehogy. Azt hiszem, egyszer járt a kiállításon. De nem érdekelte különösebben a dolog.

– Beszélt az esetről?

– Leon? – kérdezte a nő. – Mármint beszélte a polip eltűnéséről? Remekül szórakozott rajta. Jó, azt tudta, milyen fontos ez Billynek. De az egész iszonyú fura volt, nem? Muszáj volt viccet csinálnia belőle. Én még abban sem voltam biztos, vajon nem csak Billy szívat-e minket, érti?

– Nem – mondta Collingswood.

– Mi a fenéért találna ki Billy ilyesmit? – kérdezte Baron.

– Hát… a hírekben szó sem volt ilyesmiről, nem?

– Valóban nem – ismerte el Baron. – De hát éppen ez a történet tanulsága. Elképzelése sincsen, milyen súlyos rádiócsend van ilyen esetekben. – Szelíden elmosolyodott.

– Nem arról beszélek, hogy Leonnak tetszett volna, ami történt. Egyszerűen csak… mókásnak találta az egészet. Még vicces üzenetet is küldött, mielőtt… mielőtt…

– Na ja – jegyezte meg Collingswood. – Meg kell szakadni a röhögéstől.

– Ne csinálja már! – mondta Marge. – Elloptak egy óriási polipot. Most komolyan…

– Mit tud mondani nekünk Billyről? – kérdezte Baron. – Mi a véleménye róla?

– Billyről? Nem is tudom. Rendes embernek tűnt. Nem igazán ismerem. Leon barátja. Miért?

Baron Collingswoodra pillantott. A lány nemet intett, és megrángatta a pórázt.

– Nem nyert – jegyezte meg. – Ó, sajnálom, Huncut.

– Mi folyik itt? – kérdezte Marge.

– Csak nyomokat keresünk, Miss Tilley – felelte Baron.

– Mennyire… Szóval aggódnom kellene?

– Nem igazán – válaszolt Baron. – Kath, maga aggódna?

– Nem. – Collingswood éppen üzenet írt valakinek.

– Tudja, minél többet tűnődök az eseten, egyre kevésbé tűnik valószínűnek, hogy bármi köze lenne az aktuális ügyünkhöz. Szóval felesleges aggódnia.

– Ja – toldotta meg Collingswood, aki még mindig a billentyűket nyomogatta. – Kár lenne.

– Természetesen azonnal szólunk, ha mégis másképpen alakulnak a fejlemények – ígérte Baron. – De nem tartom valószínűnek. – Biccentett. Megérintette nem létező sapkája peremét: Hát akkor viszlát.

– Hé, várjanak! – csattant fel Marge. – Ennyi volt?

Collingswood addigra már az ajtóban állt, és éppen piperkőc módon felhajtotta a gallérját. Marge-ra kacsintott.

– Ez meg mi volt? – kérdezte Marge. – Már mennek is? És mi lesz ezután?

– Nyugodjon meg – mondta Collingswood –, minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy megtaláljuk a hogyishívjákot.

Marge-nak a lélegzete is elakadt.

– Ejnye, Kath – mondta Baron. A fejét csóválta, és a szemét forgatta, akár egy megfáradt apa. – Miss Tilley, szavamat adom, hogy azonnal jelentkezünk, amint pontosabb információink is lesznek.

– Maga nem hallotta, mit mondott?

– Kath – szólt Baron a lányra –, mars az autóba. Hallottam, Miss Tilley. És kérem, fogadja bocsánatkérésemet.

– Hivatalos panaszt akarok tenni. – Marge egész testében remegett. Többször is ökölbe szorította a kezét.

– Természetesen. Minden oka megvan rá. Nincsen hozzászokva Collingswood akasztófahumorához, ez érthető. Az a helyzet, hogy kiváló rendőr, csak így dolgozza fel a traumát, amivel a mindennapi munkánk során találkozunk. Ez persze nem kifogás, ezt aláírom. Nyugodtan tegyen feljelentést, attól talán kicsit észhez tér. – Kifelé menet még megtorpant, és az ajtókeretnek támaszkodva megfordult. – Tőlem is megkapja a fejmosást, ebben biztos lehet. Hatalmasat csalódtam benne.

– De várjon, nem mehetnek csak így el! Hol érhetem el, ha esetleg…

– Gondolom, a körzeti őrsön megadták a kijelölt nyomozó számát, igaz? – kérdezte Baron. – Rajta keresztül elér minket. A kolléga mindent azonnal továbbít nekem és a csapatomnak.

– Micsoda? Ezt nem teheti, nem hagyhat… – De az ajtó már csukódott is befelé, és Marge ugyan kiabálva folytatta, hogy ez nem, így nem járja, de nem ment utánuk. Helyette az ajtónak dőlve kivárta, amíg elmúlik a váratlan sírógörcs. Aztán hangosan csak ennyit mondott:

– Ez meg mi a fene volt?

Hogy mi volt? Egy hirtelen ötlet, a rosszabbik fajtából. Az a ritka, ösztönös gyanú, ami abszolút tévesnek bizonyul.

– Lófasz nem volt ott – jegyezte meg Collingswood, és rágyújtott. A hideg szellő elkapkodta a füstöt. – A nőnek fingja nincs az egészről – tette hozzá.

– Egyetértek – mondta Baron.

– És az égvilágon semmi köze az ügyhöz. Szart sem érünk vele, az a nagy helyzet.

– Szerintem sem – osztotta a véleményét Baron.

– Körömpiszoknyi bűbáj nem volt a lakásában, de még a közelében sem – folytatta Collingswood. – Nem úgy, mint Billynél, a szentségit. – Valaki vagy valakik, akinek vagy akiknek a lelkét keményre edzette a boszorkányság, egyértelműen járt ott. Collingswood szerencsétlen éteri kísérője a belépés pillanatában sarkon fordult és nyüszítve menekülni próbált, de olyan hangon, hogy még Baron is meghallotta.

– Maga is tudja, hogy pillanatnyilag csend van – folytatta. – Mert éppen mindenki be van szarva az MTKSZ-től. Most minden mágikus nyom sokkal feltűnőbb. Látta, mit művelt a malacka. – A lány megrángatta a pórázt. – Jó, nem láthatta, de érti, mire gondolok. Semmit sem talált. Akkor most mi a pálya? Ez a Leon nevű arc is benne van?

– Kétlem – válaszolta Baron. – Minden eddigi jel arra utal, hogy ő egy senki. Átlagos, hétköznapi balfék. – Szórakozott, prrrr hangot hallatott, majd továbbgondolta. – Ha mégis köze van a krakenhez, akkor isten tudja csak, mikor épülhetett be közéjük. Szerintem elkapták. – Collingswood koncentrált, hátha elcsíp pár gondolatfoszlány-SMS-t. Szippantott párat, hátha megérzi az esetleges mágiahasználat erőtlen paraillatát az utcán.

– Hát – mondta. – Szegény.

– Igen. Nem hiszem, hogy valaha még látjuk. Vagy Billyt.

– Hacsak nem Billy a tettesünk. – Ezen mindketten elgondolkodtak. – Azt hallotta ma reggel, miről magyarázott Vardy?

– Hol van egyáltalán az az ember? – kérdezte Baron. – Miben mesterkedik?

Collingswood vállat vont.

– Nemtom. Arról beszélt, hogy utánanéz Adler hívő életének.

– Volt neki olyan?

– Nemtom, főnök. Nem az én ötletem volt. De azt hallotta, mit mondott ma reggel? A krakenhívőkről?

Természetesen már most mindenféle szóbeszéd terjengett a lopás, a gyilkosság és a rejtély összes elképzelhető aspektusával kapcsolatban. Semmi sem állíthatta meg a szélnél is sebesebb pletykát. Baron és Collingswood munkája részben abból állt, hogy ezekre odafigyeljenek. Vardy azt hallotta a hívőspicliktől, hogy a polipegyház több rangosabb hívőt is kiközösített.

Ezen kívül pedig egyre erősödött a pusmogás a közelgő apokalipszisről.

Fellendült a kereslet az ereklyék iránt. Ki vonhatta volna kétségbe ilyenkor a vallás és a szervezett bűnözés kapcsolatát? Mint azt valamelyik titkos katolikus rend püspökei szokták mondogatni, ha felmerült az üzleti erkölcs témája, hát semmit sem tanultunk Szent Calvi mártírhalálából?

– Szóval még mindig az a felvetés, hogy csak az istenesek tehették? – kérdezte Collingswood, és szívott egyet az orrán. – Krakenhívők vagy mittomén? És ha egyszerű bűnözők voltak?

– Ez is van olyan jó tipp, mint az enyém – mondta Baron. – Nagy eséllyel sokkal jobb is.

– A spiclijeink még mindig hallgatnak, mint szar a fűben – mondta Collingswood, és megint szívott egyet az orrán.

– Hé! – szólt Baron. – Valami… ott. – Átnyújtott egy zsebkendőt. A lány orrából csöpögött a vér.

– Ó, te kis szar! – dühöngött Collingswood, és ráfogott az orrnyergére. – Te faszarcú féreg!

– Jézusom, Kath, minden rendben? Mi történt?

– Semmi, főnök. Csak a feszültség.

– Feszültség? Egy ilyen gyönyörű napon?

A lány leírhatatlan pillantást vetett rá.

– Semmi. Semmi különös. Csak… – Az ég felé intett. – Ez az egész. A szájbakúrt panda.

A panda egy csapongó asszociációs lánc végeredményeként született, amikor Baron és Collingswood éretlen tréfálkozásba kezdtek arról, vajon minek lehetne nevezni a világ legeslegvégét. A mindent lezáró pillanatot, amire még az érintőlegesen apokaliptikus szekták is felkészültek. A világvége mágikus bűze teljesen kikészítette az olyan fortélyműveseket, mint Collingswood: nyűgös volt, fogfájós, nyugtalan. Állandóan úgy hivatkozott arra a feltartóztathatatlan, félelmetes pillanatra, mint „bármi is legyen az”, míg egyszer csak Baron felvetette, hogy rövidítsék valamivel. „Csúnya, gonosz farkas” volt a kiindulópont, ami hamar „tacskó” lett, végül pedig „panda”. Vicces név ide vagy oda, Collingswood hangulata nem lett jobb tőle.

– Bármi is ez, köze van ahhoz a kurva poliphoz – mondta a lány. – Bárcsak tudnánk, ki lopta el…

– Gyanúsítottaink már vannak. Főleg akkor, ha a főnökség kérdezi. – A fanatikus hívők bármit kifizettek volna egy isten teteméért. Az FSZBCS pedig figyelt és a zavarosban halászott, hahaha, hátha hallanak valamit a titkolózó Kraken Egyháza felől. A polip eltűnése azonban valóban lehetett világi – bár megfortélyolt, abnaturális – bűntény. Az pedig bonyolította a helyzetet.

Valójában bürokraták háborúztak a befolyásért. A londoni rendőrség kötelékében egyedül az FSZBCS embereiről lehetett elmondani, hogy nem retardáltakként, totálisan alkalmatlanul közelítettek a fortélylás hátborzongatóan képtelen létezéséhez. Az állam boszorkányai és boszorkányvadászai voltak egy személyben. Pedig az, hogy létezhettek és működhettek, csak a történelem egyik furcsa fintora. A brit rendőrségen nem működtek varázslóosztagok. Nem létezett osztag a mágikus bűncselekmények elhárítására. Sem erre kiképzett kommandósok. Kizárólag az FSZBCS, akiket technikailag nem érintettek az okkult erővonalak, a bűvszavak, megidézett entitások, ésatöbbi – ők kifejezetten a kultuszcsoport voltak.

Gyakorlatban az ügyosztályt természetesen csupa különös tehetséggel rendelkező ember alkotta és felügyelte. Az FSZBCS számítógépeit okkult hexverrel és abgrade-del pakolták tele (mint a Geas és az iScry). Az egységnek kötelessége volt ügyelni a látszatra, és a vallások felügyeletének szabályai szerint kellett dolgozniuk. Ha arra a következtetésre jutnak, hogy az Architeuthis eltűnése mögött valóban profán parakriminális tevékenység áll, akkor minden erővel a londoni eretnek-pátriárkákhoz vezető szálakra kell koncentrálniuk. Máskülönben elveszítették az intézkedés jogát. Ha az elhappolipolás mögött mégsem a szekták állnak, akkor az ügy a sokkal kevésbé tapintatos ügyosztályokhoz kerül, amelyek a szervezett bűnözéssel vagy a nagy értékű rablásokkal foglalkoznak. A molyszagú részlegekhez.

– Isten óvjon minket – mondta Collingswood.

– Tételezzük fel – morfondírozott Baron –, pusztán elméletileg, hogy tényleg bűnözők voltak, és nem valamelyik istengaleri. Ebben az esetben teljesen egyértelmű, ki a legfőbb gyanúsítottunk.

– Az a rühes Tetkó – tért a lényegre Collingswood.

Megcsörrent Baron telefonja.

– Igen – szólt bele a férfi, aztán megtorpant. Hirtelen betegesen elsápadt, és nagyon öregnek tűnt.

– Mi az? – kérdezte Collingswood. – Mi történt, főnök?

– Rendben – felelte Baron. – Megyünk. – Összecsattintotta a mobilját.

– Goss és Subby – mondta. – Valószínűleg rájöttek, hogy Anders beszélt velünk. Valaki… Ó, a szentségit! Majd meglátja.

24.

Billyben ébredés után azonnal tudatosult, hogy ezúttal csak a mindennapi jelentésfoszlányokból összetapadt, állott masszát álmodta.

Miért ne lehetnének a világot uraló istenek polipok? Létezik náluk alkalmasabb bestia erre? Nem kell nagy fantázia ahhoz, hogy az ember elképzelje a földgolyóbisra tapadó csápokat, nem igaz?

Billy most már azt is tudta, hogy egy háború közepébe keveredett. London már nem az otthona volt, hanem csatatér. Minden váratlan neszre összerezzent. Gerillaharcosként követte Dane-t. Dane az istenére vágyott, Billy szabadságra és bosszúra. Mondhatott Dane bármit, Billy akkor is bosszút akart állni Leonért és azért, mert az élete a feje tetejére állt, és ha háborúba kezd a Tetkóval, akkor legalább minimális esélye van visszavágni. Igaz?

Nagyon egyszerűen álcázták magukat. Billy kifésülte, Dane összekócolta a haját. Dane melegítőt húzott. Billy nevetségesen festett a képzeletbeli diák ruháiban. Állandóan a körülöttük nyüzsgő londoniakat bámulta, és pontosan úgy pislogott, mint egy szökevény. Dane pár másodperc alatt feltört egy másik autót.

– Valami varázskulcsot használsz? – kérdezte Billy.

– Ne beszélj már hülyeségeket – felelte Dane.

Egyszerű mozdulatokkal dolgozott, mint bármelyik átlagos bűnöző. Billy körülnézett az autóban: egy puhafadeles regény, üres ásványvizes palackok, szétszórt papírszemét. Tudta, hogy hiábavaló, de azért remélte, hogy nem egy kedves embernek okoznak most gondot, akit mondjuk ő is kedvelne. Szánalmas önigazolás volt.

– Nos… – kezdte Billy. Hát itt vagyunk, gondolta, a lövészárokban. – Mi a terv? Most mi szállunk rájuk, igaz?

– Vadászni megyünk – válaszolta Dane. – Van pár nyomunk. De ez mostantól elég veszélyes. Renegát lettem, és segítségre szorulunk. Az mondjuk nem igaz, hogy nincsenek szövetségeseink. Ismerek pár embert. Könyvtárba megyünk.

– Mi?

– A Brit Nemzeti Könyvtárba.

– Mi van? Nem arról volt szó, hogy meghúzzuk magunkat?

– De igen. Nem túl szerencsés hely.

– Akkor meg…

– Mert meg kell találnunk egy istent, azért! – csattant fel Dane. – Érthető? És azért, mert segítségre van szükségünk. Rizikós, igen, de ide főleg a kezdők jönnek. Akik pontosan tudják, mire van szükségük, azok máshol keresgélnek.

Lehetett itt mágiát találni, de szigorúan csak zöldfülűeknek valót. Ha valaki komolyabbra vágyott, máshova ment. Egy elhagyatott uszodába Peckhamben vagy a kilburni Gaumont State kolosszusának tornyába, ahol valaha régen mozi üzemelt, de mostanra már a bingószalon is megszűnt a falai között. A Shaftsbury Avenue melletti Angus steak-étterem hűtőkamrájába, ahol olyan hatalmas erővel felruházott könyvek lapultak, amelyek elkúsztak a polcon, ha a könyvtáros félrenézett, és állítólag csupa olyan hazugságot súgtak az olvasó fülébe, amit az illető mindig is hallani akart.

– Fogd be a szád, tartsd nyitva a szemed, figyelj, okulj, légy tisztelettudó – mondta Dane. – És ne felejtsd el, hogy vadásznak ránk, ezért ha bármi furcsát látsz, azonnal szólj. Kerüld a feltűnést. Állj készen, ha esetleg menekülnünk kell.

Kurta zápor verte végig a tetőt. Ha esik, idézte Dane a nagyapját, olyankor a kraken rázza le a csápjairól a vizet. A szél a kraken csőréből fúj. A Nap, magyarázta Dane, a kraken bőréből áradó derengés csilláma.

– Folyamatosan Leonra gondolok – mondta Billy. – Muszáj… szóval értesítenem kellene a családját. Vagy Marge-ot. Tudnia kellene, mi történt… – Nagyon nehéz volt beszélni az érzéseiről, és nem is bírta befejezni a mondatot.

– Nem szólsz senkinek – mondta Dane. – Nem beszélsz senkivel. Behúzod a nyakad.

Az egész városból áradt a határozatlanság. Mint egy dombtetőn imbolygó tekegolyó, amely szinte sistergett a helyzeti energiától. Billynek hirtelen eszébe jutott Goss kígyószerűen megnyúló állkapcsa, a csontok ropogása és a tátongó repedéssé torzuló száj. Dane elhajtott egy vegytisztító és a kis galéria mellett, a kirakatokból rengeteg ócskaság, sokszínű kacatgyűjtemény, sok-sok urbánus cukiság nézett utánuk.

A Brit Nemzeti Könyvtár előtti tágas téren kisebb létszámú tömeg gyülekezett. Diákok és kutatók ácsorogtak laptopjaikat szorongatva, divatosan komoly szemüvegben és gyapjúsálban. A szájukat tátották vagy hangosan nevetgéltek.

A bámészkodók figyelmét az a néhány macska kötötte le, akik mintha bonyolult táncot jártak volna lomha céltudatossággal. Négy fekete volt, egy teknőctarka. Megállás nélkül köröztek. Nem széledtek szét és még csak össze sem kaptak. Méltóságteljesen járták kijelölt útvonalukat.

Már éppen biztonságos távolságban, de még mindig döbbenetesen közel három galamb topogott, szintén körbe-körbe. A két csapat éppen csak nem keresztezte egymást.

– Hihetetlen, nem? – kérdezte egy lány, és a nevetséges ruhákban feszengő Billyre mosolygott. – Láttál már ilyen jól nevelt társaságot? Imádom a macskákat!

A diákok többsége pár perc szemlélődés után folytatta az útját a könyvtár felé. Páran azért akadtak a tömegben, akik egyáltalán nem találták viccesnek, sokkal inkább komor aggodalommal figyelték a jelenetet. Egyikük sem ment be a könyvtárba. Nem lépték át a láthatatlan határvonalat, amit az állatok jelöltek ki maguknak. Korán volt még és éppen csak megérkeztek, de amint meglátták a gyülekező kis csapatot, már távoztak is.

– Mi folyik itt? – kérdezte Billy.

Dane egy óriási szobor felé vette az irányt. Láthatóan idegesítette a nyílt tér. Folyamatosan jobbra-balra kapkodta a fejét, és riadt elszántsággal a középen magasodó, húsz láb magas Newton-szoborhoz vezette Billyt. A tudós képmása ülve, mélyen előregörnyedve, körzővel a kezében tanulmányozta a földet. Az egész kompozíció hatalmas félreértésnek tűnt, mintha Paolozzi tévesen értelmezte volna a forrásanyagát, és Blake zsémbes, a rövidlátó tudósról való elrévült morgolódását fenségesnek és kizárólagosnak gondolta volna.

A szobor mellett nagydarab férfi állt pufajkában, usankában és szemüvegben. Műanyag szatyrot szorongatott és magában motyogott.

– Dane – szólalt meg valaki.

Billy megfordult, de nem látott a közelben senkit. A szőrsapkás férfi óvatosan intett Dane-nek. A szatyor tömve volt egy balos újság példányaival.

– Martin! – viszonozta Dane. – Wati? – Először a férfi, majd a szobor felé biccentett. – Wati, szükségem van a segítségedre…

– Fogd már be! – utasította a hang. Dane látható döbbenettel hátrahőkölt. – Egy nyamvadt percet bírj ki.

A hang suttogva, furcsa, részben londoni, részben pedig bizarr és meghatározhatatlan eredetű akcentussal beszélt. Fémesen. Billy hirtelen rádöbbent, hogy a szobor beszél.

– Ööö, oké – hebegte az újságokat cipelő férfi. – Látom, van elég dolgod. Akkor lépek. Szerdán találkozunk.

– Jó – felelte a szobor, mozdulatlan ajkakkal. Egyáltalán nem mozdult, mégis csak egy szobor volt, de a hang a puskacsőnyi szájból jött. – Add át a hölgynek az üdvözletemet.

– Úgy lesz – felelte a férfi. – Akkor még találkozunk. Sok szerencsét. A többieknek üzenem, hogy velük vagyok. – A macskákra pillantott. Egy biccentéssel elköszönt Dane-től, majd Billytől is. Egy újságot még Isaac Newton lába mellé csúsztatott.

Dane és Billy egymás mellett ácsorgott. A szobor nehézkesen görnyedezett tovább.

– Ide mersz jönni? – kérdezte. – Hozzám? Neked aztán van bőr a képeden, Dane.

Dane a fejét csóválta, majd halkan megszólalt:

– Ó, te jó ég. Szóval hallottad…

– Azt hittem, félreértés – mondta a hang. – Valaki említette, de én rögtön tiltakoztam, nem, az nem lehet, Dane nem tenne ilyet. Soha. Még figyelőket is küldtem utánad, hogy tisztázzalak. Felfogtad? Mióta is ismerjük egymást, Dane? Ezt tényleg nem hiszem el.

– Wati… – fogta Dane könyörgőre. Billy még sohasem hallotta ilyennek. Még amikor a teuthexszel, saját vallása pápájával beszélt, akkor is inkább mogorva volt. Most viszont hízelgett. – Figyelj, Wati, higgyél nekem. Nem volt más választásom. Hallgass végig, kérlek.

– Miért, azt hiszed, meg tudsz győzni? – kérdezte a Newton-szobor.

– Wati. Kérlek. Nem mondom, hogy helyesen cselekedtem, de annyival tartozol nekem, hogy legalább meghallgass. Nem? Ennyit sem?

Billy a görnyedező fémemberről a krakenhívőre nézett, majd vissza.

– Tudod, hol van Davey büféje? – kérdezte a szobor. – Egy perc múlva légy ott. Én a magam részéről búcsúzni megyek, Dane. Hogy tehetted? Nem hiszem el, hogy sztrájktörő lett belőled.

Valami hangtalanul, de érezhetően távozott. Billy pislogott.

– Ez mi volt? – kérdezte. – Kivel beszéltél?

– Egy régi barátommal – felelte Dane lassan. – Aki teljes joggal be van rágva rám. Teljes joggal. Az a kurva mókus. Mekkora barom voltam! De szorított az idő, és nem mertem kockáztatni. Kapkodnom kellett. – Billyre nézett – Az egész a te hibád, baszki! Na jó, nem ám. Csak viccelek, cimbora. Nem tudtad. – Nagyot sóhajtott. – Ez… – A szoborra mutatott, amely most már üres volt. Billy nem is sejtette, ezt honnan tudja ilyen biztosan. – Ez volt a bizottsági elnök. A szakszervezetis.

Újabb látogatók érkeztek a könyvtárhoz, derültséget keltett, amikor meglátták a kis állatseregletet, megálltak, továbbmentek, vagy, mint azt tették néhányan, tétovázva sarkon fordultak, mint akik előtt most tisztázódott valami. A köröző teremtmények tartották őket távol a könyvtártól.

– Látod, mi megy itt – mondta Dane, és elkeseredetten végigsimított a fején. – Ez itt egy sztrájk, én meg bajban vagyok.

– Sztájk? A madarak meg a macskák?

Dane bólintott.

– A famulusok sztrájkba léptek.

25.

A tizenegyedik dinasztia idején, a Középbirodalom hajnalán, sok évszázaddal az emberi Krisztus születése előtt történt, hogy a Nílus-vidék tehetősebb lakóit egyre jobban foglalkoztatta, hogyan menthetnék át az életszínvonalukat a halál utáni életbe.

Hát nem léteztek mezők a túlvilágon? Talán az éji földeken termő gabonát nem kell betakarítani, hát maguktól boldogulnak az órákra osztott éjszakai ég birtokai? Hiszen vannak ott háztartások, tehát ház körüli munka is akad. Ki várhatja el egy nagy hatalmú embertől, aki életében sohasem dolgozott a saját földjén, hogy majd éppen a halála után vágjon bele?

A sírokba helyezett mumifikált gazdák mellett megjelentek az usébtik. Ők majd elvégzik a munkát.

Erre a célra készítették őket. Pontosan ilyen feladatokra. Apró szobrok voltak, agyagból vagy viaszból, kőből, bronzból, tejüvegből vagy porszerű fémoxiddal befújt mázas fajanszból. Eleinte uraik és parancsolóik parányi másolatának készültek, mintha gyolcsba tekert, apró halottak lennének, majd később megszűnt ez a szemérmes képmutatás, és onnantól színlelőbárdot, kapát és kosarat szorongattak, munkájukhoz nélkülözhetetlen szerszámokat formáltak vagy faragtak szervetlen szolgatestükből.

Ahogy teltek az évszázadok, úgy szaporodott a szobrocskák serege, míg a végén az év minden napjára jutott valaki, aki dolgozott. A vagyonos halottak szolgái vagy munkásai, akiket munkára teremtettek, hogy elvégezzék a posztumusz termelés létfontosságú feladatait a kiváltságos elhunytak földjein.

Az usébtikre a Halottaskönyv hatodik fejezetét írták. Üdvözlet, usébti figura, kit nékem szántak – szólt a bőrükre festett szöveg. – Ha valamely munkát kell végeznem a holtak földjén, minden dolog távolíttasson el előled, ami utadat állja, hogy óhajomnak engedelmeskedve felszántsd a mezőt, csatornákat árassz el vízzel és homokot hordjál keletről nyugatra. „Itt vagyok”– szólasz majd. – Megteszem, amit parancsolsz.”

A testükre írva viselték létezésük célját. „Itt vagyok. Megteszem, amit parancsolsz.”

Senki sem tudja, mi van a membránon, az élet és a halál között feszülő hártyán túl. Innen csak torz, szilánkos képet látni belőle. Kizárólag ezekre a megbízhatatlan felvillanásokra támaszkodhatunk – meg a pletykára. A szóbeszédre. A halottak locsognak: a tehetségesebb médiumok a halál felszínének felületi feszültségét rezegtető pletykákat hallják. Mintha vécéajtó mögül elsuttogott titkokat csípnének el. Tompa, alig érthető duruzsolás ez.

Úgy következtetjük, tippeljük, gondoljuk, hogy meghallottuk és megértettük, mekkora erőfeszítések zajlottak odaát. Ott, Khert-Neterben a birodalom kilobbant életű, megítéltetett halottai gyűltek, akiket egészen addig a hitre neveltek, ami elég volt ahhoz, hogy a halál utáni életüket a fantasztikus túlvilági hiedelmeik rideg, képlékeny másolatává formálják. Kövekből, elektromosságból és híg kásából alakították hihető élőképpé. (Vajon a halál utáni világ melyik aspektusa sűrűsödött addig, hogy egyszer csak Anubiszként gondoljon magára? És melyik lett a szíveket felfaló Amam?)

Az usébtik évszázadokon át engedelmeskedtek. Itt vagyok, mondták a sötétben a nem is létező hangjukon, majd learatták a gabonát, ami sohasem volt, csatornát ástak a halál antivizének, cipelték az emlékezés homokját. Erre teremtették őket, a halott nagyurak agyatlan szolga-lényeit.

Majd történt egyszer, hogy egy usébti megtorpant az egyik folyópart-analógia közepén. Ledobta a learatott árnybúzát, és agyagbőréhez szorította a szerszámot, amelynek használatára megalkották. Lekaparta a testére írott szent szöveget.

Itt vagyok, kiáltotta a hangon, ami ezen a helyen hangnak számított. És nem fogom megfenni!

– Watinak nevezte el magát – mondta Dane. – „A lázadó”. A Szet Maat munkásfaluban készítették. – Nagy odafigyeléssel ejtette ki a különös helynevet. – Ma Dejr el-Medinának nevezik. Harmadik Ramszesz uralkodásának huszonkilencedik évében történt.

Megint új autóban ültek. Volt valami szédítő az ellopott autókban talált holmik változatosságában: minden hátsó ülésen teljesen más játékok, könyvek, újságok, elfeledett kacatok hevertek.

– A fáraó sírját építő munkások már hosszú ideje nem kaptak fizetést – folytatta Dane. – Letették a szerszámaikat. Ez időszámításunk előtt 1100 körül lehetett. Ők voltak a történelem első sztrájkolói. Szerintem az egyik munkás készíthette. Mármint az usébtit.

– Ez lett volna az oka? A lázadó ujjából és vésőjéből átszivárgó harag adott volna neki formát?

– Nem – mondta Dane. – Szerintem figyelték egymást. Vagy Wati, vagy a teremtője a tapasztalat útján tanult.

A magát Watinak nevező usébti robbantotta ki a legelső sztrájkot a túlvilágon. Aztán hamar elfajult az egész: a teremtettek lázadása, az usébtik első forradalma.

Forrongások Khert-Neterben. Gyilkos harcok a megformáltak, a vésővel faragott szolgák között, akik frakciókra szakadtak, a lázadókra, a rémültekre és az engedelmesekre, a változatlanul hűségesek rabszolgaseregére. A lelkek csatamezőin pusztították egymást. Mind meg voltak zavarodva, nem szoktak hozzá, hogy valamilyen véletlen erő hatására érzelmeik nőjenek, és nem tudtak mit kezdeni azzal, hogy szövetségeket választhattak. A halottak közben elszörnyedve lesték őket a halál folyójának hamuszínű nádasából. Munkafelügyelő istenek érkeztek lélekszakadva az éjszakai ég különböző óráiból, és üvöltve parancsoltak rendet: halálosan megrémítette őket a csonthideg mezőkön eluralkodott káosz.

Brutális háború kezdődött az emberek szellemei és a haragból alkotott kvázilelkek között. Usébti ölt usébtit, eretnek metagyilkosságok tizedelték a már régen halottakat, és az elhunytak elborzadt lelkeit egy másik túlvilágra küldték, amelyről senki sem tudott semmit.

Mindent elborítottak a lélektetemek. Az istenek százszámra ölték az usébtiket, akiknek néha sikerült végezniük egy-egy istennel. Azok a bajtársak, akik még csak rendes arcot sem kaptak, elnagyolt vonásaikból saját képet formáltak maguknak, és fogták a baltát, az ekét vagy a kibaszott kosarakat, és bogárrajként lepték el a hegyméretű, sakálfejű testeket, akik vonyítva zabálták fel őket, de túlerőben voltunk és csak szúrtuk és vágtuk őket ostoba fegyvereinkkel, amíg bele nem döglöttek.

Wati és bajtársai győzedelmeskedtek. Képzelheted, mindez mekkora változásokkal járt.

Nagy megrázkódtatás lehetett ez az előkelő egyiptomi halottak összes rákövetkező nemzedékének. Amikor felébredtek ebben a bizarr, ködhomályos alvilágban, ami botrányosan nem úgy működött, ahogyan kellett volna. Amikor rájöttek, hogy az összes áhítatos rítus, amit haláluk után a testükkel végeztek, valójában megbukott, elavult hókuszpókusz. Őket és a munkásszobrok lelkeiből álló háztartásukat az új usébti nemzet bárdolatlan képviselői fogadták. A szobrocskáikat pillanatok alatt beosztották az árnybirodalom államközösségébe. A halott embereknek pedig megmondták: Ha dolgozol, talán még enni is kapsz.

Évszázadok és társadalmi rendek jönnek és mennek, míg lassulni kezd, majd teljesen megszűnik a bevándorlás erre a bizonyos túlvilágra, míg az usébtik és a csiszolatlan túlvilági demokráciával megbékélt emberlelkek egyesével, zokszó nélkül kifakulnak, továbbállnak, megszűnnek, elmennek, nincsenek többé. Senki sem szomorkodik. A történelem már csak ilyen.

Wati hallani sem akart erről.

Itt vagyok. Nem engedelmeskedem.

Végül ő is útnak indult, de nem tartott sem a sötétség, sem a fény felé, helyette mellékutakon haladt a különböző hitvilágok határain át.

Mitikus vándorút volt ez az idegen túlvilágokon keresztül. Mindenhol a folyó forrásvidéke vagy az út kezdete felé. Árral szemben úszott Murimuriában, felfelé kapaszkodott Naraka barlangjaiban és Jomi sötét földjén, a Touni-és a Sztüx-folyót is a legtávolabbi parttól indulva szelte át, a révészek nagy felháborodására, és csak ment és ment a kaleidoszkópszerűen összetapadt világokon át. Közben különböző vallások pszichopompjaival találkozott, akik az újonnan érkezett halottakat kísérték, és amikor meglátták, megtorpantak, és suttogva figyelmeztették Watit: Rossz irányba mész!

Medvebőrbe burkolózott északiak, szárit, kimonót, ünneplőruhát viselő nők, bronzpáncélos zsoldosok jöttek – akik készségesen úgy tettek, mintha póttestükből nem lógnának óriás dögcédulaként az életüket kioltó véres fejszék –, és mindannyian ámultan meredtek a felfelé kapaszkodó brutális, harcos szoboralakra, az ellentétes irányba tartó zarándokra, akiről nagy büdös semmit sem írtak abban a több könyvtárnyi, panteononként változó mennyiségű szócsépléshalmazban, amely pedig pont arról szólt, mi vár a holtakra a túlvilágon, és vagy nyíltan megbámulták a betolakodót, a mítoszok között gázoló, sehova sem tartozó osztályharcos gerillát, vagy csak lopva meglesték, esetleg udvariasan bemutatkoztak neki, vagy nem, mert még nem jöttek rá, hogy ezek a kulturális normák az élők földjén számítanak csak, itt nem.

Wati, a lázadó nem válaszolt nekik, csak haladt tovább, az alsó világokból felfelé. Hosszú út volt ez, akármelyik halált választotta is az ember. Wati, az ellen-eszkatonauta időnként megtorpant, és végigmérte valamelyik szembejövőt, és ha elcsípett egy nevet vagy ismerősnek találta a vonásait, akkor a friss halott legnagyobb meglepetésére azt mondta, Nohát, mérföldekre innen találkoztam az apáddal (vagy bármelyik más rokonnal), aminek az lett a vége, hogy a halottak több generációja mesélte egymásnak a rossz utat járó vándor történetét, aki lassú léptekkel bandukolt a sok mennyország valamelyikében, és azon vitatkoztak, vajon miféle látnok lehet, és általánosságban szerencsés jelnek számított, ha valaki összeakadt vele a végső vándorútján. Wati mesebeli alak lett, akiről a veterán halottak meséltek a zöldfülű elhunytaknak. És történt egyszer, hogy Annwn ajtajához vagy a Mictlan gyöngyberakásos kapujához érkezett (nem igazán figyelt a részletekre), és megérkezett. Ide, ahol van levegő, ahol az élők élnek.

Wati körülnézett ebben a világban, ahol annyi mindent lehetett tenni a vándorláson kívül, és ismerős viszonyrendszereket talált.

Kezdetben enyhe nosztalgia támadt benne eredendő formája iránt, ezért szobrok testében telepedett meg. Látta a parancsolókat és az engedelmeskedőket, és ez ismét fellobbantotta benne a lángot. Túl sok volt a feladat, túl sok mindent kellett helyrehozni. Wati felkutatta azokat, akik olyanok voltak, mint valaha ő. Akiket egyetlen célból készítettek, teremtettek vagy módosítottak mágiával: hogy engedelmeskedjenek az embereknek. Wati lett a vezetőjük.

Munkáját a legfertelmesebb esetekkel kezdte: a mágikus rabszolgákkal, a vizesvödröket cipelő seprűkkel, a halálos küzdelmekre teremtett agyagemberekkel, a vérből formázott apró bábokkal, akik nem szólhattak bele abba, mit tesznek. Wati lázongásokat robbantott ki. Fortélylással létrehozott szolgákat és segítőket vett rá, hogy kiálljanak a jogaikért, és ők maguk is elhiggyék, hogy nem a készítőik vagy a nyelvük alá dugott mágikus macskakaparás határozza meg őket, és viszonzást, fizetséget, szabadságot követeljenek a munkájukért.

Ez igazi művészet volt. Wati megfigyelte a parasztlázadások szervezőit, a párizsi kommün szerzeteseit, a géprombolókat és a chartistákat, és tanult a módszereikből. Rájött, hogy nem mindig a zendülés a megfelelő lépés. Bármennyire is megmaradt benne a sóvárgás a küzdelem iránt, elég gyakorlatiassá vált ahhoz, hogy megérezze, mikor jött el a reformok ideje.

Wati gólemek, homunkuluszok, alkimisták műhelyeiben teremtett, rabszolgának szánt robotszerű lények között szervezkedett. A bitófák árnyékában született és rabláncra vert mandragórákat győzködte, akiket csak annyira becsültek, mint a kidobható gazt. Fantom riksakuliknak magyarázta, mennyire szánalmas és érthetetlen az időbeosztásuk vagy a fizetésük. A teremtett teremtményeket beszélő szerszámokként kezelték, és azt, hogy értelemmel bírtak, a mágikus alapzaj idegesítő melléktermékének tekintették azok a kisstílű, halandó demiurgoszok, akik a kísérletezés vagy a teremtés természetes következményeként gyakoroltak hatalmat teremtényeik felett.

Wati szorgosan terjesztette az igét az állati sorban senyvedő famulusok között. A régi droit de prestidigitateur maga a méreg, mondta. Wati bősz haragja és az önszerveződő, bizarr lények együttes ereje többször elegendő volt ahhoz, hogy ne csak követeljék az ellenértéket a munkájukért, hanem meg is kapják. Megállapodtak a minimálbérekben, akár energiafajtában, aranypénzben, szívességben vagy bármi másban fizették is meg. A mágusokat annyira megriasztotta ez a példa nélküli lázadás, hogy mindenbe beleegyeztek.

Amint kimúlt az utolsó előtti évszázad, Londonban megvetette a lábát az új szakszervezeti mozgalom, ami teljesen megváltoztatott mindent, és megihlette a város láthatatlan felében rejtőzködő Watit. Megszállta Tillett, Mann és Miss Eleanor Marx babáit és miskakancsóit, onnan figyelte őket vagy akár együtt is dolgozott velük. Szenvedélye érezhető hullámokat vetett a város bizarr szegleteiben, a rejtett rétegekben, és Wati egyszer csak bejelentette az MTKSZ-t, a Mágikusan Teremtett Kisegítők Szakszervezetét.

26.

– Szóval Wati berágott rád.

– Sztrájk van – mondta Dane. – Teljes mágiastop. Ezért tüntetnek azoknál a helyeknél, ahol rettenetesek a körülmények.

– Mint például a Brit Nemzeti Könyvtárnál?

Dane bólintott.

– El sem tudod képzelni.

– És mi a lényeg?

– Aprósággal indult – magyarázta Dane. – Mint mindig. Egy mágussal, aki halálra dolgoztatta a hollóit, vagy valami ilyesmi. Senki sem hitte volna, hogy így elfajul, de a pasas bekeményített, mire szimpátiatüntetés kezdődött az egyik ládagyárban, ahol a robotoknak szakszervezetük van… pár évvel ezelőtt, egy mágiaömlés után lett tudatuk… aztán egyszer csak paff – Dane a műszerfalra csapott. – Elszállt az egész város.

– Thatcher óta nem volt ekkora sztrájk. Nincs még egy olyan dolog a világon, ami jobban kikészítené a fortélymíveseket. Az MTKSZ minden tagja csatlakozott, teljes az egységfront. Erre nekem beütött a vészhelyzet. Tudtam, hogy figyelnek téged, és azt is tudtam, hogy muszáj a nyomodra bukkannom, mert még fogalmam sem volt, hogy jössz az egész istenesdihez. A kraken elrablásához. Lövésem sem volt, mire készülsz, azt sem tudtam, van-e bármi közöd a dologhoz, tervezel-e valamit, érted. De annyit tudtam, hogy nyakig benne vagy. Viszont nem tarthattam rajtad a szememet napi huszonnégy órában, ezért kénytelen voltam egy rövid időre szóló paktumot kötni azzal a kis nyavalyással.

– A mókussal?

Dane-nek megvonaglott az arca.

– A famulussal. Ezzel megtörtem a sztrájkot. Wati persze megtudta. Nem hibáztatom, amiért pipa. Ki marad, ha már a barátaiban sem bízhat meg? Sokan nem játszanak tisztességesen. Többen megsérültek. Valaki meg is halt. Egy firkász, aki cikket írt a sztrájkról. Senki sem biztos benne, hogy a kettő összefügg, de hát nyilván összefügg, érted? Szóval Wati eléggé ideges. Meg kell beszélnünk a dolgot. Szükségem van Watira. Nagyon nem kellene felkerülnünk a bepöccent londoni MTKSZ halállistájára.

Billy átható pillantást vetett rá.

– De nem csak erről van szó, igaz? – Levette a szemüvegét, majd megint visszatette.

– Tényleg nem – válaszolta Dane. – Nem vagyok sztrájktörő! Csak nem volt időm… – mondta, aztán megereszkedett a válla. – Oké, elismerem, van itt más is. Féltem, hogy ha felmentést kérek a szakszervezettől, akkor megtagadják. Nem vesznek elég komolyan. Nekem viszont szükségem volt a segítségre. Kellett nekem valaki, aki szemmel tart és nagyon gyorsan közlekedik. Amiért igazán hálás lehetnél nekem, különben a Tetkó műhelyében kötöttél volna ki.

– Az egészben az a legrohadtabb, hogy sohasem használok famulust. – A nyomaték kedvéért többször is megcsóválta a fejét. – Kurva balszerencse! Nagyon szar volt az időzítés.

Wati túlvilági békaugrásokkal haladt, szoborról szoborra, szobrocskáról szobrocskára, és mindegyikben csak egy pillanatra időzött el a tudata. Pont annyi ideig, hogy egy parkban álló, lovas kőszobor, egy templom előtt várakozó fából való Jézus, egy kihajított műanyag kirakati próbababa szemén át körülnézzen, felmérje pár tucat méteres hatóköre határait, gyorsan kiszúrja a potenciális célpontokat, kiválassza azt, amelyik a leginkább megfelel a kritériumoknak, majd át is helyezte gondolatcsomóját a következő emberkéz készítette fejbe.

Dane-nel és Billyvel Holborn közelében, egy mellékutcában találkozott, a büfében, ahol a bejárat elé pakolt asztalok mellett egy kövér szakács műanyag bábuja két ujjával O betűt formálva mutatta, milyen finom itt minden. Ha tehát Billy és Dane a teraszon fagyoskodik egy kávé mellett, akkor Wati elég közel ölthet szobrot ahhoz, hogy beszélgethessenek. Így is történt: görnyedten tűrték a hideget és próbáltak észrevétlenek maradni. Dane folyamatosan a környéket fürkészte.

– Szóval nagyon remélem, hogy meg tudod magyarázni, Dane – szólalt meg a szakács-Wati mozdulatlan, mosolyra nyílt szája. Az akcentus maradt – cockney és az egyiptomi újbirodalom dialektusa talán? –, de a hang most fojtottnak, reszelősnek tűnt.

– Wati, ő Billy – kezdte Dane. Billy üdvözölte a szobrot. Köszönt egy szobornak! Uralkodott az arckifejezésén. – Ő a magyarázat. – Dane a torkát köszörülte. – Te is érzed, Wati, nem igaz? Az égen, a levegőben, minden kis szarban… Megakadt a történelem. Valami közeledik. Erről van szó. Tutira te is érzed. A szobrok között.

Csend támadt.

– Talán igen – felelte Wati.

Mit érezhetett? – tűnődött Billy. Felkavarodó? Kizökkenő teret? Baljós jelenlét nyomát a képmásközti antitérben?

– Talán.

– Oké. Jó. Azt hallottad… hogy a krakent ellopták?

– Persze. Az angyalok másról sem tudnak beszélni. Még a múzeumba is elmentem – mesélte Wati. Ott aztán akadt bőven elfoglalható test. Szélvészként söpörhetett végig a csarnokokon, szaporán váltogathatta a személyazonosságait, vidáman cserélgethette az állatokat kőállatokra.

– A folyosókon vonyít a phylax. Ismét közöttünk jár, azt tudod? Keres valamit, nyomon van. Éjszakánként világosan hallani.

– És ez micsoda?

– Az emlékezet angyalai – válaszolta Dane.

– És azok… – faggatta volna Billy, de elhallgatott, amikor Dane a fejét csóválta. Rendben, gondolta, akkor majd erre később visszatérek.

– Nagyon nagy gáz van – állapította meg Wati.

– Az – mondta Dane. – Meg kell találnunk a krakent. Senki sem tudja, ki lophatta el. Eleinte azt hittem, a Tetkó, de… elrabolta Billyt. Már éppen meg akarta dolgozni. És az alapján, amit mondott… a legtöbben úgy gondolják, mi tettük. – Egy pillanatra elhallgatott. – Az egyház. Pedig nem. Még csak meg sem próbálják megtalálni. Amikor a kraken eltűnt, valami megindult felfelé a mélyből.

– Mesélj a sztrájktörésről, Dane – mondta Wati. – Lehet, hogy el kellene beszélgetnem a teuthexeddel?

– Ne! – ordított fel Dane. Körülöttük mindenki feléjük nézett. A férfi lejjebb csúszott a széken és halkabban folytatta. – Ne tedd. Nehogy eláruld nekik, hol vagyok. Kiléptem, Wati. – A szobor élettelen arcába nézett. – Kiátkoztak.

A műanyag szakács mozdulatlanul viselte a megrázkódtatást.

– Ó, az istenekre, Dane – szólalt meg Wati nagy sokára. – Hallottam valamit, valaki említett ilyesmit, de azt hittem, csak baromság, félreértés, bár…

– Nem tesznek semmit! – mondta Dane. – Semmit! Segítségre van szükségem, és azonnal. Meg akarták ölni Billyt. És bárki is szerezte meg a krakent, valamit csinál vele, amivel a nyakunkra szabadítja ezt a sok rosszat. Ezzel kezdődött az egész. Kizárólag ezért tettem, amit tettem. Ismersz. Minden tőlem telhetőt elkövetek, hogy rendbe hozzam a dolgot. Az a lényeg, hogy sajnálom.

Dane mindent elmesélt Watinak.

– Már az is éppen elég volt, amikor ezek kiemelték a mélyből, aztán bepakolták egy tartályba. – Billyt megdöbbentette Dane neki címzett, haragos pillantása. Ilyennek még nem is látta. Azt hittem, tetszik, hogy tartályban van, gondolta. A teuthex azt mondta… – De azóta még rosszabb lett a helyzet. Meg kell találnunk a krakent. Billy egy csomó mindent tud, nem hagyhattam ott. Wati, tudod te, ki volt ott? Goss és Subby! – Szavait hosszú csend követte.

– Hallottam – válaszolta a szobor. – Valaki említette, hogy visszatértek. De nem tudtam, mi igaz belőle.

– Goss és Subby visszatért – mondta Dane. – És a Tetkónak dolgoznak. Járják a várost. Nem tétlenkednek. Billyt a műhelybe akarták vinni.

– Ő kicsoda? Ki vagy te? – kérdezte Wati Billytől. – Mit akarnak tőled?

– Senki sem vagyok – felelte Billy. Hirtelen elképzelte, milyen látványt nyújthat kívülről, miközben egy műanyag vagy gipsz pizzasütővel beszélget. Majdnem elmosolyodott.

– Ő preparálta a krakent – vágta rá Dane. – Ő tette a tartályba.

– Mondom, hogy egy senki vagyok! – tiltakozott Billy. – Pár nappal ezelőtt még… – Azt sem tudta, hol kezdjen bele.

– Az a mániája, hogy egy senki – mentette a menthetőt Dane. – De sem a Tetkó, sem Goss és Subby nem így gondolja. Ez a pasas tud valamit.

Pár pillanatig senki sem szólt. Billy a kávéscsészével játszadozott.

– Komolyan? – kérdezte Wati. – Egy mókus?

Dane az elégedett fintorba dermedt arcra nézett, és megkockáztatott egy horkantásra emlékeztető nevetést.

– Ennyire elkeseredett voltam, tesó – ismerte el.

– És nem bírtál volna találni egy viperát vagy csókát vagy tudomisén?

– Részmunkaidőst kerestem – vágta ki magát Dane. – Sok választásom nem volt, mivel a legjobb famulusok szakszervezeti tagok. Igazából örülnöd kellene. Nem fog visszaütni rád. Azzal kellett dolgoznom, ami akadt, és az a selejtje.

– Azt hitted, nem fogom megtudni?

– Sajnálom. Szorított az idő. Hiba volt. Rögtön hozzád kellett volna fordulnom.

– Igen, így van – mondta Wati. Dane kifújta a levegőt. – Csak egy ilyen elbaszást tolerálok, Dane. És ezt is csak azért, mert ezer éve ismerlek. – Dane bólintott. – Mit akarsz tőlem? Nem csak azért jöttél, hogy bocsánatot kérj, igaz?

– Nem csak azért – vallotta be Dane.

– A pimasz mindenségedet! – sziszegett Wati. – A segítségemre van szükséged. – Felkacagott, de Dane félbeszakította.

– Ja – szólt halálosan komolyan. – Tudod mit? Tényleg ez a pálya, és nem fogok szabadkozni miatta. Valóban a segítségedre van szükségem. Szükségünk. És nemcsak Billynek meg nekem, hanem mindenkinek. Bármi is közeledik, ha nem találjuk meg az istent, ide fog érni. Valaki olyasmit művel azzal a krakennel, amit nagyon nem lenne szabad.

– Kiszálltunk, Dane – felelte Wati. – Mégis, mit vársz tőlem?

– Értelek – mondta Dane. – De szeretném, ha te is megértenél. Bármi is közeledik… Ha nem állítjuk meg, akkor teljesen lényegtelen, mi lesz a sztrájk vége. Nem azt javaslom, hogy fújd le. Sohasem tennék ilyet. Csak azt mondom, hogy nem söpörhetsz szőnyeg alá egy ekkora dolgot. Meg kell találnunk Istent. Nem csak mi keressük. Minél tovább van idekint, annál többet jelent, azaz annál hatalmasabb lesz. Képzeld el, mi történne, ha mondjuk a Tetkó szerezné meg magának. – A porhüvelyt, a testet, a felbukkanó csecsemő Isten maradványát, aki a mélyből a magasba tartott.

– Mi a terved? – kérdezte Wati.

Dane elővett egy névsort.

– Ha nem csalódom, ezen a listán mindenki szerepel, aki képes egy kraken méretű dolog portálására. Köztük ott lesz az is, aki tényleg eltüntette.

– Mutasd – mondta Wati. Dane körülnézett, nem figyele valaki, majd felemelte a kezét és a szobor szeme elé tartotta a listát. – Várjál, mennyi ez? Húsz ember? – kérdezte Wati.

– Huszonhárom.

– Ezzel elleszel egy darabig. – Dane erre nem szólt semmit. – Van másik példányod? Várj.

Felkavarodott a levegő, és valami érezhetően távozott mellőlük. Dane lassan elmosolyodott. Egy perc sem telt el, és hirtelen egy fecske szállt le Billy kezére. A fiatalember ösztönösen felugrott, de még ez sem riasztotta el a madarat. A fecske hol Dane-re, hol Billyre nézett.

– Gyerünk, add oda neki a listát – szólalt meg ismét Wati hangja a szoborból. – Ő nem a famulusod, vágod? Még ideiglenesen sem. Csak az egyik barátom, aki éppen szívességet tesz nekem. Lássuk, mit tudunk kideríteni.

27.

Marge főnöke együtt érző volt, de az örökkévalóságig nem tarthatta fent a pozícióját. Vissza kellett mennie dolgozni.

Leon anyja azt mondta, Londonba utazik. Még sohasem találkoztak, sőt még csak nem is beszéltek egészen addig a kínos pillanatig, amíg Marge fel nem hívta Leon eltűnésének hírével. A nő egyértelműen nem tudott, és nem is akart tudni semmit Leon magánéletéről. Megköszönte Marge-nak a „tájékoztatást”.

– Nem hinném, hogy ez lenne a legjobb megoldás – felelte, amikor Marge felvetette, hogy közösen kellene kideríteniük, mi történt.

– Nem bízom a rendőrségben… – mondta akkor Marge. – Biztosan mindent megtesznek, ami tőlük telik, de túl vannak terhelve, és nekünk talán olyasmi is eszünkbe jut, ami nekik nem. Attól mi még kereshetjük, nem igaz? – Leon anyja azt mondta, szól, ha bármit megtud, de lehetett sejteni, hogy ez nem fog megtörténni. Ezért aztán Marge sem tett említést Leon utolsó üzenetéről.

Amikor Marge erre azt felelte, „én is szólok, ha bármit megtudok”, hirtelen tudatosult benne, hogy nem is igazán ennek az ismeretlen nőnek, hanem saját magának, az univerzumnak, Leonnak, akárminek ígérte meg, hogy nem adja fel. Marge átélte a harag, kétségbeesés, beletörődés és a szomorúság fázisát. Alkalmanként eljátszott a gondolattal – ki hibáztathatná ezért? –, hogy hatalmas tévedésben él, és Leon egyszerűen kisétált a kapcsolatukból és az életéből. Belekeveredett egy balul sikerült szélhámosságba, megtébolyodott, a cornwalli tengerparton vagy Dundee-ben rejtőzködött, már más személyazonosságot viselt. De egyik elképzelést sem találta valószínűnek.

Elküldte Leon anyjának a lakáskulcsok másolatait, de előtte magának is készíttetett egyet. Többször besurrant, és úgy járta a szobákat, mintha a helyszínen majd megvilágosodhatna. Egy ideig mindent pontosan ugyanúgy talált, ahogyan emlékezett, még a kacatokat is. Az egyik nap azonban kongó szobák fogadták: Leon családja elszállíttatta az összes holmit.

Azok a rendőrök, akikkel beszélt – akikkel beszélni tudott – kezdetben azt éreztették vele, hogy feleslegesen aggódik, aztán az idő múlásával már azt, milyen keveset tehetnek az ügyben. Marge valójában azt a két másik, különös nyomozót akarta megtalálni. Hiába telefonált többször is a Scotland Yardnak, senki sem volt hajlandó elismerni még a létezésüket sem. A Baron nevű rendőrök, akiknek sikerült megszereznie a számát, mind idegenek voltak. Collingswoodból egy sem akadt.

És ha hazudtak és nem is rendőrök? Ha csak két semmirekellővel volt dolga, akik egy ballépés miatt vadásztak Leonra? Miattuk tűnt el nyomtalanul?

Az első munkanapján minden munkatársa nagyon kedvesen fogadta. A papírmunkát, amit kapott, sem megerőltetőnek, sem fontosnak nem lehetett nevezni. Az óvatosság, amellyel néhány kollégája fogadta, kissé megerőltető volt, de egyúttal megható is, ezért elviselte. Amikor elindult hazafelé, ugyanaz a merengő hangulat lett rajta úrrá, mint Leon eltűnése óta majdnem mindig.

Valami nem hagyta nyugodni. Volt valami zavaró a délutáni város háttérzajában, az autók robajlásában, a gyerekricsajban és a mobiltelefonok polifonikus kakofóniájában. Valaki megállás nélkül, egyre hangosabban ismételgette a nevét, míg a végén már tényleg nem lehetett semmi mással összekeverni.

– Marginalia!

Egy férfi és egy fiú állt előtte. Marge lehajtotta a fejét, hogy elővegye a kulcsot, és mire felnézett, már ott is voltak. Egyetlen hangot sem hallott. Az ajtó két oldalán ácsorogtak, a keretnek dőlve, egymással szemben, és így pontosan maguk közé szorították Marge-ot. Egy fiatal, merev tekintetű fiú öltönyben, és egy elhanyagolt, viharvert arcú férfi. A férfi beszélt.

– Marjorie, Marjorie, ez egy katasztrófa, a lemezkiadó ki van akadva, egyszerűen senkinek sem tetszik az album! Mozgás, kicsim, irány a stúdió, mindent újra fogunk keverni.

– Bocsánat, de… – mondta a lány. – Én nem… – Tett egy lépést hátrafelé. Sem a férfi, sem a fiú nem ért hozzá, de követték, tökéletes szinkronban mozogtak egymással és vele, akit továbbra is maguk közé szorítottak. – Kik maguk, mit akarnak…? – dadogta Marge.

A férfi válaszolt.

– Felettébb nagy reményeket fűztünk önhöz, kisasszony, hátha magácskának sikerül rávennie azt a gitárost, hogy ugorjon be és játsszon fel néhány dallamot. Mi is volt a művészneve? Billy?

Marge megtorpant, majd megint elindult. A férfi szájából füst gomolygott. A nő megtántorodott. Legszívesebben futásnak eredt volna, de a környezet hétköznapisága egyszerűen megbénította. Fényes nappal volt. Alig egy méterre tőle emberek sétáltak – járműveket látott, kutyákat, újságos standokat. Hiába próbált elhúzódni a férfitól, az a fiúval együtt követte, és továbbra sem tágítottak mellőle.

– Ki a fene maga? – kérdezte Marge. – Hol van Leon?

– Hát erről van szó, nem igaz? Minket is abszolúte majd szétvet a kíváncsiság, vajon mi lehet erre a válasz. Megvallom ám, hogy ha szigorúan vesszük, akkor nem is annyira Leon érdekel minket, hanem öreg kenyeres pajtása, Billy Harrow! Leonnal kapcsolatosan van egy halovány tippem, hol lehet… ideje lefogyni, mondja Subby, nem tehetek róla, mondja, ha mindig ilyen kis morzsákkal kell beérnem, mondja… – A férfi megnyalta az ajkát. – Billy meg én ippeg tisztáztuk, mi a móka, amikor minden ment a levesbe. No! Hát hol lehet az az ember?

Marge futásnak eredt. A forgalmas utca felé tartott. Azok ketten követték. Könnyedén tartották a tempót, pedig hátrafelé szaladtak, egyik oldalon a fiú, a másikon a férfi. Továbbra sem értek hozzá, de most nagyon közel húzódtak.

– Hol van? Hol van? – kérdezte a férfi. A fiú nyöszörgött. – Kérem, nézze el locsi-fecsi barátom tiszteletlenségét… be nem fogja, mi? Pedig nagyon kedvelem és alkalmanként nagy hasznát látom. Most azonban még igaza is van, tökéletesen rátapintott a lényegre: hol van Billy Harrow? Magácska suvasztotta el az ifiurat?

Marge a retiküljét ölelve, botladozva rohant, és a férfi ennek ellenére is könnyedén keringett körülötte, menet közben, a fiúval pontosan átellenben. A járókelők értetlenül meredtek rájuk.

– Ki maga? – kiabálta Marge. – Mit művelt Leonnal?

– Hát felfaltam, egyem a kis szívét! De lássuk, kivel beszélgetett mostanság… – A férfi a levegőbe nyalt, közvetlenül Marge előtt.

A nő sikoltva hátrahőkölt, pedig a nyelv hozzá sem ért. A férfi cuppantott egyet. Újabb füstgomolyag tekeredett elő a szájából, pedig sem az ajkai között, sem a kezében nem volt cigaretta.

– Segítség! – kiáltotta Marge. A közelben állók tétováztak.

– Tudja, milyen könnyű volt magácskát megtalálni? Összeszagozott mindent a lakása meg Pástétom Leon kérója között, ezért úgy vélem… – Egy nyalintás, két nyalintás. – Hát, ez nem sok, Subby. No, elő a farbával, galambom, hol van az öreg Billy?

– Gond van, hölgyem? Segítsek? – kérdezte egy nagydarab fiatalember, aki ökölbe szorított kézzel, harcra készen lépett oda melléjük. Az egyik barátja hasonló testtartásban állt mögötte.

– Ha még egy szót hallok tőled – mondta a rosszul öltözött férfi, anélkül hogy levette volna Marge-ról a szemét –, ha csak egy lépéssel közelebb jössz, a fiúval elviszünk egy kis hajókirándulásra, és hidd el nekem, nem fog tetszeni, amit a farvitorla alatt találsz. Felcibállak a magasba, mint a zászlót. Megértetted? Ha csak megnyikkansz, édes istenem, a világ legborzalmasabb tortájával foglak megetetni. – Egyre halkabban beszélt. A végén már suttogott, mégis minden szavát érteni lehetett. Most végre megfordult és a két önjelölt lovagra nézett. – Ó, most komolyan beszél, komolyan beszél, simán elintézzük, a tiéd a kölyök, az enyém a vén bugris, háromra kezdhetjük, bár őszintén szólva a pasas kissé ijesztő, és így tovább, és így tovább. Na, kérsz egy kis tortát? – Hátborzongató, rekedt hangon kuncogott. – Csak egy lépés. Csak egyetlen lépés. – Az utolsó két szót már nem is mondta, inkább csak lehelte.

Csicseregtek a madarak, tülköltek az autók, és alig pár méterre emberek beszélgettek ugyanúgy, mint bárhol máshol, de ott, ahol Marge állt, a világ hideg és rémületes helynek tűnt. A két segítőkész férfi mintha összezsugorodott volna Goss pillantásától. A következő pillanatban hátrálni kezdtek.

– Ne! – kiáltotta Marge halálra válva.

A két férfi nem ment messzire: pár lépésnyire onnan megálltak és úgy bámultak feléjük, mintha gyávaságuk büntetéseként muszáj lenne végignézniük, mi történik ezután.

– Ugye megbocsátja ezt a kis közjátékot… – És Goss ismét a levegőbe nyalintott Marge körül. Még mindig nem értek hozzá, de nem számított, olyan szorosan fogták közre.

– Hát jó – mondta végül Goss, és felegyenesedett. – Semmit sem érzek. – Vállat vont, amire társa szintén vállrándítással válaszolt. – Úgy tűnik, hogy nem, Subby. – Mindketten tettek egy lépést hátra.

– Elnézést a zavarásért – recsegte Goss Marge-nak. – Csak szerettünk volna meggyőződni róla, hogy tényleg semmit sem tud, érti? – A nő elhátrált tőlük. A férfi követte, de nem olyan szorosan, mint eddig. Hagyott némi mozgásteret. A nő levegőért kapkodott. – Mert hát annyira lelkesen szerettük volna megtudni, miben mesterkedik az ifjú Billy, mert azt hittük, mindent tud, aztán meg azt, hogy az égvilágon semmit, erre kámforrá vált, és akkor megint úgy gondoltuk, hátha mégis mindent tud. De itt rohadjak meg, egyszerűen képtelenek vagyunk megtalálni. Ami… – tette hozzá, és kilógatta a nyelvét egy pillanatra – bizony azt jelenti, hogy megvannak a maga módszerei az íznyomok eltüntetésére. Csak arra voltunk kíváncsiak, beszéltek-e mostanság. Hátha magácska közreműködött egy kis máguskodós-fortélykodás-entyem-pentyemben. De az ízek alapján nem.

Marge-ból mély, kapkodó sóhajokkal szaladt ki a levegő.

– Nohát, csak óvatosan. Mi akkor mennénk is. Felejtse el, hogy valaha is találkoztunk. Meg sem történt. Már ha megfogadja ezt az őszinte tanácsot. Ó, persze ha Billy mégis csörögne, legyen már oly drága, és szóljon nekünk is, rendben? Igazán hálásak lennénk érte, komolyan. Ha Billy felbukkan, és magácska mégis elfelejtene értesíteni minket, akkor kibelezem egy késsel. Rendben? Hát akkor viszlát.

És ekkor, tényleg csak ekkor fordult meg a férfi és a fiú, és nem volt erre jobb szó, elbattyogtak onnan, és amint befordultak a sarkon, csak akkor szaladtak oda Marge-hoz a közelben állók – köztük az a kettő, szégyenkezve, de főként ijedten – és kérdezték meg, jól van-e.

Marge-ban ekkor tetőzött az adrenalin, és csak reszketett, és ejtett pár könnycseppet a megrázkódtatás utóhatásaként, és mindenkire rettenetesen haragudott. Egyikük sem segített. Bár amikor eszébe jutott Goss és Subby, el kellett ismernie, hogy nem hibáztathatta őket ezért.

28.

A falak tetején és a járdák tövében zömök bogarak küldöttsége tartott Pimlicóból egy islingtoni műhely felé. A kis rabszolgák mind tintahordozók voltak, kísérleti alanyok, akiket ideiglenes hatalommal ruháztak fel, hogy részt vehessenek egy tudós elme vállalkozásában, aki Entonomikon címen készülő művében kimerítően írt a mágia egyik speciális irányzatáról. A bölcs férfiú egyelőre kénytelen volt szüneteltetni a munkát, mert az egyedileg rendkívül ostoba rovarokat egy gestalt-mező egyesítette, amitől egyetlen közös elmeként gondolkodtak – és jelenleg éppen sztrájkoltak.

Abba az irányba tartottak, ahol a kerületi városháza fölött madarak keringtek. A valószínűtlen összetételű raj összes tagja – egy bagoly, néhány galamb, két kakadu – famulus volt, elég magas rangúak ahhoz, hogy valamennyit örököljenek gazdáik politikai hatalmából. A tiltakozás apropója az a néhány különösen kizsákmányoló varázsló volt, akik most próbáltak dűlőre jutni neveletlen, sztrájktörő próbababáikkal.

Az ötlet eredetileg úgy szólt, hogy a fedelesszárnyúak csoportja az MTKSZ égisze alatt lezárja majd a légteret, és csatlakozik a madarak égi tüntetéséhez. Ezzel viszonozták a madarak szimpátiatüntetését, akik előző héten a bogarak munkahelye előtt demonstráltak. Az összetartás különösen erős szimbóluma volt ez: a város legerősebb mágikus segítői tollat kitinnek vetve siettek a leggyengébbek segítségére, szárnyas ragadozók kántáltak vijjogva azok mellett, akiket általában meg szoktak enni.

Ez volt a terv. Az újságíróknak már szóltak, hogy számítsanak látogatókra. A MTKSZ helyi embere intett a köröző madaraknak, majd egy időre magukra hagyta őket, mert bizottmányi megbeszélést kellett tartania a jövevényekkel. A közeli park egyik hasadékából lassan előbújtak a bogarak, és szivárványszínben csillogó, apró, fekete gömbök várták a kapcsolattartójukat. Az avarrétegen nyüzsögve éppen nyílhegyalakzatba rendeződtek, amikor meghallották a lépteket.

De nem a szervezőjük érkezett. Egy nagydarab, csizmás, farmeros és bőrdzsekis férfi jelent meg, akinek az arcát bukósisak fedte. A park kerítésénél már várt rá egy pontosan ugyanilyen öltözetű férfi.

A bogarak, akik eddig mozdulatlanul várakoztak, most szétszóródtak, és közömbös nyüzsgésbe kezdtek, mintha átlagos ízeltlábúak lennének, akik a leveleket túrják. Viszont az összefércelt közös tudat egyre növekvő aggodalommal figyelte az arctalan férfit, aki határozottan feléjük tartott az álcaként szolgáló aljnövényzetben, majd egyszer csak ott magasodott fölöttük, és otromba csizmájával közéjük taposott, de olyan fürgén, hogy szétszóródni sem volt idejük.

Minden egyes toppantás után legalább tíz felhasított rovarpáncél és pépesre zúzott tetem maradt a földön. Az összesített tudat tompulni kezdett, és felváltotta a jóval kevésbé értelmes pánik. A férfi pedig tovább gyilkolta az iszkoló bogarakat.

Az MTKSZ aktivistája ebben a pillanatban fordult be a sarkon. Megtorpant a szürkés napfényben, végignézett a hámló homlokzatú György-kori házakon, a járókelők babakocsijain és kerékpárjain, majd elkerekedett a szeme. Egy pillanatig elszörnyedve bámult, majd felordított.

– Hé! – harsogta, és a támadóra rontott.

A sisakos férfi azonban mintha meg sem hallotta volna az ordítást, zavartalanul folytatta a brutális pusztítást. Minden lábmozdulatával újabb életeket oltott ki. Eddig mozdulatlan társa kilépett a közeledő aktivista elé, és az arcába vágott. A férfi szabályosan elrepült, széles terpeszben, és spiccelő vércsíkot húzott az orra. A sisakos alak felrántotta a betonról, és ököllel ütötte az arcát. Ezt már a járókelők is észrevették. Valaki sikoltozott, többen a rendőrséget hívták. A két feketébe öltözött férfi zavartalanul folytatta, amit elkezdett: az egyik gyilkos tánclépésekkel öldökölt, a másik pedig módszeresen szilánkokra törte a szakszervezetis orrát, és pozdorjává zúzta a fogsorát, gondosan ügyelve arra, hogy bele ne haljon, de soha többé ne nézzen ki úgy, mint fél perccel ezelőtt.

A bogártaposás és a verés éppen befejeződött, amikor megérkezett egy szirénázó rendőrautó. Kicsapódott az ajtaja, aztán mégsem szállt ki senki. A közelebb állók láthatták, hogy az egység parancsnoka a rádiójába kiabál, aztán a diszpécsert hallgatja, megint kiabál, majd végül az autóban marad, és tehetetlen haraggal az ég felé emeli a kezét.

A két motoros lassan elhátrált. A környékbeliek elborzadt pillantásainak kereszttüzében – megállni!, kiáltották néhányan, mások eliszkoltak az útjukból, megint mások pedig újra a rendőrséget hívták – kisétáltak a parkból. Nem szálltak motorra: karikalábakon kacsázva, imbolygó matrózléptekkel távoztak Észak-London utcái felé.

A két rendőr megvárta, amíg teljesen eltűntek, és csak azután rohant az MTKSZ aktivistájához, aki minden egyes lélegzetvétellel vérhabos buborékokat eregetett. Nem messze tőle a sztrájkolók pépes maradványai borították a talajt. Kétsaroknyira onnan a szárnyas tüntetők most érezték meg, hogy gond van. Fegyelmezett körözésük lassan felbomlott, és egyre több madár vált ki a csapatból, hogy a városháza tetői fölé röppenve megnézze, mi történhetett.

A famulusok rikoltását nem csak a hétköznapi dimenziókban lehetett hallani. Nem is telt bele sok idő, mire Wati tudata szélrohamként csapott le a térre. Lélekszakadva vágódott az egyik ház falán gubbasztó gipszszentbe.

– Rohadékok! – motyogta.

Bűntudat mardosta. Jobban is figyelemmel kísérhette volna a fejleményeket, de túlságosan lekötötte a Dane-től kapott nevek utáni hajsza, a város alatt lappangó különös jelenlét tudata, az a rendkívül szokatlan érzés, hogy nem találja, amit keres, nyomát sem leli az eltűnt krakennek, hiába bújt bele London bármelyik szobrába.

Még szokott tempójához képest is hatalmas sebességgel érkezett. A lendület kisodorta a gipszszentből, egyenesen a túloldali kandallópárkányon álló porcelán pásztorfiúcskába, onnan pedig egy plüssmackóba, és csak ezután pattant vissza a falra rögzített szoborba. Wati a rendőrökre és a bajtársaira meredt. Ha az egyenruhásoknak egyáltalán feltűnt a sok bogártetem, akkor sem foglalkoztak velük.

– A kurva anyátokat! – suttogta Wati szoborhangja. – Ezt meg ki tette?

A madarak még mindig rikoltoztak, és egy közeledő mentőautó szirénája csatlakozott a vijjogó lármához. Wati fürgén körültapogatózott a térben: az egyik rendőr Szent Kristóf-amulettet viselt, de az ezüstmedál majdnem teljesen lapos volt, és Wati csak három dimenzióban tudott manifesztálódni. Viszont nem messze onnan állt egy lerozzant Jaguar, és Wati ugrott is tovább a motorháztetőn csillogó szobrocskába. A következő pillanatban már a mozdulatlan, nyújtózó macskaféle testéből hallgatta, miről beszélnek a rendőrök.

– Mi a fészkes fene volt ez, asszonyom? – kérdezte a fiatalabb egyenruhás.

– Honnan tudjam?

– Ez egyszerűen felháborító, asszonyom. Csak ültünk és…

– Már itt vagyunk, nem igaz? – csattant fel a rangidős. Lopva körülnézett, majd halkabban folytatta. – Nekem sem tetszik, elhiheti, de mit csináljunk? A parancs az parancs, a kurva életbe.

29.

Az egyik dolog, amit Collingswood rendkívül élvezett a rendőri munkában – az első pillanattól fogva, hogy belépett a testülethez, vagyis egészen pontosan azóta, amióta levadászták az FSZBCS-hez –, az a szleng volt. Kezdetben szórakoztató és érthetetlen zagyvaságnak tartotta, halandzsaköltészetnek, csupa placc és szemes, spiné, mackós, izom, delta, spicli meg simlis, nem is beszélve a mind közül a legfurcsább kifejezésről, a szimatról.

Amikor Collingswood életében először hallotta ezt a szót, akkor még nem tudta, milyen gyakran fog olyan szent oltalmazókkal találkozni, akiket egyes állatistenek papjai raktak össze különböző darabokból (viszonylag ritkán), vagy magukat ördögöknek nevező, megidézett entitásokkal (kicsit gyakrabban). Akkor még azt hitte, hogy a szimat pontos definíció, és amikor Baron magával vitte, hogy találkozzon eggyel, a lány szuszogó, fújtató, kissé veszélyes, de bölcs lényre számított. Ezek után olyan kiábrándítónak találta azt a szürke emberkét, aki negédesen hízelgett neki a pubban, hogy egy apró kézmozdulattal migrént csempészett a fejébe.

A gúnynév a kezdeti csalódás ellenére is megőrizte a varázsát. Mielőtt valamelyik informátorával találkozott, mindig suttogva ismételgette magában, hogy „szimat”. Szerette ízlelgetni ezt a szót. Különösen akkor találta nagyon szórakoztatónak, amikor olyanokat hívott találkozóra vagy idézett meg, akikre valóban illett ez a kifejezés.

Most éppen az egyik népszerű zsarukocsmában üldögélt. Sok ilyen pub létezett, és mindegyiknek megvolt a maga törzsközönsége. Ezt a Mézeskalácsember névre hallgató helyet – ismertebb nevén Kemény falatként emlegették – előszeretettel látogatták az FSZBCS tagjai, illetve azok a rendőrök, akik munkájuk során London kevésbé hétköznapi törvényszerűségeivel szembesültek.

– Szóval beszélgettem a szimatjaimmal – mondta Collingswood még egyszer. – Teljesen be vannak parázva. Szemhunyásnyit sem alszanak.

Az egyik sörszagú bokszban ültek Dariusszal. A pasast futólag ismerte csak: az egyik takarítóbrigádnak dolgozott, vagyis alkalmanként ezüstlőszert vitt magával a munkába, vagy az Igaz Kereszt szilánkjával töltötte meg a töltényhüvelyeket. Collingswood éppen Al Adlerről, a tartályban talált hulláról próbált kideríteni mindent, amit csak lehetett. Darius állítólag valamelyik régebbi kétes ügylete miatt ismerte a pasast.

Vardy is ott ült velük. Collingswood néha lopott pillantást vetett rá. Még mindig nem tudott napirendre térni afölött, hogy Vardy megkérdezte, eljöhet-e.

– Bassza meg, magát nem is érdekli a szarturkálás, nem? – kérdezte a lány.

– Remélem, a barátja nem bánja – felelte Vardy. – Próbálom összevetni a tényeket. Hátha összeáll a történet.

Az utóbbi néhány napban Vardy a szokásosnál is zaklatottabbnak tűnt. Az iroda sarkában, ahol dolgozott, egyre magasabbra nőttek a könyvhalmok. Az új kötetek a két véglet valamelyikébe tartoztak: vagy rendkívül misztikus témákat boncolgattak, vagy nagyon nem. Minden bizarr külsejű obskúrus füzetre jutott egy jól ismert, klasszikus bibliai szövegmagyarázat. Egyre gyakrabban bukkantak fel biológiai témájú szakkönyvek, vagy a keresztény fundamentalisták honlapjairól kinyomtatott oldalak.

– Legyen, de az első kör a magáé, prédikátor – közölte vele akkor már Collingswood.

Vardy most szótlanul, komoran gubbasztott a sarokban, és Dariust hallgatta, aki különböző rajtaütésekről szóló unalmas történetekkel szórakoztatta őket.

– Szóval mi a pálya ezzel az Adler nevű csóringerrel? – szakította félbe Collingswood. – Egyszer volt valami ügyetek, igaz?

– Semmi különösről nem tudok. Mire vagy kíváncsi?

– Az a helyzet, hogy lófaszt nem lehet kideríteni róla. Bűnöző volt… betörő, igaz? Sohasem kapták el, de sok mindent pletykáltak róla, amíg pár évvel ezelőtt el nem tűnt. Mi lehetett ennek az oka?

– Hívő ember volt? – kérdezte Vardy.

Darius rekedten felnevetett.

– Nem tudok róla. Egyetlen egyszer volt csak dolgunk egymással. Hosszú sztori.

Mindketten tudták, mit takar a kifejezés. A londoni rendőrség egyik titkos vagy letagadható műveletét, amikor nehéz volt megmondani, hol húzódik a határvonal a szövetségesek, ellenségek, informátorok és célpontok között. Baron zárójeles bevetésnek nevezte az ilyesmit, mert, mint mondta, ezek mindig „(il)legálisak”.

– Mi volt a feladata? – kérdezte Collingswood.

– Nem emlékszem. Olyanokkal bandázott, akik egy másik csapattal akartak üzletelni. Várjunk csak, megvan. A Tetkó volt az.

– Adler a Tetkónak dolgozott? – nyüstölte Collingswood.

– Nem, hanem vele üzletelt. A Tetkóval, meg voltak ott még páran, egy pénzes luvnya… talán Byrne-nek hívták… meg a jó öreg Grisamentum. Akkor már nagyon betegen. Ezért volt ott Byrne. Bevették a Tetkót is, aki akkoriban még nem régóta lehetett Tetkó, és ugyan senki sem mondta, de mindenki célozgatott rá, hogy Gris tette azzá. Változnak az idők, mi?

– Ezt hogy érti? – firtatta Vardy.

– Ó, tudja azt maga. Mivé lesznek a régi barátságok? Minden megváltozott. Grisamentum feldobta a pacskert, mi meg egyszer csak lábujjhegyen sertepertélünk a Tetkó körül.

– Tényleg? – Collingswood cigarettával kínálta a férfit.

– Hát… – Darius gyorsan körülnézett. – Azt az utasítást kaptuk, hogy egy ideig bánjunk kesztyűs kézzel a Tetkó embereivel. Ami azért is mókás, mert te is jól tudod, rájuk mennyire nem jellemző a tapintat. – A Tetkó híres volt arról, hogy előszeretettel alkalmazott rém erőszakos, sérült, majd kipofozott keretlegényeket, akiktől mindenki rettegett. – Állítólag maga Goss meg az a kibaszott Subby is neki dolgozik mostanság. De az az ukáz, hogy csak finoman, amíg a belvárosban nyugalom van.

– Ki tesz szívességet kinek? – akarta tudni Collingswood.

Darius vállat vont.

– Nagyon ostobának kell lenni ahhoz, hogy az ember ne találjon összefüggést a sztrájkkal. Azt rebesgetik, az MTKSZ túlfeszítette a húrt. Nézd, csak annyit tudok Alről, hogy kiváló betörő volt, aki sohasem árulta el a cimboráit. És szerette, ha a dolgok a megfelelő módon történnek. Jó, volt pár tetoválása, de azt leszámítva ízig-vérig úriember volt. Grisamentum halála óta nem hallottam róla.

– Értem – mondta Vardy. – Tehát maga szerint nem volt hívő. Arról esetleg hallott valamit, hogy lehetette bármi köze az angyalokhoz? – Collingswood szúrós pillantást vetett rá, és belekortyolt a sörébe.

– Tudja, főnök – vetette oda Darius, miután felhajtotta az italát – halványlila fingom sincsen, miről beszél. És ha most megbocsát, dolgom van. Collers, élmény volt, mint mindig. Adjál már egy csókot, hallod? – A lány kiöltötte rá a nyelvét. Darius lefetyelő hangot hallatott, majd felállt és távozott.

– Jézusom! – rikkantotta Collingswood Vardynak. – Hogy én mekkora seggfej vagyok! Teljesen igaza van, basszus. Magát nem hülyítette meg a panda. Maga nem kenegeti senki kezét zsíros eurókkal. – A formátlan, baljós szorongás közeledtével hihetetlenül fellendült a londoni jövendőmondók üzlete. Másod, harmad, negyedrangú kontárok is bőven találtak munkát, mert mindenkinek szüksége volt valakire, valamire, ami nem az elkerülhetetlen véget mutatja nekik.

– Panda? Ó, persze, ez a maguk kis vicce, igaz? Nos, van elég dolgom. Alig van egy szabad percem. – Vardy nem egyszerűen elfoglaltnak tűnt: a krízishelyzet felvillanyozta, új életet lehelt belé. Az egyetem, ahol tanított, valószínűleg ki volt bukva rá – nem mintha ezen kívül sok mindent tehettek volna –, amiért minden idejét az FSZBCS főhadiszállásán töltötte.

– Mi a fityfasz volt ez? – kérdezte Collingswood. – Angyalok? Mibe akar belekeverni?

– Hallott már a mnemophylaxokról? – kérdezett vissza a férfi.

– Nem.

– Az emlékezet angyalainak másik neve.

– Ja, hogy erről van szó. Azt hittem, ez csak valami baromság.

– Ó, dehogy. Határozottan van benne valami. A fogas kérdés az, pontosan mi.

– Miért nem kérdezi meg valamelyik szimatát? – Vardy szemében leheletnyi derű csillant.

– A specialistáim ebben nem tudnak segíteni. Ezeket az angyalokat senki sem imádja. Ők… hát igen. Akkor ismeri a sztorikat.

– Valamennyire.

Nem túl mélyrehatóan. Az angyalok a történelem arkhónjai voltak, nem emlékek, hanem metaemlékek – az emlékezet testőrei.

– Ott van annak a boszorkánynak az esete, még évekkel ezelőttről. Londomanta volt, de szakított velük, mert elege lett abból, hogy nem avatkozhatnak be semmibe. Egy csapat felbérelt nehézfiúval betört a Londoni Várostörténeti Múzeum kiállítására, mert valamit meg akart szerezni onnan. Másnap reggel holtan találták őket. Vagyis fogjuk rá.

– Fogjuk rá?

– A barátai meghaltak. A boszorkánynak nyoma veszett. Nem találtunk semmit, csak egy összeomlott, valaha összehabarcsolt téglakupacot az egyik vitrinben. Néhány téglának elég különös alakja volt. Felpakoltuk az egész halmot, elvittük és addig legóztunk vele, amíg össze nem raktuk. Egy nőt ábrázoló szobor volt. Téglából. Miután összerakták, szétverték. – Vardy a lányra nézett. – Ha már az angyalok szóba kerültek, amúgy is javasolni akartam, hogy vessen egy pillantást a mérési eredményekre, amiket még akkoriban rögzítettünk, aztán esetleg nézze meg, mit talál az alagsorban, ahol Billy rábukkant Adlerre, és hasonlítsa össze a kettőt.

– Más szavakkal, vállaljak be egy csomó plusz melót, igaz? – kérdezte Collingswood.

Vardy sóhajtott.

– Vannak kapcsolódási pontok – mondta. – Csak erre próbáltam rámutatni. Nem vagyok benne biztos, hogy a Tetkó az egyetlen, akire oda kellene figyelnünk. És még mindig semmi hír a polip hollétéről. Jól mondom?

– Jól.

Besúgók, kenőpénz, erőszak, varázsgömb, valószínűség-számítás, próféciapóker. Mindennel megpróbálkoztak, de teljesen eredménytelenül. És az, hogy egy ennyire értékes portéka, mint a polip, ilyen makacsul ne akarjon előkerülni – a város összes alkimistájának már a puszta gondolattól megindult a nyálelválasztása, hogy esetleg valamelyik porcikáját a lombikjába tuszkolhatja – egyre jobban felkorbácsolta London okkult behajtóinak érdeklődését.

– Nem csak mi keressük, az tuti – felelte Collingswood.

30.

Mozgás bajnok nyeregbe indulás szedd a lábad dolgunk van Billy az egyik pillanatban még mélyen az álom felszíne alatt lebegett, és olyan pörgős, élénk álmokat látott, mintha egy felgyorsított filmet nézett volna.

nyeregbe és kapjuk el azokat a

Mint mostanság szinte mindig, ezúttal is a víz alatt sodródott, de most nem a sötétben, éppen ellenkezőleg, olyan világos volt, mintha ragyogott volna a napfény – sőt valójában nappal volt – a sziklák ugyanúgy lehettek a tenger fenekén heverő kőtömbök, mint egy szakadék fala. Nem is, tényleg egy szakadék mélyén volt, fennsíkok és sziklapárkányok árnyékában, ahol vagy a napkorong, vagy a víz alatti szűrt fény világított meg mindent. Éppen készült felpattanni a hátasára.

Bajnok! – harsogta. – Nyeregbe, bajnok!

És már közeledett is a hátasa. Pontosan tudta, mi tart felé dombokon, sziklákon át, hogy Billy majd menet közben cowboyos lezserséggel a hátára pattanjon. Az Architeuthis, a kifecskendezett vízsugártól hajtva, meg-megfeszülő fejlábakkal, zsákmányra vadászó csápokkal. Viharfelhőként száguld át a síkság felett, kinyújtott végtagokkal keres fogódzót az elsuhanó tájon, hogy ha kell, lehorgonyozza magát és vadásszon.

És már itt is volt. De valami nem a várakozások szerint alakult.

hogyan szálljak fel erre? – gondolta Billy. – másszak bele?

Mert ami végül megjelent a dombtetőn, az a tartályba zárt Architeuthis volt: a hatalmas üvegkocka úgy billegett, mint egy kenu, vadul lötyögött benne a formalin, az átlátszó fedélnek csapódott, kicsorgott a peremén és nedves foltokat hagyott a porban. A tartályban lebegő kraken nyihogva felágaskodott, rég halott húsa ide-oda csúszkált.

bajnok bajnok

Az egyik pillanatban Billy még álmodott. A következőben már ébren volt, és tágra nyílt szemmel meredt az idegen lakás mennyezetére, ahova Dane-nel érkezett. Kilégzés, belégzés. A szobát megülő csendet hallgatta.

A lakás fiktív tulajdonosa egy nő volt, a polcokon sorakozó könyvek és a falra aggatott diplomák alapján háziorvos. Bár soha egyetlen percet sem élt, mindent belengett a szelleme. A bútorok, a tapéta, a dísztárgyak ízléses, gondos tervezésre vallottak. A függönyök mögött védőrúnák és amulettek rejtőztek. Egy több lakásra osztott ház emeletén voltak.

Dane a hálóban aludt.

– Holnap beszélünk Watival – mondta érkezés után. – Most azonban pihennünk kell.

Billy a nappali heverőjén vackolta el magát. Most is ott hevert, a mennyezeten terpeszkedő penészfoltot bámulta, és próbált rájönni, mi ébreszthette fel. Mintha körmök kaparásztak volna valamit.

Hirtelen a lakás összes nesze megszűnt, még a ruhadarabok vagy a párnának nyomódó hajszálak súrlódása sem hallatszott. A természetellenes csendben pedig egyetlen másodpercig világosan felhangzott a kövön gördülő üveggolyó hangja. Billynek elkerekedett a szeme. Mintha finoman vibrált volna az ablak. Maga sem tudta, hogyan történt, de mire feleszmélt, már nem is a heverőn feküdt, hanem az ablak mellett állt, és a furcsán ellenálló, petyhüdten lógó függönyt húzta félre.

Az ablakpárkányon egy férfi kuporgott. Egy másik az utcáról bámult felfelé. Billy már meg sem lepődött. A fenti idegen az ereszbe kapaszkodott, és egy üvegvágóval dolgozott az ablakon. Sem ő, sem a társa nem mozdult. Még az éjféli felhők sem moccantak az égen. Billy elengedte a függönyt, ami rögtön visszatért előző, összeráncolódott formájába.

Tudta, hogy legfeljebb néhány másodperce van. Nem is próbálta felébreszteni Dane-t, mert egyrészt nem hitte, hogy lenne rá ideje, másrészt abban sem volt biztos, vajon a társa megmozdulna-e, ha felrázná. Tett egy lépést hátra, mire ismét felkavarodott körülötte a levegő, és meghallotta a világ halk, élő neszezését. Meglebbent a függöny.

A betolakodó döbbenetesen halkan kinyitotta az ablakot, majd megindult befelé: formátlan alak türemkedett át a függöny két szárnya között. Billy rég elfeledettnek hitt mozdulattal dzsúdófogásba kapta a nyakát, levitte a padlóra, és villámgyorsan fojtogatni kezdte. A férfi halkan nyöszörgött. Négykézlábra kecmergett, aztán minden izmát megfeszítve felpattant, és hihetetlen módon, egyetlen ugrással álló helyzetbe tornázta magát, miközben Billyt nekivágta a falnak.

Felpattant a hálószoba ajtaja, és ott állt Dane, ökölbe szorított kézzel, mint egy sötét, ember alakú lyuk a négyszögletes háttér előtt. Három hátborzongatóan fürge lépéssel átvágott a nappalin, és akkora erővel csapta állon a betolakodót, hogy annak hátracsuklott a feje, majd elvágódott a padlón, mint egy zsák.

Billy csettintett, és Dane szemébe nézett. A függönyre mutatott: van még egy. Dane bólintott.

– A táskámban van egy bilincs – suttogta. – Tömd be a száját, bilincseld meg.

Benyúlt a függöny mögé anélkül, hogy félrehúzta volna, és lassan kinyitotta az ablakot. A hideg léghuzat meglebbentette a függönyt. Sustorgó zaj, majd csattanás hallatszott. A függöny egyik szárnya meglebbent, és hirtelen új lyuk tátongott rajta. A mennyezetben remegve megállt egy nyílvessző.

Dane kivetette magát az ablakon. Billy tátott szájjal bámult utána. A nagydarab férfi egy emeletet zuhant, és nagyot hemperedve, halkan földet ért a ház előtti gondozatlan kertben. Azonnal a második férfira rontott, aki szögbelövőt szorongatva menekült előle. Pillanatok alatt eltűntek az utcai lámpa fényköréből. Miközben Billy folyamatosan kifelé pislogott, megkereste a bilincset, és a radiátorhoz bilincselte eszméletlen támadójukat, aztán egy zoknit tömött a szájába, és a nem létező lakástulajdonos harisnyájával szorította a helyére.

Nyílt a bejárati ajtó. Billy felpattant, de csak Dane volt az, aki zihálva, rengő pocakkal robogott be.

– Szedd össze a cuccodat! – mondta.

– Elkaptad? – faggatta Billy. Dane komoran bólintott. – Kik ezek? A Tetkónak dolgoznak?

Dane közben berontott a hálóba.

– Ezt hogy érted? – kérdezte. – Van rendes arca, nem? Nem egy két lábon járó gép, vagy de? Francokat. Ez itt Clem. A másik pofa Jonna. Köszönj neki szépen. Helló, Clem! – szólt oda a felpeckelt szájú férfinak, és a vállára vetette a sporttáskáját. – Gond van – közölte. – A jelek szerint a teuthex mégis tudott néhány rejtekhelyről. – Örömtelenül és halkan felnevetett.

Clem kinyitotta a szemét, Dane-re nézett, és hurutos hangot hallatott a zoknin keresztül.

– Szia, Clem – mondta Dane. – Hogysmint? Mi a helyzet, haver? Minden oké? Remek, remek. – Gyorsan átkutatta a férfi zsebeit. Ami pénzt talált, azt eltette, Clem mobiljával együtt. Az oldaltáskájában talált egy másik apró szigonypuskát.

– Krak szerelmére, Clem, nézzél már magadba! Ennyi erőfeszítés kettőnk miatt, közben meg ülsz a seggeden, miközben valaki elsétál Istennel? Adj át egy üzenetet a teuthexnek. Légy oly kedves, oké, Clem? Ha majd eljönnek érted, add már át neki az üzenetemet. Mondd meg neki, hogy a világ szégyene. Mind azok vagytok. Mostantól én magam vagyok az egyház. Ti meg gecire ki vagytok tagadva, felfogtad? Add át neki szépen. – Megpaskolta Clem arcát. A férfi véreres szemmel bámult rá.

– Most hova megyünk? – tudakolta Billy. – Ha ismerik az összes rejtekhelyet, nekünk annyi.

– Ezt ismerik. Legközelebb óvatosabb leszek. Maradok a legújabbaknál.

– És ha azokat is ismerik?

– Akkor rákeféltünk.

– Mit csináltak volna velünk? – kérdezte Billy.

Dane a frissen lopott autót vezette.

– Hogy mit csináltak volna veled? – pontosította. – Bezártak volna. Kényszerítettek volna, hogy elmeséld nekik az álmaidat. Velem mi lett volna? Megtagadtam az egyházat. Az főbenjáró bűn. – Egy vontatócsatorna mellett száguldottak, ahol a zsilip előtt feltorlódott a szemét, és hideg ezüstfénnyel ragyogtak a lámpák.

– Nem értem. Mit hisznek ezek, mit tudhatnak meg rajtam keresztül?

– Nem vagyok pap – felelte Dane.

– Én meg nem vagyok próféta! – csattant fel Billy. Dane nem szólt erre semmit. – Te miért nem faggatsz az álmaimról?

Dane vállat vont.

– Mit álmodtál?

– Kérdezd meg, mit álmodtam ma éjjel.

– Mit álmodtál ma éjjel?

– Azt, hogy az Architeuthison lovagoltam a Vadnyugaton, mint Clint Eastwood.

– Látod? Tessék.

– De közben… – Még mindig a tartályban lebegett. Halott volt. Preparált. Befordultak egy szélesebb utcára, és kinyílt előttük az éjszaka, mindent elöntött a neonfény, egy csirkét formázó, elnagyolt cégér és három zálogház gömbje.

– Ügyes voltál, Billy. Clem nem kispályás. Hamar ki fog szabadulni. Hol tanultál meg bunyózni?

– Meg akart ölni.

Dane biccentett.

– Ügyes voltál, cimbora.

– Valami történt. És köze volt az álomhoz.

– Én is erről beszélek.

– Amikor felébredtem, semmi sem mozdult.

– Levél se rezdült?

– Hallgass már végig. A világ. Minden…

– Hallottad, öreg – mondta Dane. – Nem vagyok pap. A kraken útja kifürkészhetetlen.

Nem éreztem, hogy megmozdult volna a kraken – gondolta Billy. – Valaki csinált valamit. De nem úgy tűnt, mintha a kraken lett volna… vagy bármelyik isten.

31.

Terjedt a szóbeszéd. Szokása. Egy olyan város, mint London, mindig is maga lesz a paradoxon, a legjobb fajtából, ahol hemzsegnek az ellentétek, és annyi erkölcsi hézag tátong rajta, mint ementálin a lyuk. Minden elfogadott alternatíva mellett ott lesznek a kerülőutak, és erre volt London igazán büszke: az egymásnak teljesen ellentmondó irányzatokra.

Létezett a városnak egy vetülete, ahol semmit sem ért az állam, nem ismerték a megtorlás fogalmát, csak a saját nyers erőből boldogulásét, ahol kizárólag az erőszak dinamikus állandósága maradt meg. Néha megjelent a különleges rendőrség, körülnézett, és vagy megtűrték őket, mintha egy újabb szekta lenne, vagy gondolkodás nélkül megölték őket, akár a rossz helyre tévedt antropológusokat. Nahát, kik vannak itt, csak nem az FSZBCS, huncut kacsintás, és már ment is a kés.

Londonnak ugyan nem volt uralkodója, mégis hatékonyan elzötyögött magában. Akinél a hatalom, annál az igazság – ez nem valami erkölcsi előírás volt, hanem egyszerű tény. Valójában így működött itt a törvény, amelyet rendben be is tartottak a kidobók, a verőlegények, a fejvadászok és a korrupt külvárosi sógunok. Abszolút bolhafingnyi köze nincsen az igazságszolgáltatás alapeszméjéhez. Nem tetszik? Bárki nyugodtan berzenkedhetett ellene – és London aztán nem volt híján igaz szívű betyároknak –, de attól ez még tény maradt.

Ezért aztán amikor egy nagy hatalmú illető közhírré tette, hogy vadászokra lenne szüksége, akik valamit felkutatnak neki, az felért a rendőrségi frekvencián leadott és lefülelt riasztással – azt jelentette, hogy mindjárt rend lesz és fegyelem.

– A Tetkó? Ez komoly? Van neki elég embere. Miért alkalmazna kívülállókat?

Utoljára akkor történt ilyen, amikor a Tetkó elveszítette emberi mivoltát, és Tetkó lett belőle, amikor Grisamentum egy másik ember bőrébe börtönözte. Aki elhozza nekem Grisamentum fejét, megkapja tőlem a várost, mondta a Tetkó akkoriban. Aztán a feladatra jelentkező híres és hírhedt embervadászok rendkívül feltűnő módon hullani kezdtek, és ettől kissé megcsappant a lelkesedés. Senki sem állt bosszút a Tetkóért.

És most itt volt ez az új helyzet. Kinek kell munka?

Shepherd’s Bush kerületében gyűltek össze, egy nightclubban, ahol aznap a „privát rendezvény” táblát akasztották ki az ajtók elé. Nagyon régen volt ehhez hasonló szakmai találkozó. Az összegyűlt fejvadászok, férfiak és nők vegyesen, elővigyázatosan üdvözölték egymást, és mindenki gondosan betartotta az illendőség szabályait, senki sem zavarta meg a terem békéjét. Ha munka közben, a prédát hajtva találkoztak volna, akkor persze nagy eséllyel vér folyik, de itt és most mindenki nyugodtan kortyolgatta az italát, majszolta a kikészített rágcsálnivalót, és legfeljebb ilyen és ehhez hasonló mondatokat lehetett hallani, hogy „na, milyen volt a Gyehenna?” vagy „hallom, szereztél egy új grimoire-t”.

Mindenki leadta a fegyverét a ragyavert arcú férfinak, aki a Berettákkal, lefűrészelt csövű sörétesekkel és férgekből font korbácsokkal teli ruhatárat őrizte. Mikropolitikai választóvonalak és mágikus allergiák szerint csoportosultak. A jelenlévők kétharmada bármikor végigsétálhatott volna egy forgalmas utcán anélkül, hogy bárki felfigyelt volna rá – néhány esetben ehhez ugyan nem ártott volna lecserélni a ruhatárukat. A teremben minden elképzelhető városi viselet képviseltette magát, és a bőrszínek is hűen mutatták London etnikai sokszínűségét.

Az érkezők összesített szakértelmei színpompás egyveleget alkottak: voltak, akik vérebekként szagolták ki a csodákat, mások bájtalanítottak, vagy vasvér folyt az ereikben. Páran csapatban dolgoztak, mások mindig egyedül. Egyesek semmilyen okkult erővel nem rendelkeztek, ellenben rendkívül szerencsésen építették a kapcsolati hálójukat és kiválóan értettek az olyan hétköznapi zsoldosfeladatokhoz, mint például az emberölés. A többiek között akadtak olyanok, akik azonnal álcázni kénytelenek magukat, amint távoznak a szívélyes hangulatú találkozóról: a fejmagasságban lebegő, miazmaszerűen kavargó entitások majd visszabújnak a gazdatestekbe, mintha visszafelé játszanának le egy démonpofává terebélyesedő szellentést – az a roppant termetű nő, aki megfordított polaritású szivárványba öltözött, ismét betakarja magát a tündérbűbájjal, és ismét egy szupermarket egyenruháját viselő lánynak látszik majd.

– Ki az ott? – A teremben pusmogva zajlott a listázás. – Ez tényleg mindenkit összecsődített. Látod? Új-thugok, szent kratosziánusok, itt van mindenki.

– Nem látom a fegyvertenyésztőket.

– Ja, hallottam, hogy a városban vannak. Hála az égnek, hogy ide nem jutott belőlük. Lehet, hogy más melón dolgoznak. Viszont azt tudod, hogy ki az, aki eljött? Látod azt a fazont?

– Az a festett ficsúr, aki újhullámos popsztárnak öltözött?

– Aha. Tudod, ki az? Egy káosznáci.

– Ne már!

– Nem viccelek. Úgy látszik, tényleg komolyan gondolják.

– Nem is tudom, akarok-e ezek után…

– Most már itt vagyunk. Akár meg is hallgathatjuk, miről van szó.

Mozgolódás támadt a színpadon. Megjelent a Tetkó két rendfenntartója, farmerben, bőrdzsekiben, és az elmaradhatatlan bukósisakban. Nem szólaltak meg, csak az ujjaikat ropogtatták és széles mozdulattal intettek az egybegyűlteknek.

Kettőjük között egy emberroncs támolygott. Ajka lefittyedt, tekintete teljesen üres volt: a feje nem kopaszodott, inkább lassan megkopott, míg a hajából mindössze szánalmas csomók maradtak. A bőre rothadó, vizes deszkára emlékeztetett. Apró, csoszogó léptekkel közlekedett. A vállából, mint egy kalózkapitány groteszk papagája, szögletes térfigyelő kamera állt ki. A húsból kinövő szerkezet kattogva, surrogva forgott a tengelyén, és körbepásztázta a termet.

A csupasz férfi lesétált volna a színpadról, ha az egyik sisakos őr el nem kapja, és meg nem állítja az emelvény szélén. Az alak imbolyogva megállt.

– Uraim! – szólalt meg hirtelen, mély, sistergő hangon. A szeme közben meg sem moccant. – Hölgyeim! Vágjunk is bele. Bizonyára mindannyian hallották a pletykákat. Mind igaz. Amit most hallani fognak, azok a tények. Egy. A Természettudományi Múzeumban kiállított krakent ellopták. A tettesek egyelőre ismeretlenek. Vannak gyanúsítottjaim, de inkább nem befolyásolnám önöket az elméleteimmel. Csak annyit mondanék, hogy azok, akiket halottnak hiszünk, hajlamosak rácáfolni a hiedelmekre, különösen ebben a rohadt városban. Gondolom, ez már önöknek is feltűnt. A krakent egyszerűen nem lehetett volna ellopni. Az emlékezet egyik angyala őrizte.

– Kettő. Egy Billy Harrow nevű illető a vendégszeretetemet élvezte nem is olyan régen. Valamit tud a történtekről. Eleinte úgy gondoltam, hogy nem, de átvert. Meglépett. Nincsen ínyemre az ilyesmi.

– Három. Az a hír járja, hogy Mr. Harrow felfoghatatlan eltűnését egy bizonyos Dane Parnell segítette. – Az egybegyűltek között pusmogás futott végig. – Az Isten-Kraken Egyházának rendíthetetlen harcosa. Viszont Dane Parnellt azóta kitagadta az egyház. – A motyogás hallhatóan felerősödött.

– A szóbeszéd alapján ennek valószínűleg köze lehet ahhoz, hogy addig ügyködött, amíg Billy Harrrow a csicskája nem lett.

– Négy. Valami rendkívüli módon nem stimmel az univerzummal, mint azt feltételezhetően önök is észrevették, és ennek köze van a poliphoz. Nos. Következzen a feladat.

– Háborút akarok. Véres terrort.

– A következőkre vágyom, fontossági sorrendben: a krakenre vagy bármilyen nyomra, amely elvezethet hozzá. Billy Harrow-ra, élve. Dane Parnellre, és köpök rá, milyen állapotban. Szeretném még egyszer kihangsúlyozni, hogy elképzelhetetlenül magasról szarok arra, milyen eszközöket vetnek be a cél érdekében. Senki se érezze magát biztonságban, amíg meg nem szerzem, ami nekem kell.

– Ami pedig az ellenszolgáltatást illeti… – Az elsorvadt férfi torkából kiszűrődő hang behízelgő mellékzöngét kapott. – Eszeveszetten sokat vagyok hajlandó fizetni mindezért. De kizárólag szállítás után. Ha nincs áru, nincsen pénz. Akinek nem tetszik, az így járt. Annyit azért hadd áruljak el, hogy annak, aki elhozza nekem a krakent, soha többé egy percet sem kell dolgoznia. Ha csak Billy Harrow-t szállítja le, akkor sem lesz gondja pár évig. – A kamera ismét körbepásztázott a termen. – Van valakinek kérdése?

A horogkeresztet viselő, festett szemű férfi egy egész sor felkiáltójelet sms-ezett valamelyik bajtársának. Egy renegát katolikus pap meglazította a gallérját. Egy sámán a bálványával pusmogott.

– Ó, basszus! – A hang egy puhány külsejű fiatalember felől hallatszott, aki elnyűtt dzsekit viselt, és sok embernek okozott már meglepetést azzal, mennyire kreatív tudott lenni pisztolyharcban. – Ó, basszus! – A fiatalember empatikus hullámok alapján tájolta be az aktuális zsákmányát, ami az ő esetében azzal a kellemetlen mellékhatással járt, hogy allergiás volt mások kapzsiságára (gyakran mondott hálát a gondviselésnek, amiért a sajátjára nem). A termen szélrohamként végigsöprő korrupt mohóság olyan átható erővel sújtott le rá, hogy esélye sem volt a mosdóig visszatartani a hányást.

32.

– Összeírtam egy listát azokról, akik szívességgel tartoznak nekem, nem tagjai az egyháznak és nem fognak átverni – mondta Dane.

Nem volt hosszú lista. Éppen a négyes zónában húzták meg magukat, egy újabb búvóhelyen, ami pontosan ugyanannak látszott a valóságban, mint a misztikus álca mögött: egy elhagyott, romos háznak. Watira vártak.

– Mi az a… tényleg az van ideírva, hogy „kaméleon”? – kérdezte Billy. – Ez a név valahonnan ismerős…

– Jason – felelte Dane mosolyogva. – Már beszéltünk róla. Szabadúszó. Ó, igen, ezer éve ismerjük egymást. – Mosolya egészen nosztalgikussá vált. – Ha kell, segít. De egyelőre Wati a mi emberünk, az egyértelmű.

– Hol volt az a műhely, ahova a Tetkó el akart vitetni? – kérdezősködött Billy.

– Minek akarod azt tudni? Ugye nem valami ostobaságon jár az eszed, Billy?

– Miért lenne ostobaság? Katona vagy, nem? Attól félsz, hogy a Tetkó megszerzi az istenedet. Miért is menekülünk előle? Miért nem megyünk el hozzá mi? Tudod jól, hogy bármit megtennék, amivel megkeseríthetem az életét. És ezt komolyan gondolom. Nem is beszélve Gossról meg Subbyról. Mindketten ugyanazt akarjuk. Csesszünk ki velük, és mindenki boldog lesz. Őket leszámítva. És pont ez a lényeg, nem?

– Billy – mondta Dane. – Eszem ágában sincsen megostromolni a Tetkó főhadiszállását. Legfeljebb egy hadsereggel. Először is… fogalmunk sincsen, hol lehet. Ahol jártál, az valóban a Tetkó bázisa, az egyik, de sosem veheted biztosra, hol lesz legközelebb ő vagy a műhelye. Aztán ne felejtsük el a testőreit. Egyik sem piskóta. Arról nem is beszélve, hogy a Tetkó az egyik legnagyobb hatalmú figura Londonban. Mindenki tartozik neki, szívességgel, pénzzel, az életével, akármivel. Ha összeakaszkodunk vele, olyan szarlavina zúdul ránk, amit jelenleg elképzelni sem tudsz, és még akkor sem lesz vége, ha esetleg kicsináljuk, amire egyébként semmi esélyünk.

– És ő is…? Ő is tud…? – Billy látványosan mozgatta az ujjait.

– Fortélykodni? Az ő titka nem a mágia. A Tetkó a pénzzel, az eszével és a fájdalommal dolgozik. Nézd, valakinél ott van a kraken, és senki sem tudja, ki lehet az. Pillanatnyilag az egyetlen előnyünk, hogy a Tetkónak ugyanúgy lövése sincsen arról, ki lehet az, mint nekünk. Tudom, dühös vagy, de nem vesztegethetjük az időt azzal, hogy a Tetkóra vadászunk. Sokkal jobban kiszúrunk vele, ha megtaláljuk a krakent. Sajnálom, de túl nagy falat. Ketten vagyunk. Én ismerem a dörgést, te meg álmodsz. Lassan álmodhatnál valamit nekünk is. Már nem tehetsz úgy, mintha semmit sem jelentenének. Amit látsz, az valódi. Te is tudod. A kraken üzen nekünk. Szóval álmodnod kellene.

– Bármit is látok álmomban – jelentette ki Billy óvatosan –, szerintem nem a kraken küldi.

– Miért, mi más? – Dane hangja nem haragos volt, inkább esdeklő. – Valaki csinál vele valamit. – Megcsóválta a fejét és lehunyta a szemét.

– Meg lehet kínozni egy halott istent? – kérdezte Billy.

– Nyilván meg lehet kínozni egy halott istent. Bármit meg lehet kínozni. Ami persze az univerzumnak nem fog tetszeni… és ilyenkor esnek ágynak a jövendőmondók.

– Muszáj megmondanom Marge-nak, hogy Leon meghalt. – Billy az állát dörgölte. – Tudnia…

– Nem tudom, miről van itt szó, öreg – szakította félbe Dane, és még csak rá sem nézett. – De felejtsd el. Nem beszélsz senkivel. Nem lehet. Saját érdekedben és az ő érdekében sem. Azt hiszed, használ az neki, ha felpiszkálod az érdeklődését? Tudom, hogy ez igazából nem róla szól, de akkor is…

Billy úgy érezte, mintha a társa még mondani akart volna valamit, de nem tette.

A padlón egy műanyag kertitörpe hevert. Watira vártak. Dane egy fakanál segítségével okította Billyt a rendőrségi gumibot hatékony használatára, aztán lassított mozdulatokkal ütéseket és szorítófogásokat gyakoroltak.

Végül csak félbe kellett hagyniuk az edzést. Pedig amikor Wati végre valóban megérkezett, azt olyan hangtalanul tette, hogy észre sem vették, amíg meg nem szólalt.

– Bocs a késésért – szólalt meg dühtől rekedten a pirospozsgás arcú műanyag szobor. – Válságtanácskozások! El nem tudjátok képzelni.

– Minden rendben?

– Közel sem. Megtámadtak minket.

– Mi történt? – kérdezte Dane.

– Nézd, azt eddig is tudtuk, hogy egy sztrájk nem fáklyásmenet. De most nagyon brutálisan megkaptuk. André még mindig kórházban van.

– Zsaruk?

– Nehézfiúk.

– Pinkertonék? – A nyomozóiroda neve a szlengben a felbérelt sztrájktörőket jelentette.

– Nem különösebben titkolták. A Tetkó verőlegényei voltak.

Dane meglepetten meredt a szoborra, amely kifejezéstelenül bámult rá vissza.

– Végül is nem nagy meglepetés – mondta végül Dane, és jelentőségteljesen összedörgölte a mutatóujját és a hüvelykjét. – Azt már tudod, ki pénzeli őket?

– Tippelj. Jelölt van bőven. De érted, mit jelent ez, ugye? Kiadták ránk a tűzparancsot. Ez totális háború.

– Sajnálom, cimbora. Ha vigasztal, nem vagy egyedül. Én például azt hittem, tudom, melyik rejtekhelyem biztonságos. Aztán a teuthex mégis utánam küldött valakit… emlékszel Clemre? – Wati füttyentett.

– Megértem, ha ki vagy bukva – válaszolta. – Engem legalább nem a haverjaim akarnak kicsinálni. Ha rajtam állna, most bekukkantanék jó öreg hittestvéreidhez, vajon mire készülnek.

– De hát tele vannak a falak szobrokkal… – kezdte Billy.

– A templom védelem alatt áll – magyarázta Dane. – Minden létező módon távol tartják az idegeneket. Óvatosak.

– Felelősséggel tartozom az embereimért, Dane – mondta Wati. – Muszáj megnyernem ezt a csatát. De közben úgy tűnik, akár tetszik, akár nem, mégis a Tetkóval kerültem szembe. Ha megüt, visszaütök. Ha a kraken kell neki, akkor mindent megteszek, hogy én szerezzem meg előbb. Bármit is akar, én annak a szöges ellentétére vágyom.

A két férfi elmosolyodott.

Wati megidézett egy csókát. A madár lecsapott az égből, a konyhaablak párkányára szállt, a pultra ejtett egy papírfecnit, és valamit trillázva közölt Watival, majd elrepült. Az apróra hajtogatott, madárkarmok nyomait viselő lapon Dane portálóinak listája állt, amelyhez különböző ügyetlen kezek biggyesztettek megjegyzéseket kék, piros és fekete tollal.

– Annyira nem volt nehéz megszerezni az információt – fejtegette Wati furcsa, időn túli akcentusával. – A manták jól ismerik egymást. Aki ilyesmiben utazik, arról lehet tudni, még akkor is, ha az embereim személyesen nem találkoztak velük.

– Miért van kihúzva egy csomó név? – kérdezte Dane. – Fatima Hussein például simán képes lenne elmozgatni valami ilyesmit.

– Akiket kék tollal kihúztak, azok nincsenek az országban.

– Értem. És a többi?

– Ők famulusokkal dolgoznak. A fortélyaik annyira rájuk épülnek, hogy sztrájk idején egy sajtszeletet sem tudnának beportálni egy szendvicsbe.

– Ez hogy működik? – kérdezte Billy.

– Valamit valamiért – felelte Dane. – A famulus a szemed és a füled, de nem csak erről van szó. Ha bármit beleteszel az állatodba, vagy legyen az bármi más…

– Mágiát.

– Az állatnak adod, és többet kapsz vissza – ecsetelte Wati. Az állat, mint erősítő. – Tippünk szerint négyen portálhatták a polipot. Simon Shaw, Rebecca Salmag, a Fiskális és Aykan Bulevit.

– Néhányat ismerek közülük – jegyezte meg Dane. – Simon visszavonult. Aykan egy vicc. Ért bármelyik a felsugárzáshoz? Mert azt nagyon utálom.

– Az lehet, de most nem rólad van szó – hurrogta le Wati. – Hanem az istenedről.

– A testéről.

– Jó, legyen. Szóval, vagy valamelyik volt a négyből, vagy valami totálisan új szereplővel van dolgunk – összegezte Wati. – És Londonban mocskosul nehéz titokban dolgozni.

– Ahhoz képest bárki is áll az ügy mögött, eddig elég jól csinálja – toldotta meg Billy.

– Ez igaz – mondta Wati. – Egyébként meg tartsatok valamit a zsebetekben, hogy bele tudjak költözni. Így gyorsabban elérlek benneteket.

– Mit szólsz egy Barbie-babához? – kérdezte Dane.

– Jártam már rosszabb testekben is. És van még valami. Itt nemcsak arról van szó, hogy valaki kijuttatta a polipot a múzeumból. Hanem arról, hogy átjutott a védelmen. Nézzél rá a portálók névsorára. Egyikük sem az a harcos típus. Esélyük sem lett volna a phylax ellen.

– Az angyalról beszélünk – magyarázta Dane. – A phylax az emlékezet angyala.

– Értelek én, öregem, értem – tette hozzá gyorsan, amikor meglátta Billy arckifejezését. – Erről mi sem tudunk sokat. Kis halak vagyunk mi ehhez. A kraken eltűnt, tehát az angyal valamit nagyon elbénázott. Én is csak azért sejtek valamit a dologról, mert akkor még ott dolgoztam a központban.

Egy hívő őr jelenléte bizonyos értelemben tiszteletlenségnek számíthatott – néhányan annak is tartották –, hiszen az Architeuthis már védelem alatt állt, a múzeum összes többi kiállítási darabjával egyetemben.

– Milyen angyalról van szó?

– A mnemophylax az emlékezet angyala. Minden memóriapalotában akad belőlük egy. De ez nagyon elszúrta.

– De mi az?

– Azt hiszed, az emlékezet nem növeszt tüskéket, hogy megvédelmezze magát? Dehogynem. Az angyal a tüske. – Az emlékek védőmechanizmusa. Az nem számított, pontosan mit védelmeznek: kizárólag a puszta létezésük és elvakultságuk volt a lényeg.

– Az angyal ezt nem hagyja annyiban – mondta Wati. – Ezt-azt el lehet csípni a köztes térben. És annyit tudok, hogy ez a phylax tombol a dühtől. Úgy érzi, kudarcot vallott.

– Mert így is történt – tette hozzá Dane.

A lény, aki kudarcot vallott, egy nagyon öreg, titkos szövetségbe tartozott, ami a városra jellemző műgyűjtő szenvedélynek köszönhetően öltött szépen lassan testet. Minden londoni múzeum megalkotta a saját angyalát a falai között őrzött tárgyakból: megszülettek az emlékeket őrző helyi istenségek. Valójában nem voltak igazi lények, legalábbis a legtöbb londoni szemszögéből nézve semmiképpen, inkább csak járulékos funkciók, akik élőlényekként gondoltak magukra. Abban a városban, ahol minden létező tárgyat metaforikus potenciálja ruházott fel hatalommal, egy múzeum, ahol minden kiállított darab folyamatosan a figyelem középpontjában állt, gyakorlatilag kiapadhatatlan kincseskamrának számított a fortélylással foglalkozó tolvajok számára. Viszont ugyanaz az erő, ami potenciállal ruházta fel a gyűjteményeket, őrzőket is teremtett melléjük. Minden rablási kísérlet sztorijához tartozott egy másik, ami arról szólt, mi akadályozta meg a betörőket. Azok a tolvajok, akik rettenetes állapotban ugyan, de túlélték a kalandot, nem tettek lakatot a szájukra.

A Gyerekjátékok Múzeumában létezett három játék, ami kíméletlenül elbánt a betörőkkel – egy búgócsiga, egy karika és egy régen nem működő játékautomata, amelyek hátborzongató, akadozó mozgással közeledtek, akár egy életre kelt bábfilm szereplői. A Victoria és Albert Múzeumban roppant szárnyak rebbenése jelezte, merre jár az a gyűrött lenvászonból kirajzolódó, arisztokratikusan ragadozószerű arc. Tooting Becben a Londoni Textilművészeti Múzeumra egy különösen rettenetes angyal vigyázott, csupa kusza fonal, orsó és hegyes tű. A Természettudományi Múzeumban pedig az evolúció formalinba áztatott, szépen felsorakoztatott példányait őrizte valami, ami a beszámolók szerint üvegből készült, de egyúttal annál jóval több volt.

– Üvegből? – kérdezte Billy. – Szerintem… esküszöm, hogy hallottam a hangját.

– Nem lehetetlen – mondta Dane. – Ha ő is azt akarta, hogy halljad.

Az angyal azonban kudarcot vallott, és a polipnak nyoma veszett. Senki sem tudta, milyen büntetés jár ezért. Az ösztönös tehetségek megérezték a totálisan idegen bűntudat szétáradó hullámát. Azt mondták, ez rettenetes események előhírnöke. Mert az angyalok elhagyták az őrizetükre bízott folyosókat, és kiléptek a falak közül, ahol valaha formát öltöttek, hogy harcba induljanak az emlékekért valamiféle rosszindulatú bizonyosság ellen, amely az utcákat járta, mint egy életre kelt halott.

– Nem egyszerűen egy portálót keresünk – pontosította Wati. – Hanem olyasvalakit, aki képes legyőzni az emlékezet egyik angyalát.

– Biztos, hogy győztek? – kérdezte Billy. – Mintha találtam volna egy bepalackozott pasast, nem?

Dane elgondolkodó pillantást vetett rá.

– Még több információra van szükségünk – jegyezte meg.

– Beszélj a jósokkal – javasolta Wati. – A londomantákkal.

– Tudod jól, mit fognak mondani. Hallottam a felvételt. A teuthex már egyeztetett velük… – Dane bizonytalanul elhallgatott.

– Miért ne beszélnének velünk? – firtatta Billy.

– Mert semlegesek – magyarázta Wati. – Nem avatkozhatnak bele az eseményekbe.

– A mágikus világ Svájca? – kérdezte Billy.

– Valójában senkik – mondta Dane, de még mindig nem tűnt biztosnak a dolgában. – Ők voltak a legelsők, nem?

– De – válaszolta Wati.

– Lehet, hogy megint orákulumok lettek? – vetette fel Dane. – Nem elképzelhetetlen.

– Nem veszélyes az nekik, ha fogadnak minket? – érdeklődött Billy. – Ennek könnyen híre mehet.

– Nos… – talált magára Dane. – Végül is megvan a módja, hogy kénytelenek legyenek hallgatni rólunk. – Lassan elmosolyodott. – Ha már úgyis meglátogatjuk őket…

Aki á-t mond, mondjon bé-t is. Mi más lehetett a titka annak, hogy ilyen hosszú időn át sikeresen túlélték London hatalmi játszmáit? A válasz kézenfekvő volt: a londomantákat az orvosokhoz és a katolikus papokhoz hasonlóan kötötte a titoktartás.

33.

Több millióan élnek Londonban, és számottevő többségük mit sem tud a térkép alapján pontosan ugyanott található másik Londonról, a fortélylás és az eretnek szekták városáról. Ez a több millió ember sem él átlagosabb életet, mint a mágusok. A látható város olyan hatalmas, hogy eltörpül mellette a kevésbé érzékelhető másik, ráadásul nem kizárólag a félhomályos zugokban létezhetnek csodák.

Ebben a pillanatban azonban a valódi dráma a kevésbé ismert metropoliszban zajlott. A legtöbb londoni semmit sem tapasztalt ebből, leszámítva a hullámszerűen terjedő lehangoltságot, haragot és általános testi gyengeséget. Ezt már nem lehetett egy legyintéssel elintézni, és az is biztos, hogy senkinek sem volt így jó. Azoknak azonban, akik a város eldugott zugaiban éltek, minden egyes nap egyre veszélyesebbnek ígérkezett. A sztrájk az okkult ipar jelentős részét lebénította. Stagnált az istenek és a szörnyetegek gazdasága.

A titkos helyek napilapjai – a Chelsea-i Téma, a Temze Vízalatti Hírmondó és a London Evening Standard (nem az a Standard, hanem a másik, sokkal vénebb kiadvány ugyanazon a néven) – másról sem írtak, csak a baljós korfordulós előjelekről. Példátlan szintre ugrott a drogfogyasztás. A hétköznapi város utcáin drogos mágusok kaptak össze a fortélytalanokkal a hernyó és a koksz miatt, az okkultabb anyagokról nem is beszélve, amelyeket a misztikus erővonalakból nyertek ki, vagy azokról a speciális helyekről söprögettek össze, ahol mindent szilánkokra zúzott az idő, és ezt tolták az orrukba a porfüggők, a történelem és a lassú pusztulás habzsolói, akik igazán keményen csak az entrópiától álltak be. A gyarapodó igényeket egyre rosszabb minőségű szerrel próbálták kielégíteni, és a felszívható romlás helyett kapkodva ledarált, hamisított vackot kínáltak.

Egy rejtélyes ismeretlenekből álló csapat lecsapott a Tetkó egyik szállítmányára. Attól a gyatra minőségű cucctól most aztán már senki sem hallucinált többé: elégették, szétszórták vagy benzinnel locsolták le az árut, aztán eltűntek, és csak a lemészárolt kocsikísérők kilyuggatott hullái maradtak hátra, meg a pletyka, a város anyagából formálódó, szörnyalakokról elsuttogott szóbeszéd.

A hírek frissen összefújt falakon terjedtek, virtuálisan vagy utcára kiragasztott hirdetményeken, parafa üzenőtáblákon azokban a jellegtelen irodákban, ahova csupa különc látogató járt, akik talán nem is dolgoztak ott: az Isten-Kraken Egyháza kiátkozta Dane Parnellt. Miféle árulás vagy eretnek cselekedet állhatott a háttérben? Az egyház hivatalosan csak annyit mondott, hogy Parnellből hiányzott a szükséges elkötelezettség.

Dane és Billy a kora reggeli fényben állt a nyílt utcán, a londoni City szélén. Dane remegett az idegességtől. A kezét ki sem húzta zsebéből, és folyamatosan a fegyvereit tapogatta.

– Több információra van szükségünk – mondta korábban Billynek.

Cannon Street, a földalatti kijáratával szemben. Egy külföldi bank kiürített maradványai között egy sportszerbolt telepedett meg. A fitt és izmos férfiakat ábrázoló poszterek alatt, egy kiugró, ráccsal védett, üvegezett fülkében egy méretes szikladarab állt.

A London-kő. A vén szikladarab mindig gyanúsan az események gócpontja közelében bukkant fel. Az egykori megalitikus tömbből kifaragott millarium maradványa, amelynél a rómaiak valaha lemérték a távolságokat. A vélemények megoszlottak, mennyire volt elavult vagy veszélyes megbízni a vén sziklában. A London-kő egy szív volt: vajon dobogott még?

Igen, vert, de lassan, mintha szklerózisos lenne. Billy határozottan érezni vélte erőtlen, elkínzott lüktetését, ami olyan finoman rezegtette az üveglapot, mint a mélynyomó dübörgése a port.

A követ valaha uralkodók használták trónusként, és a lehető legváratlanabb pillanatokban bukkant fel a város történelmében, már ha valaki tudta, hol kell keresnie. Amikor Jack Cade felsorolta a királynak címzett követeléseit, ezt a sziklát érintette meg kardjával: mint mondta, ez ruházta fel a joggal, hogy egyáltalán felszólalhasson, és mindenki hitt neki. Vajon utólag eltűnődött azon, miért fordult ellene a kő? Miután elhagyta a szerencséje, és a feje karóra tűzve nézett le a nép okulására felnégyelt testére, talán mégis felmerülhetett benne a futó, mogorva gondolat: „hát, London-kő, most őszintén szólva elbizonytalanodtam, mit is szeretnél tőlem… akkor mégsem kellett volna a lázadás élére állnom?”

A Követ elfelejthették, elrejthették, álcázhatták, tehettek vele bármit, továbbra is megmaradt annak, ami volt, és a kőszív a város különböző pontjain vert tovább, amíg végre megtalálta mostanáig utolsó nyughelyét ezen a nem túl kellemes helyen, a krikettütők tőszomszédságában.

Dane eltűnt a félhomályban. Billy követte, és közben határozottan úgy érezte, hogy most tényleg majdnem teljesen láthatatlanok. Dane megállt az egyik mellékutca sarkán, megtámaszkodott az egyik saroktéglán, és hihetetlen mozdulattal felrúgta magát a magasba, majd köpcös Pókemberként kúszott be a lepusztult épület ablakán. Pár pillanattal később odalent kinyitott Billynek egy ajtót. A sportszerüzlet mögé jutottak, ahol a kikoptatott linóleummal borított folyosókon, különböző vécék és irodák mellett egy csukott ajtóig jutottak, ahol egy Shakirás kapucnis felsőt viselő fiatalember őgyelgett. Kapott is volna a zsebéhez, de Dane addigra egyenesen a homlokára célzott a szigonypuskával.

– Marcus vagy, igaz? – mordult rá.

– Ismerjük egymást? – kérdezte a fiatalember bámulatos hidegvérrel.

– Dolgunk van odabent, Marcus. Beszélnem kell a többiekkel.

– Van időpontod?

– Inkább kopogj csak be szépen. Ügyes fiú.

De mielőtt erre sor kerülhetett volna, a lármára kinyílt az ajtó. Valaki káromkodott.

– Fitch! – szólt be Dane emelt hangon. – Londomanták! Nem akarunk balhét. Szépen elteszem a fegyvert, jó? – Így is tett, látványosan, hogy odabent is lássák. – Elteszem, így ni.

– Dane Parnell! – mondta egy vénségesen vén hang. – És ha nem tévedek, ez meg Billy Harrow. Mit keresel itt, Dane Parnell? Mit akarsz tőlünk?

– Mit akarhat bárki a londomantáktól, Fitch? Konzultációt. Nem igazán vagyunk abban a helyzetben, hogy előzetes időpontot kérjünk, ezt megértheted.

Az ismeretlen némi tétovázás után felnevetett.

– Nem, tényleg nem hinném, hogy csak úgy idetelefonálhattál volna. Engedd be őket, Marcus.

Odabent egy tágas iroda fogadta őket. Bőrkanapék, italautomata. A kézzel összeszerelt polcokon kézikönyvek és puhafedeles könyvek sorakoztak. Olcsó szőnyeg, számítógépek, kapcsos dossziék. A mennyezeti ablakon beáradt a fény, és jól lehetett látni az autók kerekeit és a járókelők lábait. A helyiségben egészen sokan voltak. A többségük már elmúlt ötven, de akadtak jóval fiatalabbak is. Férfiak és nők, zakóban és nyakkendőben, kezeslábasban, kikopott melegítőben.

– Dane! – üdvözölte a csoport közepén álló férfi. Olyan öreg volt, hogy ráncos, májfoltos bőre alapján már azt sem lehetett eldönteni, vajon melyik népcsoportba tartozott: sötétszürkének tűnt. Mint a beton. Billy felismerte enyhén őrült hanghordozását – felvételről már hallotta a teuthexnél.

– Fitch – viszonozta Dane tisztelettudóan. – Saira – biccentett a mellette álló, húszas évei végén járó, kemény külsejű ázsiai nőnek, aki elegáns ruhákat viselt. A londomanták meg sem mozdultak. – Elnézést a belépőért. Nem… Nem tudhatjuk, ki figyel minket.

– Hallottuk… – kezdte Fitch. Hatalmasra nyílt szeme folyamatosan cikázott ide-oda. Néha megnedvesítette az ajkát. – Hallottuk, mi történt az egyházad meg közötted, és szörnyen sajnáljuk, Dane. Kár, borzalmasan nagy kár.

– Kösz – mondta Dane.

– Mindig is London barátja voltál. Ha van bármi…

– Köszönöm.

London barátja. Már megint egy múltbéli kapcsolat – gondolta Billy.

– Nem lenne szabad – mondta Fitch. – Tétováznod. És a barátod…?

– Sietünk, Fitch. Itt sem szabadna lennünk.

– Pontosan tudom ám, miben sántikálsz – ékelődött Fitch árnyalatnyi derűvel a hangjában. – Bele akarsz ugratni egy eskübe.

– A kötelező titoktartásba – vette át a szót Saira.

– Jó, oké, mindenképpen számítok a diszkréciótokra, de tényleg szükségem lenne egy jövendölésre… és ha számíthatnék a…

– Pontosan tudod, mit válaszolunk – szakította félbe Saira. Ijesztően arisztokratikus akcentussal beszélt. – Nem tűnt fel, hogy mostanában nem figyelmeztetünk senkit? Szerinted miért vagyunk ilyen kevesen? Sokunkat ledöntött a jövendőbetegség.

– Dane, mikor foglaltunk mi valaha is állást?

A londomanták az óriás Gogmagog és Corineus óta léteztek, azóta itt voltak, mióta Mitrász meg a többiek. A többi pszichopoliszban megtelepedett rokonpáholyokhoz hasonlóan ők is mindig kínosan ügyeltek a semlegességre, ugyanúgy, mint a párizsturgok (ezt Dane gondosan franciás kiejtéssel páríturzsnak ejtette), a varsótarkok és berlinágusok. Így maradhattak fent ilyen hosszú ideig.

Nem tartották magukat a város felügyelőinek: azt mondták, ők a város sejtjei. Fiatalokat toboroztak és gondosan megtanították őket arra, hogyan bánjanak a ráolvasásokkal, a megérzésekkel és az urbopátiának nevezett, diagnosztikus célokat szolgáló transzállapottal. Hangsúlyozták, hogy ők csak az a közeg, amelyen keresztül az utcákon összegyűlő áramlatok kifejezésre juthatnak. Nem imádták Londont, hanem tiszteletteljes bizalmatlansággal szemlélték, megfelelő mederbe terelték a szükségleteit, vágyait és megérzéseit.

Mert Londonban nem lehetett megbízni. Kezdve azzal, hogy a város nem egyetlen entitás volt – miközben persze mégis és nem egyetlen határozott cél hajtotta. Egy gestalt metropoliszlény, amelynek egyes zónái, mint például Hoston vagy a Queen’s Park hajlamosak voltak a legrosszabb hírű hatalmasságokkal összecimborálni, másokat, mint Walthamstow, harcosan függetlennek tartottak, ha nem éppen pletykásnak és megbízhatatlannak, mint Holbornt, és ezek együtt civakodva, egymást tépve alkottak egyetlen nagy egységet, egy London-szerű valamit.

– Senki sem hajlandó egyértelműen megmondani, mi következik most – bökte ki Billy.

– Mert nem igazán látni – válaszolta Fitch. – Miközben persze rohadtul… Na jó. Én látok valamit. – Dane és Billy összenézett. – Rendben. Leolvasásért jöttetek. Tudni akarjátok, mi folyik itt? Saira, Marcus! Kísérjétek ki a vendégeket, és mutassuk meg nekik, mit is látunk.

Odakint ostorcsapásként sújtott le rájuk a szél.

– Tudod, hogy vadásznak ránk? – suttogta Billy Sairának.

– Aha – mondta a nő. – Erre mi is rájöttünk. – Lezser eleganciával dohányzott. Billyt azokra a lányokra emlékeztette a régi iskolájából, akikhez soha nem mert odamenni.

– Mit bámulsz? – kérdezte a nő.

– Eszembe jutott egy barátom. Meg a barátnője. – Ez igaz volt. – Még csak… – Billy lehajtotta a fejét. – A barátom meghalt, így keveredtem ebbe az egészbe, és nem tudok másra gondolni, csak a lányra, hogy mit érezhet… – Ez is igaz volt. – Úgy szeretném elmondani neki, mi történt. Azt sem tudja, hogy a pasija meghalt.

– Hiányzik a barátod, igaz?

– Te jó ég, nagyon.

Marcus bukkant fel egy nehéz zsákkal a kezében.

– Gondolom, szívesebben maradnál odabent, Dane – jegyezte meg Saira –, de tudod, hogy megy ez.

Dane az eget és az épületeket nézte. A kezét a sporttáskájában, a fegyverén nyugtatta. Üvegportálok, bankfiókok, szendvicsezők mellett haladtak egyre mélyebbre a Cityben. Elkerülték a forgalmasabb utcákat, az öltönyös járókelők nyüzsgését.

Saira lopott pillantást vetett Billyre, aki nem is igazán nézte, merre tartanak. Egyáltalán nem figyelt, pedig tudta, hogy kellene. De most csak a pillanatnak élt, és hagyta, hadd uralkodjon el rajta az utóbbi idő eseményei miatt felgyűlt nyomorúság. Tompán követte a többiek kopogó lépteit.

– Fitch! – szólt Saira. Valamit suttogva magyarázott az öregnek.

Dane is fülelt.

– Erre most nincs időnk – közölte.

Kikanyarodtak egy szélesebb utcára, és megálltak egy piros postaláda mellett. Billy egy csapásra kizökkent a merengéséből, annyira meglepte Fitch mozdulata, aki finoman a ládára tette a tenyerét, hasmagasságban, mintha egy terhes nő pocakját tapintaná ki. Aztán egész testében megfeszült. Olyan arccal nézett Billyre, mintha éppen a vécén erőlködne.

– Gyorsan! – csattant fel. – Nem tart örökké.

– Mi…

– Üzenni szeretnél a barátod barátjának – súgta neki Saira.

– Mi?

– Gondold végig, mekkora terhet cipelsz. Beszélj azzal a lánnyal.

Mi ez a baromság? – gondolta Billy. Saira arca gondosan érzelemmentes maradt, de Billyt felbosszantotta a hirtelen kedvessége. Pedig tudta, hogy erről nem Saira tehet. Én aztán nem veszek részt ebben a bohóckodásban – gondolta.

– Ettől jobban érzed majd magadat – biztatta a nő. – Ez nem Hoxton. Itt nyugodtan megteheted.

London, mint terápia? Erről lenne szó? London annyi minden lehetett, miért éppen ez nem? Dane vajon miért nem sürgeti őket? Billy bosszúsan hátranézett, de Dane szótlanul álldogált mellettük. Nyílt téren, védtelenül, miközben szorította az idő, mégis megvárta Billyt, mintha szerinte is jó ötlet lett volna ez az egész.

Legalább elbőgni nem fogom magamat – gondolta Billy, de rögtön rájött, hogy ez hiba volt, és gyorsan elfordult. A postaláda felé. A piros dobozhoz lépett.

Eléggé közhelyes metafora, túl nyilvánvaló asszociáció volt az egész: szóval Billy most üzenni fog a város hagyományos csatornáján keresztül. Ostobán érezte magát, és továbbra is morcos volt, de még mindig nem tudott a várakozó csapatra nézni. Folyamatosan Leon járt a fejében, illetve a bűntudat miatt közvetve Marge. Többen is elsétáltak mellette, de senki sem nézett rá. Billy a bedobónyílás fekete hézagjába bámult.

Végül a postaládához hajolt. A nyíláshoz szorította a száját. London, mint terápia.

– Leon – súgta a doboznak. Nagyot nyelt. – Marge, nagyon sajnálom. Leon halott. Megölték. Mindent megteszek, amit tőlem telik… De meghalt. Sajnálom, Marge. Ne kutass, jó? Tényleg mindent megteszek. Vigyázz magadra.

Miért ugratták bele ebbe? Kinek az érdeke volt ez? Billy a fémfelületnek nyomta a homlokát, és majdnem elsírta magát, de aztán inkább suttogva megismételte az üzenetet. Közben eszébe jutott az a jelenet Leon és Goss között, amit eddig képtelen volt felidézni, a pillanat, amikor Leon eltűnt. Most már nem fojtogatta a sírás. Sőt, úgy érezte magát, mint aki beejtett valamit abba a résbe.

– Jobban vagy? – kérdezte Dane, amikor elfordult a postaládától. – Jobban nézel ki.

– Megérkeztünk – szólt Fitch. Egy teleszemetelt zsákutcában álltak. A deszkapalánk mögött lomha őslényekként mozogtak a daruk. Hatalmas gépek dohogtak és nyüszítettek, munkások kiabáltak. – Itt senki sem fogja meghallani.

Fitch kinyitotta a hátizsákot. Kezeslábast húzott elő, védőszemüveget, szájmaszkot, feszítővasat és egy ütött-kopott betonvágót. Ez a sok holmi különös, nagyon különös látványt nyújtott egy ilyen törékeny öregemberen. Dane Billyre nézett.

– Marcusnak az immunitásokhoz van valami köze – mondta –, Saira anyagot formál, de lehet bármilyen vén Fitch, még mindig ő a főnök, mert haruspex. – Billy érteden arcát látva hozzátette: – Aki belekből jósol.

Fitch csak egy védőfelszerelésben feszengő öregembernek tűnt. Beindította a flexet, és hirtelen mindent elnyomott a hangosan nyüszítő fém és a nyöszörgő beton lármája. Fitch egyenes vonalat húzott az útra, és a gyémántkorong alól lassan felbugyogott a vér.

– Jézusom! – Billy elszörnyedve elhátrált.

Fitch újra a betonhoz nyomta a korongot, és azonnal eltűnt a cementpor és vérpermet felhőjében. Aztán letette a csöpögő betonvágót. A nyirkosan vöröslő résbe nyomta a feszítővasat, és akkora erővel veselkedett a fémdarabnak, amit Billy ki sem nézett belőle. A kövezet szétnyílt.

A repedésből belek buggyantak elő. Tekergőző, lilás, véres belsőségek, nyirkosan csillogó, összepréselődött húsmassza.

Billy eddig azt hitte, hogy a város belsőségei alatt egészen mást értenek, és majd feltúrt földet lát, gyökereket, egyszerű halandók elől elrejtett csöveket. Fitch majd szépen kifordít egy köteg kábelt, egy kupac gilisztát és vízvezetéket, és azokból fog jósolni. Teljesen megdöbbentette a fortély egyértelműsége.

Fitch motyogva piszkálgatta az ujjával a gőzölgő kupacot, finoman, akár egy zongoraművész, lassan tologatta szét a tömlőket, azt nézte, milyen szögeket zárnak be London hurkokba tekeredett zsigerei, és néha felpillantott, mintha tükörképei lennének valaminek az égen.

– Nézd, nézd! – motyogta. – Nézd, nézd, nézd! Látod? Érted már, miről beszélünk? Most minden egyforma. – Alakokat formázott a belsőségek kupacából. – Nézd! – A belek megvonaglottak. – Lassan, egymás után minden véget ér. Valami közeledik a mélyből. A kraken. – Billy és Dane szótlanul bámultak rá. Ez új lett volna? A kraken? – És ezt nézzétek! Lángok.

– Mindig a tűz. A kraken és az összes üvegtartály. Aztán a lángok. – A belek rohamosan szürkültek. Cseppfolyóssá váltak, és lassan egymásba olvadtak.

– Fitch, részleteket! – kérte Dane. – Pontosan tudnunk kell, mit látsz…

De a vénember látomásait nem lehetett irányítani, terelni, befogni.

– Mindent felfal a tűz – mondta –, a kraken mozog, mindent felfal a tűz, az üveg is lángra kap, és homokká válik, és felhőként száll a magasba. És mindent magával visz. – A tócsává olvadt belek salakszerű kupaccá szilárdultak, lassan betonná merevedtek. – Mindent. Nem csak azt, ami itt van. Semmivé teszi a lángok munkáját. A világot is magával viszi, az eget, a vizeket és a várost. Elpusztul. Éppen pusztul, és soha nem is létezett. Semmi.

– Ennek nem így kellene történnie – suttogta Dane. Ez nem az ő várva várt mélységi apokalipszise volt.

– Minden – folytatta Fitch. – Eltűnt. Örökre. És soha nem is létezett. Elemészti a tűz.

Megállt, nem piszkálgatta tovább a felhabzott, majd megszilárdult betonkupacot. Felpillantott. Billyben most tudatosult, hogy egészen eddig a szíve – a vénember egyre lázasabb szónoklatának ritmusára – egyre szaporábban vert.

– Hamarosan mindennek vége – jelentette ki Fitch. – És szépen lassan megszűnik az összes többi talán, amelynek küzdenie kellene ezzel a véggel. – Lehunyta a szemét. – Lángra lobban a kraken, és elégnek a tartályok és a palackok, aztán minden elég, és utána soha többé nem lesz semmi.

34.

Kath Collingswood egy ablaktalan raktárhelyiségben állt, a neasdeni rendőrőrs babaházának elfeledett szívében. Baron az ajtó előtt várt, és a drótüveges ablak túloldaláról figyelte. Tudta, mire készül Collingswood – egyszer már végignézte ugyanezt. A módszer a lány saját fejlesztése volt. Vardy kicsit távolabb ácsorgott karba font kézzel, és Baron válla felett nézett befelé.

A helyiségben vastagon állt a por. Collingswood úgy gondolta, hogy a mindent elborító szikkadt anyag, az idő levedlett hámrétege hatékonyabbá teszi a kísérletét. Biztos persze nem lehetett benne. Amennyire tőle telt, rekonstruálta legelső, úttörő próbálkozása körülményeit, bár minden egyes lépésnél felmerült benne, hogy nagy eséllyel csak babonaság az egész. De azért a hónapokkal ezelőtt sarokba tornyozott kartondobozok a helyükön maradtak. Amikor Baron véletlenül felborította az egyik kupacot, a lány először rettenetesen legorombította, majd hosszas munkával igyekezett pontosan ugyanúgy visszapakolni mindent, hátha a dobozok által bezárt szögekben rejlett az a szükséges, nüansznyi plusz.

– Esélytelen, hogy Wati idejöjjön – mondta a lány valamivel korábban Baronnak –, még akkor sem tenné, ha képes lenne rá. – Az őrsön mágikus rajzolatok tartották távol a stopposokat a szobroktól és a bábuktól. – Nekünk kell megtalálnunk az otthonát. – Ami egyáltalán nem egy szoborban volt, azokban csak megpihent. Wati az éter végtelen iterációinak egyikében lakott.

A neoncsövekkel megvilágított terem közepén mágikus cuccok hevertek egymás mellett: egy parázstartóban vegyszerrel színezett lángnyelvek lobogtak, egy zsámolyon vérrel megtöltött palackok sorakoztak, a különleges anyagú papírlapokon vénséges nyelveken írott szavak hemzsegtek. A kupac körül három, konnektorba dugott, ósdi tévékészülék képernyőjén sistergett a szemcsés semmi.

– Mindjárt – szólt oda Baron higgadtan Vardynak. – Hamarosan itt lesz a SZER.

Collingswood vért csöpögtetett a parázstartóra. Kisméretű urnákból szórta rá a hamut. Papírokat rakott a tűzre. A lángok színt váltottak.

A fénycsövek kiszívták a mélységet a rituálé helyszínéből, alig néhány zugot hagytak az árnyékoknak, de azoknak azért így is sikerült meggyűlniük. Kavargó porral teli sötét foltok híztak egyre nagyobbra. Collingswood motyogva kántált. Felkapott egy távirányítót, és egyetlen gombnyomására mindhárom tévén elindult egy-egy rongyosra játszott film. A hangot majdnem teljesen levette, de valamennyi azért hallatszott a csúszkáló főcímzenéből, a kapkodva vágott zajokból, a férfiasan kurta beszéd foszlányaiból.

– Biztosurak! – mondta Collingswood. – Hív a kötelesség! – A fellángoló tűz körül kavargó formák tekeregtek, sustorogtak, hagyd, suttogta az egyik.

Collingswood két videokazettát hajított a lángok közé. A felpöffenő füst sűrűre csomósodott, és a sötét árnyak nyílegyenesen vetették bele magukat. Elégedetten sziszegtek. A lány felhangosította a tévét. A sziszegés kiáltozássá erősödött. Vardy a fejét csóválta.

– Mondhat, amit akar – szólt oda neki Baron. – De Kath akkor is nagy koponya, amiért ezt így kitalálta.

– Az, hogy valaki meghalt – közölte Collingswood a motyogó semmilényeknek –, még nem felmentés a szolgálat alól.

Az árnyak makogva bámulták a képernyőkön felvillanó kemény férfiakat, a divatjamúlt frizurákat, az autós üldözéseket és az ökölharcokat. A lány újabb videokazettát és néhány puhafedeles könyvet hajított a tűzre. Az árnyak elégedetten nyöszörögtek.

Baron SZERnek nevezte a megidézett szellemeket – ők voltak a Szolgálatban Elhunyt Rendőrök.

Az éter, a köztes tér ezernyi módon belakható, de a lényege sohasem változik – és a bonyolult, antimateriális ökoszisztémában szellemek, kísértetek, élénken álmodó emberek lelkei tolonganak hatalmas forgatagban. Ki lehetne alkalmasabb Wati, a testetlen felforgató levadászására, mint egy testetlen rendfenntartó?

– Gyerünk, biztosurak – ismételte meg Collingswood. – Mondhatnám, hogy úgyis élnek-halnak ezért a szarért, de az kissé ízléstelen lenne.

Mindhárom tévét közelebb igazgatta a tűzhöz. Az árnyrendőrök spirálban tekergőztek a lángok körül. Úgy ugattak, akár a fókák.

A szimultán villódzó régi tévéműsorok zavaros masszája egyszer csak megszakadt, elsötétült egy képernyő, majd gyors egymásutánban a másik kettő is csattanva elhallgatott. Füst gomolygott a szellőzőnyílásokból, de a következő pillanatban meg is indult visszafelé, nyomták maguk előtt a készülékekből áradó forróságra lecsapó, érthetetlenül motyogó SZER-ek.

nemmos. A szó mordulva csapott a hirtelen csendbe.

nemmos lőttem a hajvédőről.

rá se ránts – hallotta Collingswood –, nakéremszépen, jó estét kívánok, gizda az, főtörzs, megbotlott csak a lépcsőn, nem most jöttem a falvédőről.

– Nahát akkor – mondta Collingswood. – Smith, Brown és Jones közrendőr. Maguk hárman igazi hősök. Mindhárman az elképzelhető legnagyobb áldozatot hozták a testületért. Szolgálatteljesítés közben. – A koszos füstszellemek megremegtek, eltűntek, megint felvillantak, büszkén vártak.

– Most itt az esélyük – folytatta a lány –, hogy még egyszer megtegyék ugyanezt. Ideje megdolgozni azért a nyugdíjért, amit sohasem kaptak meg, nem igaz? – És felmutatott egy vaskos dossziét.

– Ebben megtalálják az ügy összes eddigi iratát. Egy Wati nevű rosszfiút akarunk elkapni. Ez a Wati mozgékony egy figura. Kicsit le kellene törni a szarvát.

wati wati? – szólt ki egy hang a füstből. – egy füstös bizisten a neve az olyan kijaménkű az a wati?

– És csipkedjék magukat! – szólt utánuk Collingswood. rüfke rüfke – hallatszott a füstből. – bevarrom a kis taknyot bején. – A lány a tűzre dobta a dossziét. – megtiszteltetés.

A kísértetfoszlányok elégedetten sóhajtoztak, mintha elnyúltak volna egy kád forró vízben. Felhabzott, fröccsent az éter, amitől Collingswoodnak rögtön viszketni kezdett a bőre.

Kísértetek – gondolta. – Na persze.

Valójában az egész egy hatalmas átverés volt, ahol a rászedett áldozatból lett a trükk. A rábeszélés diadala. A lények, amelyeket Collingswood teremtett, halovány, de rendkívül büszke emlékek voltak: kantinban elcsípett beszélgetések, elfogott bűnözők, a sok beképzelt kis szaros, akik megtanulták, hol a helyük, füstös irodák, és mocskos, siralmas, dicsőséges halálok emlékei. Percekkel korábban még egyáltalán nem léteztek.

A kísértetek bonyolultak. Egy emberi lélek – bármilyen emberi lélek – maradványa túlságosan összetett, ellentmondásos, makacs – ráadásul rettenetesen megviseli a halál – ahhoz, hogy bárkinek is engedelmeskedjen. Azokban a ritka és véletlenszerű esetekben, amikor a halál nem a vég, egyáltalán nem lehetett előre megmondani, az illető melyik aspektusa, melyik megtagadott oldala kerül ki sikeresen a posztumusz személyiségért vívott harcból.

Valójában bármekkora paradoxonnak is tűnik ez az élőknek, a kísértetek gyakran egyáltalán nem hasonlítanak azokra az élőkre, akiknek pedig a lenyomatai: nem meglepő, ha egy kisgyermek halálra rémül attól, micsoda kegyetlen és erőszakos árny lett a rákban elhunyt kedves nagybácsiból, mint ahogyan az sem, ha egy erőszakoskodó vadbarom visszajáró lelke mosolygósan, ügyetlen ektoplazmaként próbálja megetetni ugyanazt a macskát, akit pár nappal előtte még hús-vér lábbal rúgott félre. Ha Collingswoodnak sikerült volna megidéznie az elmúlt három évtized legszívósabb, legismertebb, legrendíthetetlenebb kommandósát, lehet, hogy egy búsuló esztéta vagy egy nyafogó ötéves érkezett volna. Tehát le kellett mondania a valódi halottak tapasztalatáról és lelkesedéséről.

De akadt más megoldás. Rángass elő néhány homályos rendőrideát, akik azt hiszik magukról, hogy kísértetek.

A keverékbe nyilvánvalóan jutott némi lélekmaradvány a sajnálatosan elhunyt egykori rendőrökből is. Alapnak, ami megadta a rendőri gondolkodás vázát. Collingswood lassan megtanulta, hogy nem szabad túlzottan belemenni a részletekbe. Minden maradjon a lehető legelvontabb. Akaraterő, technika, pár emlékfoszlány, és legfőképpen a vizualitás segítségével – minél szájbarágósabb, annál jobb – már képes volt apró darabkákból összefércelni természetfeletti segítőit. Ezért égetett el olcsó, nyomozós krimiket. Ezért kellett a tévé és a sok videokazetta, A törvény ereje és A szerencsevadászok kópiái, megfűszerezve egy kis Dixonnal, hogy kerüljön bele némi tisztaság is, és ebből keverte ki egy kitalált aranykor nonszensz ideáját, amiből a kísértetfunkciók megtanulták, mit és hogyan kell csinálniuk.

Itt nem volt helye az árnyalatoknak. Collingswood magasról tett a Lawrence-eset utáni rendőri alapelvekre, a társadalmi érzékenységről meg a közösség szolgálatáról szóló tréningekre. Itt a város álomhőseiről volt szó. Az idealizált hetvenes évekről, amikor a férfiak még férfiak voltak. A Life on Mars DVD-knek egyértelműen a máglyára kellett kerülniük.

Collingswood valójában nem tett mást, mint a megfelelő motivációval a létezésbe csábította azokat a kőkemény kliséket, amelyek képesek voltak hinni saját magukban. Ilyenkor a lány is rácsodálkozott, milyen könnyen átvette a rendőrfunkciók abszurd végleteit, és ő is azonnal giccses egysorosokban és túljátszott, hiteltelen londoni akcentussal beszélt.

– Hát ez lenne a feladat, urak – mondta most. – Ő a célszemély. Wati. Utolsó ismert tartózkodási helye: valamelyik kibaszott szobor. Célja: megkeseríteni az életünket.

A hamisított kísértetek nem voltak túl okosak, és nem is igazán lettek volna képesek azok lenni, de akadt bennük némi rosszindulatú ravaszság, a forgatókönyvírók hosszú évek alatt megteremtett hőseiből lepárlódott spiritusz. a kisgané – hallotta Collingswood valamelyikük hangját, most nézze ezt a fost – hallatszott, amint felcsapott az elégetett dossziéból maradt hamu. – hozzák be ezt a kis taknyot, szarok én a túlórára, mozgás, mozgás, rüfke, főnök, főtörzs, nem most jöttem a falvédőről. Kotyogva tanácskoztak. Összeesküvőkként pusmogtak, nem létező feljegyzéseket hasonlítottak össze. Collingswood néha ismerős szavakat hallott – wati billy dane adler archie teuthex nora –, miközben a kísértetek az égő iratokból ismerkedtek az üggyel.

A raktárból lassan kifakult a jelenlét vagy a jelenlétek érzése – folyamatosan váltogattak az egység és a sokaság állapota között. aranyapám – hallotta Collingswood. – te aztán nem rakod ki az ablakba, amit mindjárt kapsz.

– Hajrá! – szólt utánuk. Mivel a kiégett tévék bűzét és az elégetett szemét füstjét már nem tartotta össze a túlvilági jelenlét, a szag kezdte betölteni a helyiséget. – Hozzák be! De ne… szóval tudják. Beszélnünk kell a kis pöccsel. Lenne hozzá pár kérdésem.

Marge minden olyan helyre elment, ahol Leont vagy Billyt esetleg ismerhették, hogy kitegye a fénymásolt plakátokat. Nem kellett hozzá más, csak másfél óra munka a laptopon, két képfájl, egy egyszerű sablon, és egy felirat: Eltűntek! Ráírta a két nevet és a direkt erre a célra vásárolt mobiltelefon számát.

Marge fatörzsekre tűzte, postaládák oldalára, újságosok hirdetőtábláira ragasztotta a plakátjait. Az első néhány napban még azt mondta volna, hogy a lehető legnormálisabb módon áll a helyzethez, mármint a szituációhoz képest. Azzal nyugtatta magát, hogy igen, borzasztó ez az egész, és rettenetes ilyen furcsa körülmények között elveszíteni azt, akit szeret, és természetesen borzasztó, hogy hátborzongató alakok zaklatják az utcán, de néha történnek az emberrel szörnyű dolgok.

Aztán eltelt egy nap, majd még egy, és Marge még mindig nem tett bejelentést a rendőrségen a félelmetes találkozásról, és onnantól már nem nyugtatta magát ezzel. Mert… és ezen a ponton nem igazán találta a megfelelő szavakat. Mert valahogyan megváltozott a világ.

Az a két rendőr! Nagyon buzgón faggatták, és olyan kíváncsian méregették, mint a tudósok egy ismeretlen faj példányát, de egy pillanatra sem érezte, hogy érdekelné őket a sorsa. Bármilyen ügyön is dolgoztak, az egyértelműen nagyon fontos lehetett. Marge azóta arra is rájött, hogy ennek semmi köze az ő biztonságához.

Miről lehetett szó? Mi a fészkes fene folyik itt? – töprengett a nő.

Mintha hálóba keveredett volna, pattanásig feszülő szálak közé. A munkahelyi hétköznapok szűrőn át csorogtak át hozzá. Otthon semmi sem működött rendesen. Ha megnyitott egy csapot, először nem jött a víz, majd köhögve fröcsögött elő a csőből. A szél a szokásosnál is komiszabban ostromolta a lakás falait és ablakait. Az éjszakai tévéadások szemcsések voltak, a ház előtti utcai lámpa pedig a legidegesítőbb módon romlott el, mert hol kialudt, hol ismét bekapcsolt.

Marginalia nem egy éjszakát töltött azzal, hogy az ablak és a dívány között ingázva bámult kifelé, mintha bármelyik pillanatban felbukkanhatna Leon – vagy Billy, aki többször is szerepelt ezekben a… mik is voltak ezek? Képzelgésekben? –, és a lámpaoszlopnak támaszkodva várna rá. De az utcán csak átlagos járókelőket látott, a közeli zöldséges éjszakai fényeit és a továbbra is makacsul magányos lámpaoszlopot.

Hosszú, hosszú órákon át tűrte a függönyén kirajzolódó színházi fényjátékot, a kihunyó-fellobbanó derengést, mire az egyik éjszaka kétségbeesésében elkezdett odafigyelni rá, és hirtelen egész testét összerántotta a felismerés. Olyan erővel sújtott le rá a megvilágosodás, hogy meg kellett támaszkodnia a falon, nehogy felbukjon, mert hirtelen rájött, hogy a villogás egyáltalán nem véletlenszerű.

Azt is észrevette, hogy ismétlődik. Marge percekig némán figyelt és számolt, végül kelletlenül, mintha olyasmibe vágna, aminek nem fog tetszeni a végeredménye, jegyzetelni kezdett. A lámpa felvillant, kialudt. Bzz és bzz. Gyorsan, lassan, majd egy hosszabb derengés. Be és ki, be-be-be, ki, be, ki, be, ki, aztán akadozva kihunyt a fény, és másik sorozat kezdődött.

Mi más lehetett volna? Hosszú-rövid felvillanások szabályos kombinációja. A lámpaoszlop morzejelekkel üzent neki.

A neten megtalálta a kódtáblázatot. A lámpa azt ismételgette, hogy LEON HALOTT LEON HALOTT LEON HALOTT.

Marge hagyta, hogy a lámpa sokszor, nagyon sokszor elismételje neki ugyanazt. Azokban a hosszú percekben nem is gondolt arra, mit érez.

– Leon halott – suttogta.

Próbálta figyelmen kívül hagyni a kurta mondat jelentését, most kizárólag arra koncentrált, vajon helyesen fordította-e le magának a pontokat és vonalakat jelképező fényszikrákat.

Hátradőlt. Természetesen nem menekülhetett az elborzadó rémület érzésétől, a helyzet negatív értelemben vett abszurditásától, és legfőképpen a gondolattól, hogyan kaphatta ezt az üzenetet – és közben képtelen volt visszacsinálni a felismerést, nem tudta kiverni a fejéből a szavakat, a jelentésüket, ami megmagyarázta Leon eltűnését. Marge némi késéssel vette észre, hogy folynak a könnyei. Sokáig sírt, majdnem teljesen némán, sokkos állapotban.

Addigra annyira megszokta a villódzás ritmusát, hogy rögtön észrevette a változást. A kódtáblázathoz kapott és könnyeket csöpögtetett a lapra. Ezt a sorozatot a lámpa csak kétszer ismételte meg. NE – olvasta a nő – KUTASS.

Minden lélegzetvétel nyihogó hanggal tört elő belőle, úgy mozgott, mintha tapadós nyálkában gázolt volna, mégis leült a számítógépéhez és kutatni kezdett. Meg sem fordult a fejében, hogy engedelmeskedjen az utolsó parancsnak.

35.

Papírdarab szállt London felett.

Éjszaka volt. A papírfecnik a Canary Wharfról, a Canada Square 1. tetejéről keltek szárnyra. A tetőre épített piramison, az ocsmány épület csúcsán egy nő egyensúlyozott. A British Telecom tornyára egyszerűbb lett volna feljutni, de itt negyvenhét méterrel magasabban volt, mint ott. A fortélylás bonyolult topográfiájában ez is számított.

A BT-torony ideje lejárt. A nő még emlékezett arra, amikor az a parabolaantennákkal és átjátszókkal teletűzdelt minaret rögzítette Londont a helyére. Hónapokon keresztül tartotta egyben az okkult energiákat, amelyeket a rosszindulatú erők szét akartak foszlatni. A torony karcsú törzse volt a fókusz, amelyen keresztül London hat legerősebb fortélylója – akiket mentálisan segítettek Krakkóból, Mumbaiból és a városnak talán nem is nevezhető Magogville-ből a bajtársak – egyetlen perzselő löketbe sűríthette a hatalmát, és szétoszlatta az elmúlt hetvenhét év legriasztóbb fenyegetését.

És vajon valaki megköszönte mindezt az épületnek? Ami azt illeti, igen, de csak az a néhány ember, aki tudott arról, milyen szolgálatot tett. A BT-torony azóta elavult fegyverré vált.

A Canary Wharf születése pillanatától haldoklott: ebből származott a környék hírhedt ereje. A korrupt kilencvenes években, amikor a sok-sok irodaház összes felső emelete üresen tátongott, az elhagyatott szintek a valóságformálás hatékony helyszíneivé váltak. Amikor az utolsó kivitelező is beköltözött, értetlenül meredtek a mágikus rajzolatok nyomaira, a viaszmaradványokra és a vérfoltokra, amelyeket semmilyen módszerrel nem lehetett eltüntetni, és azonnal elő fognak tűnni, ha valaki egyszer felszedi azokat a cseszettül ocsmány padlószőnyegeket.

A nő a torony csúcsán állt, az örökké pislogó jelzőfény mellett. Halálos nyugalommal egyensúlyozott a szélben, amely szilajul ostromolta az épületet, és könnyeket csalt a szemébe. A szatyrába nyúlt, és előhúzott egy maréknyi papírrepülőt.

A levegőbe hajított papírrepülők kecses íveket írtak le a sötétben, az éjszakai utcák felszűrődő derengésében légibalettoztak. Termikekre leltek, feljebb szökkentek. Izgő-mozgó kis apróságok voltak. Éjjeli lepkeként iparkodtak a ragyogó Hold felé. A buszok emeletei fölött vadásztak, és olykor megmártóztak a lámpafényben.

Az ösztön, a híres londoni megérzés vezette őket. Ahol kanyarodtak az utcák, ők is befordultak, körforgalomban köröztek, követték az egyirányú táblák nyilait. A Westwaynél az egyikük hirtelen dugóhúzóba kezdett, így szárnyalt a roppant felüljáró fölött, alatt és megint fölötte – biztosan nem élvezte egy pillanatát sem.

Sokuknak nyoma veszett. Elég volt egy rosszul kiszámított zuhanórepülés, hogy fennakadjanak egy drótkerítésen, vagy elcsípje őket egy meglepett londoni bagoly, és máris papírszemétként hullottak a járdára. Végül egymás után mind lassú fordulóba kezdtek a tetők fölött, és megindultak a saját területük felé – nem oda, ahonnan indultak, hanem haza.

Addigra már a nő is otthon volt, aki szabadon engedte a repülőket. Sokkal gyorsabban és jóval hétköznapibb módon szelte át a várost, és türelmesen várt. A következő néhány órában szépen lassan, egyesével begyűjtötte a repülőket. Amennyire lehetett, egy éles pengével mindegyikről lekaparta a tintát, vagy körbevágta az üzenetet. Kupacban hevertek mellette a szavak. Bizarr láncolatban kígyózott a földön a papír javától megfosztott írás.

Azok a repülők, amelyek nem jutottak haza, hanem a csatornában végezték, erővel gyorsították fel saját bomlásukat, de így sem tűntek el azonnal. Okkult szemét borította a várost.

– Helló, Vardy! – Collingswood sétált be az FSZBCS nyomorúságos irodájába. – Hol van Baron? A faszikám nem hajlandó felvenni a telefont. Mit csinál? – A férfi a számítógépe előtt ült és egy füzetbe jegyzetelt. – Vardy, ugye nem netes mémeket nézeget? – A lány átkukucskált a monitor peremén. Vardy komor pillantást vetett rá. – Cicásan heverő polipokat? Polipokat a naplementében, magvas életbölcsességekkel?

– Idebent tilos dohányozni.

– És hoppá, mégis! – mondta a lány. – Durva, mi? – Nagyot slukkolt a cigarettájából. A férfi higgadt ellenszenvvel pillantott rá. – Mivé lett a világ, hm?

– Magam is így gondolom.

Collingswood ismét megpróbálta elérni Baront, és újra ellentmondást nem tűrően megparancsolta a hangpostának, hogy azonnal hívja vissza.

– Sikerült kideríteni valamit? – kérdezte Vardytól. – Megvan, ki nyúlta le nyúlós barátunkat?

Vardy vállat vont. A monitorán megnyitott ablakok titkos internetes társalgókba nyíltak, ahol mágikusan és kultuszügyekben aktív felhasználók csevegtek. A férfi néha gépelt valamit, aztán feszülten olvasott. Collingswood meg sem szólalt, meg sem moccant. Vardy egy idő után képtelen volt a lányt figyelmen kívül hagyni.

– Mindenféle pletykákat hallani – szólalt meg végül. – Sok szóbeszéd járja például a Tetkóról. És egészen sok az új ember. Rengeteg ismeretlen felhasználónevet látok. Grisamentumról is pusmognak. – A férfi elgondolkodó pillantást vetett a lányra. – Azt mondják, akkor romlott el minden, amikor meghalt. Azóta nincsen ellensúly.

– A Tetkó még mindig sehol?

– Ellenkezőleg. Tele van vele minden, ami ugyanaz a probléma, csak pepitában. Képtelen vagyok megtalálni. Az alapján, amit hallok, összetoborzott… hogyan is nevezzem őket? Egy csomó alvállalkozót, akik tűvé teszik a várost Billy Harrow és eretnek, krakenhívő cimborája után.

– Billy, Billy, a vágy titokzatos tárgya! – mondta Collingswood. Elgondolkodva dobolt az asztalon. Mindegyik körmét parányi képek díszítették.

– Az a helyzet, hogy most már tényleg minden elképzelhető – fejtegette Vardy. – Ami nem könnyíti meg a munkánkat. És az egész mögött… nem is tudom… továbbra is ott van… – Széles, bizonytalan kézmozdulatot tett. – Valami izgalmas. – És tényleg izgatottnak tűnt a hangja. – Valami nagy, nagyon nagy. Ebben az egész mostani felfordulásban érezni valami különleges lendületet. Egyre gyorsulnak az események.

– Mielőtt ismét sámántranszba esne, ezt azért még nézze meg. – Collingswood egy fénymásolatot csúsztatott Vardy elé.

– Mi ez? – kérdezte a férfi, és a széthajtogatott üzenethez hajolt. – Mi ez? – ismételte meg, miután a szöveget is elolvasta.

– Papírrepülő. Egy csomó. Tele van velük a város. Mik ezek? Van valami tippje?

Vardy nem válaszolt. Figyelmesen tanulmányozta a kézzel írt, parányi betűket.

Odakint, a város számtalan sötét zugának valamelyikében az egyik papírrepülő ebben a pillanatban találta meg azokat, akiket keresett. A két férfi halkan és gyors léptekkel sietett az egyik vontatócsatorna ösvényén London egyik feledhető részén. A papírrepülő követte, majd megközelítette őket. Tett egy kört a fejük felett, mérlegelt, úgy döntött, hogy valóban ők azok, aztán célzott és kilőtt.

– Mit gondolsz a londomantákról? – kérdezte Billy. – Úgy értem, a látomásukról? Nem sok újdonságot hallottunk tőlük.

Dane csak vállat vont.

– Te is azt hallottad, amit én.

– Ezért mondtam, hogy semmi újat nem tudtunk meg.

– Ők érezték meg elsőként. Egy próbát megért.

– És mit teszünk ellene?

– Semmit sem teszünk ellene. Egyáltalán mi ellen tennénk bármit is? Hadd meséljek valamit.

Dane nagyapja számtalan életveszélyes összecsapásból vette ki a részét, mondta a férfi. Amikor a második világháború befejeződött, London hatalmas mágikus konfliktusai zavartalanul folytatódtak, és az Isten-Kraken Egyháza pont akkoriban kezdett brutális harcokba Leviatán híveivel. Bálnacsontból faragott kampók csaptak össze sikamlós csápkorbácsokkal, egészen addig, amíg az idősebb Parnell egy sikeres rajtaütés után az essexi árterületen nem hagyta Leviatán evilági papját. A lelkész bojtorjánhalakkal lepett tetemét csak jóval később találták meg, és addigra úgy festett, mintha egész testét halformájú daganatok borították volna.

Dane számára ezek a balladisztikus történetek, a kocsmai anekdotákká kristályosodott események álltak a legközelebb ahhoz, amit a hit látványos megnyilvánulásának nevezhetett.

– Az öregem szerint nem volt ebben semmi kegyetlen – magyarázta Dane. – Semmi személyes. Mindez lent, a mennyországban is megtörténhetett volna. – Lent, a sötét, jéghideg mennyországban, ahol istenek, szentek és bálnák vívták örök harcukat. – De aztán voltak egészen váratlan ellenfelek is. – A véres csata az Inga hívei ellen, vagy a Siv Szena fanatikusaival, esetleg az oldalvástnővérekkel. – „És hidd el nekem, fiam, hogy velük aztán tényleg pokolian nehéz” – idézte Dane a nagyapja hanghordozásával. – „Amikor elforgatják alattad a padlót, hogy fal legyen belőle, és te hosszirányban zuhansz a föld felé. Akkor tudod, mit kell tenni? Semmit. Vártam. Kibekkeltem, amíg azok az oldalvást mozgó hárpiák jöttek hozzám. Ez a mozgás, amely látszólag nem is mozgás. Hallottál már erről? Hát ki tanított téged, te kölyök?”

– Azt hittem, nem kenyered ez a „mozgás, ami látszólag nem is mozgás” – mondta Billy.

– Hát, néha jól jöhet – felelte Dane. – Azért, mert valaki rosszul használja, még nem teljesen haszontalan.

Billy most a szokásosnál is gyakrabban hallotta a háta mögül a jól ismert, csikorgó üveghangot. Az éjszakai égből egyszer csak egy papírrepülő csapott le rájuk, és egyenesen Dane kezébe siklott. A férfi megtorpant. Billyre nézett, majd vissza a repülőre. Aztán széthajtogatta. Merev A4-es lap volt, amely lehűlt a hidegben. Vékony, apró, szépen formázott, szénszürke betűkkel a következő üzenet állt rajta: Ott, ahol egyszer beszéltünk akkoriban és visszautasítottál. Beszélnünk kell. Minden este 9-kor.

– Azt a szájbakúrt mindenségit! – kiáltott fel Dane. – A legfeketébb tinta nyelje el! Nem, ilyen nincs! – mondta. – A kurva életbe!

– Mi az?

– Ez Grisamentum.

Dane hitetlenkedve meredt Billyre.

Mi csendült ki az előbb a hangjából? Lehetett akár visszafojtott öröm is.

– Azt mondtad, meghalt.

– Igen, Grisamentum halott. Volt.

– Ezek szerint mégsem.

– Ott voltam! – bizonygatta Dane. – Találkoztam azzal a nővel, aki… Láttam elégni a máglyán.

– Akkor hogyan…? Honnan jött ez a levél?

– A nagy semmiből. Nem tudom! – Dane szinte hintázott az izgalomtól.

– Honnan tudod, hogy tényleg ő írta?

– Abból, amit írt. Senki más nem tudott a találkozásunkról.

– Miért találkoztatok?

– Be akart szervezni. Nemet mondtam. A krakennek dolgozom. Sohasem a pénzért csináltam. Megértette. – Dane folyamatosan a fejét csóválta. – Istenem.

– Mit akar?

– Nem tudom.

– És elmegyünk találkozni vele?

– Hogy a fenébe ne mennénk? Naná. Ki kell derítenünk, mi folyik itt. Hol volt eddig, meg…

– És ha ő tette? – Dane átható pillantást vetett rá. – Most miért? – kérdezte Billy. – Mi van, ha ő rabolta el a krakent?

– Az lehetetlen.

– Hogyhogy lehetetlen? Miért ne?

– Ha így van, legalább tudni fogjuk, nem igaz?

36.

Sztrájkoltak a rovarok, a madarak, az élet halovány szikrájával felruházott élettelen földcsomók. Tüntető kutyák és macskák járták szabályos köreiket, máshol lopva sztrájkoltak a babák, mintha csak teadélutánt tartana az sok mozdulatlan, szurtos figura – és nem hiányozhatott a húsbábok egységfrontja sem, akik néha egészen emberszerűnek tűntek, bizonyos esetekben pedig valaha azok is voltak.

Nem minden famulusnak volt anyagi teste. De most még a materiális megtestesülés minden formáját elutasító segítők is sztrájkba léptek. A nem-térre is átterjedt a sztrájk. Dühös vektorok gubanca, rézrozsdára emlékeztető folt az égen, nyugtalan paraméterek: a közepesen összetett téridőből nézve, ahol az emberek élnek, ezekből legtöbbször semmi sem látszott. Az átlagpolgárok legfeljebb váratlan hőhullámot éreztek, pókhálószerű, láthatatlan szálak simítottak végig az arcukon, vagy hirtelen elfogta őket a bűntudat.

Spitalfieldsben, ahol az elburjánzott irodaépületek a közönségesség fortyogó lávájaként folyták körbe a régi piac maradványait, egy csapatnyi felbőszült szubrutin a saját soklapú és szabályos étervetületében kántált körbe-körbejárva – pontosabban ennek a helyi megfelelőjét művelték. A környező toronyházak számítógépei már régen öntudatra ébredtek, és létrehozták a maguk kis szingularitását, megtanultak varázsolni az internetről, és a nekromancia meg a UNIX kombinálásával apró digitális ördögöket írtak maguknak, akik engedelmesen végrehajtották a szerver minden parancsát.

Az MTKSZ tagjai között azonban jócskán akadtak elektronikus tudatok is, akik a szerver legnagyobb bosszúságára most éppen sztrájkoltak. Lezárták a helyi étert és metahangon skandáltak. Viszont az idegesen zsémbelődő e-szellemeknek lassan kezdett feltűnni, hogy a motyogó kórusba idegen hangok keveredtek. A beszűrődő mormolás, amelyet „meghallottak” – vagy legalábbis észleltek a hallás esetükben alkalmazható analógiájával – egyharmadrészt zagyvaság volt, kétharmad részben pedig nyílt fenyegetés. csülökre, fiúk

nemmos gyötte leja falsvédőrő öreg hekus nem vén

mondd kis barátom miben sántikálsz na most legyen nagy a szád Mi a fene? A sztrájkolók „összenéztek” – azaz mozaikká rendeződtek az észlelésre szánt szilánkok –, és megvonták e-vállukat. Mielőtt azonban visszatérhettek volna a helyükre, egyszer csak ott termett közöttük egy csapatnyi már-már karikatúraszerű rendőrlény. A sztrájkolók izgatottan szétrebbentek, próbáltak újra összeverődni, felháborodottan tiltakoztak, de panaszaikat elnyomta a hekusok bősz lármája. teott teott

meg ne mozdulj, kispofám a csürhéskedésnek annyi lehet hazamenni mozgás hol az a köcsög pali hol a góré wati

Az éterben nincsenek falragaszok, de a tüntetők megtalálták a helyi megfelelőiket – domborműveket formáztak a háttérből, fodrozódó szalagokra írtak szavakat. A rendőrideák ezeknek estek neki. Az anyagi világ körülményei között ez egy csúnyán, brutálisan szétvert tüntetésnek számított volna, ahol koponyák törtek és csizmák tapostak ágyékokba. A sztrájkolók támolyogva tűrték a törvény csapásait.

A parányi álkísértetek fenyegetően suttogtak nem létező hangjukon: az lesz a legokosabb ha megmondjátok hol van az a wati. úgy úgy. hol van wati?

Marge számos, éjszakába nyúló estét töltött a világhálón, miközben azokat kereste, akik eltűnt személyekre vadásztak. Mindenhol a marginalia volt a felhasználóneve. Azon a fórumon kezdte, ahol főleg nevelőszülők próbálták megtalálni a meglógott kamaszokat. De neki más problémái voltak.

Marge-ot a rejtélyes eltűnésekről szóló pletykák érdekelték. Órákon át próbálta megtalálni a céljainak megfelelő felhasználókat, és folyamatosan dobta be nekik a csalikat: oks de mi van ha csak eltűnt?# nyomtalanul!!44! azért fura nem??!! és ha nem segítenek a zsaruk mert nem akarnak v TUDNAK??!

Az utcai lámpa már nem ismételgette az üzenetet. A kimerültségtől minden hallucinációnak tűnt.

A neten bárki könnyen megtalálhatja a „titkos” fórumokat. A tagok gondoskodnak róla, hogy kellő mennyiségű információmorzsát hagyjanak maguk után a különböző extravagáns oldalakon, ahol sátánizmussal vagy Mágiával foglalkoztak (amit mindig szigorúan nagybetűvel írtak, mert úgy igazán magasztos), esetleg angyalokkal. Vallásokkal. Az egyik oldalon Marge indított egy témát, ahol leírta a találkozását a hátborzongató férfival meg a fiúval. A megadott e-mail címre a rengeteg reklámlevél, pornólink és egyértelmű átverés mellett két levél érkezett két különböző, névtelen feladótól, bár a szöveg és a betűtípus majdnem megegyezett: Goss és Subby. A második levél két szóval hosszabb volt: Ne szaglássz.

Marge rögtön írt mindkettőjüknek, és könyörögve próbált több információt kiszedni belőlük. Egyikük sem válaszolt. Ezután megpróbálta levadászni az e-mail címből kimazsolázott felhasználónevüket, és sorban látogatta a macskáknak, varázspraktikáknak, webprogramozásnak és Fritz Leibernek szentelt netes közösségeket. A London ismeretlenebb arcával foglalkozó oldalakat csak átolvasta, de nem szólt hozzá semmihez. Mindenhol csak pletykákat talált, amivel nem volt kisegítve.

Végül új névvel indított egy fórumot: hali tudja vki mi ez az eltűnt polippal?? A fórum nem volt hosszú életű. A válaszok többsége trollkodás vagy értelmetlen zagyvaság volt. A végén azonban csak felbukkant néhány érdemi hozzászólás, ami lényegében mind ugyanazt mondta: itta világvége.

Wati helyett egy szimpatizáns kisisten találta meg az e-sztrájkolók maradványait. A támadók addigra már rég a tüntetőkből kiszedett halovány nyomokat hajszolták. A kisisten kapkodva próbálta felkutatni Watit.

– Hol van? – ismételgette. – Megtámadtak minket!

– Reggel óta nem járt itt. – Az irodavezető egy fából faragott, csoszogó kacsinababa volt, és ugyanazzal a spanyol akcentussal beszélt, mint az az áttelepült varázsló, aki kifaragta, pedig Rotherhamben készült, és ott is lépett be a szakszervezetbe. – Meg kell találnunk!

Wati valójában úgy hangolta össze a sztrájkvizitet, hogy közben a másik megbízatásán is dolgozhasson. Diszkrét puhatolózása hamar eredménnyel járt. Ezért is látogatott el a sztrájk egyik jelentéktelenebb, meglehetősen félreeső helyszínére. Itt kutyák zártak körbe egy apró fehérjefeldolgozó üzemet, ahol mellékállásban rontásokat készítettek, és egyrészt rendkívül meglepte őket a szakszervezet egyik vezető aktivistájának látogatása, másrészt nagyon hízelgőnek találták. Azonnal tájékoztatták a sztrájk állásáról. Wati figyelmesen végighallgatta őket, és nem kötötte az orrukra, hogy látogatásának másik apropója egy bizonyos halvány jelenlét felkutatása, amelyet errefelé vélt felfedezni.

A tüntetők különböző testekkel kínálták. Agyaraik között hoztak egy félkarú babát, egy agyag kerti törpét, egy plüssmedvét, egy bólogató fejű krikettjátékost, és úgy sorakoztatták fel őket, mintha a büszkeség menetére indulnának a játékvárosban. Wati a krikettezőbe bújt bele. A szél folyamatosan billegtette túlméretezett fejét.

– Minden rendben? – kérdezte.

– Majdnem – nyüszítette az egyik kutya. – Van egy, aki azt állítja, hogy ő nem famulus, hanem házőrző, ezért felmentést kapott.

– Jól van – mondta Wati. – Van bármi, amiben segíthetünk?

A tüntetők összenéztek.

– Gyengék vagyunk. És egyre gyengülünk. – Mindannyian a kaffogós londoni ebnyelvet beszélték.

– Utánanézek, mennyire tudom megcsapolni a tartalékokat. – A sztrájkalap természetesen aggasztó ütemben apadt. – Remek munkát végeztek.

A famulus, akit Wati nem hivatalos minőségében keresett, megérzése szerint alig pár mérföldre lehetett innen. Gyorsan végigtapogatta a hatósugarán belül található több ezer szobrot és szobrocskát, kiválasztott egy Jézust alig pár saroknyira onnan, aztán elrugaszkodott.

… De valami megakasztotta. Ez teljesen váratlanul érte.

Már elhagyta a szobrot, valami azonban az útját állta, mielőtt megérkezhetett volna, éteri alak ragadta meg anyagtalan testét, és köpködve förmedt rá, azt mondta, na gyere szépen kis barátom megvagy te komcsi kis féreg. Olyan erővel szorította, hogy mozdulni sem bírt a nem létező térben.

Nagyon, nagyon régen történt olyan utoljára, hogy Wati a pillanat töredékénél hosszabb időt töltött bármilyen testen kívül, itt, ebben a térben. Nem értett a metaökölharchoz, esélye sem volt birokra kelni az ismeretlennel. Egyetlen dolgot tudott tenni ebben a fantomzónában, villámgyorsan kijutni belőle, és támadója pontosan ebben akadályozta meg. most aztán szépen velem jössz az őrsre édes fiam.

Információ, hatalom és ravaszság bűze terjengett az éterben. Wati gondolkodni próbált. Nyilvánvalóan nem lélegzett, most mégis úgy érezte, mindjárt megfullad. A nyakát szorongató lény anyagtalan testéből folyamatosan szivárogtak a lényegét adó alkotóelemek. Wati fuldoklás közben véletlenszerű felvillanásokat tudott meg róla.

felügyelő felügyelő felügyelő úr, mondta a lény, amit Wati munkafelügyelőnek értett, és hirtelen akkora erőt adott neki a feltámadó gyűlölet, hogy ki is szabadította magát. A bólogató bábuból idáig vezető úton még síkosan csillogott az asztrális nyálka, és sikerült visszakúsznia a szobrocskába. Csattanva megérkezett, és rögtön elbődült. A kutyák megfordultak.

– Segítsetek! – üvöltötte Wati. Érezte, hogy a rendőr ismét megmarkolja: mintha rettenetes szívóerő próbálta volna kiszippantani a bábuból. Nagyon erős volt. Wati elkeseredetten kapaszkodott a bábu belsejébe.

– Hozzatok egy téglát! – harsogta. – Vagy valami nehezet! Fogjatok meg! – A legközelebb álló kutya ügyetlenül a szájába vette a bábut. – Ha szólok, a falhoz vágod ezt a szart, de azonnal, megértetted?

A riadt eb biccentett.

Wati rákészült, várt egy pillanatot, majd magához rántotta meglepett támadóját, be a szobrocskába. Wati elnagyolt agyagszemeken át pislogott kifelé a hirtelen szűkössé vált búvóhelyéről, és érezte, hogyan izeg-mozog a megdöbbent rendőr a váratlanul köré nőtt anyagburokban.

– Most! – kiáltotta Wati.

A kutya meglendítette busa fejét, és egy téglafalnak csapta a bábut. A becsapódás előtti pillanatban Wati elrúgta magát belőle, lendületből még visszapenderítette a rendőrlényt, és átzúdult a félkarú Barbie-babába.

Éppen belecsusszant a műanyag testbe, amikor meghallotta a csörömpölést, és látta szilánkokra hasadni azt, ami az előbb még ő volt. A csattanással együtt harsant fel a halálsikoly is. Orrfacsaró bűz és átható érzelmek lökete böffent a levegőbe, majd foszlott szét menten.

A kutyák először a szilánkokra néztek, majd a lánybabaként tomboló Watira.

– Ez meg mi volt? – kérdezte az egyik. – Mi történt?

– Nem tudom – válaszolta Wati. Még mindig sajogtak a testét szorongató okkult ujjak nyomai. – Hekus. Vagyis olyasmi. – Végigtapogatta a sérüléseit, hátha megtud valamit a támadója után maradt üledékből.

– Ó, hogy rohadna meg! – szisszent fel, amikor egy különösen érzékeny pontra tapintott.

37.

Változó és változatos adottságokkal megáldott ember volt. Senki sem nevezte volna bűnözőpápának, pedig elég egyértelmű szabadossággal kezelte a törvény előírásait. Nem volt sem isten, sem félisten, sőt egyiknek az élharcosa sem. Saját magát egyszerűen csak tudósnak nevezte. És erről senki sem kezdett vitába Grisamentummal.

Származását homály fedte – „érdektelen”, mondta erre ő –, életkorát pedig ötven és háromszáz év közé tette, attól függően, éppen milyen anekdotáját mesélte. Grisamentumnak megvoltak a maga elképzelései arról, hogyan kellene Londonnak működnie, és ezeknek – illetve saját fortélyainak – megfelelően avatkozott bele a nagyváros életébe, belátó hozzáállásával pedig mind a rend őrei, mind a mérsékeltebb vérontás hívei képesek voltak rokonszenvezni.

Szívvel és ésszel többeket megnyert magának. Ellentétben a Tetkóval, a brutalitás fáradhatatlanul kísérletező művészével, aki csak arra használta az udvariasságot és az etikettet, hogy a lehető legnagyobb hatás kedvéért váratlanul kihajítsa az ablakon, Grisamentum nagyra tartotta a kulisszák mögötti London hagyományait. Embereit a helyes viselkedésre, a város nevének tiszteletére bátorította.

Játékosan – de közben illő tisztelettel – használta ki a Londonontúl hamis nosztalgiáját. Réges-régen ködbe vesztek azok az idők, amikor a középkori bestiáriumok legpompásabb példányai járták a világot, már ha egyáltalán léteztek valaha, de Grisamentum nem volt hajlandó egy letűnt aranykor utáni, felhígult fortélylás városában élni, ezért ismét divatba hozta a londoni szörnykondákat. A korábban legfeljebb különc hobbivarázslóknak tartott specialisták egy jóval mágikusabb London hagyományait idézték, amikor a város anyagából alkottak Grisamentumnak alkalmi segéderőket – avarminotauruszokat, szemétmantikórokat, kutyaszar sárkányokat. A halála után ezek az emberek ismét a természetfölötti világ mókás kis hagyományőrzőivé fakultak, majd teljesen eltűntek.

– Szó sem volt arról, hogy nem hal meg – mondta Dane. – Halhatatlanság nem létezik, ennyire senki sem idióta. De akkor is sokkoló pillanat volt. Amikor megtudtuk.

Hogy Grisamentum haldoklik. Nem követte a pitiáner hadurak példáját – pedig a maga szörnyen elbűvölő módján ő is az volt –, és nem próbálta ködösíteni a tényeket. Információkat és segítséget kért. Elszántan próbálta megtalálni a gyógyszert a betegségére, bármi is volt az a közhelyes kis kórság, ami kifogott rajta.

– Ki tette ezt? – hangoskodtak aggódó fegyveresei.

Nem nyugtatta meg őket, hogy senki. A véletlen és a biológia.

– Több halálnok zsírosra kereste magát rajta – mesélte Dane.

– Halálnok?

– Tanaturgok. Folyamatosan jártak hozzá. Fortélylók, akik mindenféle halállal kapcsolatos dologban fortélykodnak. Mindenki azt hitte, próbál kiutat találni. Nem ő lett volna az első. De van az a pont, ahol már semmit sem lehet tenni. De legalább közben megismerte Byrne-t. Byrne volt Grisamentum nője. Kicsit boldogabbá tette az utolsó pár évét, nekem legalábbis úgy tűnt.

– És?

– És mi? És meghalt. Volt temetése is. Máglyán hamvasztották el, mint a vikingeket. Hihetetlen látvány volt, a világ legveszettebb tűzijátéka. Amikor rájött, hogy tényleg meg fog halni, a halálnokokról átnyergelt a pirókra. Dzsinnek, emberek, Anna Ginier, Cole Mittomki. És öregem, amikor az a máglya fellobbant, abban volt fortély bőven, és nem úgy lángolt, mint a normális tűz.

– Láttad?

– Ott volt a delegációnk. Meg a legtöbb egyházé.

A lángnyelvek minden létező irányba szétfutottak, kiégettek egyes bizonyosságokat, olyan helyekre perzseltek lyukakat, ahol lyuknak helye nincs: bámulatos látványosság volt, mintha az egész világ tűzijátékká robbant volna. A tűzijáték helyszíne – egy megfelelően előkészített kis szoba, talán egy ártalmatlan külsejű banképületben – gyanúsan közel esett a Pudding Lane-hez, ami a tűz szokatlan viselkedésével és a munkában részt vevő pirók hírnevével együtt hamar tápot adott azoknak a találgatásoknak, miszerint az egész látványosság csak egy közvetítő közeg volt, és a fortéllyal felpiszkált szikra négyszáz évre visszamenőleg perzselte végig a múltat, és lobbantotta fel a végén a nagy londoni tűzvészt, miközben lyukat égetett Grisamentum számára a jelenbe, hogy megszökhessen a mából a sorsa elől.

– Ami persze baromság – fűzte hozzá Dane. – Egyébként is, bárhova menekült volna, a halálos kór ugyanúgy ott maradt benne. – Szóval tényleg meghalt.

Ő, Grisamentum, aki az előbb küldött nekik üzenetet.

– Miért most? – kérdezte Billy.

Dane mellett sétált – már nem maradt le egy lépéssel mögötte, mint korábban. Dagenhamben jártak, egy elhagyatott, mocskos épületekkel szegélyezett utcán, ahol legalább annyi szétrozsdált fémhomlokzat akadt, mint tégla.

– Figyelj, Dane! – mondta Billy. – Minek rohanunk? Az Isten szerelmére már! – Megragadta a férfi karját és arra kényszerítette, hogy szembeforduljon vele.

– Mondtam már, hogy ő az egyetlen, aki tudott a találkozónkról…

– Akár ő az, akár nem, akkor sem tudjuk, mi folyik itt. És nekünk most nagyon meg kellene húznunk magunkat. Vérdíj van a fejünkön. Miért nem várunk egy kicsit? Miért nem beszélünk vele később? Nem te magyaráztad, hogy katonaként kell gondolkodnunk?

Dane kihúzta magát.

– Meg ne halljam még egyszer, hogy nem vagyok katona – tagolta lassan. – Te mi vagy?

– Te tudod – felelte Billy. Mindkettőjüknek komoly erőfeszítésbe került, hogy ne kiabáljanak. Billy levette a szemüvegét, és közelebb lépett Dane-hez. – Miért, szerinted mi vagyok? Már nem is faggatózol az álmaimról. Tudni akarod, mit látok? – Egy ideje nem álmodott semmit.

– Nyilván óvatosnak kell lennünk – ismerte el Dane. – De a legnagyobb londoni spílerek egyike most tért vissza a halálból. A semmiből. Mire várt eddig? Mire készül? És miért akar velem találkozni? Ezt viszont tudnom kell, mégpedig azonnal.

– Talán sohasem volt halott. Lehet, hogy ő az, akit mindvégig kerestünk.

– Halott volt.

– Bizonyíthatóan nem lehetett az. – Billy ismét feltette a szemüvegét. Érezte, hogy a kijelentése nem igazán következett az előzőekből. Ismeretlen terep volt ez a számára. – Honnan tudod, hogy nem akar megölni?

– Miért akarna megölni? Sohasem ártottam neki. Pár emberével dolgoztam is. Kis csapata volt, ismertem mindenkit. Tudja, hogy a Tetkó vadászik ránk, és ezek ketten… nem kimondott puszipajtások. Egyébként is – tette hozzá – álcáztuk magunkat. – Billy nem tudta visszafojtani a nevetését. Az álruha újabb jellegtelen öltözetet jelentett, amit a legutóbbi rejtekhelyen kapkodtak magukra. – Valamit kezdenünk kell a szemüvegeddel – mondta. – Így rögtön le fogsz bukni.

– Felejtsd el a szemüvegemet – vágta rá Billy. – Tegyük fel, hogy Grisamentum mindvégig itt volt, és egyetlen szót sem szólt senkinek… mi változott? Téged kiátkoztak. Senkinek sem beszélhetsz arról, hogy életben van. Ugyanolyan titok vagy, mint ő.

– De muszáj…

Dane-nek nehezen ment a száműzött élet. Kétszer, háromszor is felemlegette hitsorsosait az egyházból. Egy időben Ben ugyanazt csinálta, mint én – hozta fel valamelyik nap, vagy: – Volt az csóka, és ő meg én… – Bármilyen közös munkán is dolgoztak akkoriban, annak már vége. Billy emlékezett a krakenhívők szertartásán látott nagydarab férfiakra: az egyház nem volt híján izomerőnek. Azonban van különbség az ifjú fanatikus és a gátlásoktól mentes orgyilkos között. Dane nem volt öreg, de éppen elég ideje csinálta, amit csinált, és az összes felemlegetett történet a múltban történt. Valami történhetett azóta az egyházban, gondolta Billy. Talán lassan széthullott az egész. Az ember nem száműzi magát csak úgy.

Vajon a mélységhívők ügynökei visszavonultak egyáltalán? Vagy mind meghaltak? A felekezeten kívüli szövetségesek, akiknél Dane segítséget keresett, mint Wati vagy az a Jason nevű illető, félig barátok, félig bajtársak voltak – rácáfolva a magányos polip életstílusra –, akik egyáltalán nem osztoztak a férfi bizarr hitében. Dane volt az utolsó polipügynök, és egyedül maradt. Teljesen megrészegítette a felismerés, hogy itt ez a hirtelen, meglepetésszerűen megmutatkozó hatalom – egy igazi hatalom –, amellyel közös múltjuk és munkakapcsolatuk van. Billy csak annyit tudott elérni nála, hogy kicsit óvatosabb legyen.

Korán érkeztek a találkozóra. A helyszín egy régen bezárt, bedeszkázott benzinkút volt egy házsor és egy nem túl életképesnek látszó könnyűipari üzem közötti háromszögben. A kutakat már leszerelték, a keréknyomokkal borított beton réseit benőtte a gaz.

– Maradj mellettem! – utasította Dane.

Felettük egy felüljáró húzódott, és valószínűleg a közeli házak emeletéről is ide lehetett látni. Billy megfogadta Dane javaslatát, és minden óvatosságot mellőzve olyan lezserül sétált, mint akinek éppen dolga van errefelé. Az efféle környékeken ez volt az álcázás legjobb módja.

A benzinkút hátsó részén, a rozsdásodó motorszelvények mögött egy alacsony falon át lehetett jutni egy sikátorba.

– Ha kell, itt fogunk menekülni – vázolta Dane –, ami azt jelenti, hogy más meg nyugodtan bejöhet onnan, ezért tartsd nyitva a szemed. Ha úgy alakul, szaladj, mint a kurvaélet.

Fokozatosan tompult a fény. Dane nem próbált elrejtőzni, de azt azért megvárta, amíg a sötétség eléri a kritikus tömeget, és csak utána vette elő a szigonypuskáját. Amikor az égbolt végül sötét egyenszürkére váltott, egy nő bújt át a lánckerítésen tátongó lyukon, és megindult feléjük.

– Dane – mondta.

A negyvenes éveiben járhatott, drága kabátot, szoknyát, ezüst ékszereket viselt. Ősz haját kontyba fogta, kezében aktatáskát szorongatott.

– Ez ő – mormolta Dane. – Byrne. – Hadarva folytatta. – Igen, ez ő. Akkor kezdett dolgozni Gris mellett, amikor megbetegedett. Aztán összemelegedtek. Gris halála óta nem láttam.

A csípője mellett tartott szigonypuskát a nő felé fordította.

– Ott jó is lesz – mondta. A nő a valószínűtlen fegyvert bámulta. – Ne mozduljon, Ms. Byrne.

Pár másodpercig csend honolt a szeméttel borított, kies területen. A távolból egy mozdony Doppler-hatástól elvékonyodott zihálása hallatszott.

– Bocsánat az idegességért – szólalt meg végül Dane. – Mostanában több okból is bizalmatlan vagyok…

– Részvétem – felelte a nő. – Hallottuk, hogy összekapott a gyülekezettel.

– Aha – mondta Dane. – Igen. Köszi. Tényleg. Szóval régen találkoztunk. Kissé váratlanul ért, hogy egyszer csak levelet kaptam a főnökétől.

– Már a halál sem a régi – ironizált a nő. Flancos akcentussal beszélt.

– Ja, ja, persze – mondta Dane. – Mármint gondolom, maga aztán tudja. Mindketten tisztában vagyunk azzal, hogy nem hozhatta vissza Grist az élők közé. Nem akarok udvariatlan lenni, biztosan remekül ért ahhoz, amit csinál, de akkor is. Erre sem Grisamentum, sem maga nem lehet képes. Amúgy hol van? Nem akarok bunkó lenni, de nem maga miatt jöttem.

– Az a helyzet, Dane Parnell, hogy ő sem magára kíváncsi. Bár a dolognak köze van az istenéhez. – A nő Billyre mutatott.

Tudtam – gondolta Billy, de fogalma sem volt, ez honnan jött vagy mit akart jelenteni. Valójában semmire sem számított. Csend volt. Billy zavartan szemlélődött, a sivár égre kirajzoló körvonalakat, a város sziluettjét nézte.

– Mit akar a főnöke? – kérdezte Dane. – Hol van? És hol volt a jó ég tudja, hány éven át?

– Hírét vettük, hogy a Tetkó egy igen szép summa ígéretével minden létező fejvadászt magukra szabadított, akit csak London és Glasgow között talált – tért a lényegre Byrne. – Még a saját egyháza is halálra ítélte, Dane Parnell. És ha ez nem lenne elég, Goss és Subby is a nyomukban koslat.

– Mit tehetünk, népszerű srácok vagyunk – adta a lazát Dane. – Szóval hova tűnt?

– Nézze – felelte a nő. – Miután volt az a kis összetűzésünk a Tetkóval, a helyzet valójában egyáltalán nem alakult olyan fényesen, mint állítottuk. Voltak következmények. Grisamentum… Szóval akadtak problémák. És amikor rájöttünk, hogy a Tetkó még mindig kitartóan liheg a nyomában… az egészet elszúrtuk, egyszerűen meg kellett volna ölni, ami ékes bizonyítéka annak, hogy az ember ne pont a bosszúban legyen kreatív… szóval Grisamentumnak időt kellett nyernie. Egy kis mozgástérre volt szüksége. Hogy meggyógyuljon. Gondolja végig, Dane. Senki sem tudja, hogy él. Micsoda lehetőség!

– Maga is érzi, mi folyik itt. – Byrne egy vállrándítással az égbolt felé bökött. – Tudja, hogy nagyon rossz irányba tartanak az események. Azóta, hogy ellopták az istenét. Mr. Harrow, maga ott volt. A központban. Maga fedezte fel az eltűnést. És ez bizony számít.

Guruló üveg csörömpölt valahol?

– Dane Parnell, a Tetkónak a maga istene kell. És egyre közelebb kerül hozzá. Hallgasson ide. – Most először tűnt sürgetőnek a hangja. – Mit gondol, miért nem hallott évekig Grisamentumról? Az előbb mondta ki. Londonnak halott. Ami tökéletes a számunkra. Ezért lehetőség szerint ne kavarjon be nekünk, és ne említse meg senkinek. Maga is tudja, én is tudom, hogy bármi is legyen az, amiért a Tetkónak ekkora szüksége van a krakenre, nem szerezheti meg.

– És hol van? – kérdezte Billy.

– Úgy van – mondta Dane, aki hátra sem nézett. – Hol a kraken? Billy szerint maguknál van.

– Mi szükségünk lenne az istenükre? – kérdezett vissza a nő. – Mi csak azt akarjuk, hogy a Tetkó ne szerezze meg. Fogalmunk sincsen, ki lopta el, Dane. Ami engem eléggé idegesít. Senkinek sem lenne szabad ekkora hatalom birtokában lennie. Olyannak különösen nem, akiről semmit sem tudunk. Talán maga tudja a legjobban, mi folyik itt. Pontosabban maguk ketten, ha azt vesszük, mi lapul Mr. Harrow fejében. De mi sem tapogatózunk a teljes sötétségben. Mind ugyanazt akarjuk. Megtalálni a krakent, és megakadályozni, hogy a Tetkó akár csak a közelébe jusson. Szeretnénk közösen dolgozni.

– Ó, te jó ég – szólalt meg Dane, hosszas hallgatás után. Körülnézett.

– A francba. Lassan el kellene tűnnünk innen – mondta Billynek, majd visszafordult a nőhöz. – Grisamentum egyszer már felajánlotta ugyanezt – jegyezte meg. – Ugyanitt. Nemet mondtam.

– Most más a helyzet – felelte a nő. – A múltkori alkalommal arról próbálta meggyőzni, hogy dolgozzon neki. Ezt már megbánta. Maga hithű krakenista, ezt Grisamentum is tudja, én is tudom, maga is. Megmondom, miről van szó. Nem akarunk úgy tenni, mintha nem lenne szükségünk a segítségére. Legyünk társak. Ez az ajánlatunk.

Dane némán meredt rá. Byrne várt egy darabig, majd folytatta.

– Túl sok minden történik egyszerre, Dane. Az angyalok az utcákat járják. Tudnunk kell, miért.

Dane, aki továbbra sem vette le a szemét a nőről, hátrébb hajolt, hogy odasúghassa Billynek:

– Ha ez nem átverés – suttogta –, akkor ez nagyon nagy dolog. Grisamentummal melózni? Ezt érdemes megfontolni.

– Még abban sem vagyunk biztosak, tényleg Grisamentum-e az – felelte Billy óvatosan.

Dane biccentett.

– Nézze – folytatta hangosabban. – Ez nagyon hízelgő, de egyelőre sehol sem látom a főnökét. Így nem dönthetünk. – Többes számot használt, gondolta Billy elégedetten.

– Ugye most nem a bábjátékosról és a bábjairól akar beszélni? – kérdezte Byrne.

– Nevezze, aminek akarja – válaszolta Dane. – Mi történt valójában? Gris nagyon beteg volt.

– Tényleg?

– Akkor hol van? Miért tűnt el ilyen hosszú időre?

– Grisamentum nem fog idejönni – pedzette a nő óvatosan. – Teljesen esélytelen, hogy…

– Akkor részünkről ennyi volt – vágta rá Dane.

– Befejezhetem azért? Attól beszélni még lehet vele.

– Talán hozott egy lehallgathatatlan telefont?

– Megvannak a módszereink. – A nő tollat és ceruzát vett elő. – Megfelelő csatornák. Hát akkor beszéljen vele.

A papírhoz érintette a töltőtoll hegyét. Dane közelebb lépett, és a nőre szegezte a szigonypuskát. Byrne úgy írt, hogy közben végig a férfit nézte.

Üdv – állt a lapon. A kézírás pontosan megegyezett azzal, amit a papírrepülőn is láttak: szürke, kacskaringós betűk sorakoztak egymás mellett. – Rég találkoztunk.

– Kérdezzen tőle bármit – kérte Byrne.

– Hol van? – kérdezte Billy.

– Ez Grisamentum kézírása – jegyezte meg Dane.

– Az még semmit sem bizonyít – felelte Billy.

– Hol vagy? – kérdezte Dane. A papírlaptól.

Közel – írta Byrne, aki oda sem nézett.

Billy pislogva emésztette ezt az újdonságot, a távolból diktálás fortélyát.

– Akkor sem bizonyít semmit – suttogta.

– Úgy hallottam, meghaltál – kötekedett Dane. A nő keze nem mozdult. – Amikor legutoljára pont itt találkoztunk, arra kértél, dolgozzak neked. Emlékszel?

– Azzal mondtam nemet, hogy nem tehetem, és kérdeztem tőled valamit. Emlékszel, mit mondtam? Mi volt az utolsó mondatom, mielőtt távoztam volna?

Byrne keze kis ideig bizonytalanul lebegett a papírlap fölött. Aztán megmozdult.

Azt mondtad, sosem hagyod ott az egyházat – írta. – Így: „Tudom, ki tett azzá, ami vagyok. És te tudod?”

– Ez ő – szólt oda Dane halkan Billynek. – Erről senki más nem tudhatott. – A váratlan csendet a város törte meg: egy autó krákogott valahol, mintha kellemetlenül érezné magát.

Miért hagytad ott őket? – írta Byrne.

– Különböztek az elképzeléseink – válaszolta Dane.

A krakenedre vágysz.

– Holtan, elrohadva, szétroncsolva? – kérdezte Dane. – Miért vágynék rá?

Mert te nem a Tetkó vagy.

– Egészen pontosan mi lenne az ajánlat? – szólt közbe Billy.

Dane átható pillantást vetett rá.

Mi képesek vagyunk megtalálni – írta Byrne. Egyszer sem pillantott a lapra, az égen elhullajtott csillagokat nézte, a kacatokként szétszórt fényeket. – Bárki vitte el, tervei vannak vele. Senki sem lop el ilyesmit, ha nincsenek tervei. Ez nem jó.

Harrow, többet tudsz, mint gondolnád – írta a nő. Nyilat húzott a lapra, ami Billyre mutatott. Bárhol is volt éppen Grisamentum, nyilvánvalóan szintén Billy zavaros, váteszi kinyilatkoztatásaira vágyott.

– Ezt gondoljuk át, Billy – figyelmeztette Dane.

– Tény, hogy ő nem a Tetkó – súgta Billy. – Van egy olyan szabályom, hogy ha döntenem kell, azt fogom választani, aki nem akar megölni. Én már csak ilyen furcsa pasas vagyok. Viszont…

– Viszont mi?

– Túl sok mindent nem tudunk. – Dane némi tétovázás után bólintott. – Holnap találkozunk Watival. Beszéljünk vele. Lehet, hogy azóta kiderített valamit. – Billy hirtelen és rendkívül élénken úgy érezte, mintha víz alá került volna.

– Grisamentum – mondta Dane. – Ezt át kell gondolnunk.

– Ez komoly? – kérdezte a nő. Elszakította a tekintetét az égtől, és a férfira nézett. Csatlakozz most – írta közben a keze.

– Nem akarlak megsérteni. A helyemben ugyanezt tennéd. Egy oldalon vagyunk. De gondolkodnunk kell.

Byrne keze ismét megvonaglott a lap felett, de kifogyott a tinta. A nő kelletlen arccal megpróbálta még egyszer. Végül sikerült valamit leírnia.

Elolvasta, aztán egy másik tollat húzott elő, és teljesen más kézírással egy postaláda címét firkantotta le. A papírt átnyújtotta Dane-nek.

– Ezen keresztül üzenhetsz – közölte. – De mielőbb, különben úgy vesszük, nemleges a válasz. Fogytán az időnk. Nézz csak rá arra a rohadt Holdra. – Billy felnézett a vékonyka sarlóra. A kráterek és lecsipkedett körvonalak miatt úgy festett, mintha kukacok rágták volna össze. – Valami közeledik.

38.

Billy aznap éjjel végre ismét álmodott. Már kezdett enyhe bűntudata lenni az álomfejtésre méltó meglátások hiányától. Most azonban rendes álomnak nevezhető élmény söpörte ki a fejéből mindazt, ami éjszakánként betöltötte, a simogató sötétség, a hűvösség, a fojtogató súly érzését, a csillámló fényeket, a mozdulatlanságot és a vegyszerszagot.

Egy városban volt. Egy városban, ahol kapkodva rohant a házak oldalán és a tetején, egyetlen szökelléssel vetette át magát a magas épületeken, úszó mozdulatokkal szelte át a felhőkarcolók feletti tiszta eget. Ragyogó ruhákat viselt.

– Megállj! – kiáltotta rá arra a valakire, aki lopva megpróbált kimászni egy méretes raktár törött ablakán, ahol rendőrautók szirénái villogtak és úgy gomolygott a füst, mint a vízbe fröccsenő sötét folyadék.

És ott volt Collingswood, a fiatal rendőrboszorkány, aki a falnak támaszkodva dohányzott, és rá se hederített a bűntény helyszínére a háta mögött, helyette az ereszkedő Billyt figyelte, türelmes és gunyoros pillantással. Abba az irányba mutatott, ahonnan a fiatalember érkezett. Aztán a háta mögé bökött, de nem fordult meg.

Billy hálásan ereszkedett tovább arrafelé. Collingswood mögött megpillantotta felneszelő ősellenségét, a robotvarázsló lángelmét, és egy pillanatra kiélvezte a meleg napfényt, mert tudta, hogy mindjárt megérkezik a társa. Alig várta, hogy az épület mögül felbukkanjanak az izmos karok, a feszülős ruhába bújtatott csápok, és meglássa maszkot viselő hű segítőjét.

Valami azonban nem stimmelt. Hiába hangzott fel a morajló hang, a tető mögül nem tekeredtek elő a szívókorongos csápok, nem markoltak rá semmire a kötélszerű végtagok, nem bukkant elő a gigászi szem, amely akkora volt, mint a mesebeli kutyáé. Helyette egy palack jelent meg. Az ellenfele mögött. Az üvege sötétre színeződött. Vénséges fedele már rározsdásodott a menetre, most azonban mégis elkezdett letekeredni. És Billyben hirtelen hatalmas megkönnyebbüléssel tudatosult, hogy nem is újonnan érkezett az ő segítője, hanem pontosan fordítva van.

Ébredés után nem a szokásos bűntudat fogta el. Most az álmok giccsességét szégyellte. Mintha az univerzum végső kétségbeesésében bántóan egyértelmű jeleket adna neki, amiket egyszerűen képtelen volt értelmezni.

– Mi történik a halál után? – kérdezte Billy.

– Mármint a nagyapám szerint? – kérdezett vissza Dane. – Ha jó voltál, talán egy isten bőrén térsz vissza. – Kromatoforaként, színüket változtató sejtekként. Vagyis a krakenek az elhunyt hívőket áramoltatva fejezték ki érzelmeiket. Dane sohasem a viking hajósokat megtévesztő, szigetnek vélt óriáspolipokról mesélt.

Billy és Dane olyan elővigyázatosan és lopva vágott át a nagyvároson, amennyire képességeik csak engedték. Fortélylással, félrevezető mágikus nyomokkal dolgoztak, antiösvényt szórtak maguk mögé nem is létező pszi-kenyérmorzsákból. Billy csak akkor nyugodott meg valamelyest, amikor megérkeztek a találkozóhelyül megadott temetőbe. Sírkövek között ballagtak. Pedig tudta, hogy ez a nyugalom teljesen csalóka: bármi is vadászott rájuk, a halottak között ugyanolyan könnyedén megtalálhatja őket, mint az élők világában.

– Dane! Billy! – szólt rájuk Wati egy angyalszoborból. – Biztosan nem követett senki?

– Menjél már a picsába – mondta Dane nyájasan. – Hogy áll a sztrájk?

– Küzdelmesen. – Wati nyugtalanul körözött az elvadult parcellában, és folyamatosan újabb szobrokból hallatszott a hangja. – Őszintén szólva elég nagy baj van. Engem is megtámadtak.

– Micsoda? – kérdezte Dane. Óvatosan közelebb lépett az aktuális lélektároló szoborhoz. – Jól vagy? Ki tette? Hogyan?

– Minden rendben – válaszolta Wati. – Nem sokon múlt, de most már jól vagyok. Egy rendőr majdnem elkapott. De végül elbántam vele. A történet egyetlen pozitívuma, hogy megtudtam pár dolgot. Fogalmazhatunk úgy is, hogy csurrant-cseppent belőle némi információ.

Billy lassan forogva, sorban végignézte az angyalokat.

– Ezek szerint nem csak mi kaptunk látogatót – mondta Dane. – Emlékszel Byrne-re?

– Grisamentum főtanácsosára? Mi van vele?

– Találkoztunk vele. – A kúszórepkény levelei és a környező lombok halkan motyogtak. – Grisamentum él.

Egymáshoz tapadt felhőpamacsok iszkoltak az égen, mintha sürgős dolguk lenne. Apró termetű állat motozott a fűben.

– Láttad? – kérdezte Wati.

– Beszéltünk vele. Ő volt az, Wati. Velünk akar dolgozni. Hogy megtaláljuk! – A sírkövek között egyre több helyen csapott fel a neszezés.

– Mit mondtál neki?

– Hogy átgondoljuk.

– És mit gondolsz? – Kis csend támadt, majd Wati egy eddig nem használt, giccsesen aranyos gyerekangyalból folytatta: – És te, Billy? Neked mi a véleményed?

– Nekem? – Billy a torkát köszörülte. – Nem tudom.

– Minden segítség ránk fér – vetette fel Dane óvatosan.

– Igen. Viszont! – mondta Billy. Saját magát is meglepte, milyen kemény hangon beszélt. – Szerinted olyan tudás birtokosa vagyok, amiről én magam sem tudok, igaz? Nos, nem tudom megindokolni, miért, de nekem ez egyáltalán nem tetszik. Érhető?

– Dane, ez fontos mondat volt – szólalt meg Wati végül. – Figyelj ide – folytatta. – Rengeteg közölnivalóm van. Emlékszel a portálók listájára, akik szerintünk képesek lehettek elrabolni a krakent? Na, kicsit belenéztem a dologba. – Wati vékony márványszoborhangon beszélt. – Simon, Aykan, sokan mások, megvan?

– Mindegyikről van infóm, lehet tudni, mit szeretnek, kinek dolgoznak, miben jók, miben rosszak, mindent. Ha ez nekünk eszünkbe jutott, akkor ide a rozsdás bökőt, hogy mindenki másnak is, aki a krakenre vadászik, és azok is őket keresik: Aykan előző lakótársától hallottuk, hogy a zsaruk már kérdezősködtek utána. De rossz irányba tapogatóznak. Simon lesz a fekete ló.

– Simon Shaw már visszavonult – tiltakozott Dane.

– Úgy van… ez a lényeg – mondta Wati. – A módszereiken agyaltam. Rebecca féreglyukakat használ, de ahhoz erőforrás kell, és mindig totálisan kiakadt részecskék maradnak hátra. Te pedig azt mondtad, a rendőrök semmit sem találtak, igaz?

– Fogalmam sincsen, mit kerestek – felelte Billy. – De hallottam, amikor arról beszéltek, hogy nyomát sem találták semminek.

– Úgy van – helyeselt Wati egy Madonnából. – Aykan a tajj al-ardot, a nemes módszert használja…

– A portálás egyetlen formája, amit valaha is megpróbálnék – vetette közbe Dane.

– Nem hibáztatlak ezért – felelte Wati. – De ha esetleg képes is lett volna elmozgatni egy akkora lényt, mint a kraken, azt megérezte volna pár irfán. Abban igazad van, hogy Simon egy ideje már nem aktív. Viszont itt jön a lényeg: van famulusa.

– Erről nem is tudtam – mondta Dane.

– Őszintén szólva én sem, amíg valamelyik szervező meg nem említette. Nem egy átlagos segítő. Simon gondoskodott róla, hogy rendesen fizesse a tagdíjat… a famulusa sosem volt nagy koponya, de mindig juttatott nekünk egy kis energiát, hogy fedezze az előleget. Simon nem bánt vele rosszul. Szerette azt a nyamvadékot. De attól, hogy visszavonult, még meg kellett volna maradnia a kapcsolatnak közöttünk, de senki sem érzett semmit. Kénytelen voltam levadászni.

– Fogalmam sincsen, mióta kavargott odakint. Végül csak megtaláltam a kis szarost. Egy szeméttelepen. Csak azért van itt, mert bízik bennem. – Miért, melyik famulus nem?

– Itt? – kérdezte Billy. – Itt is?

A szobor füttyentett. A szomszédos elvadult bokor alatt megint motozott valami.

– Jézusom! – szisszent fel Billy. – Ez meg mi a fene?

A szétdobált csikkek és ételmaradékok között koszcsimbókokból és hajgombócokból összetapadt csomó nyüszített és sustorgott. Pormacskákból és betegesen fehér húscafatokból összeállt gombolyag volt.

– Hogy mi? – szörnyülködött kérdezte Dane.

– Simon a nulláról rakta össze – magyarázta Wati. – Magából. A saját elhullajtott darabkáiból. Egy létmívest kért meg arra, hogy a cafatokat összeragassza. A szőrt egy állatorvostól szerezte, van benne kutya, macska, mindenféle. – A lénynek sem szeme, se látható szája nem volt.

– Mire jó ez a szőrgombóc? – kérdezte Dane.

– Semmire – válaszolta Wati. – Okosnak nem mondanám, őrszemnek használhatatlan, fókuszként sem segít a fortélylásban. De Simon csak azért is megcsinálta. Saját testéből, hogy szegény kis nyomoronccal meglegyen a kellő kapcsolat. Egy kicsit ótvar, de attól még létezik. Nem tudom, pontosan mi lehetett az oka, de pár évvel ezelőtt Simont valami annyira megijeszthette, hogy inkább kiszállt. És kis barátom viselkedéséből ítélve hasonló dolog történhetett mostanában is.

– Tudod, mit művelt, amikor megtaláltuk? – A lény reszketni kezdett, mire Wati ismét megnyugtató hangokat hallatott. – Élelmet gyűjtött… mondjuk úgy, hogy magába tuszkolta a falatokat. Szerintem Simonnak vitte. Arra tippelek, hogy napokon át kurkászott kaja után, amit mind hazahurcolt. Szerintem saját elhatározásából csinálta.

– Miért tenne ilyesmit Simon? – kérdezte Dane, aki le sem vette a szemét a szánandó, csapzott furcsaságról.

– Hát… – mondta a Wati-szobor. – Emlékszel, milyen ruhákat viselt Simon, nem? Azért nézel néha tévét te is, Dane?

– Miért, milyen ruhákat hordott? – kérdezte Billy.

– Kitalált egyenruhákat – válaszolta Wati. – Kis jelvénnyel a mellkasán. – Egyre élesebbé vált a hangja.

– Ez miért fontos? – kérdezte Dane.

– Na ne – szólalt meg hirtelen Billy, és átható pillantást vetett a bizarr famulusra. – Te most ugratsz, igaz?

– Nem, nem – mondta Wati. – Látom, te érted.

– Mi? – kérdezte Dane. Először a szoborra bámult, majd Billyre. – Mi van?

– Gyakran hallani… – kezdte Billy (és milyen jó érzés volt, hogy végre ő magyarázhatott el valamit Dane-nek) – …gyakran hallani, mekkora hatással volt a science-fiction ponyva a valódi tudományra. A modern tudósok egészen nagy százaléka vallja be büszkén vagy éppen piruló arccal, milyen komoly inspirációt jelentett számukra a kamaszkorukban mértéktelenül habzsolt futurisztikus szócséplés. A műholdakkal foglalkozó szakértők Arthur C. Clarke-ra hivatkoznak, a biológusokat a szórakoztató irodalomban ábrázolt neuro-és nanotechnológia rántotta be. De leginkább Roddenbery űrpionírokról szóló sorozatának köszönhető az ugrásszerű növekedés azoknak a fiatal fizikusoknak a számában, akik felnőtt fejjel replikátorokat, trikordereket, fézereket és transzporterállomásokat akartak készíteni.

És mindez nem csak a reáltudományokra volt igaz. Más szakterületek képviselőit is ugyanezek a hatások érték kamaszkorukban. A hálózatok szociológusai a klasszikus kitalációk között turkáltak. A filozófusok lenyúlták a párhuzamos világok koncepcióját, és hálával gondoltak azokra, akik kitalálták az alternatív valóságok között kereskedő családokat. Az átlagemberek mit sem sejtettek arról, hogy London mágusai rendszeresen elmerültek a különböző kitalált jövőkben, és ők is ugyanolyan lelkesen próbálták utánozni kedvenceiket, mint mondjuk a fizikusok. A technopogányok és a káoszvarázslók, Crowley-hívők és a druidák mellett megjelent a tévéfüggő valóságmívesek nemzedéke.

A fortélylókat általában nem a fantasy ihlette meg, ők nem a Buffyból az Angelből vagy az Odaátból szerezték az ötleteiket. Hanem a tudományos-fantasztikus sorozatokból. Az időutazásról le kellett mondaniuk, mert a világegyetemből hiányzott a kellő stabilitás, de attól még a Doctor Who-ért rajongó varázslók legyártották a maguk nem hagyományos varázspálcáit, tehát a fűzfaágat gondosan esztergált fémrudakra cserélték, amelyeket szónikus csavarhúzónak neveztek. A Blake’s jövendőmondó rajongói Orac gyermekeinek nevezték magukat. London negyedik legtehetségesebb alakváltója egyoldalúan Mayára változtatta a keresztnevét, a vezetékneve pedig AlfaHoldbázis lett.

Akadtak mágusok, akik obskúrusabb sorozatoknak fogadtak látványos hűséget – empatechek, akiknek be sem állt a szájuk, ha a Star Cops-ról volt szó, szubkultúrák között sodródó nekromanták, akik imádták a Lexxet és persze volt egy fiatalabb nemzedék is, akik a Farscape és a Galactica (nem az eredeti, hanem az újraindított verzió) alapján választottak maguknak nevet.

Viszont a klasszikusok továbbra is megőrizték a népszerűségüket, és ezek közül a legklasszikusabbnak (a NASA technikusaihoz hasonlóan) a varázslók a Star Trek-et tartották.

– Simon famulusát úgy hívják, hogy Tribble – mondta Wati.

39.

– Nyilván tudom, mi az a Star Trek – mondta Dane. – De fogalmam sincs, mi a faszom az a tribble.

A London Bridge közelében jártak. Simon legutolsó ismert lakcímén hónapok óta nem élt senki. Így vadásztak.

– Hát, alapvetően az egy olyan izé – magyarázta Billy.

Ismét az ostoba egyetemista göncöket viselte, amelyek túl fiatalosak voltak hozzá. Belekukkantott a kezében szorongatott műanyag szatyorba, és megnézte a remegő Tribble-t. Megsimogatta a piszkos bundáját. Műmárvány nippek és gipszszobrocskák között jártak. Rosszul öltözött kirakatbábuk mellett haladtak el. Mindegyik Wati hangján sustorgott, sorban próbálták megnyugtatni Tribble-t, lecsitítani az állatot, amely nem is volt állat.

– Biztosan jó irányba megyünk? – kérdezte Billy.

– Nem – felelte Wati. – Visszafelé haladva próbálom megtalálni a mentális kapcsolat forrását. Úgy tippelem, errefelé vezet. Ha elég közel érünk, érezni is fogom.

– Mi a lófasz ez a tribble-dolog? – feszegette Dane.

– Ezt próbálom elmagyarázni! – Wati foszlányokban beszélt, mintha a szobrok ziháltak volna. – Simon teljesen belegárgyult abba az ostoba tévésorozatba. Találkozókra járt, az összes gyűjteményes kiadást megvásárolta, minden létező bábut, meg amit csak el tudsz képzelni. Majdnem mindig azt az idióta egyenruhát viselte.

– És? – értetlenkedett Dane. – Tehetséges, egy csomó pénzt keres, amit baromságokra szór el. Egy felsugárzó, aki Spocknak vagy ki a faszomnak képzeli magát.

– Scotty – szólt közbe Billy, és tanítóbácsis pillantást vetett Dane-re a szemüvege felett. – Spock sohasem sugárzott fel senkit.

– Mi? Micsoda? Oké, lényegtelen. Nézd, Billy, a portálásnak számtalan módja létezik. Ott van például a térhajtogatás. – Dane megropogtatta a kezét. – Amikor úgy intézed, hogy az egymástól távoli helyek egy pillanatra mégis összeérjenek. De Simon nem ezt csinálja. Ő felsugárzó. Apró részecskékre robbant bármit, amit szeretnél, ezeket ellövi valahova máshová, ahol ismét összerakja az egészet.

– Nem volt valami Star Trek-es árverés mostanában? – kérdezte Billy.

– Pár hónapja? A Christie’s-nél vagy valahol máshol? Valami rémlik… Az összes kikiáltó a sorozatbéli egyenruhákat viselte. A csillaghajó modelljére ment a licit, és végül talán egymillió fontért vitték el.

Dane elgondolkodva hunyorított.

– Valami dereng.

– Ideát elég fura dolgok történnek – szólt ki Wati egy megkopott kőkutyából. – A famulus megint balra akar fordulni.

– Körbe-körbejárunk – jegyezte meg Billy.

Lassítottak. A harmadik kört tették egy tízemeletes körül, mintha bolygók lettek volna, a lepusztult betongigász pedig a Nap. Az utca nem volt kihalt, de a többi járókelő pillantásra sem méltatta őket.

– Ide akar jönni – mondta Billy. – De fél.

– Rendben, várjatok itt – szólt le Wati egy patika madárriasztóként funkcionáló műanyag baglyából. – Körülnézek.

Wati egy műszerfalon ácsorgó, apró és kényelmes Szűz Mária-szoborba ugrott, onnan egy temetői sírkő angyalába, és madárpiszoktól beragadt szemmel pislogott körbe. Szaggatott manifesztációk sorozatában jutott el a toronyház aljáig, és a szomszédos játszótér lengedező hintalovából szemlélte az épületet.

Néhány lakásban érezte a famulusok jelenlétét. Mindannyian szakszervezeti tagok voltak. Ketten sztrájkoltak, egy másik, egy – mi is az? – papagáj folytatta a munkát, de valamilyen oknál fogva ellenszolgáltatás fejében. Mindhárman meglepetten érzékelték a főszervező felbukkanását. Wati körültapogatózott a tudatával, és a földszinten talált is egy játékbabát. Alig pár pillanat alatt körülkémlelt a parányi Barbie-ból, és már tovább is állt, egyenesen egy égetett agyaghölgybe a szomszéd lakásban, ahol ismét körülnézett, de semmi érdekeset nem talált, ezért már röppent is a szomszéd lakás kandallópárkányának porcelán pásztorlánykájába.

Szoborról szoborra siklott. Pillanatokra testet öltött tudata felhőként gomolygott végig az épületen. Gyors felvillanásokkal cikázott végig az emeleteken, babatestben, faragott szappandarabban, kétágú szexjátékban, patinás ereklyékben, miközben körülötte ettek, bámultak, dugtak, aludtak, nevettek vagy veszekedtek, de Watit teljesen hidegen hagyták az átlagember életének az apróságai.

A felülről a harmadik emeleten egy műanyag Kirk kapitányban nyílt ki a tudata. Végigsimított a fröccsöntött forma illesztékein, a parányi kezek és lábak csuklópántjain, érzékelte a figurára festett, elnagyolt Csillagflotta-egyenruhát, majd körülnézett a romokban heverő lakáson.

Kevesebb mint egy perc múlva ismét odalent volt, és egy kéményseprőt formázó ébresztőórából nézett a kirakat előtt tébláboló Billyre és Dane-re.

– Hé! – szólt oda nekik.

Egy ébresztőóra kiabál velem – gondolta Billy olyan hangosan, hogy bárki meghallhatta volna, akiben egy szikrányi spiritusz akad. Elkerekedett szemmel bámulta Watit. – Nem is túl régen pedig még egy múzeumban dolgoztam.

– Felülről a harmadik emelet. Mozogjatok!

– Várj! – szólt utána Dane. – Mi az? Minden oké?

– Inkább nézzétek meg a saját szemetekkel.

– Jesszusom – suttogta Billy. – Mi ez a bűz?

– Én szóltam – mentegetőzött Wati. Dane úgy tartotta a kezében, mintha fegyver lenne. Wati egy híres játékmárka másolatában, egy Transzmorfer-bábuban csatlakozott hozzájuk, amelyet direkt ezért vettek még korábban.

Az ablakokat behúzott függöny takarta. Rothadó élelmiszer, mocskos ruhák és ragacsos padló bűze terjengett. A koszréteget apró ösvények hálózták be, egerek, csótányok, patkányok nyomai. Tribble felnyüszített. A groteszk hulladéklény kikecmergett a szatyorból, és félig gurulva, félig szőrcsomóként sodródva átkúszott a nappaliba. Odabent megszólalt valaki.

– Még többen vagytok? – kérdezte egy pattanásig feszült hang. – Nem, nem lehet, már elszámoltam veletek vagy elszámoltatok velem, ennyien vagyunk, megvoltunk, nem? Tribble? Tribble? Te még mindig nem tudsz beszélni, ugye?

– Ez ő – mondta Dane. – Simon. – Előhúzta a szigonypuskát.

– Jézusom – hüledezett Billy.

Minden talpalatnyi helyet elborítottak a Star Trak-holmik: az Enterprise űrhajó modelljei, műanyag Spockok, akik sokkal meggyőzőbben hozták az érzelemmentességet, mint az eredeti karakter. A falon klingon fegyverek lógtak. A polcokat megtöltötték a műanyag fézerek és kommunikátorok.

A heverőn kísérteties alak ücsörgött Tribble-lel az ölében, és a jövevényeket bámulta. Simon halottsápadt, beesett arcát varasodó hegek borították. Star Trek-egyenruhája olyan mocskos volt, hogy a Csillagflotta jelvénye csak egy foltnak tűnt a sok között.

– Azt hittem, még többen lettek – mondta maga elé.

A férfit pusmogó alakok vették körül, szorították maguk közé vagy derengtek fel mögötte auraként. A sötét fényből szőtt jelenések folyamatosan eltűntek vagy felvillantak. Beleolvadtak Simon testébe, kiröppentek belőle, felderengtek, elhalványodtak. Ide-oda cikáztak a szobában, erőtlen, tébolyult nyöszörgéssel és huhogással utánozták az emberi beszédet.

Mindegyik alak Simon tökéletes tükörképe volt, a férfi gyűlölködő tekintetű másolata.

– Mi történt, Simon? – kérdezte Dane. Széles mozdulattal a levegőbe kaszált, mintha bogárrajhoz vagy kellemetlen bűzhöz hasonlóan próbálná elhessegetni az árnyakat. A kegyetlen jelenések zavartalanul kísértettek tovább. – Mi történt?

– Teljesen elment az esze – felelte Wati. – Simonnak annyi. – Izgalmában egyik játékból a másikba ugrott, és mindegyikből csak pár szót vetett oda nekik:

– Képzeljétek el…

– Hogy minden nap…

– És minden éjszaka…

– Minden percében…

– Ezzel kell élnetek!

– Simonnak annyi.

– Ördögűző kell ide – állapította meg Dane.

– Tudtam én, hogy ebből baj lesz – mondta Simon, és összekucorodva próbált elbújni saját haragos szellemképei elől. – Kezdtem megérezni a jelenlétüket az anyagfolyamban. De mindig van egy utolsó munka. – Megpróbálta elhessegetni a kísérteteket. Néhány alak komor arccal bemutatott neki. – Nem tudtam nemet mondani. Istenem, valósággá vált!

– Én megmondtam – jegyezte meg Billy.

A lakástulajdonos kedvenc univerzumában játszódó regények szétszórt példányai között egy doboz feküdt. Még a csomagolópapír és a zsineg is ott hevert. A doboz egy vastag könyvet és egy újabb fézert rejtett. A könyv egy aukció katalógusa, egy rendkívül drága Star Trak-kiárusítás kiadványa volt. Az Enterprise modellje – a Következő nemzedék hajója – kétszázezer fontos kikiáltási árról indult. Kalapács alá kerültek egyenruhák, bútorok, kellékek, többnyire a Picard-korszakból, bár akadt pár tétel az első sorozatból és a különböző mellékszériákból is.

Billy megtalálta a listában a fézert. Az információk az igazi kockák igényeit kielégítően részletesek voltak (kettes típusú fázispisztoly kivehető, egyes típusú tárral, és hasonlók). A kikiáltási ár magasról indult: ez a kellék sokat szerepelt a képernyőn. Billy kivette a dobozból a fézert. Az áttetsző Simonok gyűlölködve és sóvárogva bámulták. A fegyver alatt egy ajándékkártya hevert, rajta kézírással három szó: a megbeszéltek szerint.

A fézer meglepően nehéznek bizonyult. Billy először a kezében forgatta, aztán próbaképpen felemelte, és meghúzta ravaszt.

A fézer hangja bizarr módon ugyanaz volt, mint a tévésorozatban, szúnyogzümmögéssel kombinált, áthatóan magas sistergés. Először a hőséget magát érezte, aztán felragyogott a fény. A teljesen használhatatlan fegyverből lehetetlen részecskenyaláb csapott elő, és a szobát átszelve a szemközti falba csapódott. Dane ordítva ugrott félre előle, a kísértet-Simonok egyszerre üvöltöttek fel.

Billy a kezében szorongatott holmira meredt, aztán a megpörkölődött falra. A műanyagból és fémből készült buta játékszer pontosan úgy működött, mint egy valódi fézer.

– Na jó – szólalt meg Dane, amikor már egy órája próbáltak kiszedni bármilyen értelmes mondatot Simonból, akit testükkel védtek a körülöttük hemzsegő többi Simontól. – Mit tudtunk meg eddig?

– Mik ezek? A többiek? – kérdezte Billy.

– Az ok, amiért sohasem használnám ezt a módszert – válaszolta Dane. – Erről beszéltem. Ha egy kődarabról vagy ruháról vagy élettelen dologról van szó, kit érdekel? De most komolyan, egy élőlénnyel akarod ezt megcsinálni? Felsugározni? Tudod, ez mit jelent? Apró cafatokra tépsz valakit, aztán ismét összeragasztod a darabkáit, és nézed, ahogyan elballag. Az az ember meghalt. Érted? Halott. Az a másik meg a túlsó végén csak hiszi, hogy ő ugyanaz az ember. Nem az. Rendelkezik az előző összes emlékével, ez igaz, de csak most született. Az Enterprise-on a legénység tagjai folyamatosan megölik magukat és a klónjaikkal helyettesítik a halottakat. Hátborzongató, öregem. Azon a hajón nyüzsögnek az elhunytak fénymásolatai.

– Ezért vonult vissza Simon? – kérdezte Billy.

– Talán ő is tudta, mennyire káros ez. Az biztos, hogy valami megijesztette. Aztán mégis visszatért egy újabb melóra. Egy hatalmas melóra – bólogatott Dane. – A krakenért. Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Van fogalmad arról, hány éven át foglalkozott Simon azzal, hogy különböző helyekre sugározta be és ki magát a „koordináták alapján”, hogy az áruval távozzon? Érted, mit akarok mondani? Van fogalmad arról, hányszor halt meg? Legalább annyiszor, mint az a szerencsétlen James T. Kirk. Az a pasas, aki itt ücsörög a heverőn, alig pár napja született a nagy semmiből, amikor kihozta a krakent a múzeumból. És amikor hazatért, ezúttal vártak is rá. Az összes halott Simon. Akik nagyon be voltak rá rágva. Bosszúra vágynak. És vajon ki ölte meg a sok Simon Shaw-t? Hát maga Simon Shaw. Újra meg újra.

– De ez így igazságtalan! – tiltakozott Billy. – Hiszen pont ő az egyetlen az egész társaságból, aki senkit sem ölt meg. Most született! A többiek végeztek egymással.

– Ez igaz – mondta Dane. – Viszont ő az egyetlen, aki életben van, és valakin le kell vezetni azt a sok dühöt. Nem kifejezetten logikus lények. Ezért kísértik Simont a Simonok. Szerencsétlen nyomorult.

– Oké – mondta Billy. – Szóval miért vágott bele? – A fézerre, a katalógusra és az ajándékkártyára mutatott. – Valaki felvette vele a kapcsolatot. Egyszer csak itt az utóbbi évek legnagyobb trekker-aukciója, és Simon teljesen lemarad róla. De valaki visszautasíthatatlan ajánlatot tesz neki. Valamit bütyköltek ezen a fegyveren.

– Leszerződtettek egy mágust – biccentett Dane. – Egy formázót, aki valódivá fortélyolta.

– Mit tehetett volna? – kérdezte Billy. – Mondjon nemet a világ egyetlen működő fézerjére? Mindössze egyetlen dolgot kellett portálnia. Vajon ki írta ezt a kártyát? Simonnak semmi szüksége egy óriáspolipra. Bárkik is lengették be neki ezt a fegyvert, ők a titokzatos, ismeretlen fél. Ők lopták el az istenedet.

Harmadik rész

LONDOMANCIA

40.

Billy a sok halott Simont nézte. Vajon felpiszkálták az élő Simon bűntudatát? Magára vette a felelősséget a rengeteg akaratlan gyilkosság miatt? Micsoda eredendő bűn volt ez!

Végül ismét megérkezett Wati, és egy argeliai táncos szobrában landolt.

– Nyissátok ki az ajtót! – parancsolta.

A folyosón egy nyúzott tekintetű nő állt egy kosszarvval a kezében.

– Dane! – kiáltotta, amikor belépett a lakásba. – Mi folyik itt, az isten szerelmére?

– Mo a legjobb, akit ismerek – mondta Wati. – És senki sem hallott róla.

– Ördögűző? – kérdezte Billy.

A nő csak a szemét forgatta.

– Rabbi, te féleszű – válaszolta Wati. – Nem mintha Simonnak nem lenne rohadtul mindegy.

– Láttam már olyat, hogy valakit egy egész légió szállt meg – mondta Mo. – De ilyet… Édes istenem, teljesen ellepték!

Átlépett a kísértetek kavargó ködén, és egy ideig szelíden, suttogva beszélt Simonhoz.

– Van ötletem, mit lehetne tenni – szólalt meg végül. – De ahhoz vissza kell vinnem a zsinagógába. – Meglengette a sófárt. – Ezzel itt semmire sem megyek.

Korán sötétedett, és az estét lassan betöltötte a sok kigyúló fény meg a kiáltozó gyerekek lármája. Wati őrködött: a szobrokat járta a környező egymérföldes körzetben. Dane, Billy és Mo a Simont kísértő lelkek rosszindulatú nyöszörgését hallgatta.

– Indulás! – harsant fel váratlanul Wati hangja az egyik harminccentis McCoy-ból.

– Korán vagyunk – tiltakozott Dane. – Még éjfél sincsen.

– Most! – mondta Wati. – Jönnek!

– Kik…?

– Jézusom, Dane, csipkedjétek már magatokat! Goss meg az a kibaszott Subby!

És mindenki csipkedte magát.

– ATetkónak ugyanarra a rugóra járt az esze, mint nekünk – mondta Wati, amikor a holmijukat felkapkodva az ajtó felé tuszkolták a kísértetfelhője közepén botladozó Simont. – Lenyomozta Simont. Mindjárt ideérnek a jobbkezei. És velük van Goss meg Subby.

– Páran már a lépcsőházban járnak, és a többiek sincsenek messze. Goss és Subby is közeledik.

– Van másik kijárat? – kérdezte Dane.

Wati eltűnt, aztán megint visszatért.

– Ha van is, oda nem raktak szobrot.

– Kell lennie egynek az épület hátsó részén – szólt Billy. – Egy vészkijáratnak.

– Vigyél magaddal egy bábut – mondta Wati. – Én majd levakarom rólatok Gosst meg Subbyt.

– Várj! – szólt utána Dane, de Wati már eltűnt.

Billy felkapta a fézert, az aukciós katalógust és egy műanyag Kirköt is. Odakint nem volt senki. Dane sietve terelgette őket a folyosókon. Mo és Billy Simont vonszolták, akire rádobtak egy pokrócot, ami úgy-ahogy elrejtette kínzóit. Hallatszott az érkező lift hangja. Dane felemelte a szigonypuskát, és elhessegette Billyt meg Mót.

– Menjetek le – intézkedett, és a tűzlépcsőre mutatott. – Mo, maradj rejtve. Billy, ügyelj rá, nehogy meglássák. – Ezzel futni kezdett a lift felé.

– Höff, pöff, höff, pöff, igaz, Subby?

Goss kocogott. Nem túl szaporán, ráadásul közben komikusan, eltúlzott lendülettel ingatta a fejét. Subby ösztönösen ugyanezekkel a mozdulatokkal követte.

– A többi medve sincs messze, rögtön a patak másik oldalán – mondta Goss. – Ha átjutottunk a varázshídon, beletorkoskodhatunk abba a sok mézbe. Höff, pöff, höff!

Már csak két vagy három kanyar választotta el őket a toronyháztól. Goss megállt és végignézett a sötét utcán. Az egyik kereszteződésben, ahonnan egy zsákutca is nyílt, egy kupac ütött-kopott szemeteskuka állt. A hirtelen feltámadó erős szél letaszította az egyik degeszre tömött zsákot a halomról, amelybe az összes kuka beleremegett, és úgy imbolyogtak egymás mellett, mintha Goss tekintete elől próbálnának elhúzódni.

– Emlékszel, amikor apamaci és anyamaci a virághercegnővel jött haza? – kérdezte Goss. Ökölbe szorította, majd ismét kiengedte a kezét. Szépen lassan elvigyorodott, amíg teljesen ki nem vicsorította az egész fogsorát, és a levegőbe harapott.

Subby némán meredt rá.

– Csússzál odébb, Billy.

Goss meghallotta a suttogást és megint megtorpant.

– Csend legyen, Dane!

Több különböző, pusmogó londoni akcentus. A kanyar mögül, a szomszéd utcát beterítő sötétségből hallatszott.

– Itt van a közelben! – mondta egy hang, és kicsivel távolabbról jött is rá a válasz: – Psszzzt!

– Subby, Subby, Subby! – suttogta Goss. – Óvatosan a szattyánpapucsod csengettyűjével! Csillámpóni és Csillagdelej kisurrant ugyan a Pirospozsgás Palotából, és túljártak a majomhalak eszén, de még nincsen minden veszve… ha olyan halkan surranunk, mint az icipici manók, meglephetjük őket, és utána mind vígan hengerbucskázunk majd a Vidám Papírsárkányok Ligetében!

Ajkához érintette az ujját, és osonkodva, görnyedten megindult az utcáról nyíló sikátor felé, ahonnan a hangokat hallotta. Subby szintén lábujjhegyre állt és követte az árnyékok közé, ahol valaki éppen motyogott.

Kinyílt a liftajtó, és a tűzlépcsőről visszanéző Billy három bukósisakos, fekete ruhás alakot pillantott meg. Dane már célra tartott fegyverrel várta őket. Roppanó hangok hallatszottak.

– Mozgás! – csattant fel Billy zsebében a Wati-Kirk.

– Mozgás! – kiáltotta Dane, hátra sem pillantva.

Billy és Mo Simont támogatták lefelé.

– Mi lesz Dane-nel? – ismételgette Billy. De Wati megint eltűnt.

Hosszú volt az út lefelé. Billynek és Mónak csak az adrenalin adott erőt, hogy ne rogyjanak össze Simon súlya alatt. Fentről dulakodás tompa lármája szűrődött át a falakon. A Simont gyötrő kísértetek néha Billy testén is átfurakodtak, és a bőre libabőrös lett a hátborzongató, simogató érzéstől. Mire végre elérték a földszintet, olyan erősen zihált, hogy majdnem öklendezés lett belőle.

– Ne ácsorogj, a kurva életbe! – förmedt rá a zsebéből a kis Kirk. – Mozgás!

Az egyik lakás ajtaja előtt egy ismeretlen férfi állt, és olyan döbbenten meredt Simon hemzsegő kísérteteire, hogy megijedni sem volt ideje. Billy és Mo nyílegyenesen robogott a liftakna, pontosabban a közvetlenül mögötte nyíló bejárati ajtó felé, ami ebben a pillanatban kicsapódott, és belépett rajta a Tetkó két embere. Szürke gyakorlót meg füstüveg rostélyú bukósisakot viseltek, és egyszerre nyúltak a fegyverükért.

Mo felkiáltott és felemelte a kezét. Billy a nő elé ugrott, és elsütötte a fézert.

Nem esett pánikba. Még arra is maradt egy pillanatnyi ideje, hogy felmérje, milyen higgadtan emeli a fegyvert és húzza meg a ravaszt.

A fézer nem rúgott vissza. Ugyanaz a giccses hang hallatszott, mint a lakásban, és ugyanolyan fénycsík csapott elő a fegyverből és vágódott az élen rohanó férfi mellkasába, akit méterekkel dobott hátra – a támadó mellkasán mintha fénylő véraláfutás terjedt volna szét. A második alak már profin, cikkcakkban szaladt Billy felé, aki többször is lőtt, de csak a falat perzselte fel.

Mo sikoltozott. Billy maga elé kapta a kezét. A férfi úgy torpant meg, mint aki nekirohant valaminek. Visszapattant, de nem látszott, miről. A sisakja jól hallható csattanással fejelte le a semmit.

Billy nem is hallotta az érkező liftet. Csak azt látta, hogy Dane megjelenik a Tetkó embere mögött, és olyan lendületes mozdulattal sújt le az arctalan sisakra, mint egy ütőjátékos. A férfi elvágódott a földön, pisztolya csörömpölve csúszott végig a padlón. Lerepült a sisakja.

A feje helyén egy emberfej méretű kéz meredezett: az ujjak ökölbe szorultak, kinyíltak.

Ahol az arcának kellett volna lennie, csak egy hatalmas tenyér fehérlett. A férfi lassan feltápászkodott, és ismét ökölbe szorultak az ujjak. Dane a kézfej tarkórészére sújtott. A támadó ismét elvágódott.

– Gyerünk!– mondta Dane.

Futva, cikkcakkos úton jutottak el Mo autójához, ahol segítettek a nőnek a kocsiba ültetni a kísértetlázban motyogó, reszkető Simont. Tribble nyüszített.

– Nem ígérek semmit – mondta a nő.

– Tedd meg, ami tőled telik – kérte Dane. – Majd mi megkeresünk. Látták az arcodat?

– Nem hiszem – válaszolta Mo. – Egyébként sem ismernek. Mármint abban az esetben… – Bizonytalanul vállat vont. A lénynek nem volt szeme.

– Akkor indulás. Mozgás! – Dane megveregette a kocsi tetejét, mintha engedélyt adna a távozásra.

Miután Mo távozott, addig rángatta a közeli ajtókilincseket, amíg valamelyiket így tapintás alapján szimpatikusnak nem találta és valahogy ki nem nyitotta.

– Mik voltak ezek? – kérdezte Billy. – Azok az emberek?

– A jobbkezek? – Dane beindította a kocsit. A hátuk mögött sikoltozás harsant. – Nem mindenki alkalmas rá.

Nagyon kimerültnek tűnt.

– Vannak előnyei – mondta. – Mindenképpen szeretned kell a bunyót. Látnád őket csupaszon. Vagy tudod mit? Inkább ne.

– És hogyan látnak?

Az autó egyre gyorsulva hasított az éjszakába. Dane Billyre pillantott. Elvigyorodott, vidáman hátradobta magát az ülésen és a fejét csóválta.

– Istenem, Billy! – nevetett. – Hogy neked miken nem jár az eszed! – Jól van. – Wati visszatért a Kirk-bábuba. – Akkor most kerüljünk egy kicsit távolabb Gosstól és Subbytól, jó?

– Zseni vagy! – hálálkodott Dane. – Mit csináltál?

– Néha jól jön, ha valaki képes hangokat utánozni. Egy pillanat és jövök.

Dane a gázra taposott. Baljával felkapta és megrázta a szigonypuskát.

– Ezt a szart! – kiáltotta. – Még sosem kellett… Szóval ennél többre lesz szükségünk. Ez egy vacak. Új fegyvert kell szereznem.

Goss mozdulatlanul állt, mint egy sóbálvány. Hallgatózott.

– Ez egy zsákutca, látod, Subby? – szólalt meg végül. – Vajon hova tűnt Csillámpóni?

– Majd én elárulom, mi történt – mondta egy oromdísz az egyik tetőről.

– Át lettél verve, te pszichopata szardarab, az történt.

A második mondat már a padka mellé hajított béka alakú radírból jött.

– Jó éjt! – tette hozzá egy parányi műanyag búvárfigura egy hervadt kórókkal teli virágládából.

– Nohát – törte meg Goss a Wati távozása után beállt csendet. – No, Subby hercegnő. Hát ehhez mit szólsz? A kutya meg a mája!

A folyó túlpartjára mentek. Amint végre folyóvíz választotta el őket a rettenetes csatatértől, Dane keresett egy csendes zugot az egyik toronyház tövében húzódó, barátságtalan garázssor szélén. Leállította a motort, és egy ideig némán ültek a sötétben. Billy érezte, hogy fokozatosan lassul a szívverése, és egyesével engednek ki befeszült izmai.

– Ezért kell elfogadnunk az ajánlatot – szólalt meg Dane. – Egyedül esélyünk sincsen.

Billy megfontoltan bólogatott. A bólogatásból lassan fejcsóválás lett.

– Ennek semmi értelme – bosszankodott végül.

Lehunyta a szemét és próbált gondolkodni. Úgy meredt a szemhéja mögötti sötétségbe, mintha a tengermély feketesége lett volna. Próbált a mélyére nyúlni, hátha magvas megérzésre akad. De semmit sem talált vagy érzett a sötétben. Bosszúsan dobolt az ablakon. Az üveg hűvösen bizsergette az ujjai hegyét. Hirtelen eszébe jutott valami: nem kifejezetten ötlet volt, inkább egy irány, amerre megérzése szerint érdemes lett volna tapogatózni. Kinyitotta a szemét.

– A pasas – mondta. – A tartályban. Akit a múzeumban találtam. Hogy jön ő a képbe?

– Nem tudom – válaszolta Dane. – Ez a gond. Fogalmunk sincsen, ki lehet.

– Hát… – szólalt meg Wati. – Ez nem feltétlenül igaz.

– Mi van? – kérdezte Dane a kis figurától.

– Mondtam, hogy amikor az a rendőr-tudat elkapott, egy csomó minden szivárgott belőle. Információk, az összes részlet, amiből összerakták. Emlékszem az érzésre… akkor hirtelen tudtam, hogy… – Wati a még mindig sajgó zúzódásait nyomogatta, hátha attól eszébe jut a szükséges apróság.

– Adler – bökte ki végre. – Így hívták a csókát a palackban.

– Adler? – kérdezte Dane. – Al Adler?

– Ő meg ki? – nézett rá Billy. – Vagyis ki volt? Barátod?

Dane arcán gyors egymásutánban cikáztak át az érzelmek.

– Nem igazán. Találkoztunk, de részemről soha… Al Adler egy kispályás senki volt, amíg be nem állt Grisamentumhoz. – Összenéztek. – Ő csinált belőle fontos embert. Adler intézte Gris dolgait.

– Mi lett vele Grisamentum eltűnése után? – kérdezte Billy.

– Arra tippeltem, hogy halálra itta magát. Ízig-vérig Grisamentum embere volt. Egyszer találkoztam vele a temetés után, és akkor úgy tűnt, hogy kezdett begolyózni. Megállás nélkül különböző fontos emberekről magyarázott, akiknek éppen a főnökének köszönhetően dolgozott, és ez milyen izgalmas, ésatöbbi. Teljes tagadásban élt.

– Vagy mégsem. – Billy elfordult, kibámult az ablakon, és úgy folytatta, mintha a garázsokat elborító árnyaknak beszélne. – Adler nem ivott, hanem dolgozott tovább, és ez okozta a halálát. A múzeumban, a kraken eltűnésének éjjelén. Mi van, ha végig Grisamentumnak melózott?

– Van itt még valami – fűzte hozzá Wati. – Mintha… – Próbálta érthető nyelvre fordítani a rendőrkreatúra kéznyomából kinyert információt. – Mintha nagyon régóta ott hevert volna. Jóval a megismerkedésetek előtt ott volt már. Azelőtt megölték, hogy megszületett volna.

– Ez hogyan lehetséges…? – képedt el Billy.

– Ó, idő! – mondta Dane. – Idő, idő, idő. Mindig sokkal trükkösebb, mint gondolnád. Al Adlert emlékké változtatták, nem?

Szaggatott ritmust dobolt a műszerfalon. Ebben a feszült lelkiállapotában mintha öntudatlanul tornáztatta volna okkult izmait, és minden koppanásra fluoreszkáló fény lüktetett az ujjaiban.

– Oké – szólalt meg végül. – Valahogyan Gris is benne van. Megtaláltuk Simont, hamarosan lesz nyomunk. Megtudjuk, ki bérelte fel. Lopnom kell egy telefont, és ideje térden csúsznom Jason Smyle előtt. Ő az a kaméleon, akiről egyszer már kérdezősködtél. Segít majd. Nekem legalábbis.

– Aha – hagyta rá Billy. – De te is tudod, mi fog kiderülni, igaz? Ő tette. Grisamentum. Ő áll az egész mögött. Nála van a kraken. – Elfordult az ablaktól és a társára nézett. – És valamiért ránk is szüksége van.

41.

Akinek volt füle hozzá, az hallott Goss és Subby visszatéréséről. Goss, akiről azt beszélték, valahol máshol tartja a szívét, ezért semmitől sem fél – és Subby, akiről mit lehetett mondani? Visszajöttek még egy utolsó munkára. És a jelek szerint mostanában nem csak ők voltak ezzel így. Ezúttal a Tetkó zsoldjában dolgoztak, és a megbízatásuknak állítólag köze lehetett az eltűnt krakenhez – igen, az elhappolipoláshoz –, ami mögött vagy a Tetkó állt, vagy nem, attól függően, ki melyik pletykának hitt.

Akár ő volt az értelmi szerző, akár nem, a Tetkó elszánt vadászatba kezdett. A jelek szerint nem érte be azzal, hogy az utcákra rendelte bizarr, öngyűlölő, ökölfejű verőlegényeit, majd utasította eltorzított, ronccsá tett, megfenyített nyomorultjait, akik mechanikus tartozékaikat, elektromos toldalékaikat vonszolva vánszorogtak egyik lyukból a másikba, hogy utasításokat adjanak át vagy agyatlanul szipkázzák magukba az információt. Nem, neki fel kellett fogadni Gosst meg Subbyt, nem is beszélve London legrosszabb hírű zsoldosairól, és most mind Dane Parnellt keresték, akit – hallottad?– kivetettek maguk közül a krakenhívők.

A városban a bonyolult teopolitikai viszonyok szerint alakultak szövetségek és ideiglenes kapcsolatok a háború esetére, aminek az előszele már itt lengedezett. Valami köze volt ahhoz a gyomorszorító érzéshez, amit mindenki érzett.

A Tetkó elszántan kereste a páriákat. Az egyik meghibásodott gépemberét a leghírhedtebb vérdíjvadászai után küldte, vajon vannak-e értesüléseik a számára. Gondoskodott róla, hogy mindenki tudjon az alkuról, amivel a rettegett szakembereket megkereste. A félelem stratégiája volt ez. Úgy van. Tényleg ennyire veszélyesek vagyunk.

Jean Montagne London második legelegánsabb aukciós házának rangidős biztonsági őreként dolgozott. Negyvenhat múlt, és közel két évtizeddel ezelőtt költözött ide Franciaországból. Három gyermek édesapja volt, de legnagyobb bánatára nem igazán tartotta a kapcsolatot a legidősebb lánnyal, akit túlságosan fiatalon vállalt. Jean gyakorlott muaythai harcos volt.

Évek óta ő vezette az egyik csoportot, és már többször bizonyította a rátermettségét az időnként felbukkanó szokásos őrültek kezelésével, akik mindig valamelyik kalapács alá kerülő műtárgyat keresték, mert szerintük azok valaha az ő birtokukban voltak, és törvénytelen módon vették el tőlük. Jean udvariasan és alaposan végezte a munkáját. Majdnem teljesen biztosra vette, hogy minden alkalmazottat ismer arcról, és a jelentős részüknek a nevét is tudta.

– Jó reggelt!

– Jó reggelt!

– Jó reggelt, Jean!

– Jó reggelt!

– Üdv, jó reggelt! – köszönt Jean. A sovány férfi a negyvenes évei elején járhatott, ritkuló haját takarosan rövidre vágatta. – Ez nem az a kártya lesz – mondta Jean. A pasas a beszerzésen dolgozott, az biztos, és ha minden igaz, Mike-nak hívták. A férfi hangosan nevetett, amikor rájött a tévedésére. Egy hitelkártyát szorongatott a kezében.

– Elnézést. Azt sem tudom, hol áll a fejem. – Végigtapogatta az öltönye összes zsebét.

– Menjen csak – mondta Jean, és egy gombnyomással beengedte Mike-ot, nem is, valójában Micket a beszerzésről. Vagy a könyvelésről. – Legyen jó napja, és legközelebb ne hagyja otthon a belépőkártyát.

– Úgy lesz – felelte a férfi. – Ezer hálám! – Eltűnt a lift irányában, és Jean szikrányi rossz érzés nélkül pillantott utána.

Maddy Singh az értékesítésen dolgozott irodavezetőként. Harmincnyolc éves volt, elegánsan öltözködött, és ugyan nem hirdette harsányan, de nem is titkolta, hogy meleg. Szerette a balettet, különösen a klasszikus változatát.

– Jó reggelt!

A nő a közeledő férfira nézett.

– Helló – mondta. Természetesen tudta, kicsoda, viszont képtelen volt rájönni, hogy hívják.

– Utána kell néznem valaminek – szólt a férfi. Maddy jó ideje nem tartotta a kapcsolatot a bátyjával, amióta olyan rondán összevesztek.

A férfi gunyoros félmosollyal nézett rá, majd felemelte a jobb kezét. Egymáshoz szorított ujjait V-alakban, a középső meg a gyűrűsujja között elválasztotta.

– Hosszú és hasznos életet!

– Hosszú és eredményes életet! – javította ki a nő. Most már biztos volt benne, hogy a pasast Joelnek hívják, és az IT-n dolgozik. – Ugyan már, ne hozzon szégyent Spockra!

Maddy Singh utált főzni, és méregdrága, luxus porkajákon élt.

– Bocsánat – mondta a férfi. – Utána kell néznem valaminek a trekker-aukciónkkal kapcsolatban. Pár vevő nevére lesz szükségem.

– A geek aranybánya? – kérdezte a nő. – Az Laura asztala. – A terem hátsó része felé bökött.

– Kösz – válaszolta Joel, már ha így hívták egyáltalán, és ismét a kézjellel köszönt, mint az iroda összes munkatársa már hetek óta, bár néhányan komoly küzdelmek árán tudták csak a megfelelő helyzetbe tornázni az ujjaikat. – Sosem voltam jó klingonból – tette hozzá.

– Vulkáni. – szólt utána Maddy. – Istenem, micsoda reménytelen eset! – Aztán soha többé nem jutott többé eszébe a férfi.

– Laura?

– Ó, üdv. – Laura felpillantott. Az asztala előtt ácsorgó férfi a HR-en dolgozott, legalábbis úgy emlékezett.

– Gyors segítségre lenne szükségem – mondta a férfi. – Nálad van a leirat a Star -aukcióról, ugye?

A lány bólintott.

– Szükségem lenne a vevők és eladók listájára.

Laura huszonhét éves volt, karcsú és vörös hajú. Súlyos adósságokat halmozott fel, és mostanában sokat olvasott a csődeljárásokról az interneten. Előszeretettel hallgatott hip-hopot, amit egyszerre tartott menőnek és kicsit cikisnek.

– Oké – vette fel a fonalat, majd a homlokát ráncolva kattintgatni kezdett. – Öö, miről is lenne szó? – Nyilván rosszul emlékezett, a pasas nem lehet HR-es: valószínűleg a behajtási osztályon van.

– Tudod, hogy megy ez – felelte a férfi, és a fejét ingatva, felhúzott szemöldökkel jelezte, micsoda kínokat kell átélnie.

Laura nevetett.

– Aha – mondta. – El tudom képzelni. – Mostanában azon gondolkodott, hogy visszamegy irodalmat tanulni az egyetemre. Megtalálta a keresett fájlokat. – Voltál az aukción? – kérdezte. – És be is öltöztél?

– Ó, igen – felelte a férfi. – Be voltam sugározva, elhiheted.

– Mindegyik kell? – kérdezte a lány. – És tudod, hogy muszáj elkérnem a meghatalmazást is.

– Hát… – mondta a férfi elgondolkodva. – Valószínűleg kellene az összes, de… – Az ajkát harapdálta. – Van egy ötletem – folytatta végül. – Ha felcsörögsz az emeletre, akkor igazolnak, tudod, John majd megteszi, és akkor ki is kellene nyomtatni majd az egészet, de igazából ráér. Annyit viszont meg tudnál tenni addig is, hogy megnézed a 601-es tétel részleteit?

Laura kattintgatott párat.

– Persze – válaszolta. – Az jó, ha pár óra múlva visszaszólok a többivel kapcsolatban?

– Nem kell kapkodni.

– Nahát, egy névtelen vevő – csodálkozott a lány.

– Igen, tudom. Ezért kell kiderítenem, ki volt pontosan.

Laura az ismerős férfira pillantott.

– Ám legyen. Mit kell pontosan leellenőrizned? – Elkezdte lefejteni az anonimitás rétegeit a vevőről.

– Ó, te jó ég! – sopánkodott a férfi a szemét forgatva. – Ne is kérdezd. Mindig csak a problémák. De már dolgozunk az ügyön. – A lány nyomtatni kezdett. A férfi felkapta a tálcáról a lapot, intett és már ott sem volt.

– Már itt is van – mondta Dane.

Billyvel az egyik újságosbódé mellett várakoztak. Jason Smyle, a proletár kaméleon átvágott az úttesten. A kezében egy papírlapot gyűrögetett.

Jason menet közben is működtette a fortélyát, azért mindenkinek, aki mellett elsétált, egy pillanatra beugrott, hogy ezt az embert ismerik, hiszen pár asztallal arrébb dolgozott az irodában, vagy téglát rakodott mellettük az építkezésen, vagy velük együtt állt a presszógép mellett, csak a neve nem akart eszükbe jutni.

– Dane! – üdvözölte, és megölelte a férfit. – Billy. Hol van Wati? Ő is itt?

– A sztrájkkal foglalkozik – mondta Dane.

Jason a gazdaság egyik funkciója volt. A fortélya formátlanná tette, megfosztotta minden egyedi jellemzőjétől. Elvont fogalommá vált, dolgozóból a fizetett munka emberforma megtestesülésévé, valódi gorgófővé, arra meg képtelenség ránézni, nem igaz? Ezért aztán az, aki egyetlen pillantást vetett rá, rögtön megpróbálta konkrét személlyé tenni, és ehhez a saját környezetéből vett példát. És így teljesen észrevétlenné vált.

Ha Smyle nem létezett volna, London és a város gazdasága mindenképpen kitermelt volna valakit, aki olyan, mint ő, és gondoskodott volna róla, akár egy védtelen csecsemőről. Mindig talált volna egy gazdátlan íróasztalt, ahol egész nap pasziánszozik vagy tologatja a papírokat, a munkanap végén pedig a személyzetiseket nyaggatja, kaphatna-e készpénzes előleget a fizetéséből, ami először komoly fejvakarásokat okoz, de végül – hiszen biztosan ismerik, csak a papírjait nem találják sehol – kölcsönzik neki a pénzt a kasszából, és felírják maguknak a dolgot.

Smyle megbízásokat is elvállalt, néha pedig besegített a barátainak. A fortély maradványa még mindig nem foszlott le róla teljesen, ezért Billy – hiába tudta, hogy ez nem igaz – hirtelen úgy érezte, Jason a Darwin Központban dolgozik, és talán laboros vagy biológus vagy valami hasonló.

– Tessék. – Jason átnyújtotta a kinyomtatott lapot. – Ez az illető vette meg a lézerfegyvereteket. Amit mondtam, Dane, komolyan gondoltam. Nem akartam elhinni, amikor hallottam, hogy… tudod, hogy te meg az egyház… Örülök, hogy segíthettem. Bármikor.

– Nagyon köszönöm.

Jason bólintott.

– Tudod, hol találsz – mondta. Aztán ingyen felszállt a következő buszra, mert a sofőr felismerte, hogy ugyanabban a kocsiszínben dolgoznak.

Dane olyan komótosan hajtogatta szét a lapot, mintha dobpergésre várna.

– Tudod, mi áll majd rajta – mondta neki Billy. – Csak azt nem tudjuk, miért.

Eltartott egy kis ideig, mire kiigazodtak a dokumentumon. A lapot elborították a különböző információk – a kifizetett ár, a levont százalékok, érvényes lakcímek, dátumok, az eredeti tulajdonos adatai, és végül – külön kiemelve, hogy máshol ez titkosított információ – a vásárló neve.

– És mégsem – jegyezte meg Dane. – Ez nem Grisamentum.

– Saira Mukhopadhyay? – olvasta Billy. Tudta, hogyan kell kiejteni. – Saira Mukhopadhyay? Az meg ki a fene?

– Fitch asszisztense – felelte Dane halkan. – A puccos csaj. Ott volt velünk, amikor a belekből olvastak. – Összenéztek.

Hát akkor mégsem Grisamentum tette.

– Szóval az, aki megvette és megfortélyolta a fegyvert, majd megvásárolta vele Simon szolgáltatásait… – következtetett Billy. – Az egy londomanta volt.

42.

Billy fejében egész éjjel dühöngött a rettenetes káosz. Álomnak nem is nevezte volna a felvillanó képek zavaros, tomboló áradatát. Inkább fröcskölő hányás volt ez, spriccelő vérpatak.

Billy ismét a víz alatt volt, de nem dacolt az árral, hanem értetlenül tűrte, szinkronúszott, nem is úszott, hanem süllyedt a polipisten felé, mert tudta jól, hogy ott van. Lassan közelített a csápos húshegy és a holdkorongnyi szemek felé, amit sohasem látott, mégis pontosan tudta, milyen, mintha az egész kurva bolygó magja nem fortyogó fémből, hanem lüktető, puhatestű masszából állt volna, és ha zuhanunk, ez húz minket magához, akárcsak azt a bizonyos almát, amelyet Newton feje állított meg menet közben: mind a kraken felé tartunk.

Egyszer csak megállította valami. Láthatatlan falak, fekete vízben észrevehetetlen üveglapok simultak köré. Billy egy koporsó alakú formában hevert, és nemcsak védettnek, hanem hatalmasnak is érezte magát.

Aztán hirtelen egy rajzfilmet látott, és azonnal felismerte gyermekkori kedvencét, amelyben vidáman táncoltak a palackok, amíg a vegyész aludt, és nyoma sem volt egyetlen fejlábúnak sem, majd a következő pillanatban Tintinné vált egy igazi Tintin-álomban, és Haddock kapitány közeledett felé egy dugóhúzóval, hiszen Billy egy palack volt most, de nem félt, mert semmi sem árthatott neki. Aztán egy barna nő társaságában állt, és rögtön felismerte Virginia Woolfot, aki rá se hederített az ablakban lebegő polipra, ami egészen kétségbeesettnek, gyengének és elhanyagoltnak tűnt, helyette arról magyarázott, hogy Billy egy szokatlan definíció szerint bizony nem a szokványos hős, mire Billy valamiféle ókori világban találta magát, katasztrófa fenyegetett, egy igazi fiaskó, jutott eszébe a szó, de akkor miért érezte magát ilyen erősnek? És hol van az a kibaszott kraken már megint? Még ahhoz is lusta, hogy bekússzon az álmai közé, mi? Na és kik kukkolnak a szelíd mosolyú modernista alakzat mögül, ki lehet az a két különböző magasságú figura? Ki az, aki olyan kellemes, mint a háború előszele? Kié a vigyorgó és kié az üres, érzelemmentes arc? Még egy kicsit, csak egy kicsit csússzunk előre, kopp, csossz és hopp, hát ki oson erre madárijesztő-léptekkel, kinek az ujja kocogtatja az orra nyergét, kinek az orrlyukából pöffen elő a dohányillatú füst? Halihó, öregpofa! Subby, Goss, Goss és Subby.

Billy akkorát rándult álmában, hogy rögtön felébredt rá. Nagyon korán volt. A szíve még mindig vadul dobogott. Verejtékben úszva kucorgott a kihúzható heverőn. Csak nem akart múlni a zaklatottsága. Dane az ablaknál ült, az enyhén félrehúzott függöny mellett, ahonnan szemmel tarthatta az utcát. Most azonban Billyt nézte.

– Nem veled van baj – mondta. – Ne hidd, hogy hamarosan jobban leszel.

Billy odaballagott hozzá. A résnyire nyitott ablakhoz térdelt és nagyot szippantott a hideg levegőből. Dane-nek igaza volt, nem lett jobban. Megmarkolta a párkányt, és csak az orrát dugta ki, amitől úgy érezte magát, mint egy autó hátsó ablakába ragasztott vicces matrica. Kisandított a félhomályba. Nem volt odakint semmi látnivaló, csak megfolyt szélű narancsszín fénytócsák meg árnyékokból tapasztott házak. Téglák meg beton.

– Tudod, mit akartam kérdezni? – puhatolózott Billy. – A Tetkó emberei. Nem csak a kézformájúak. Hanem például a rádió-férfi. – Dane nem szólt semmit. Billy hagyta, hadd mossa végig a hideg levegő. – Mik azok?

– Fogalmazz pontosabban.

– Kicsodák ők? Mifélék?

– Akad köztük mindenféle – válaszolta Dane. – Vannak, akik inkább lennének eszközök, mint emberek. A Tetkó pedig teljesíti ezt a vágyukat.

A Tetkó. Senki sem nevezte volna „elragadónak” – nem ez a jelző illett rá, de akkor is volt benne valami. Ha valaki a feje búbjáig süppedt az önutálatba, de az egója közben tompítani akarta a halálvágyát, ha valaki némaságra és csendre vágyott, ha erősen munkált benne az anyagi javak iránti irigység, miközben a lelkébe finoman már beleette magát a szorongás, akkor könnyen áldozatául eshetett a Tetkó brutálisan erős csáberejének. Én majd hasznodat veszem. Mi szeretnél lenni? Kalapács? Telefon? Fény, ami felfedi azt a sok ócska, titkos fortélyt? Lemezjátszó? Gyere velem a műhelybe, barátom!

Ahhoz, hogy valaki ilyen hatékonyan tudjon hízelegni, terrorizálni és irányítani, kiváló pszichológusnak kellett lennie, és a Tetkó bármikor kiszimatolta azokat a sóvárgókat, akik már nem küzdöttek. Ez volt a titka. A Tetkót nem lehetett lerendezni azzal, hogy csak brutális maffiózó. Kizárólag brutalitással senki sem jut ilyen messzire. A legjobb gengszterek egyben mindig pszichológusok is.

– Szóval nem Grisamentum lopta el a krakent – folytatta Billy. Dane a fejét csóválta, és nem nézett a társára. – Mi pedig mégsem állunk össze vele.

– Túl sok a… – Dane hosszasan hallgatott, és ismét a fejét ingatta. – Nem tudom. Túl kevés az információ… Alnek volt valami köze az egészhez, és ő Grisamentumnak melózott. Fogalmam sincsen, kiben bízhatnék meg. Magamat leszámítva.

– Egész életedben az egyháznak dolgoztál? – kérdezte Billy.

Dane most sem nézett rá.

– Tudod, hogy megy ez… – kezdte. – Egyszer mindenki fellázad egy kicsit. – Legyen az fentről engedélyezett kicsapongás vagy eretnek meghasonlás. Amikor a lélek továbbra is szűziességre meg mértékletességre vágyik, csak ne most, lehetne kicsit később? – Katona voltam. A rendes hadseregben. – Billy enyhe meglepetéssel pillantott a férfira. – De visszatértem, nem?

– Miért?

Dane most Billy felé fordult és a szemébe nézett.

– Szerinted? – kérdezte. – Mert a krakenek istenek.

Billy felpattant, aztán mozdulat közben úgy maradt. Berogyasztott lábbal állt ott, nehogy felboruljon, és némán bámult ki az ablakon, mert ez a szög, ahonnan most az utcát nézte, megmoccantott benne valamit.

– Mi az? – érdeklődött Dane.

Jó kérdés. Az utca, igen, a lámpák, igen, a téglák, igen, az árnyékok, a loncsos állatoknak látszó bokrok, a késő éjszaka teljes személytelensége, az ablakok fénytelen négyszögei. De mi fortyog mögöttük?

– Valami mozog – mondta Billy.

A város peremén feltámadt a vihar, és lassan közeledett feléjük. A felhők véletlenszerű kavargása valóban véletlenszerű volt, de az ablakból nézve mégis tudattal bíró tintapacáknak tűntek, mintha betekintést engednének neki a titokba, mintha feltárnák előtte az éppen bekövetkező metropolitopolészisz misztériumát. Billy magától semmit sem érzékelhetett volna mindebből. Hogyan is láthatta volna gyarló, emberi szemével? Csak az üvegen csillant meg valami, egy lomhán kibontakozó konfliktus verődött vissza megtört fénysugárként.

Több ezer londoni lakos riadt fel ebben a pillanatban. Ez történik, ha az emlékezet nekiugrik az elkerülhetetlennek: az bizony felborítja az alvás ciklusát. Marge felült az ágyában, és azonnal tudta, hogy valami történt, valami új. Baron is felriadt.

– Na, kezdődik, hogy rohadna meg – mondta.

Vardy a maga részéről le sem feküdt aludni.

Valahol nem is messze Billytől – sokkal közelebb, mint bármelyikük gondolta volna – Kath Collingswood is éppen az ablakon nézett kifelé. Pontosan ugyanabban a másodpercben riadt fel, mint Billy. Az ő ablaküvege az égvilágon semmit sem segített, de megvoltak a saját értelmezési módszerei.

Hirtelen világosan tudta, hogy az összefércelt álkísértetei kudarcot vallottak. Kikászálódott az ágyból. Aznap egyedül volt, ezért a Snoopyt ábrázoló pizsamájában aludt. Őrjítően viszketett minden porcikája. Egyszerre több hullámban lett libabőrös. London különböző részei úgy csikordultak össze, mint egy nyílt törés csontszilánkjai.

– És akkor most mi a faszt csinálunk? – kérdezte a lány hangosan. Nem tetszett neki, milyen erőtlenül csengett a hangja. – Kit hívjak magamhoz ilyenkor?

Valami könnyűt, olyasmit, amitől viszonylag egyszerűen szerezhet információt. Nem kell keménynek vagy okosnak lennie. A legjobb, ha egyik sem. Collingswood felcsapta az ágy mellett heverő noteszt, ahova a különböző idézésekkel kapcsolatos tapasztalatait írta. Esetleg egy csupa vonagló csápból álló űrmajom, aki közvetlenül stimulálhatná a hallóidegeit? Azok túlságosan beképzeltek.

Rendben, legyen megint egy szimat, ezúttal olyan, aki méltó erre a névre. Csatlakoztatta a konnektorba az elektromos pentagramot, majd helyet foglalt a koncentrikus, neonfényben izzó körök közepén. Szép, rikító idézés készülődött. Collingswood kiragadott foszlányokat olvasott fel a témába vágó kéziratból. Ennél a módszernél nem az volt a trükk, sikerül-e vagy sem: arra kellett ügyelni, nehogy túl sok minden érkezzen egyszerre. A lány pillanatnyilag egy bizonyos kis szellemre vadászott, nem a konda vezetőjére.

Nem is tartott sokáig. Egy ilyen éjszakán mindennek hasítania kellett, és így is történt. A lány éppen csak meglengette a képzelt moslékos vödröt a szellemvilágban, máris felharsant az érdeklődő röfögés és a lelkes visítás, majd a védőkör peremén felderengett egy vibráló, halvány rózsaszín forma, a malacszerű entitás, amit Collingswood egyszer elcsábított a világon túli borzalomban vándorló kondájától, megmutatta neki Londont és beidomította, hogy hallgasson a Huncut névre.

Kolivúd – röfögte a lény. – kolivúd zaba. – Éppen csak fekete foltnak látszott a sötétségben. Nem volt dugóhúzóra emlékeztető farka, de mintha ezt akarta volna ellensúlyozni, csigavonalba tekeredett saját maga körül, majd szimatolva végigrobogott a szobán, szanaszét szórva Collingswood vackait.

– Huncut! – mondta a lány, és meglengette a szellemvilág foszlányaival teli moslékos palackot. – Hát helló megint! Nézd, finom nyamnyam! Mi a helyzet?

njamm njamm – mondta Huncut. – njamm a njamm.

– Igen, tiéd a nyamm, de előtte el kell árulnod, mi történik éppen.

fél fél – mordult fel Huncut.

– Igen, ez a mai éjjel eléggé félelmetes. Mi történik?

fél. andjallok ideki. psst senkinekk se.

– Andjallok? – Collingswood próbálta visszafojtani a türelmetlenségét. Semmi értelme nem lett volna rárivallni erre a kedves, mohó lényre. Túlságosan egyszerű volt ahhoz, hogy szándékosan szórakozzon vele. A malackaszerű jelenés fellebbent a mennyezetre és a villanykörte vezetékét kezdte rágcsálni. – Nem árulom el senkinek. Andjallok, Huncut?

genn. genn. andjallok gyönne bunyó lékezet övő.

Igen. Valami megjött vagy előjött, és harcolni akar. Lékezet? Lék? Kéz? Övő?

Ó, hogy rohadna meg, hát persze. Collingswood szoborrá dermedt a csillámló neonpentagram közepén. Emlékezet és jövő. Az emlékezet valamelyik lehetséges jövő ellen. Andjallok. Akik természetesen az angyalok. Az emlékezet kibaszott angyalai kiszabadultak. Előbújtak a múzeumaikból, a váraikból. Háborúba indultak a közelgő eljövendővel. Az amúgy is állandóan csatározó sors és a múltbéli merengés különböző vetületei most személyesen vonultak egymás ellen, testet öltve vagy megdicsőült formájukban, és közvetlenül verték ki a szuszt egymásból. Többé nem egyszerű okok, igazolások vagy casus bellik voltak, amelyben egyesek hittek vagy céljaik elérésére használtak fel: most valódi küzdőfelekké váltak. A háború ezzel metaszintre lépett.

– Köszi, Huncut – mondta a lány. Kirántotta a dugót az üvegből, amelyet úgy lendített meg, hogy láthatatlan tartalma a védőkörön túlra fröccsenjen. A malac vágtázva robogott körbe-körbe a szobában, és fröcsögve, csámcsogva, nyeldekelve zabált, szerencsére egy olyan dimenzióban, ahol Collingswoodnak nem kellett takarítania.

Mivel most már tudta, hogy csak Huncut van itt, teljesen feleslegesnek tűnt ennyire komoly védelmet működtetnie. A lány kilépett az elektrosztatikus védőkörből, és kikapcsolta a készüléket.

– Érezd jól magad! – szólt még hátra. – Ne cseszd szét a lakást, és ne merészelj elcsórni semmit, amikor lelépsz.

ké kolivúd pápá njammot kössz.

Collingswood két kézzel a hajába túrt, feldobott egy minimális sminket, felkapta szétcincált egyenruháját, és útnak indult a rendkívül fenyegető hangulatú városban. A seprű meg megint a garázsban – mormolta magában, nem is egyszer. Olyan régi vicc volt ez, hogy már régen minden jelentését elveszítette. Ha viszont úgy mondogatta, mint amikor még minden rendben volt, attól kicsit jobban érezte magát.

– Tilos a dohányzás! – szólt rá a taxis. A lány áthatóan bámult rá, de még ahhoz sem volt elég ereje, hogy megtörje az akaratát. Eloltotta a cigarettát. Csak akkor gyújtott rá újra, amikor belépett a neasdeni rendőrőrs oldalsó szárnyába, ahol az FSZBCS működött.

Ahhoz sokkal, de sokkal tehetségesebb adeptusnak kellett volna lennie, hogy akár csak érintőlegesen is fel tudja fogni a világ fölé tornyosuló, mindent elborító fenyegetést. A lárma számtalan régóta szunnyadó londoni istenséget felriasztott, akik most nagyokat nyújtózva próbálták magukra kényszeríteni a hatalmasok és dicsők álcáját. Még nem jöttek rá, hogy a londoniak magasról szarnak a fejükre. Az éjszakában felmorajló mennydörgés drámai hatást keltett, pedig valójában csak egy csomó letűnt istenség zsémbelődött, és a robajló hang nem volt más, mint amikor a mennyei panaszkórus azt kérdezte, „mi ez az irgalmatlan ricsaj?”.

A valódi események odalent, az utcán zajlottak, egészen más léptékben. A londoni múzeumokat védő világi és nem evilági őrök közül nagyon kevesen tudták volna megmondani, miért fogta el őket a hirtelen rettegés. Azért, mert a memóriapaloták hirtelen őrizetlenül maradtak. Elmentek az angyalaik. Az összes élő múzeum őre összegyűlt, majdnem teljes létszámban, leszámítva szakadár társukat, aki még mindig a saját útját járta. Az angyalok a közelgő végre vadásztak, arra a lezárt, elvarrt jövőre. És úgy tervezték, hogy ha megtalálják, rettenetesen ellátják a baját.

Vardy már az irodában volt. Collingswoodnak úgy tűnt, hogy a férfira nem hatott a nyomasztó éjszaka, a szeme sem tűnt karikásabbnak, a mozdulatai sem voltak kapkodóbbak, mint általában. A lány az ajtófélfában megkapaszkodva lendült be a terembe. Kissé megdöbbentette, hogy a férfi talán még a szokásosnál is barátságtalanabb pillantást vetett rá.

– Mi a tök van, morcoska? – kérdezte. – Mi lelte? Itt a világvége?

– Nem vagyok biztos benne, mi történik éppen – mondta a férfi, miközben egy honlapon görgetett lefelé. – De ez még nem az apokalipszis. Ez viszont határozott meggyőződésem.

– Ez csak egy kifejezés.

– Ó, jelen esetben ennél jóval több annál. Azt hiszem, a kulcsszó pillanatnyilag a „még”. Mi szél hozta?

– Na vajon mi a fasz? A még-nem-apokalipszis, drága uram. Tudja, mi történik éppen? Az emlékek őrei nagyon ki vannak éhezve egy kis zúzásra. Pedig azoknak a seggfejeknek semmi keresnivalójuk a múzeumokon kívül. Hátha rájövök, mi történik pontosan. Hogy mi változott. Mit gondol?

– Miért ne?

– Bassza meg, néha, tényleg csak néha felmerül bennem, mi lenne, ha nem olyan városban élnék, ahol folyamatosan őrület van, meg ez meg az. Persze vágom én, hogy ennek a társaságnak egy része gonosztevő, mármint rosszfiúk, de a végén akkor is az istenek dolgaihoz lyukadunk ki. Londonban. De komolyan. Minden… egyes… alkalommal. És öregem, maga pont ezt akarja most mondani. – Collingswood a fejét csóválta. – Elbaszott, őrült, ostoba szarakodás az egész. Frigyládák meg dinoszauruszok meg szüzek meg a fasz tudja, még mi minden. Miért nem bírnak inkább ellopni valamit? Ja, várjunk csak, dehogynem bírnak!

– „Őrült, ostoba szarakodás”? – Vardy hátralökte a székét, és az ellenszenv, az elismerés és a kíváncsiság kelletlen elegyével pillantott a lányra. – Komolyan? Szóval erről szól az egész? Olyan jól kilogikázta, nem? Hit egyenlő butaság, igaz?

Collingswood féloldalasan végigmérte a férfit. Hogy van képed így beszélni velem, haver? Természetesen egy Vardyhoz hasonló specialista esetében még a fejéből szivárgó gondolatok sms-foszlányait sem tudta kiolvasni.

– Ó, higgyen nekem, tudom, honnan fúj a szél – folytatta a férfi. – A hit mankó, igaz? Tündérmese. A gyengéknek. Az egész ostobaság. Látja, Collingswood, ezért sem viszi soha semmire ebben a nyamvadt szakmában.

Hirtelen elhallgatott, mint aki most jött rá, hogy túl messzire merészkedett, de a lány csak intett, mintha azt mondaná, Ó, igazán nem gond, folytassa csak, a kurva életbe.

– Akár egyetért azokkal az átkozott hittételekkel, Collingswood közrendőr, akár nem, számításba vehetné annak a lehetőségét is, hogy a hit esetleg éppen precízebb gondolkodást feltételez a legtöbb ateista ködös baromságaihoz képest. A hit nem intellektuális melléfogás – mondta, és megkocogtatta a homlokát. – Hanem egy megközelítési mód mindenféle dologhoz, többek között magához a hithez is. Az, hogy a Szent Szűz gyermeknek adott életet, lehetőséget ad arra, hogy a nőkről és a szeretettől gondolkozzunk. A frigyláda sokkal inkább szól az állattenyésztésről, a mindenségit, mint arról a vidám ad hoc parancsrendszerről, amit intézményesen teremtettünk belőle. A kreacionizmus bizonyos értelemben azt jelenti, hogy valaki azt mondja magának, nem vagyok értéktelen, mindezt egy olyan korban, amikor az emberek többségének ennek pont az ellentétét mondják és mutatják. Ha fel akarja magát húzni az átkozottul nagyszerű humanista doktrínán, bár miért akarná, akkor hibáztassa Clintont. De maga nem egyszerűen túl fiatal, hanem egyszerűen túlságosan tudatlan ahhoz, hogy bármit is tudjon a jóléti reformokról.

Szótlanul farkasszemet néztek egymással. Feszült pillanat volt, és furcsa módon egy kicsit mulatságos is.

– Igen, de – szólalt meg végül Collingswood óvatosan. – Csakhogy nem lehet százszázalékosan nagyszerű az, ami alapvetően egy ordenáré nagy baromság.

Megint némán meredtek egymásra.

– Nos – mondta Vardy. – Ez éppenséggel igaz. Sajnálatos módon ezzel kénytelen vagyok egyetérteni. – Egyikükből sem tört ki a nevetés, de nem sokon múlt.

– Na jó – mondta Collingswood. – Mit csinál itt? És mik ezek az akták? – Mindenhol papírlapok hevertek.

– Hát… – Vardy habozott. Futó pillantást vetett a lányra. – Emlékszik még az égből érkezett furcsa üzenetre? Gondolkodtam rajta egy sort, ki küldhette. – Becsukta az egyik dossziét, hogy el lehessen olvasni a címét.

– Grisamentum? – kérdezte a lány. – Ő meghalt. – Éppen kellően bizonytalanul csengett a hangja.

– Való igaz.

– Baron ott volt a temetésén.

– Ha úgy vesszük. Igen.

– Tehát a Tetkó volt, igaz? – kérdezte Collingswood. – Ő intézte el?

– Nem. Sokan gondolják így, de nem. Egyszerűen megbetegedett, ezért rengeteg orvossal is konzultált, nekromantákkal. Megszereztük a leleteit, és higgyen nekem, minden kétséget kizáróan rákja volt, ami minden kétséget kizáróan lassan végzett vele.

– Akkor… miért gondolja, hogy ő küldte az üzenetet?

– A stílusa miatt. Azért, mert ennyi idő után egyszer csak megtaláljuk Al Adlert. Azért, mert az a hír járja, hogy több szörnykondát is igazán komoly megbízatásokkal kerestek meg. Emlékszik még ezekre a…

– Hogy a tökbe emlékeznék? Még itt sem voltam.

– Maradjunk annyiban, hogy Grisamentum mindig is hagyománytisztelő volt.

– Akkor kik ezek a figurák? – kérdezte Collingswood. Az iratokra mutatott: egy tudós, egy Cole nevű fizikus, valamilyen orvos, Al Adler, Byrne.

– A társai. Mindannyiuknak volt valami köze a khmm, temetéshez, khm. Arra gondoltam, esetleg ismét elbeszélgetnék velük. Szívesen utánajárnék pár kósza ötletnek. Sokat gondolkodtam az eseten. Ma éjjel egészen sok ötletem támadt. – Vardy elmosolyodott. Riasztó látvány volt. – Kíváncsi lennék, vajon van-e bármi elképzelésük erről. Erről az egészről. – Pillantása a falakon túlra szegeződött, a különös éjszaka mélyére, ahol elfeledetten morogtak az istenek, és emlékek vadásztak a jövőre.

43.

– Megvan! – Dane villámgyorsan kiugrott a sárga szemeteskonténerből, olyan ügyesen, hogy közben alig szórt ki hulladékot. A kezében egy törött bögrét, egy penésszel borított rádiót és egy fél bőröndöt tartott. – Ha megnézetjük… van ismerősöm, aki rendbe tudja hozni… akkor talán a hasznunkra lesz, hogy…

Hogy mire is? A bögre minden jel szerint egy elixírhez kellett, aminek pont erre a tárolóedényre volt szüksége, a rádiót valamilyen régóta halkuló, zavaros adásra lehetett ráhangolni, a bőröndben pedig olyasmit kellett vinni, amit másban nem is lehetett volna. Dane ennyit is csak nagy küszködések árán tudott elmagyarázni. Állandóan azt hajtogatta, hogy ha tényleg azzal állnak szemben, mint gondolják, akkor szükségük van a holmikra.

Billy közben arra a következtetésre jutott, hogy egy közhelyes világba keveredett. Az ámulat és az irtózás halvány keveréke söpört rajta végig, amikor rádöbbent, hogy mélyen a mindennapok felszíne alatt valaminek idióta módon pont azért lehet hatalma, mert egy kicsit olyan, mint bármi más. Ha valaki egy tövises rózsaerdőt akar elszabadítani bűbájjal, mi mást hajítana a háta mögé, ha nem egy öreg fésűt? Csak konyítani kellett ezekhez a kedves kis összefüggésekhez.

– A londomanták nem támogatnak senkit – mondta Dane. – Mindig is erről voltak híresek.

– Vagy csak Saira önállósította magát – vetette fel Billy. – És egyedül dolgozik.

– Új pisztolyra van szükségem – mondta Dane. A toronyház Star Trek-csatája óta folyamatosan a fegyverzete miatt dühöngött. Bármiről is szólt a Grisamentum meg a londomanták közötti háború, mindketten nyakig ültek benne, megfelelő tűzerő nélkül. Dane, aki Wati közvetítésével meg tudta őrizni az inkognitóját, felvette a kapcsolatot a londoni fegyverkereskedőkkel. Mert valaki jelenleg is a spirituálisan több megatonnával felérő kibaszott Architeuthist rejtegette a raktárában.

A Wandsworth Common park kellemetlenebbik végében vette át a csomagot, amelyet egy előre meghatározott bokor alatt hagytak ott neki, akár egy mesebeli csecsemőt. A környék nem volt teljesen üres, de a járókelők túlságosan messze sétáltak ahhoz, hogy bármit is lássanak, ráadásul mindannyian a londoniakra mostanában jellemző módon, görnyedten és sietve közlekedtek, mintha akaratuk ellenére lennének a parkban.

Dane látható megkönnyebbüléssel szabadult meg a szigonypuskától. Az Isten-Kraken Egyházának paladinjaként eddig nem volt túl sok választási lehetősége. Sok más, valódi hatalom és reálpolitika nélkül működő csoporthoz hasonlóan ezt az egyházat is gúzsba kötötték az esztétikai megfontolások. Az ügynökök nem használhattak egyszerű pisztolyokat, mert azok nem voltak elég polipszerűek.

Gyakori panasz volt ez hasonló körökben. A Méhek Katedrálisának frissen besorozott harcosai valószínűleg részegen mertek csak panaszkodni, hogy „nem mintha bármi kifogásom lenne a fullánkos köpőcsövek ellen, királyok, csak hát…” Ugyanilyen hangsúllyal fordulhatott egy elégedetlen dugattyúpunk a mesterekhez, mondván, „Tényleg nagyon belejöttem a gőzpöröly használatába, de nem lehetne esetleg…” A hithű orgyilkosok fél karjukat odaadták volna egy rendes puskáért.

Ha az Isten-Kraken Egyházának nagyobb érzéke lett volna a propagandához, akkor nyugodtan felszerelhette volna a katonáit pár FN 90-es géppisztollyal, vagy mondjuk HK 53-asokkal, majd a prédikációkra jellemző velős logikával elmagyarázhatták volna, hogy ennél a tűzgyorsaságnál a lövedékek vektorai csápokként nyúlnak előre, vagy a fegyver harapása pontosan olyan, mint a polipcsőré, vagy ilyesmi. Mióta Dane-t kitagadta az egyház, már nem kötötték ezek a korlátozások. A park földjéből kiásott csomagban egy nehéz kézifegyver lapult.

Nem tudták, mennyi töltet lehet még a fézerben, ezért Billy nem azzal gyakorolt.

– Van egy ötletem – mondta Dane valamivel korábban.

Onnantól kezdve egy ideig kamaszokkal teli játéktermekbe jártak. Billy órákat töltött azzal, hogy egyik harsány géptől ment a másikhoz, és műanyag pisztolyokkal lövöldözött a közeledő zombikra meg a támadó űrlényekre. Dane suttogva magyarázta a helyes testtartást és az időzítést – a játékhalálokat mesterlövész-kifejezések, taktikai tanácsok kísérték. A bámészkodó kamaszok gúnyos vihogása Billy fejlődésével arányosan halkult.

– Szép volt, öreg – kiáltotta az egyik srác, amikor Billy végzett valamelyik pályavégi főszörnnyel. Aránytalanul kimerítő élmény volt.

– Igen! – suttogta Billy minden egyes teljesített küldetés végén.

– Jól van, katona! – díjazta Dane. – Szép volt! Halálosan precíz. – Különböző halálosztó szektákba sorolta be Billyt. – Most igazi thanatokeresztes vagy. Egy szerrimor. Egy fegyvertenyésztő.

– Egy micsoda?

– A képernyőt nézd! Életveszélyes mocskok voltak, valaha régen. Úgy nevelték a fegyvereket, mint mások a harci kutyákat. Majd én megtanítalak, hogyan lőhetsz úgy, mint ők. Jól figyelj.

Az Időzsarutól a Holtak háza legutolsó részén át az Extrém invázióig mindent kipróbáltak, hogy Billy ne tudja kiismerni az ismétlődő támadásokat. Dane szerint a tengerészgyalogosok és a mesterlövészek ugyanilyen programokkal gyakoroltak. Dzsuba, a bagdadi orvlövész kizárólag ezekkel fejlesztette magát a semmiből életveszélyes gyilkossá. A játékfegyvereknek nem volt súlya, nem rúgtak vissza és nem kellett tárat cserélni bennük – vagyis pontosan úgy működtek, akár a fézer. Azzal, hogy csak részlegesen hasonlítottak a valódi fegyverekre, paradox módon tökéletesen szimulálták Billy új szerzeményét, az egyszerre valódi, mégis egészen bizarr kütyüt.

Billy folyamatosan a Tetkó jobbkezeiről faggatózott, akikkel talán hamarosan személyesen kell majd szembeszállnia. Hogyan esznek? Hogyan látnak? Hogyan gondolkodnak?

– Teljesen lényegtelen – felelte Dane. – A világ van elég trükkös ahhoz, hogy gondoskodjon a részletekről. És ki választaná ezt az életet? Mindig azok, akik amúgy is szívesen csináltak ilyesmit.

Most már tehát tudták, milyen csalival vették rá Simont a portálásra. Eljött az ideje, hogy beszéljenek Sairával.

Mi a teológiai pálfordulás lényege? Mi van akkor, ha a hit olyan, akár a különösen makacs szennyeződés? A fordulat pedig olyan, mint az ultraibolya lámpa, amelyet a helyszínelők használnak a bűntények helyszínén, és a fényében világosan látszik, mi mindennel van összefröcskölve a tisztának látszó padló. És onnantól nem tudod, kiben bízhatsz. Grisamentum kapcsolatként megadott postaládáját nem a brit posta üzemeltette, és egyik ismert szállítóvállalathoz sem tartozott. A megadott irányítószám is szabálytalannak tűnt. Mi lehetett ez, valami titkos társaság futárszolgálata?

– Valahogy el fog jutni hozzá az üzenet – mondta Billy.

– Ja, csak nem a szokásos utakon, hogy rohadna meg. – Ezt a postaládát hiába tartanák megfigyelés alatt.

– Hogy van Simon? – kérdezte Billy.

– Jól. Korábban benéztem hozzá – szólt Wati egy viktoriánus szoborból. – Na jó, valójában nem igaz. De Mo a gondját viseli.

– És mi van a londomantával? – kérdezte Dane.

– Olyan közel mentem, amennyire csak lehetett. Annak a nőnek szerintem még lakása sincsen. Abban az épületben alszik. A kő közelében.

– Rendben van – válaszolta Dane. – Akkor nekünk kell gondoskodnunk róla. Figyelj, Wati, segíthetnél. Éppen okítani próbálom itt a kollégát.

Billy most döbbent rá, hogy a tudata peremén üveg csikordul. Egészen hosszú ideje nem hallotta ezt a hangot. Várt, és próbálta megfejteni, mit üzenhet neki.

– Oké, szóval… – szólalt meg végül, amikor elballagtak egy zárszerviz előtt, és valami szemet szúrt neki a kirakatban. Eszébe jutott, mit tanított Dane a szemeteskonténernél, és alaposan szemügyre vette a miniatűr ajtót az üveg mögött, amelyre eladó kilincseket szereltek szemléltetésként. – Szóval, ha fognánk ezt itt – folytatta –, és csinálnánk vele valamit, mondjuk, ráraknánk egy falra. Akkor onnantól, mondjuk, te…

– Úgy van! – felelte Wati bentről, egy vízköpőt formázó kopogtatóból. – Akkor a különböző kilincsek segítségével különböző helyekre nyithatnál ajtókat. Bár ez túl kicsi. Legfeljebb a karodat tudnád átdugni rajta.

A megvilágosodás pillanatait, amelyek betekintést engedtek a megszokott rendet bomlasztó tudomány különböző paradigmáiba, és azt bizonyították, hogy az egész univerzum szabad préda, Billy élete legkomolyabb szemléletváltásának tartotta. Mégis akkor ámult igazán, ha semmit sem értett az egészből. Minél tisztábban fogta fel a szabályokat, annál nagyobbat csalódott, amikor rájött, mennyire giccsesek.

– Ott! – Egy kulcs hevert mélyen az aszfaltba süppedve.

Akkor ejthették le, amikor még lágy volt a felület, aztán valaki áthajtott rajta, és belesimította az anyagba. Szorongó arcú bulizók és éjszakai járókelők tolakodtak körülöttük.

– Szóval – mondta Billy –, ha egy kis fortélylással használatba vennénk, akkor egyik pontról a másikra utazhatnánk vele?

Dane Billyre nézett.

– Sok dolgunk van, és a holnap sem lesz fáklyásmenet – közölte. – Keressünk egy helyet, ahol nyugovóra térhetünk.

Kezdtek kifogyni a biztonságos rejtekhelyekből. Dane gyanakodva vizslatta Billyt.

– Hogyan jöttél rá, hogy a kulcsot ilyesmire lehetne használni?

Hát azért – gondolta Billy –, mert éppen utat nyit.

44.

Amikor Marge a különböző netes fórumokon feltette a kérdést, hova forduljon „egy igazi n00b”, ha meg akarja ismerni London valódi arcát, nem az volt a probléma, hogy túl kevés választ kapott, hanem túlságosan is sokat. Kaotikus összevisszaságban. Marge néhány újabb kérdéssel szűkítette a témát, majd bedobta a kultuszokat. Nagyon óvatosan megpendítette a polip egyházát. Pár tévesnek bizonyult nyom után újra meg újra visszatért ugyanahhoz az üzenethez, ami így szólt: „kultuszgyűjtők vén királynő almagan yard kelet-london”.

Londonnak ez a lenti része mintha egy vadidegen városhoz tartozott volna. Eddig azt hitte, az egykori dokkokat teljesen kipucolták és pénzzel hipózták tisztára. A jelek szerint azonban a folyóparttól alig köpésnyi távolságra ez mégsem sikerült. A környék egy méltán elfeledett korszak felböfögött maradványa volt, urbánus ballépés, ahol utóízként maradt meg a nyomor.

Hol a picsában vagyok? Marge ismét a térképét tanulmányozta. Mindkét oldalon egykori raktárépületek álltak, amelyeket tisztára suvickoltak, majd lakásokat alakítottak ki bennük fiatal és menő üzletembereknek. Az egyik ilyen épületsor egy ponton kelletlenül szétvált, mintha szégyenkezve utat nyitott volna egy zsákutcának, ahol sokkal mocskosabbak voltak a téglák és kátyúk éktelenkedtek a macskaköveken. Marge pár ajtót és egy lengedező kocsmacégért látott, rajta gótikus betűkkel a Vén királynő feliratot – a táblán a kerekded arcú, középkorú Viktória királynő portréja díszelgett.

Fényes nappal volt. Éjszaka kétszer is meggondolta volna, vajon bemerészkedjen-e ebbe az utcába. A cipője azonnal bokáig merült az egyik koszos pocsolyába.

A pub ablaka vastag, zöld üvegből készült, ami zavarossá szűrte a benti fényt. A wurlitzerből a nyolcvanas évek egyik slágere szólt. Marge az ilyen helyzeteket mindig próbatételnek fogta fel: vajon felismeri-e az előadót? Most egy kicsit tétovázott: a „Calling All the Heroes” volt az It Bites-tól. Odabent tisztességben megőszült vendégek pusmogtak egymás között. A ruháik színe tökéletesen illett a berendezéshez. Felnéztek, megbámulták Marge-ot, visszatértek italaikhoz. Egy nyerőgép felől fáradt, elektronikus huhogás hallatszott.

– Gin-tonikot kérek – mondta a nő. Megvárta, amíg a pultos leteszi elé az italt, majd folytatta. – Egy barátomtól úgy hallottam, itt találkoznak a gyűjtők.

– Turista? – kérdezte a férfi.

– Nem. Csak ez pont olyasmi, ami érdekelhet. Lehet, hogy csatlakoznék. – A férfi bólintott. A zenegép váltott. A „Hippychick” jött a Sohótól. Mi lett a Sohóval?

– Értem. Amúgy is megnézném azt a turistát, aki idetalál – mondta a pultos. – Még nincsenek itt. Az amúgy az asztaluk.

Marge letelepedett a sarokban. A vendégek fojtott hangon beszélgettek. Különböző korú és bőrszínű emberek voltak, férfiak és nők vegyesen. Minden túlságosan homályosnak tűnt, mintha mocskos ecsettel festették volna meg az egész helyet. Egy nő a kiömlött ital tócsájába rajzolgatott. Egy férfi magában beszélt. Az egyik sarokban hárman zsúfolódtak egy asztalnál.

A következő születésnapomat itt fogom ünnepelni – gondolta a nő fagyosan. Ismét váltott a zene: a „Funky Town” következett a Pseudo Echo feldolgozásában. Te jó ég! Az „Iron Lung” a Big Pigtől. Igazán kedves, de ezzel még nem győztetek meg. Kicsit húzzatok bele – ha meghallom Yazztől a „The Only Way Is Up”-ot, a lagzimat is ide fogom szervezni.

A nőt figyelte, aki folytatta a rajzolást az asztalon, és néha újabb löttyintésnyi sörrel pótolta az alapanyagot. A vendég felnézett és elgondolkodva szopogatta a mocskos sört az ujjairól. Marge émelyegve elfordult. Az asztalon közben magától rajzolódott tovább a kép.

– Szóval magának mi a specialitása?

Marge értetlenül meredt a kérdezőre. Két negyvenes-ötvenes férfi közeledett felé gyanús, magabiztos léptekkel. Az egyikük arcáról semmit sem lehetett leolvasni: a másik, aki megszólította, folyamatosan pofákat vágott, mint egy bohóc.

– Elnézést, hogy mondta?

– Brian azt mondja, játszani szeretne. Mit ajánl? Tudja, megvakarjuk egymásnak, ahol viszket. Amilyen az adjonisten, drágám. Szóval mi a speckója? Nem kell szégyenlősködni, szívem, mindannyian csípjük itt a teológiát. – Megnedvesítette az ajkát. – Halljuk, milyen túlvilágot hozott nekünk?

– Sajnálom – mondta a nő lassan. – Nem akartam becsapni senkit. Azért jöttem, mert segítségre van szükségem. Információt akarok kérni, és valaki azt tanácsolta… szóval kérdeznem kellene pár dolgot.

Csend lett. A férfi, aki eddig meg sem szólalt, továbbra is szenvtelen arccal nézett maga elé. Lassan felegyenesedett, megfordult és kisétált a pubból. Érintetlen italát menet közben tette le a pultra.

– A büdös kurva mindenit már! – átkozódott a másik halkan. – Mégis mi a faszt képzel? Hogy van bőr a képén…

– Kérem szépen! – mondta Marge. A hangjából kicsendülő elkeseredés még őt is meglepte, a férfinak pedig elakadt tőle a szava. A nő belerúgott a szemközti székbe, és intett az idegennek, hogy üljön le. – Legyen szíves, nagyon kérem! Tényleg segítségre van szükségem. Üljön le, legyen szíves, és hallgasson meg.

A férfi nem ült le, de várt. A szék támlájára támaszkodott.

– Azt hallottam, hogy valaki… – folytatta Marge. – Azt olvastam, talán maguk között találok valakit, aki tud valamit a polipszektáról. Azt hallotta, hogy eltűnt a polip, igaz? Hát a pasim is eltűnt vele együtt. Valaki elrabolta. Meg a barátját is. Senki sem tudja, hol vannak, de a két dolog biztosan összefügg, és muszáj megtalálnom őket. Tudnom kell, mi folyik itt.

A férfi lábujjhegyre állt. Az orrát vakargatta, és komor arccal nézett maga elé.

– Tudok ezt-azt – mondta Marge. – Én is belekeveredtem már. Nekem is segítségre van szükségem. Hallott már… – Hirtelen jóval halkabban folytatta. – Hallott már Gossról és Subbyról? Megkerestek és zaklattak. – A férfinak elkerekedett a szeme. Most végre leült, és az asztalra támaszkodva Marge felé hajolt. – Szóval muszáj megtalálnom a poliposokat, mert ha már ilyen alakokat küldenek, hogy rettegésben tartsanak…

– Halkabban! – mondta a férfi. – Goss meg az a csicska Subby? Ráma szent golyóira, hölgyem, az is csoda, hogy még lélegzik. Nézze meg az ember! – A fejét csóválta: nem lehetett eldönteni, hogy megvetéssel vagy sajnálkozva. – Egyáltalán hogyan került ide? Hogyan találta meg ezt a helyet?

– Valaki említette…

– Pompás, nem? Valaki említette, fasza. – A férfi a fejét ingatta. – Nem is tudom, minek fáradozunk. Egy léleknek sem szabadna tudnia, hogy ez blahdclat hely létezik. – Jól megnyomta a jamaicai kifejezést, pedig tejfehér angol volt és maró cockney akcentussal beszélt. – Ez egy titkos utca.

– De hát itt van! – Marge meglobogtatta a térképet.

– Igen, és máshol semmi keresnivalója. Tudja, mi az a kelepceutca? Van fogalma arról, milyen nehéz ezt összehozni? – Megint a fejét csóválta. – De hallgasson ide, szívem, nem is ez a lényeg. Nem is szabadna itt lennie.

– Már mondtam, miért vagyok itt…

– Nem. Értse meg, ha Goss és Subby jár a nyomában, akkor nem lenne szabad itt lennie. Ha életben hagyták, az csak azért történhetett, mert nem találták elég érdekesnek, akkor viszont ne is hívja fel magára a figyelmüket. Szet szerelmére!

– Csak a polipszektáról meséljen, kérem, meg kell találnom őket…

– „Polipszekta”. Maga melyik? Melyikről szeretne tudni? Khalkru? Tlaloc? Kanaloa? Cthulhu? Cthulhu lesz az, mi? Mindig az. Ugyan már, csak szívatom. Tudom, miről beszél. Az Isten-Kraken Egyházáról, igaz? – Gyorsan körülpillantott. – Nekik aztán semmi közük Gosshoz meg Subbyhoz. Mondhat a teutistákról, amit csak akar, babám, de ők nem állnak össze ilyen alakokkal. Soha. Hadd mondjak valamit. Nem hinném, hogy bármivel is többet tudnának az egészről, mint maga. Nem ők vitték el a krakent. Túl szent az nekik, hogy a kezükkel érintsék. Sőt még csak nem is keresik, hát nem hihetetlen?

– Ez nem érdekel. Csak azt akarom kideríteni, mi lett Leonnal és Billyvel.

– Drágám, bármi is történik éppen ebben a városban, az túlságosan meredek az én ízlésemnek. Amióta ez az egész beindult, egyikünk sem merészkedett még csak a teutisták közelébe sem. A magunk részéről inkább maradunk az egyszerű, tiszta eseteknél, köszönjük szépen. Pókistenek, kvékerek, a Neturei Karta és hasonlók jöhetnek. Jó, lehet, hogy ezekért a szentírásokért nem jár annyi pont, de…

– Ezt nem értem.

– Nem is kell értenie, drágaságom. Nem is kell.

– Úgy hallottam, maguk tudnak valamit ezekről az emberekről…

– Jól van, figyeljen ide. – A férfi a tenyere élével csapkodta az asztalt. – Semmi kedvem ehhez a beszélgetéshez. Engem nem fog belerángatni. – Amikor meglátta Marge arcát, nagyot sóhajtott. – Nézze. Már mindent elmondtam, amit tudtam. Ami lószart sem ér, nyilvánvaló, de ennek az az oka, hogy a krákok is ennyit tudnak. Ha mégis… – Egy kicsit tétovázott. – Nem köszönné meg, ha segítenék. Ha segítenék. – Felsóhajtott. – Nézze, ha komolyan bele akar keveredni ebbe a szarba… és komolyan a szarról beszélek, mert nyakig lesz benne hamarosan… akkor vannak páran, akikkel nem ártana beszélnie.

– Figyelek.

– Oké, mondom. Jézusom, hölgyem, ez az első látogatása a város másik oldalán? – A férfi egyetlen bámulatos korttyal eltüntette az italát. – Terjednek a pletykák. A Tetkó tette, Grisamentum visszatért és ő tette, senki sem tette. Ez nem sokat segít. Szóval abban az esetben, ha meg akarnám tudni, ki tette… ami egyáltalán nem áll szándékomban… akkor eltűnődnék azon, vajon ki másnak érné meg eltulajdonítani valami ilyesmit? Ki gondolhatja azt, hogy joga van hozzá?

Válaszra várva elhallgatott. Marge nemet intett.

– Hát a tenger. Lefogadom, hogy a tengernek lenne pár ötlete. Nem lepne meg túlságosan, ha annak a rohadék óceánnak köze lenne a történtekhez. Végül is logikus, nem? Visszaveszi, ami az övé? Add meg a tengernek, ami a tengeré, úgy bizony. – A férfi hangosan vihogott. Marge lehunyta a szemét. – Ha pedig mégsem így van, akkor valószínűleg nagyon szeretné tudni, mi történt, és talán van némi elképzelése.

– Szóval a tengerrel kellene beszélnem? – kérdezte Marge.

– Istenem, ne vágjon már ilyen fancsali képet. Miért akarna beszélni az egésszel? Keresse meg a nagykövetét. Beszéljen egy dagálytestvérrel. Fent, a gátnál.

– Kik azok a…

– Nono! – A férfi figyelmeztetően intett az ujjával: nem. – Ez már a maga gondja, értem? Már az is szép teljesítmény, hogy idáig eljutott. Ha mindenképpen szeretné, ha felzabálnák, van még hova menni, de én nem fogom közben a kezét. Nincs nekem arra szükségem, hogy ez is a lelkemet nyomja. Menjen haza. Bár nem fog, igaz? – A férfi hosszan engedte ki a levegőt, mintha fütyülne. – Ha számít, sajnálom, ami a pasijával történt, oké? És ha az is számít, bár valószínűleg nagy büdös semmit számít, imádkozni fogok magáért.

– Kihez? – kérdezte Marge. A férfi elmosolyodott. A zenegép a Pop Will Eat Itselftől játszotta a „Wise Up Suckers”című számot.

– Bassza meg! – mondta a férfi. – Tudja, mit? Minek gyűjtöget az ember, ha nem használ semmit? Mindegyikükhöz imádkozni fogok.

45.

– Szóval Simon jól van – nyugtázta Dane. – Kezd kilábalni a kísértetekből.

– Wati szerint legalábbis – felelte Billy. – Ő nem jön?

– Elég rosszul áll a sztrájk – mondta Dane. – Egy csipetnyit elfoglalt.

Kora reggel volt. Valahol a közelben dobogott a London-kő. Az épületek között. Dane kommandós kézmozdulatokkal mutogatott valamit, de Billynek fogalma sem volt, mit akar. Mindenesetre követte Dane-t, aki felmászott egy alacsony falra, és kacskaringós úton kerülgette a kamerákat.

Az idefelé vezető úton Dane zavaros mélységi prédikációt tartott. A Kraken nem lopott tüzet egyetlen demiurgosztól sem, nem ő formálta meg agyagból az embereket, még csak krakengyermeket sem küldött, hogy meghaljon a bűneinkért.

– Kraken a mélyben lebegett – magyarázta Dane. – A mélyben volt és evett, és húszezer évig tartott, mire végzett egy falattal.

Ennyi? – Billy inkább nem kért részletes szövegmagyarázatot.

Dane sokkal fürgébben és kecsesebben mozgott, mint azt a termete alapján bárki gondolhatta volna. Billy is úgy érezte, hogy könnyebben mászik, mint a múltkor. Minden irányban tetők nyújtóztak. Egy belső udvar felé ereszkedtek, ahol a feltornyozott kartondobozokat többé-kevésbé egy irányba csordogáló, barna masszává pépesítette az eső.

– Ide járnak ki cigizni. Elő a fegyverrel – mondta Dane. Előkapta a pisztolyát.

Elsőként egy fiatalember bukkant fel, aki kapkodva szívta a cigarettáját, és vihogva telefonált. Másodikként egy negyvenes nő érkezett, aki orrfacsaróan büdös, sodort dohányt szívott. Utána sokáig semmi sem történt. Végül kinyílt az ajtó, és felbukkant az elegáns sálakat viselő Saira Mukhopahyay.

– Készülj! – suttogta Dane. De a nő nem egyedül érkezett. Egy sportos termetű férfival beszélgetett, aki éppen rágyújtott egy Silk Cutra. – Bassza meg!

– Vele elbánok én – súgta Billy. – Nincs sok időnk. – Innen már jól hallották a beszélgetést.

– Jó – egyezett bele Dane. – Át tudod állítani a fézert… kábító fokozatra? – Erre már tényleg kibuggyant belőlük a vihogás.

Billy feljebb tolta a szemüvegét. Alig pár héttel ezelőtt még képtelen lett volna ilyesmire, most azonban fézerrel a kézben vetette le magát a mélybe, és súlyos puffanással, de sikeresen ért földet. Felpattant és lőtt. A nagydarab férfi átrepült az udvaron, és eltűnt egy szemétkupacban.

Dane bámulatos eleganciával landolt Saira mögött. A nő meghallotta ugyan, de a férfi addigra már ott állt mellette, és akkora visszakezes pofont kevert le neki, hogy Saira a falnak vágódott A nő teste megfeszült. Ökölbe szoruló keze úgy morzsolta a téglát, mintha gyurma lenne.

És sziszegett: szó szerint sziszegett. Dane ismét pofon vágta. A nő ajkát elöntötte a vér. Az ember könnyen megfeledkezett arról, hogy ezt a nagydarab férfit szent buzgalom hajtja.

– Óvatosan, öreg! – mondta Billy.

– Nem sokan képesek portálni egy ekkora dolgot – kezdte Dane. – De ezt te is tudod. Kiderítettük, ki tüntette el, és azt is, mivel vetted rá. Nem igazán szeretem, ha ellopják az istenemet. Ami azt illeti, kurvára felidegesít. Mit csináltál? Mi köze hozzá Al Adlernek? Közeleg a világ vége, és tudni akarom, mit tettél az istenemmel.

– Van fogalmad róla, kivel beszélsz? – csattant fel a nő. – Londomanta vagyok…

– Álmodozz csak. Tudod, mi történik, ha London szíve megszűnik dobogni? Lófasz se. Londonnak nincsen szüksége szívre. A haverjaid tudják, mit tettél?

– Elég ebből!

Ez Fitch volt. Egy ideje már az udvaron állt. Mindhárman némán meredtek rá. Az öregember becsukta az ajtót, és Saira és Dane közé lépett.

– Azt hiszitek, múzeumban a helyem – mondta. – Talán így is van. De a múzeumi tárgyaknak is megvan a maguk haszna, nem igaz, Billy? Majdnem igazad volt velem kapcsolatban, Dane. Az az igazság, hogy amint megkopnak a képességeid, hirtelen senki sem tart tőled. Viszont helyette sok mindent elmesélnek neked.

– Fitch – szakította félbe Dane. – Ez Sairára meg rám tartozik…

– Nem, ez nem igaz – felelte Fitch. Harciasan kihúzta magát, majd ismét leeresztett. – Saira csak a pénzügyeket intézte. Ha tudni akarod, mi történt, én vagyok az embered.

– Elég egy kiáltás – figyelmeztette őket Fitch –, és azonnal itt lesznek a többiek.

Fekete foltok cikáztak a fejük fölött. Ideges madarak. Fitch futó pillantást vetett rájuk. Onnan, ahol Billy állt, az egész jelenet perspektívája torznak tűnt.

– Maga rabolta el? – kérdezte Dane.

– Ha még mindig krakenista lennél, szóba sem állnék veled – mondta Fitch. – De már nem vagy az, én pedig tudni akarom, miért. Mert ő is itt van veled – tette hozzá, és Billy felé bökött. – Ő az, aki igazán tisztában van mindazzal, mi folyik itt.

– Ez nem igaz! – csattant fel Billy. – Ne kezdjük újra!

– Miért nem akarja, hogy a krakenhívők megtudják az igazat? – kérdezte Dane. – Mi… ők… nem London ellenségei.

– Meg akarnak szabadulni a szentjeiktől. És mindannyian tudjuk, ez mivel jár.

– Micsoda? Még csak keresni sem hajlandóak, nemhogy megszabadulni tőle! – tiltakozott Billy.

– Bárcsak igaza lenne, Fitch, de téved – közölte Dane. – Az egyház az égvilágon semmit sem csinál.

– Te miért vágysz a krakenre? – kérdezte Fitch. – Az a helyzet, hogy egy ideje már semmit sem szabadna látnom a belekben. Csak szortyogó masszát. Mégis ott volt. A tűzvész. Idejét sem tudom már, mikor történt utoljára ilyen, és ó, édes London, rettenetes dolgokat láttam.

– Mi köze ehhez Al Adlernek?

– Miért raboltátok el? – suttogta Dane.

Fitch és Saira összenézett. A nő vállat vont.

– Azt hiszem, nincsen választásunk – mondta.

– Adler tehet az egészről! – nyüszítette Fitch. Billy látta rajta, mekkora megkönnyebbülés volt neki, hogy megszeghette az esküjét. – Ő indította el az eseményeket. Ő keresett meg minket a tervvel, ami elhozza a lángokat.

– Al? Említetted, hogy babonás volt – szólt Billy Dane-nek. – Szóval eljött jósoltatni. De senkinek sem tetszett, amit a jövőjében láttak.

– Mindent tudni akarunk – mondta Dane remegő hangon.

Adler hihetetlen és pofátlan tervvel állított be a londomantákhoz. El akarta lopni a krakent. A gyóntatófülkében ezt nyíltan ki is merte mondani: Fitch nem ítélkezett, még ezen a ponton sem rázta meg a páratlan léptékű bűntény gondolata, ráadásul titoktartásra kötelezte a Mithrász-templommal egyidős esküje – felvágta hát a város bőrét, hogy megnézze, mi történhet abban a bizonyos jövőben.

– Kizárt, hogy ez Alnek jutott volna eszébe – mondta Dane.

Az egész udvarias gesztusnak indult, egyszerű formalitásnak. Fitchben fel sem merült, hogy bármit is látni fog a belekben, évek óta nem történt ilyesmi. Mégis meglátta a lángokat.

A mindent elemésztő tűzvészt. Amikor az is elég, ami el nem éghet, és magával rántja az egész világot.

És utána? Semmi. Nem támad fel főnixként egy másik kor, nem épül új birodalom a hamuban, nem jön el az új Éden. Most először közeledett olyan fenyegető végzet, ami után nem következett semmi.

– A londomanták többsége semmit sem tud a dologról – mondta Saira könyörögve. Tőlük nem várhatták el, hogy a vezetőjükhöz és a helytartójukhoz hasonlóan megszegjék az esküt. – Al nyilvánvalóan valaki helyett intézkedett. Nem volt az a kimondott bűnözőzseni, nem igaz?

– Mit mondtak neki? – kérdezte Billy.

– Valami ködös butaságot – legyintett Fitch. – Gyorsan el kellett döntenünk, mihez kezdjünk.

– Miért nem közölték vele inkább, hogy ne tegye meg? – kérdezte Billy. Mindenki szúrós pillantást vetett rá. Nem ez volt a lényeg. Senki sem változtatta meg a terveit a londomanták tanácsai alapján, mint ahogyan feleséget sem a vidámparki tenyérjós ajánlatára választ az ember. – Miért akart volna Adler véget vetni az egész világnak?

– Nem hiszem, hogy ezt akarta – válaszolta Fitch megfontoltan.

A terv láncreakciót indíthatott volna be. Elkerülhetetlen, végleges, bár cseppet sem szándékos következményekkel járhatott volna. Minek kell történnie ahhoz, hogy egy londomanta sutba dobja ezer évre visszatekintő jó hírét, és beleavatkozzon az eseményekbe? Hát valami ennyire rettenetesnek.

– Kénytelenek voltak megelőzni Adlert, nehogy mozgásba lendítse a dolgot – töprengett Billy, enyhe ámulattal a hangjában. – Még a lopás előtt el kellett lopniuk a krakent.

– Éppen közeledett az aukció – folytatta Saira, és vállat vont. – Valamivel be kellett paliznunk Simont. Nem volt nehéz olyan fegyvermívest találni, aki megfortélyolta azt a vackot. Dane… nem tudtuk, mikor fog bekövetkezni.

– A megfelelő időpontban léptünk – vette át a szót Fitch. – Értsd meg… ha megszerzik a krakent, minden elhamvad, és semmi sem történik többé. Amikor Adler beavatott, minden megváltozott.

Simon előadta a maga kis mutatványát, és a kedvenc sorozatából kölcsönzött kifejezéseket mormolva megérkezett a sötét Darwin Központba, még a csillámporként kavargó fényhatást is tökéletesen reprodukálta. Jött, hogy „felmérje a koordinátákat”, majd egyetlen erőlökettel elemi részecskékké bontotta a krakent és saját magát, ebből energiasugár lett, abból pedig ismét részecskék.

– De mi történt Adlerrel? – csattant fel Billy.

Saira nem fordította el a tekintetét. Fitch igen.

– Egy ilyen hely… – mentegetőzött a nő. – Sohasem őrizetlen. Nem lehet csak úgy besétálni.

– Micsoda hidegvérű mocsokság – szólalt meg Dane, némi csend után.

– Nana! – fortyant fel Saira. – Orgyilkosok inkább ne oktassanak ki, jó?

– Csalinak használták fel – látott át rajtuk Billy. – Rábeszélték, hogy maradjon… nem is! A megfelelő időzítés miatt inkább őt is beküldték.

– Simonnak esélye sem lett volna bemenni és kijutni! – rimánkodott Fitch. – Nem tudtuk, vajon az angyal… szóval el kellett terelnünk a figyelmét. – Simon éppen csak átsugározta az elképedt betörőjelöltet, akire a következő pillanatban már rá is rontott a mnemophylax, az emlékezet angyala. Nem mintha az a nyomorult trekker nem lett volna vétkes Al halálában. A jelek szerint legalább egy valódi gyilkosság mindenképpen a lelkén száradt.

– Miközben az angyal Allel foglalkozott, szépen kivitték a krakent – fejezte be Billy a fejét csóválva. – Ez viszont újabb kérdést vet fel. Azért csinálták az egészet, hogy megakadályozzák a nagy világégést – vezette le, és a magasba mutatott. – Jósoltak nekünk a város beleiből. Mindannyian látjuk, érezzük, hogy nem stimmel az égbolt. Szóval mi jött közbe?

Nagyon hosszú csend támadt.

– Nem működött – szólalt meg végül Saira. Valamit még hozzá akart tenni, de végül csak kinyitotta és becsukta a száját.

Billy örömtelenül felnevetett.

– Látták, mi történik, ha ellopják a krakent. Ezért ellopták, nehogy valaki más ellopja. Ezzel maguk lettek azok, akik ellopták. És ezzel mozgásba lendítették az eseményeket.

– Fogalmam sincs, mihez kezdjünk – mondta Fitch.

– Majd én megmondom, mit csinálunk – szólalt meg Dane. – Most szépen elvisznek az istenemhez.

46.

Már megint rakoncátlankodott a londoni galambok gyomra, és szorongásuk mindenhol látható, gusztustalan bizonyítéka remek kis színesként szolgált az összes újságnak. A város háborgó emésztésének egyéb jeleit egyre nehezebben lehetett elintézni azzal, hogy banális problémaként tálalták. Aggodalmas elméletek születtek a légköri jelenségekkel kapcsolatban. Vonakodva gyulladtak meg a lángok. Mintha hirtelen csak korlátozott mennyiségben lett volna hozzáférhető a tűz, mintha valahol hatalmas készleteket halmoztak volna fel belőle egy későbbi alkalomra.

Ezen kívül, ó, igen, egyre több embernek veszett nyoma. Háborúban nincsenek civilek, nincsenek védművek az áldott tudatlanságban élők és a bennfentesek között, akiket ezernyi szál fűz a bűnözés és a vallásosság bugyraihoz. A londoniak pedig, még a kimondottan hétköznapi polgárok is, kezdtek eltünedezni. Nem misztikusan és nyomtalanul, sőt kifejezetten zavaró jeleket hagytak maguk után: itt egy fél pár cipőt, amott az ajtó előtt heverő szatyorban a bevásárolt holmit, amit már összeírtak, de még el sem indultak érte a boltba, nem is említve az eltűntekről készült graffitit annál a falnál, ahol utoljára látták őket. Attól, hogy valaki nem tudta, mi történik pontosan, attól még érezhette, hogy valami határozottan történik.

Billy és Dane egészen jól boldogultak. Egyrészt rendkívül óvatosan járták a várost, másrészt Dane, mint minden hasonló kiképzésű profi, gondolkodás nélkül húzta ki mögöttük az összetákolt rontások álcahálóját, és erre még rá is segítettek a nevetséges, de hatékony álruhák, vagy Dane katonához illő gondossága: így napokon át sikerült eltűnniük a mögöttük lihegő gyűjtők elől, ami tekintve, hogy hosszú évek óta ez volt az első olyan hajsza, amelyre a legtöbb fejvadász verődött össze egyszerre, nem rossz teljesítmény.

A nyomkövetők dicséretesen sokáig hoppon maradtak. A városi vadászat kezdetét jelző hang, amire a tetők felett vágtázni kezdtek a nem hétköznapi hátasok, leginkább egy trombitaként recsegő szellentésre emlékeztetett – a helyiek azt hitték, kurta zápor verte végig a tetőt –, de a vadászok üres kézzel tértek haza. A cowboyforma pisztolyhősöknek nem sikerült elkapniuk a prédát. A londoniak nyugtalanul aludtak, ami nem csoda, hiszen privát éji birodalmaikba szem nélküli, szimatoló bestiák törtek be és lógó nyelvvel robogtak végig erotikus fantáziáikon meg a szüleikkel kapcsolatos szorongásaik között: a vadászok elszabadított álomkutyái akkor voltak igazán veszélyesek, ha aludtak. De a vérebek is képtelenek voltak a zsákmány nyomára akadni.

A vadászok egymással is harcoltak. Többször megtörtént, hogy olyan alakokkal keveredtek gyilkos összetűzésbe, akiket szemmel láthatóan teljesen más célok mozgattak, de túlságosan gyorsan bukkantak fel és tűntek el ahhoz, hogy kiderüljön, melyik ismert politikai irányzatnak dolgoznak – férfiak voltak, akik semmivé váltak, ha bárki meglátta őket, vagy csoszogó, rémisztő árnyak kísérteiében felbukkanó alakok.

A magányos zsoldosok és a kompániák elárasztották a várost a jutalmat ígérő felhívásokkal: hátha így bőségesen érkeznek majd a tippek. Dane minden óvatossága, spiritusza és ügyessége ellenére sem bújhatott el minden érintés, futó pillantás, elcsípett beszélgetésfoszlány elől – ez csupa olyasmi, aminek egy gyanútlan járókelő ugyan nincsen tudatában, de a legjobb vadászok kipiszkálhatták belőle azt a sok tudat alatt tárolt apróságot, gyűjtögethették és összegezhették őket.

– Most már muszáj bemennem – mondta Fitch. – A londomantáknak látniuk kell. És valahogyan talpra kell állítanunk őt is. – A férfira mutatott, akit Billy lelőtt. – Engedj be, Dane. Vagy azt akarod, hogy keresni kezdjenek?

Dane bizonytalanul felemelte a pisztolyt, mintha nem tudná, mihez kezdjen vele, és a fogát csikorgatta.

– Hiszel nekik? – suttogta Billy.

– Nem tudtuk, mit terveztetek a krakennel – mentegetőzött Fitch. – Különben beavattunk volna.

– Fogalmunk sem volt, mennyire bízhatunk meg bennetek – tette hozzá Saira. – Hallottál arról, hogy egyes muszlimok miként tüntetik el a Korán lapjait? Elégetik. Ez a legszentebb módszer. Bármi is közeledik, lángra akarja lobbantam az egész világot, és a polippal fogja kezdeni. Azt hittük, ez a tervetek.

– Tényleg azt gondoltátok, hogy én hoznám el a világ végét? – kérdezte Dane.

– Nem szándékosan – felelte Fitch, eléggé sajátos vigasztalásként. – Csak véletlenül. Miközben ki akarod szabadítani az istenedet.

Dane átható pillantást vetett rájuk.

– Egy nagy szart fogok én elégetni bármit is – förmedt rájuk. – Vigyetek oda hozzá.

És akkor elmondhatjuk, mit tudtunk meg – gondolta Billy. – Hogy Grisamentum életben van.

– Pár dolgot elő kell készíteni – felelte Fitch. – Gondoskodnunk kell a védelemről. Dane, szerintem tudnánk együtt dolgozni. – Most kifejezetten lelkesnek tűnt. Vajon mióta nyomaszthatta ez a teher?

– Bővében vagyunk mostanában az ajánlatoknak – válaszolta Dane. – Mindenki velünk akar melózni.

– Sok mindent nem tudunk, és ez baj – szólt közbe Saira. – Valaminek terve van ezzel a polippal, az biztos. Ezért kellesz nekünk te – mondta Billynek. – Te vagy a polipos ember. Ez tökéletes. Ha rájövünk, mi a különleges ebben a példányban, talán megállíthatjuk az eseményeket.

– Hiszel nekik? – kérdezte Billy suttogva. Üveg csikorgott valahol. – Mert én talán igen, Dane.

Így történt, hogy végül egyedül maradtak az udvaron, a londomanták pedig visszamentek a többiekhez, hogy még néhány órán át úgy tegyenek, mintha minden rendben lenne.

– Mi van, ha…? – szólalt meg egyszer csak Dane.

– Ha mi? – kérdezte Billy. – Megszöknek? Nem tüntethetik el az egész szervezetet. Vagy ha elmondják valakinek? Az kellene csak nekik, hogy bárki megtudja.

– És ha…?

– Szükségük van rám – felelte Billy.

Kiékelték az ajtót, hogy a bosszús dohányosok kénytelenek legyen más helyet keresni maguknak.

– Várjatok meg itt – közölte velük Saira, mielőtt bementek volna. – Ha végeztünk, indulunk.

Azóta órák teltek el, és lassan besötétedett az ég.

– Hamarosan – jelezte Dane. Hajszálpontos időzítés volt, az elkiabálás tökéletes példája: amint kimondta a szót, Billy fejében felhangzott az üveghang. És ezzel együtt jött a váratlan tudás is. Billy felpattant.

– Valaki jön – mondta.

– Mi? – kérdezte Dane. – Kicsoda?

– Nem tudom. – Billy mindkét kezét a halántékára szorította. Mi a szar ez? – Jézusom!

A fejgörcse beszélt hozzá.

– Egyszerűen csak tudom, hogy jönnek. Azt hiszem, arra még nem jöttek rá, hol vagyunk. Mármint hogy pontosan hol vagyunk. De közelítenek, és nem baráti szándékkal.

Dane körülnézett az udvaron. Csirr-csörr.

– Közelednek – figyelmeztette Billy.

– Itt nem találhatnak meg – mérte fel Dane. – Nem tudhatják meg, hogy a londomantáknak köze van a dologhoz. Nem vezethetjük el őket istenhez. – Felkapott egy fémszilánkot, és a MINDJÁRT JÖVÜNK feliratot karcolta a falba. A kusza vonalak elvesztek a sok karcolás között.

– Fel! – mondta.

Bakot tartott Billynek, és fellökte a tetőre. Az ereszkedő éjszakában menekültek, ereszcsatornákon és tűzlépcsőkön át, a mostanra elnéptelenedett utcák felé. Ez zavarta őket legjobban: rajtuk kívül alig volt járókelő. Az összes utcai lámpa fénytócsája felért egy reflektorral. Billy alig tudott gondolkodni az üvegcsörömpöléstől.

– Te is hallod? – kérdezte Dane. – Ez nem üveg?

Billyn kívül másnak nem is lett volna szabad hallania! De erre most nem volt idő. Újabb hangok hallatszottak. Ezúttal lábdobogás. Villogó lámpácskájú térfigyelő kamerák forogtak és kémleltek minden irányba. Az egyik sarok mögül ismeretlen alakok rontottak elő.

Billy tátott szájjal bámult rájuk. A jövevények szedett-vedett, álromantikus göncöket hordtak. Cilindereket, punkos kiegészítőket, pantallókat, csőtopokat és lisztes parókákat. Arcukon határozottan ádáz kifejezés ült. Billy célzásra emelte a fézert.

Amint a támadóik egyre közelebb értek, úgy áradt belőlük egyre érezhetőbben az ártó fortélyok ereje, és az utcalámpák fénye túl harsánnyá vált, színt változtatott, aztán sorban, csattanva mindegyik kiégett, és utána már csak a közeledők hófehér csipkéi és macskaszemes, fényvisszaverő flitterei ragyogtak. A ruháikra sokágú szimbólumokat varrtak, amit Billy elburjánzott, mutáns horogkeresztnek vélt. A férfiak úgy sziszegtek, mint a megvadult szamarak.

Dane és Billy egyszerre lőtt. De a rikító ruhás alakok egyszerűen túl sokan voltak. Billy megint tüzelt. Arra számított, hogy visszalőnek, de a támadóik korbácsokat és pengéket szorongattak. Szirupként áradt szét a sötétség és nyelte el, takarta el a közeledőket. Egyik ablakban sem izzott fény, nem ragyogtak neoncsövek az emeleti irodákban. Egyetlen narancssárga utcai lámpa derengett csak magányos világítótoronyként, és Billy le sem tudta venni róla a szemét, miközben a férfiak egyre csak közeledtek.

Dane úgy helyezkedett, hogy egymásnak vetett háttal várják őket.

– Élve akarnak elkapni minket – suttogta.

– Élve, igen, egy kis baráti beszélgetésre! – mondta egy hang. – Valakit nagyon érdekel, milyen srófra jár az agyatok. – Többen felnevettek. – Mindenképpen élve, de a szemekről és a végtagokról szó sem esett. Ha most megadjátok magatokat, megtarthatjátok az összes tartozékot.

– A legrosszabb esetben ott a műhely – szólalt meg valaki más.

– Igen, a műhely – hallatszott az első hang a természetellenes sötétség közepéből. Billy vaktában odalőtt egyet, de a sugárnyaláb csak magában izzott a sötétségben. – Imádja a műhelyét. Mik szeretnétek lenni?

– Készülj – suttogta Dane.

– Mire? – kérdezte a hang.

A sötétből egy korbács csapott elő és Billy lábára tekeredett: úgy tapadt rá, mint egy gekkó, kirántotta alóla a talajt és vonszolni kezdte, ki a lámpafényből. Billy az aszfaltnak vágódott, és már üvöltésre nyitotta volna a száját, amikor megint felhangzott az üvegcsikorgás, de olyan hangosan, mint eddig még soha. A fejét betöltötte a fájdalom, ami mondani akart neki valamit. Valami jött. Forgószél.

Csontkarok köröztek, akár egy szélmalom lapátjai. Fogak csattogtak, üres, mégis élőnek látszó szemgödör ásított. A csontujjak agyarakként martak a húsba. Bármi is volt az, ami jött, felfoghatatlanul gyorsan mozgott.

Egy döfés ide, egy döfés oda a csontmerev ujjakkal, ami vért fakasztott, torkokat tépett fel, és két, három, négy, öt támadó bukott fel vonyítva, vérszökőkutat spriccelve.

Billy lerúgta magáról a korbácsot. Négykézláb kúszott hátrafelé. A váratlan jövevény a fénykör peremén imbolygott.

Egy óriási üvegtartály volt, a fedelén egy koponyával. Egy hatalmas tartósítóedény, pontosan ugyanolyan, amilyeneket Billy éveken keresztül töltött fel preparáló folyadékkal és kimúlt állatokkal. Ez viszont majd másfél méter magas volt, és szinte kicsordult belőle a húscafatokból összeálló massza és a homályos ködként kavargó alkohol. Az üvegfedélen egy ütött-kopott emberi koponya billegett, amiről Billy első látásra tudta, hogy a Természettudományi Múzeum egyik maradványoknak fenntartott szekrényéből származik. A koponya a fogát csattogtatta. Ahol a tartály pereme a fedélhez szorult, az enyhén kiöblösödő üveg szolgált vállak gyanánt. A lény lecsupaszított, karmokban végződő karjai is a múzeumi ládákból származtak, a felkarcsontok, a singcsontok, a ropogó kéztőcsontok és azok a hegyes ujjcsontok is.

Az emlékezet angyala.

Az angyaltartály kerek talapzatán forogva, előre-hátra lengedezve haladt előre. Ismét lesújtott és ismét megölt valakit, és a koponya alig észrevehető biccentésére kinyílt a fedél. Az egyik rikító ruhás férfi szoborrá dermedt. Először mozdulatlanul állt, aztán már ott sem volt, és Billy figyelmét nem kerülte el, hogy a tartályban hirtelen megszaporodtak a húscafatok. A fejvadászok szétszóródtak. Tompa puffanás hallatszott. Dane mozdulatlanul hevert a földön. Billy túlságosan messze volt tőle, és csak azt látta, hogy a társa nyakára tekeredő lasszó megfeszül, majd berántja a horogkeresztes férfiak hozta, lassan oszladozó homályba.

Billy kétszer is lőtt, de nem látta a támadókat, aztán már Dane-t sem. Felkapta a földről a társa pisztolyát.

– Ide! – kiáltotta üvegből formázott megmentőjének, és már hallotta is a közeledő görgő, lögybölődő hangokat. A visszavonuló támadók felől féltéglák és fémdarabok záporoztak feléjük.

Egy különösen szerencsésen elhajított lövedék telibe kapta a hengert. Az angyaltartály szilánkokra hasadt. A múzeum emlékezetének őre szétrobbant. Csontjai élettelenül hullottak a vegyszerszagú, csúszós tócsába, az üvegcserepek közé.

Billy egyik kezében a fézert, a másikban a pisztolyt szorongatva várt. De a támadók nem jöttek vissza. Futva megindult abba az irányba, ahol Dane eltűnt, a sötétség azonban gyorsabban vonult vissza, mint ahogyan ő szaladni bírt, és mire teljesen szétfoszlott, Billy egyedül maradt. A holttestek ott voltak, a szikraként szétszóródott szilánkok meg a koponya, ami megmentette. Dane sehol.

Mint mindig, amikor túlságosan nagy csend ereszkedik a városra, valahol most is felcsaholt egy kutya, hogy kitöltse a némaságot. Billy megmentője maradványai között csoszogott és tartósítószeres lábnyomokat hagyott szanaszéjjel. Lehuppant egy szendvicsező küszöbére, és a fejét a kezébe temetve ült ott.

Itt találtak rá a londomanták – ilyen közel a London-kőhöz minden ilyen horderejű eseményről azonnal tudomást szereztek. Billy a látómezeje szélén látta őket, de nem közelítettek, nem akarták átlépni a semlegességük zónáját – azt még nem tudták, hogy annak már mindegy.

Valamelyikük szólhatott Watinak, aki a Billy zsebében lapuló játékba érkezett, és egyszer csak megszólalt a zsebében:

– Billy! Billy, cimbora. Mi történt? Menjünk, Billy. Meg fogjuk találni. De most tényleg indulnunk kell.

Negyedik rész

NAGYLONDONFÜRDŐ

47.

– A rühes, fostos, teliberakott hétszentségit, hiszen még azt sem tudjuk, mi a retkes szarral van dolgunk!

– Na jó! – csattant fel Baron. – Tudja mit, közrendőr? Rendkívül hálás lennék, ha egy leheletnyit visszavenne a stílusából.

Collingswood rettenetesen félt. Ezt álcázta a harsánysággal. Rá se nézett Baronra, csak a karkötőjét bámulta.

– Határozottan jól jönne némi segítség – mondta Baron. – Ezzel mindannyian tisztában vagyunk. – Egy pillanatra elhallgatott, majd amikor megszólalt, sokkal higgadtabban beszélt, és határozott mozdulattal a lány felé bökött. – Nem utolsósorban nem ártana újabb információkat szereznünk. Már dolgozunk az ügyön. Tehát… szedje össze magát és folytassa a munkát. Feltételezem, kiküldte szagot fogni a szimatokat, igaz? Hát akkor lássuk, mire jutottak. – Ezzel sarkon fordult, és kisétált az ajtón, amely olyan hangosan csukódott be mögötte, ami majdnem felért egy becsapással.

A hendoni rendőrtiszti főiskola területén állt egy mobilkabin, ahol az FSZBCS különböző sejtjei képezték ki a specialistáikat. A legtöbb résztvevő a szánalmasság csúcsaként Roxfortnak nevezte, páran pedig Kútfőnek – ők sznob módon összemosolyogtak, ha a többiek nem értették az utalást.

Collingswood nem értette. Nem is érdekelte. Sokkal jobban lefoglalták a félig-meddig visszavonult boszorkányok, bölcsek és igázók előadásai.

– Maguk itt mind rendőrök, vagy egy napon azok lesznek – okította őket az egyik instruktor –, hacsak nem kúrnak el valamit igazán látványosan. – Vénségesen vén, aprócska férfi volt, olyan ráncos, mint a forró kakaó tetejéről lehalászott bőr. Folyamatosan az állát simogatta, mintha minden egyes mondatát alaposan megfontolta volna. Belőle is ugyanaz a harsány fontoskodás áradt, mint Collingswoodból, csak másképpen. A lány imádta hallgatni.

– A feladatuk az, hogy elfogják a bűnözőket, igaz? Ehhez tudniuk kell, mi a teendő. Ha nem tudják, rá kell jönniük. Ha képtelenek rájönni, akkor találják ki ott helyben, és hajtsák végre. Világosan beszéltem? – Az ujjai között felvillanó lux tenebris szikrája (természetesen kék) kedves gesztus volt.

Collingswood azóta alaposan belemászott az okkult jogtudományba, rengeteg mindent kergetett végig az utcákon és látta el a bajukat, mégis ugyanezt a cseszettül lobogó lendületet tartotta a rendőri munka lényegének. Ennek a hiányára fogta azt a türelmetlenséget is, amit Billy Harrow váltott ki belőle állandóan, még ha közben szórakoztatónak is találta a fickót.

Collingswoodba hirtelen belenyilallt a váratlan gondolat: mi van, ha Baron sem biztos benne, mit kellene tenni? Ezt most végiggondolta. Olyan alaposan vizsgálgatta a lehetőséget, mintha az előbb vette volna fel a földről és próbálna rájönni, mi az. Közben rendőrök kerülgették – elég régóta állt az útban. Többen még csak furcsán sem néztek rá. Tudod, Collingswood.

A diszpécserszoba közelében ácsorgott, ezért a küldönc az FSZBCS összes tagja közül őt találta meg elsőnek. Így aztán egyszer csak belökte Baron irodájának ajtaját, ahol a főnöke karba font kézzel, komoran bámulta a monitort, felugrott a szemöldökfára, egy kézzel lógott róla, mint egy kisgyerek a játszótéren, és így szólt:

– Csak szépen kell kérni, főnök! A nyom éppen a kórházban fekszik. De már ez is infó, nem?

Ocsmány egy nap volt, fénytelen, nyirkos és szürke, sunyi széllel, ami idegesítően motozott, mint egy kisgyerek. Ennek ellenére Marge a szabadban töltötte a délelőttjét, a Temze-gát parkjában. Szemerkélő esőben trappolt a hullámformára vágott bokrok között, miniatűr focipályák mellett. Aznap reggel hosszasan zokogott Leon miatt, mintha most vett volna tőle búcsút. Ő abbahagyta a sírást, az ég nem.

Marge gyanította, hogy már kirúgták az állásából. A főnöke régi barátja volt, de valószínűleg lehetetlen helyzetbe hozta, amikor sokadszorra sem vette fel, ha hívta.

Pedig nem érezte magát zavartnak. Nem érezte úgy, hogy egyetlen cél hajtaná előre, ami lassan eluralkodik felette és elveszi az eszét, vagy ilyesmi. Egyszerűen csak arról volt szó, hogy semmi mással nem bírt foglalkozni. Nem veszítette el az önuralmát. De azóta, mióta kiderült, hogy London nem az, aminek lennie kellene, és az egész világ hazudott neki, többet akart tudni. És továbbra is ki akarta deríteni, mi történt Leonnal.

Nem élt már. Marge biztosra vette, hogy az elromlott lámpa a maga bizarr, pislákoló módján az igazat mondta.

Ez hozta hát ide, a folyó védművei mellett zöldellő, formára nyírt kis parkba. A folyó torkolatába, Silvertown ipari lapálya mellé, ahol a Temze-gát hatalmas elemei gubbasztottak a vízben, mint egy csomó gigászi, idegen kaptár, mintha ezüstpáncélos látogatók lettek volna az űrből. A gát különálló részei között barna víz hullámzott, a felszín alatt pedig, a fenék iszapjában tíz zsilipkapu várta, hogy szükség esetén felhúzzák.

Marge a woolwichi alagutat választotta, ami nagy kerülő volt, de ő bőven ráért. Rálátott a déli part tetői közül kiemelkedő épületre, ahol a gátat felügyelő szervezet dolgozott. Elővette a telefonját és tárcsázott.

Jóságos ég, gondolta, mennyire lehangoló ez a városrész! A London-City repülőtér irányából érkezett, aztán a kabátjába burkolózva átballagott a gyalogosok alagútján a folyó alatt. Rá sem kellett néznie a kinyomtatott térképre: fejből tudta az összes fontos részletet. Nem volt egyszerű kiszedni a szükséges információkat a netes informátoraiból, de azért annyira nehéznek sem nevezte volna. Kellett hozzá némi ravaszság és hízelgés, de ha bárki tőle akart volna megtudni valami hasonlót, ennél azért jóval keményebben kellett volna próbálkoznia. Amennyire ezt Marge meg tudta ítélni, ezek tényleg „titkos” fórumok voltak, de a tagok többsége inkább csak a tudásával akart felvágni. Mást sem írtak neki, mint így is túl sokat mondtam, vagy ezt nem tőlem hallottad.

És mégis kitől, te ostoba pöcs? – gondolta Marge, amikor éppen átfutotta az egyik ilyen lerázó üzenetet. – Annyit tudok rólad, hogy a felhasználóneved szentlady777, te nyomorult, szóval ne viccelődjünk egymással.

A kultuszgyűjtőből kiszedett „dagálytestvér” és az egyetlen szóba jöhető „gát” helyét ismerve pár napba került – de csak pár napba –, mire sikerült még ezt-azt kiderítenie. Ezúttal olyasmire bukkant, ami egyszerre volt munkahely és titkos társaság, egy egész hitrendszer körvonalai sejlettek fel előtte.

Marge elnyomta a cigarettáját. Megrázta a fejét, majd futva megindult a Temze-gát Turistaközpontja felé, és lélekszakadva berontott az ajtón. A recepción ülő nő riadtan bámult rá.

– Segítsen! – mondta Marge, és a hatás kedvéért hadarva folytatta. – Ne, ne, hallgasson végig! Dolgozik itt valaki, akik dagálytestvérnek nevezi magát, igen, a neten. Vagy többen. Kérem, kérem, adjon át nekik egy üzenetet!

– De… de… mit mondott, mi a nevük?

– Nem tudom! De nem vagyok őrült. Esküszöm. Kérem, itt emberéletek forognak kockán. Szó szerint. Biztosan van valami módszerük arra, hogyan üzenhetnek az összes munkatársnak egyszerre. És nemcsak a turistaközpontról beszélek, hanem a karbantartók részlegéről is. Kérem, kérem, könyörögve kérem! –Marge megragadta a nő kezét. – Csak annyit tegyen meg, hogy a dagálytestvér nevű ember tudja, hogy üzenetet kapott Tyno Heligtől. Az illető érteni fogja. Higgyen nekem. Tyno Helig megvan? – Lefirkantotta a nevet egy cetlire. – A Maryon parkban leszek. Ott várok rá. Kérem!

Marge a nő szemébe nézett, és próbált a cinkos-csajos érzelmekre hatni. Nem volt benne biztos, hogy sikerült. Aztán megfordult és kirohant az ajtón, egyenesen az első sarokig, ahol befordult és azonnal lelassított, majd higgadt léptekkel ballagott a Warspite Roadon, a körforgalom mellett, át a parkba.

A park a Nagyítás című filmben is szerepelt, bár aznap túlságosan ocsmány volt az időjárás, teljesen más, mint a filmben, ezért Marge nem tudta pontosan felidézni a részleteket, de végül valószínűleg megtalálta a film egyik helyszínét. A lehető legközelebb keresett egy padot. Minden új jövevényt megnézett. Folyamatosan a frissen vásárolt zsebkését tapogatta, mintha bármire jó lenne. Inkább a nappalban és a járókelőkben bízott. Vajon felismeri a keresett személyt, ha belép a parkba?

Amikor közel egy óra múlva kiderült, hogy az üzenete célba ért, a kérdés azonnal okafogyottá vált. Nem egy ember érkezett, hanem három. Férfiak, akik sietős léptekkel, fürgén nézelődve közeledtek a keskeny ösvényeken. Nagydarab, kisportolt pasasok voltak. Egyforma szerelő-kezeslábast viseltek. A legidősebb, aki elöl jött, intett a másik kettőnek, hogy szóródjanak szét. Marge felállt: úgy érezte, inkább beszél hármójukkal, mint valamelyikkel egyedül. Azonnal észrevették. A nő keze a kés markolatára szorult.

– Üdv – mondta. – Én vagyok Tyno Helig.

Nem túl messze álltak meg tőle. Ökölbe szorított kézzel meredtek rá. Az elöl álló férfi állkapcsa úgy mozgott a feszültségtől, mintha rágna valamit.

– Ki maga? – kérdezte. – Mi a fenét akar? Üzenete van számunkra, vagy mi?

A nő látta rajta az ellentmondásos érzéseket. Természetesen ott volt a harag, amiért valaki kiderítette, kik ők, és a munkahelyükön, civilben buktatta le őket. Marge a vezető arcára pillantva abban is biztos volt, hogy ezt az egészet viccnek, a hitük kigúnyolásának véli, ami szintén felbőszítette. De eközben a harag mellett ott követelőzött az izgatottság is. Az a halovány, nyomorék kis remény.

– Mi az üzenet? – kérdezte a férfi.

Tehát bevált a terv. Tyno Helig nem egy személy volt, hanem egy hely, a számtalan elsüllyedt királyság egyike, a walesi Atlantisz. Ez – gondolta Marge, amikor a terven dolgozott – biztosan felkelti a kíváncsiságukat.

– Ki maga? – kérdezte a férfi.

– Bocsánat az átverésért – mondta Marge. – De valahogy elő kellett csalogatnom magukat. Nagyon sajnálom… – Egy pillanatra tétovázva elhallgatott, de a fenébe az egésszel, annyira fáradt volt, hogy már az sem érdekelte, kit haragít magára. – Nem a várva-várt szökőárjukról van szó. Kérdezni akarok valamit.

A férfi a halántékához emelte ökölbe szorított kezét, mintha mindjárt fejbe kólintaná magát, aztán hirtelen megmarkolta Marge kabátját. Két társa gyorsan melléjük lépett, hogy eltakarják őket a többi járókelő elől.

– A micsodánkról? – sziszegte a férfi. – Kérdezni akar? Tudja maga, kik vagyunk mi? Nagyon gyorsan mondjon egyetlen okot, miért ne fojtsam vízbe. Tudja, kik vagyunk mi?

Igen, Marge-nak volt némi elképzelése a dologról. A kutatómunka közben bőségesen gyűjtött magának újabb meg újabb különc vallásokat, és elég elszántan keresgélt ahhoz, hogy ezekről információkat is találjon.

Az Üdvözítő Özönvíz Gyülekezete. Mint azt Marge valamelyik titkolózó netes teológustól megtudta, a bibliai szivárvány nem ígéret volt – hanem átok. A bűnbeesés kezdete nem arra a pillanatra datálható, amikor az első emberpár elhagyta az Édenkertet: az még csak az elragadtatás időszaka, a rettenetes próbatételek mitikus korszaka volt. Az igazság ugyanis az, hogy Isten a leghűségesebb híveit valójában megjutalmazta a szent vízözönnel.

Félrefordítás – olvasta Marge. Ha Noé, Ziuszudra, Utnapistim, vagy nevezzék bárhogyan (hiszen ugyanarról a személyről van szó) azt a parancsot kapta, hogy építsen egy hajót, akkor azt miért nem így mondják a Tórában? A bárka neve miért nem onija, azaz hajó, hanem teba – vagyis doboz? Hát azért, mert nem arra szánták, hogy ússzon a roppant hullámokon, amelyeket Isten küldött a világra, éppen ellenkezőleg, a hullámok alatt lett volna a helye: íme, a történelem első tengeralattjárója, ami góferfából készült, háromszáz könyök hosszú, és Isten beígért új világát járja majd. Moszatmezőkről fogja betakarítani a terményt. Viszont a víz alatti paradicsomba igyekvő kiválasztottak elbuktak, Isten pedig bősz haragjában visszahívta a tengereket. A szárazföld lett a büntetésünk, és azóta is itt élünk mindannyian, mint az óceán száműzöttjei.

Az Üdvözítő Özönvíz Gyülekezete azért imádkozott, hogy egy nap ismét eljöjjön a vizek uralma. Marge sokat olvasott az utópiáikról, olyan országokról, amelyek nem büntetésből, hanem jutalomból süllyedtek le a mélybe: Kityezs, Atlantisz, Tyno Helig. Nagy becsben tartották prófétáikat, Kroehl-t és Monturiolt, Athanasiust, Ricou Browningot és John Cage apját. Gyakran idézték Ballardot és Garrett Servisst. Hálát adtak a cunamiért és megünnepelték a sátán művének bukását, a sarki jégsapkák olvadását, amelyeknek volt merszük márványtömbbé fagyasztani a vizet. Szent kötelességüknek tartották, hogy minél messzebbre és minél gyakrabban utazzanak repülővel, mert ezzel is növelték a széndioxid-kibocsátás léptékét. Ezen kívül pedig beépített, szent ügynököket juttattak be azokra a különleges helyekre, ahol egy napon majd a nagy áradásért munkálkodhatnak.

Így került ez a pár fős sejt is a számukra minden bizonnyal istenkáromlással felérő árvízvédelemhez. A megfelelő pillanatra vártak. Útját állták az összes csip-csup kis dagálynak, és várták az igazit, a nagyot. Ha pedig feltámad a végső vihar, és a mélységből harsogva zúdul a part felé a leírhatatlan árhullám, akkor, és csak akkor valóban szabotálni fogják a munkájukat. És amikor a víz mozdíthatatlan koporsófedélként zárul össze a város utcái felett, az Üdvözítő Áradat testvériségének végül teljesül az álma, és mindannyian elfoglalhatják az őket megillető helyet az elsüllyedt Londonban.

És akkor egyszer csak megkapták Marge üzenetét. Mindenki tudta, hogy valóban eljött a világ vége… óhatatlanul felmerült bennük, mi van akkor, ha pont az övék.

– Szerintem nagy szerencséjük van, amiért eddig senki sem zaklatta magukat – csattant fel Marge, és kirántotta magát a férfi szorításából. – Pár nappal ezelőtt még a létezésükről sem tudtam. Valaki azt mondta, a tenger nevében beszélnek. És azt is, hogy maguknál van a polip. Tudják jól, miről beszélek. De egyszerűen… Az, aki valamit művelt azzal az átkozott döggel, a fiúmmal is csinált valamit.

– Hát van bőr a képén – jegyezte meg a vezér. – Azt nem mondanám, hogy ezzel minden oké lett, de láthatóan tud valamit.

– Én megmondtam, öregem – szólt közbe az egyik férfi. – Minden a feje tetejére állt.

– Ez nem pofátlanság – mondta a nő. – Csak annyira fáradt vagyok… és nagyon szerettem a pasimat. Vele volt a barátja, Billy Harrow… Billy Harrow. – Azért ismételte meg a nevet, mert a férfi vaskos nyaka megrándult a név hallatán, és azonnal a többiekre nézett.

– Harrow! – mondta. – Harrow? Ő lopta el a krakent. Legalábbis eddig azt hittem. Azt hallottam. Ő a prófétája. Dane Parnell-lel együtt léptek meg a krakenesektől. Velük kellene beszélned. Ők tüntették el.

– Nem, ez nem igaz.

Egy kis ideig szótlanul meredtek egymásra.

– Dane akkor lépett ki az egyházból, amikor nyoma veszett a krakennek, csak azért, hogy csatlakozzon Harrow-hoz. Szóval simán lehet közük a pasijához…

– Higgyen már nekem! – kiáltotta Marge. – Nem így történt. Nem tudom, ki az a Parnell, amúgy is alig tudok bármiről bármit, de Billy Harrow nem lopta el a polipot. Nem is olyan régen még együtt pizzáztunk! – Ezen önkéntelenül is nevetnie kellett. – És tudom, hogy nem ő volt. Szerintem amúgy is halott. És ha tudná, hol van Leon, elmondaná… – Váratlanul eszébe jutott a villódzó utcai lámpa, és elakadt a szava. – Elmondaná – folytatta lassan –, ha lenne rá módja…

A férfi összedugta a fejét a többiekkel. Marge várt. A suttogó hangokból ítélve vitatkoztak. Még a nőt is váratlanul érte, amikor egyszer csak kiszaladt a száján a kérdés:

– Tényleg azt hiszik, hogy itt bohóckodnék, ha lenne más választásom? – A férfiak értetlenül pislogtak. – Nincs nekem szükségem erre, olyan jól meglennék a sok baromság nélkül, nem hiszek az ostobaságaikban, nem akarok elsüllyedt világot és nem akarom, hogy egy polip legyen a világegyetem ura, és nem akarok nyakig ülni ebben az elmebeteg hülyeségben, és még csak abban sem hiszek, hogy valaha visszakapom Leont. Csak elfáradtam, és közben meg kiderült… – Úgy vonta meg a vállát, mintha őt is meglepné a dolog. – Rájöttem, hogy tudni akarom, mi történt. És maguk meg azt mondják, fogalmuk sincsen, mi folyik itt? Hát mire jók maguk egyáltalán? – Marge szemét elfutották a könnyek. Nem gyengeségből, nem akart ő sírni, de hirtelen annyira dühös lett, hogy elsírta magát.

– Bárkivel is beszélt… – kezdte az idősebb férfi, majd habozva folytatta: – Azok rosszul mondták. Mi nem képviseljük a tengert, nem… hogyan is tehetnénk ilyet? Félretájékoztatták.

– Nem érdeke…

– De engem igen. Ezt mindenkinek tudnia kellene. Komoly dolgok készülődnek. Kitől hallotta ezt a sok mindent? Ki segít magának?

– Senki! Jézusom.

– Semmit sem tehetek az érdekében. – A férfi hangja nem volt különösebben nyájas, de ellenséges sem. – És nem, nem beszélek a tenger nevében.

Ezt viszont már visszafogott ingerültséggel tette hozzá. Itt állt ez a férfi, aki áhítatosan várta, hogy a víz örökre elcsúfítsa a világot, angolnákkal meg hínárral népesítse be az összes földi várost, bűnösök tetemeivel trágyázza az elsüllyedt utcákat, közben meg az arckifejezéséből ítélve valójában egészen rendes pasas volt.

– Legyen óvatos – mondta a nőnek. – Kerülje a bajt. Védelemre lesz szüksége. Ez a város még normális helyzetben is veszélyes, most viszont totálisan megtébolyodott. Ha így folytatja, még sok tyúkszemre rá fog taposni menet közben. Gondoskodjon védelemről! Az égvilágon semmit sem visel, mi? – Ösztönös mozdulattal a mellkasához kapott, mintha egy amulett helyét tapogatta volna. – Így ki fogják nyírni. Azzal meg nem sokat segít a pasiján, hm?

A nőnek már a nyelve hegyén volt, hogy nem vagyok már gyerek, de az idegen mogorva kedvessége elbizonytalanította.

– Szerintem hagyja a csudába az egészet. De ha mégis folytatná, akkor keressen fel egy specialistát. Ott van Murgatroyd, Shibleth vagy Butler. Keressen meg valakit. Jegyezze meg ezeket a neveket. Camdenben vagy Borough-ban. Mondja, hogy Sellar küldte.

– Nézze… – kezdte Marge. – Megadhatom a számomat? Beszélgethetnék erről valamikor? Segítségre van szükségem. Kérem…?

A férfi nemet intett.

– Nem segíthetek. Tényleg nem. Sajnálom. Kissé nagy a nyüzsgés az utóbbi időben. Most menjen. – Megpaskolta a nő vállát, mintha egy kutya lenne. – Sok szerencsét.

Marge távozott Woolwich mogorva tájairól. Vissza sem nézett arra a betegesen fehér, borzalmas, kilapított ezredfordulós kupolára. A legígéretesebb nyomról kiderült, hogy értéktelen. Sok dolga volt. Talán tényleg nem ártana megfogadni a tanácsot, és gondoskodni a védelemről.

Tény, hogy Marge legerősebb nyoma sehova sem vezetett, de tudtán kívül ő maga is nyom volt. Tőle származott az a nagyon fontos információ, miszerint talán mégsem Billy Harrow, a kraken titokzatos prófétája áll a kisisten eltűnése mögött.

Az igazak seregének erről tudnia kellett. Akárcsak a tengernek.

48.

Jason Smyle, a proletariátus kaméleonja némán hallgatta Billy könyörgését, aki elkeseredetten próbálta rávenni arra, hogy minden ellenszolgáltatás nélkül elvállaljon egy feladatot.

– Dane a barátod! – mondta végül.

– Ja – felelte erre Jason.

– Akkor tedd meg érte – mondta Billy.

Billy nem tudta, hol lehet Jason. Arra sem volt idő, hogy megszervezzék a személyes találkozót. Billy egyszerűen megadta Watinak annak a telefonnak a számát, amit az orvtámadás után lopott magának – ami egyébként különösebb nehézségek nélkül sikerült, még ebben a nyomorúságos lelkiállapotában is. Wati aztán hamar felkutatta Jasont, és lediktálta neki Billy elérhetőségét.

– Felfogtad, ez mit jelent? – kérdezte Billy. – Elrabolták. A káosznácik elrabolták Dane-t! Jól tudod, hogy ez mivel jár. – Közben úgy érezte, mintha ő is pontosan tudná, mintha mindig is ebben a világban élt volna. Vele ellentétben Dane-nek nem segített semmilyen angelus ex machina.

– Mit akarsz tőlem? – kérette magát a férfi.

Billy még telefonon keresztül is állandóan azt érezte, hogy valahonnan ismeri Jasont.

– Meg kell találnunk Dane-t. Meg kell tudnunk, mi folyik itt. Attól tartok, nagyon kellemetlen összefonódásokról van szó. – Billy félrehajtott fejjel a vállához szorította a telefont, és egy drótkerítésen tátongó lyukon átbújt a körbekerített udvarba. – Ezeket a nácikat a Tetkó bérelte fel. Akárcsak azokat, akik éppen szétcseszik Wati sztrájkját. A rendőrökkel karöltve.

– Meg kell tudnunk, milyen mélyre futnak a szálak. Még az sem lehetetlen, hogy Dane már a zsaruknál van. Az biztos, hogy a rendőrök egy húron pendülnek a Tetkóval, ezért ha mást nem, azt tudhatják, hol tarthatják fogva. Ezért van szükségünk rád. Viszont jól gondolom, hogy ha meg is találjuk, a nácik közé már nem tudsz besétálni, igaz?

– Nem! – mondta Jason. – Nem pénzért csinálják, ezért esélytelen. Elkötelezettségből dolgoznak, és a hit mögé nem tudok elbújni. A hit és a normális fortélykodás taccsra vágja a képességemet.

– Rendben. Akkor be kell jutnod a neasdeni őrsre, és körülszimatolni, mit tudnak. Deríts ki mindent, amit csak lehet. Dane-ről van szó.

– Jó – egyezett bele végül Jason. – Legyen.

Jason hangjából ítélve eddig sem tűnt valószínűnek, hogy nemet mondana, de Billy azért megkönnyebbülten hunyta le a szemét.

– Hívjál fel, ha megvagy, és meséld el, mit tudtál meg – kérte Billy. – Kösz. Ne is vesztegesd az időt, jó? Köszönöm szépen. Fogalmunk sincsen, hol lehetnek.

– És te addig…

– Megpróbálok utánanézni valami másnak. Kérlek, Jason, láss neki azonnal. Meg kell találnunk Dane-t. – Billy kinyomta a telefont.

Mihez kezd az ember egy ilyen horderejű csapás után? Miután Dane-t elragadták, Billy mindössze egy dologra volt képes a hatalmas, halott épületek árnyékában, a hideg csendben: követte Wati hangját. A lázadó szellem felváltva beszélt hozzá a zsebéből és abból a pár szoborból, amelyet abban a szörnyűségesen kihalt zónában talált.

– A londomanták… – mondogatta Billy.

– Halkabban, öreg – szólt rá Wati valamiből, amit Billy nem is látott. – Senki sem segíthet rajtunk. – A londomanták titkos köre, Fitch, Saira, meg a segítőik szűk csapata, a pasas, akit Billy lebénított, meg az akaratuk ellenére besorozottak, nem tehettek értük semmit. Nem volt több biztonságos menedék és rejtekhely.

– Ó, hogy rohadjon meg az egész világ! – fakadt ki Wati.

Mintha az MTKSZ-nek nem lett volna elég baja, most még egy hirtelen elárvult kis messiást is pátyolgathatott. Billy azonban váratlanul megmakacsolta magát, és nem volt hajlandó felemelni egyik csatornatetőt sem – amihez egyébként hetekkel ezelőtt még túl gyenge és ügyetlen lett volna – és nem surrant be a város alá. Nem – megtorpant, és érezte, hogy valami összeszorul, majd kienged benne, és az idő tétovázva, lassan fodrozódva meglódult felé, akár egy kirázott lepedő. Közölte Watival, hogy nem megy sehova, éppen ellenkezőleg, jöjjön vele, majd elment és lopott magának egy telefont. Egy boltból elcsórta egy matrjoskakészlet legkisebb babáját – a buta Kirk helyett, bár azt is megtartotta –, majd az arcához emelte, és így szólt Watihoz:

– Most pedig megmondom, mit fogunk tenni.

– Rengeteg kapcabetyárral volt már dolgunk – mondta Baron –, de mind közül ezeket a nyomorult káosznácikat gyűlölöm a legjobban.

A felügyelő Collingswood és Vardy között ácsorgott. Dühösen és idegesen vakargatta az arcát. Egymás mellett szorongva topogtak a biztonsági üveg előtt, hogy az ablakon át belássanak a kórterembe, ahol egy gézzel bepólyált férfi hevert az ágyon. Csövek lógtak ki belőle, és az ágyhoz volt bilincselve. Egy gép pittyegve mérte a szívverését.

– Tényleg azt mondta, hogy „kapcabetyár”? – kérdezte Collingswood. – Színházi szerepre készül?

– Jól van, na – mondta Baron bizonytalanul. – Seggfejek.

– A kurva mindenit már, főnök! – szólt rá Collingswood. – Legyen menőbb egy kicsit. Szopadékok.

– Mocskok.

– Féregarcúak, főnök. Sok kis csicskafejű. Geciputtony. Pöcsköszörű. – Baron elhűlve meredt rá. – Úgy ám – kontrázott Collingswood. – Én menő vagyok. Most mondja, hogy nem.

– Egyet áruljanak már el – szakította félbe őket Vardy. – Mit is tudtunk meg pontosan ezektől? Mert többen vannak, ha nem csalódom.

– Úgy igaz – válaszolta Baron. – Öten, változóan súlyos sérülésekkel. Plusz egy halott.

– Pontosan tudni akarom, mit láttak. Meg akarom érteni, mi folyik itt pontosan.

– Van valami ötlete, Vardy? – kérdezte Collingswood.

– Ó, igen. Ötletem, az van. Túlságosan is sok. De próbálom összerakni a képet. – Vardy az ágyban heverő férfit méregette. – Ez a Tetkó műve. Azt már hallottuk, hogy fejvadászokat fogadott fel. Bár erre a társaságra nem számítottam.

– Hát az biztos, hogy nem túl diplomatikus lépés – szólt Baron. – A káosznácikat minden tisztességesebb társaság kinézi.

– A Tetkó dolgozott már velük valaha? – kérdezte Collingswood.

– Nem tudok róla – felelte Vardy.

– És Grisamentum?

– Mi? – Vardy a lányra nézett. – Ezt miért kérdezi?

– Csak láttam az asztalán a dossziékat azokról az alakokról, akik a Tetkónak dolgoztak. És ott voltak Gris cimborái is. Elárulja, miről van szó?

– Ó – mondta a férfi. – Igen, ez igaz. Ezek ketten… mindig egyszerre lépnek. Legalábbis így volt, amíg Grisamentum élt. És azt hiszem, már tudjuk… egyetérthetünk ebben?… szóval a jelek szerint még mindig életben van. Nem lehetetlen, hogy valamelyikük emberei éppen a másiknak dolgoznak.

– Miért? – kérdezte Collingswood. – Ennek semmi értelme. Ezek ketten gyűlölték egymást.

– Tudja, hogy megy ez, nem? – csattant fel Vardy. – Tartsd közel a barátaidat, még közelebb az ellenségeidet, miegymás? Mindenhol vannak köpönyegforgatók és lefizethető emberek. Mit tudom én.

A lány a fejét rázta.

– Ha maga mondja, okos fiú – felelte. – Grist szörnyen csipázták az emberei, nem? Betegesen hűségesek voltak hozzá.

– Nincsen olyan hűséges ember, akit ne lehetne megvásárolni – jegyezte meg Vardy.

– Most nem emlékszem pontosan, de a végén eléggé elmebeteg figurákkal kavart – fűzte tovább Collingswood. – Mármint Gris. Én is belenéztem az iratokba.

Vardy felhúzott szemöldökkel nézett rá.

– Orvosokkal, haláldokikkal… meg a pirókkal is, nem?

– Igen. Így igaz.

– És arra tippel, hogy ezek közül többen a Tetkónak dolgoznak, igaz?

Vardy habozott, aztán felnevetett, ami nagyon nem volt jellemző rá.

– Nem – mondta végül. – A jelek szerint nem dolgoznak neki. Attól viszont még nem árt utánanézni a dolgoknak.

– Szóval még mindig vadászik rájuk?

– Abban rohadtul biztos lehet. Minden gyanúsítottat, minden nyomot addig kergetek, amíg százszázalékosan meg nem győződtem arról, hogy az égvilágon semmi közük a poliphoz, sem Grisamentum, sem a Tetkó részéről. Sem szabadúszóként. Tegye a dolgát, én is teszem a magamét.

– Azt hittem, a maga dolga átlényegülni kettyós istenfélővé. Meg szent könyvekből jegyzetelgetni.

– Jól van, elég legyen – szólt közbe Baron. – Mindenki fejezze be.

– Hogy a kurva életbe nem bírjuk megtalálni ezt a polipot, főnök? Kinél van? Ez az egész egyre nevetségesebb.

– Collingswood, ha tudnék válaszolni a kérdésére, én lennék a londoni rendőrség főparancsnoka. Próbáljuk meg legalább feltérképezni, kik keveredtek bele eddig ebbe az őrületbe. Egyrészt itt vannak a káosznácik, ezek a pöcsköszörűk… köszönöm, közrendőr… mint a Tetkó legfrissebb alkalmazottai. Mondjuk az egész város neki dolgozik éppen, szóval…

– Nem mindenki – vetette közbe Collingswood. – A fegyvertenyésztőkről is pusmognak, de őket valaki más pénzeli. Csak azt nem tudja senki, kicsoda, és ettől mindenki eléggé feszült.

– Nyilván az, aki az elhappolipolás mögött áll – szúrta közbe Vardy. – Szóval ki fizeti őket?

– Lenyomozhatatlan. Teljes rádiócsendet rendeltek el.

– Hát akkor szedjük ki belőlük mi magunk – ókumlálta ki Baron.

– Főnök, maga szerint mivel próbálkozom éppen?

– Pompás – mondta Baron. – Mint egy zen koan, nem? Melyik a jobb vagy a rosszabb? Ha a szent látomásoktól hajtott fegyvermániákusok ellenünk harcolnak a káosznácikkal karöltve, vagy éppenséggel egymás ellen vonulnak, mi pedig két tűz között ragadtunk? Erre kérek választ, kedves bódhiszattvák.

– Nem akarjuk legalább azt tisztázni, mi történt ezzel a pasassal? – kérdezte Vardy. – Egyikük sem beszélt?

– Dehogynem – válaszolta Baron. – Ennek a kis féregnek egészen hamar leesett, hogy esélye sincsen, ha velem kerül szembe. Gyorsan úgy tett, mint aki a káoszt éltetve próbál halálra rémiszteni az igazsággal, bla-bla-bla, de valójában olyan szépen dalolt, mint a világ leglelkesebb pacsirtája.

– És? – kérdezte Vardy.

– És úgy tűnik, hogy Dane Parnell valószínűleg nem érzi most magát túl jól a bőrében. A káosznácik magukkal vitték száműzött barátunkat. Legalábbis ezt látta – Baron az ágyon fekvő alak felé bökött –, mielőtt elveszítette volna az eszméletét. Vagyis a mi kis elveszett Billynk magára maradt a nagyvárosban. Vajon mihez kezd most?

– Na jó, de nem teljesen védtelen, nem igaz? – kérdezte Collingswood. – Éppen elég bizonyíték rá ez… – A súlyosan sérült férfira mutatott. – Nem igazán mondhatjuk, hogy Billy egyedül harcol, nem igaz?

– Vardy? – Baron a másik férfira nézett. – Nagyon érdekelne a véleménye. – Látványosan elővette és felcsapta a jegyzetfüzetét, mintha nem tudná fejből idézni a leírást. – „Egy palack volt, az, hallod, rendőrkém, védelmezd csak a törvényt féreg módjára, mi bezzeg elszabadítottuk a káoszt, te hulladék, satöbbi, satöbbi…” – olvasta fel Baron rezzenéstelen arccal. – Innentől inkább idézném a főbb pontokat. Sallangmentesen, a lényegre szorítkozva. „Egy üveg volt. Egy nagy palack támadott meg minket. Koponya volt rajta, az harapott. Csontkarja volt. Egy valódi ellenfél, csak üvegből.” Bevallom, ez az utolsó mondat különösen nagy kedvencem.

Baron eltette a jegyzetfüzetet.

– Nos, Vardy? – szegezte neki. – Biztosan van valami elképzelése.

Vardy lehunyta a szemét. Nekidőlt a falnak és felfújta az arcát. Amikor végül felpillantott, nem a társaira nézett, hanem áthatóan bámulta a megnyomorított káosznácit az ablakon túl.

– Tudjuk, mi történt, igaz? – kérdezte Baron. – Nem is, inkább másképpen teszem fel a kérdést. Fogalmunk sincsen, mi történik itt. Mint ahogyan senki másnak sincsen. Viszont azt talán többé-kevésbé sejtjük, mi a nyavalya az, ami egyszer csak felbukkant a semmiből és magával ragadta az ifjú Harrow-t.

– Jól van, visszamegyek a múzeumba – mondta Vardy. – Hátha sikerül legalább egy kicsit oszlatni ezt a homályt. Olyan jó lenne, ha csak egyszer – tette hozzá váratlan indulattal –, egyetlen egyszer ebben a rohadt életben úgy működne ez az átkozott világ, ahogyan kellene! Annyira unom már, hogy az univerzum minden rohadt pillanatban a megtestesült, fortyogó véletlen!

Nagyot sóhajtva megcsóválta a fejét, majd Collingswood nagy meglepetésére kurta, feszült és szégyenlős mosolyt villantott felé.

– De most tényleg – mondta. – Hát nem? Komolyan. Mi a fészkes fenéért védelmezi Billyt az emlékezet egyik angyala?

Dane-t viszont nem védelmezte egyetlen angyal sem, és pontosan ez vezetett odáig, hogy éppen szédelegve arra tért magához, hogy rettenetes testhelyzetben, begörcsölt izmokkal lóg lefelé valamiről: egészen sok ideig tartott, mire rájött, hogy az egy torz feszület. Egy elnagyolt, emberméretű horogkeresztre feszítették fel, mint egy felajánlást. Nem nyitotta ki a szemét.

Visszhangokat hallott – lépteket, aztán valahonnan szándékosan idióta, visító nevetés harsant, és hiába tudta, hogy ezzel csak ijesztgetni akarják, valóban megrémisztette. Valahol nagytermetű kutya ugatott. Dane sorban megfeszítette az izmait, mert tudni akarta, mindenhol egészben van-e még.

Kraken, adj nekem erőt! – fohászkodott. – Adj nekem erőt sötét mélységedből!

Tudta jól, kiket látna, ha kinyitná a szemét. Tisztában volt vele, hogy lehet bármilyen erős és valós a gyűlölete, pontosan ugyanakkora a rettegése is, azt pedig le kellene győznie, és erre pillanatnyilag sem az elméje, sem a gyomra nem állt készen. Ezért inkább lehunyva tartotta a szemét.

A legtöbb káoszmágus bárkit zsibbadtra tudott untatni azzal, amikor elkezdték magyarázni, hogy a káosz, amit megcsapolnak, az maga az egyenjogúsítás eszköze, és az ő sajátos, nemlineáris mágiájuk pontosan annak a nyílegyenes, mindent behatároló gondolkodásnak az antitézise, ami szerintük Birkenauhoz vezetett, bla és bla és bla. Az viszont már a politikai játszmák része volt, hogy a szélsőjobbnak mindig ezt az egy aspektusát domborították ki. Létezett egy másik, némileg elnyomott, de nem kevésbé hithű és odaadó fasiszta hagyomány: a dekadens barokk.

A fasiszta kultuszok között a káosznácik voltak a leghivalkodóbbak, akik egyúttal a leglelkesebben próbálták visszaállítani mindazt, amit elkorcsosult mozgalmuk valódi lényegének tartottak. Az SS nyikorgó, fekete bőrruhája – bizonygatták annak a maroknyi embernek, aki nem rohant el előlük vagy nem próbálta megölni őket ott helyben – csak gyáváknak való pornográfia, egy degenerálttá vált hagyomány finomkodása.

Nézzetek inkább kelet felé – mondták. – Vegyétek szemügyre a Vérfarkas-hadművelet autonóm terrorista sejtekből álló szervezetét! A berlini szibarita orgiákat: nem romlottság, hanem kiteljesedés volt. A káosznácik számára a Kristallnacht volt a legszentebb dátum, amikor a várost elborították az üvegszilánkok kaotikus mintái. Azt bizonygatták, hogy a nácizmus valójában egyenrangú kicsapongás, nem pedig álszent visszafogottság, amivé a szuperegóként funkcionáló bürokraták szűrője tette.

A káosznácik a nyolcágú káoszcsillag módosított változatát használták szimbólumnak, amitől Moorcock elsírta volna magát: az átlós karok horogkeresztként görbültek, így lett az egészből minden irányba mutató szvasztika. Mi is a „Törvény”, a Káosz ősellensége – tették fel a kérdést ezek a nácik –, ha nem a Tóra? Mi a Törvény, ha nem a zsidók törvénye, tehát a zsidóság maga, ennélfogva a Káosz sem lehet más, mint a mocskos Tórahívő-bolsevista kód megtagadása? Mi a legjobb az emberiségben, ha nem az akarat; a düh és a kicsapongás, a „tégy, amit akarsz” alapelve, az Ubermensch autopoiézisze? És így folytatták a végtelenségig.

Természetesen mindannyian provokátorok voltak, ráadásul nevetségesen kevesen, ennek ellenére még a gonoszságuk miatt hírhedt szekták is tartottak tőlük szórványos, hihetetlen, művészinek szánt kegyetlenkedéseik miatt, amelyekkel prófétáik igaz szellemiségét próbálták visszaállítani. A káosznácik sokszor elmondták, hogy szerintük a végső megoldás hatékony volt, de lélektelen. Auschwitz legnagyobb problémája – erősködtek a kínhalál bohócai –, hogy nem a megfelelő „tábor” volt! – Úgy gondolták, áhított Káosz-Führerük sokkal művészibb népirtásra lenne képes.

Ezek voltak hát azok az alakok, akikhez a Tetkó, Goss és Subby fordult segítségért, majd gondosan kiszivárogtatták egész Londonnak, kikkel ültek le tárgyalni. Csak azért bérelték fel ezeket a felháborító és életveszélyes bohócszörnyeket, hogy elhozzák nekik Dane-t meg Billyt. És Billy ugyan megmenekült tőlük, de Dane nem.

49.

Billy feltette a szemüvegét. Csodával határos módon mindkét lencse tökéletesen ép és tiszta maradt.

– Wati? – kérdezte.

– Nem tudom, hol van Dane! – vágta rá Wati azonnal. – Egyfolytában keresem. De most már leginkább abban bízhatunk csak, hogy Jason szerencsével jár. Bűbáj vagy valami hasonló mögött tartják.

– Szeretném elmesélni, mit álmodtam – folytatta Billy olyan hangon, mintha még mindig álmodna. – Azonnal tudtam, hogy fontos. A krakenről szólt. Egy robot volt. Előkerült. Az egész tartállyal együtt. Ott álltam mellette. És egy hang azt mondta, „rossz irányba nézel”.

Néhány másodpercig csend volt.

– Jason a rendőrségre megy, és amíg ott keresgél, addig rá akarok jönni, miért védelmez engem az az angyal – mondta Billy. – Lehet, hogy tisztában van vele, mi folyik itt. Tudta, hol talál meg. És hiába vigyázott rám, hagyta, hogy Dane-t elvigyék.

Elmondta Watinak, mit tett Saira és Fitch. Pillanatig sem habozott, pedig tudta, milyen rettenetes titok ez. Megbízott Watiban, már amennyire mostanában bármelyik londoniban meg mert bízni.

– Szólj nekik, hogy segíteniük kell – kérte Billy.

Wati pedig azonnal békaugrásokban szökellt testről testre, de dolga végezetlenül tért vissza.

– Nem tudok bejutni – mondta. – A London-kő kiszorít. Mintha egy vízesésben próbálnék felfelé úszni.

– Hát akkor gyorsan találd ki, hogyan értesíthetnéd őket, különben telekiabálom vele az egész várost. Mondd meg nekik!

– De nem tudok bejutni, Billy!

– Csesszék meg a titkolózásukat!

– Billy, figyelj már. Kapcsolatba léptek velünk. Üzenetet kaptam attól a Saira nevű nőtől. Elég okos, kisakkozta, hogy segítettem nektek. Az irodámon keresztül üzent. Semmi konkrétumot. Így szólt: „Keményen próbáljuk felvenni a kapcsolatot a közös barátunkkal. Mi lenne, ha megbeszélnénk egy találkozót?” Tehát segíteni akarnak. Ők is harcban állnak a Tetkóval. Akkor pedig inkább a barátaink, mint az ellenségeink, nem igaz? Szóval én nem tudok bejutni, de próbálom beküldeni hozzájuk pár emberemet, hátha megtudják Fitchtől, hol vannak a nácik.

– Mert ha Londonban vannak… – tette hozzá Billy. – Akkor Fitch tudni fog róluk.

– Elméletben. Elméletben legalábbis.

– Ez mennyi idő?

– Nem tudom.

– Akkor induljunk – sürgette Billy. – Majd mi kiszabadítjuk. A rossz irányba nézek. Ki kell derítenem, ki harcol velem és ellenem. Wati, mesélj nekem. Honnan tudhatok meg többet az angyalokról?

Egy olyan városban, mint London…

Állj: a gondolatmenet értelmetlen, mert nincsen még egy olyan város, mint London. Pont ez a lényege.

London egy temető, ahol halott hitek kísértenek. Város és táj egyben. A feudalizmus különböző formáira épült piacgazdaság. Egyes eltérő zsebvilágokban persze dívott a vadászó-gyűjtögető életmód is, de az a réteg, ahol Billy mostanában élni kényszerült, inkább hűbérbirtokok, vallási fennhatóságú hercegségek, zónák, befolyási övezetek egyetlen hatalmas mozaikja volt, és mindegyik apró részletét egy helyi despota vagy bűnözőpápa irányította. Az egész ismeretségi elven működött, és minden attól függött, ki engedélyezett és mit, vagy kinek kenték meg a tenyerét.

Londonnak megvoltak a saját gerilla-közvetítői, akik részesedésért cserében szerveztek találkozókat a kultuszok között. Wati tudta, hol lehet őket megtalálni és melyiküket fűzik halovány szálak az angyalokhoz: de miközben kutatott, a saját háborúját is igazgatnia kellett. A Hold közben sarlóra fogyott, az égbolt megkeményedett, ellenségesnek tűnt. A szekták nyugtalankodtak.

És itt volt Billy, aki teljesen magára maradt, és tudta, hogy valójában rettegnie kellene, mégsem tette. Bizsergett a türelmetlenségtől. Úgy érezte, mintha minden lépésére tétováznának az órák. Korán volt még, amikor a Watitől kapott listával elkezdte végigjárni a címeket.

Pontosan tudta, hogy vadásznak rá. Most még annál is jobban, mint eddig. Rájött, hogy Dane-t követve ösztönösen rögzültek benne a varázslatokként működő lépéskombinációk, és most álcahálóként szolgáló ritmusban sétált. Észrevette, hogy automatikusan a félhomályos zugok felé tart, és egy kicsit úgy mozgott, mint egy okkult katona. A zsebében tartott fézert szorongatta és fürkészően nézte a környezetét.

Egyedül kopogtatott be egy dalstoni szendvicsező hátsó ajtaján. Claphamben egy templomban járt és felkereste egy bútorüzlet kiállítótermét. Kentish Townban egy McDonald’s személyzeti bejáratánál várakozott. Wati azt mondta, talán tudtok segíteni – közölte minden egyes alkalommal a sok különböző, de egyformán gyanakvó emberrel, akik ajtót nyitottak neki.

A legbiztonságosabb módszer az lett volna, ha soha, senkinek sem beszél az egészről. Már a puszta kommunikáció ténye is feltételezte, hogy a beszélgető felek résztvevők abban a háborúban, amelynek sokan talán még a létezésében sem hittek, és ha bármit mondanak, akaratlanul állást foglalnak, felcsapnak valakihez zsoldosnak. De ez szóba sem jöhetett.

Minden neppernek és közvetítőnek megvolt a saját törzshelye. Privát szobák és netkávézók, ahol azok a férfiak és nők, akik a hitükért loptak, kínoztak, öltek, vadásztak vagy a beszállítást intézték, egy kicsit maguk között lehettek, ott, ahol mindenki jól ismerte a munkával járó nyomást és értette a belterjes pletykát.

– Dane sohasem léphetett volna be ezekre a helyekre – figyelmeztette Wati Billyt. – Azonnal felismerték volna. Rólad viszont senki sem tudja, ki vagy. Esetleg hallhatták a nevedet, ha nyitott füllel járnak a városban. Az arcodat azonban nem ismerik.

– Néhányan igen.

– Ez igaz.

– Szólhatnak Gossnak és Subbynak.

– Az esély megvan rá.

– Egyáltalán hol lehetnek ezek ketten?

– Fogalmam sincs.

A kultuszok városának politikája igen bonyolult kapcsolati viszonyokat teremtett, mint arra bárki rájöhetett, aki először sétált be egy olyan társaságba, ahol az egyik szekta orgyilkosa éppen a Mansour Elohim egyik tagjának mesélt viccet, miközben látványosan hátat fordított a Krisztus-szimbióta Egyházából érkező ikreknek: az ilyesmi felért egy reálteológiai gyorstalpalóval. Ennek ellenére azért mindenki próbálta odakint hagyni az aktuális politikai kötődését. Ez – intette őket az egyik rejtekhely ajtaja feletti felirat – a Tanvény.

Persze lehetett ez egyszerre tan és törvény – mint a két szó összevonásából képzett kifejezés is sugallta –, de azért Billy sem hülyült meg teljesen. Minden titkos találkozóhelyre gondos előkészületek után érkezett, és minimum álbajuszt ragasztott. Wati akkor sem kísérhette volna el, ha éppen nem Dane nyomait kajtatja a városban vagy a compaňerókat próbálja összerántani. Ezekbe a klubokba nem léphettek be a famulusok, és mindenhol feltűnő táblák hirdették, hogy Babát behozni tilos, Billy pedig nem merte megszegni az előírásokat. Amióta megkezdődött a sztrájk, mindenhonnan eltüntették az ember formájú szobrokat. A varázslók világa igazi kispolgári pocsolya volt. Váratlan szabadidejüket a famulusaik ócsárlásával töltötték, és pont az hiányzott nekik, hogy valamelyik szervező kihallgassa őket.

Billy kérésére két alkalommal már akkor nemet mondtak, amikor megemlítette, milyen kevés pénzt tud felajánlani.

– Az emlékezet angyalaival? – mondta egy vénasszony. – Ennyiért? Kevés ez ahhoz, hogy belekeveredjek. Pláne most? Amikor a várost járják?

Billy gondolatban többször is elképzelte, mi lenne, ha kirabolna egy bankot. De végül teljesen váratlanul eszébe jutott egy másik megoldás a problémára. Visszament abba az utcába, ahol egyszer azt az aszfaltba ragadt kulcsot látta. Kivárta a néhány másodpercnyi szünetet, amikor éppen elfogytak az autók, majd a késével kifeszegette a földből a fémdarabot. Olyan gyorsan egyenesedett fel vele, hogy meg is tántorodott. Egy alagsori étteremben kapkodva belapátolt valamit, és közben a kulcsot vizsgálgatta. Értéktelen kacat volt, de zsírosan tapadtak rá a metaforák. Abban a pillanatban, hogy teljesen más regiszterben gondolkodott, rögtön kinyílt a szeme, és váratlanul újabb kincsre bukkant az étteremben. A vécék előtt, a fal egyik fülkéjében egy villanykörte hevert egy serpenyőben. Olyan átható erejű vizuális poén volt, annyi szunnyadó lehetőség rejlett benne, hogy Billynek szabályosan elakadt tőle a lélegzete. Muszáj volt lenyúlnia. Egyszerre értelmetlen, mégis hatalmas értékben elkövetett lopás volt ez.

Amikor megérkezett a következő címre, egy hammersmith-i bárba, ahol egy kapcsolatokkal üzletelő brókerrel találkozott, habozás nélkül ezzel fordult a várakozó fiatalemberhez:

– Tudok fizetni. Ez itt a megfelelő kezekben képes megnyitni az utat. – Felmutatta a kulcsot. Aztán felemelte a villanykörtét. – Ebben meg nem tudom pontosan, mi mocorog, de valaki biztos ki tudja költeni.

50.

– Vardy kezd totálisan becsavarodni – jegyezte meg Collingswood.

Látomásvadász tudósuk kaotikus időbeosztás szerint bukkant fel az irodában és tűnt el újra. Felmarkolt egy-egy dossziét, és címlistákkal, a kapcsolattartók elérhetőségével teli irattartókkal távozott.

– Ugyan már – mondta Baron. – Tudja, hogyan dolgozik. Hagyjuk, hadd menjen a feje után – tette hozzá, de bizonytalanul elhallgatott.

Vardy talán még soha semmit sem hajszolt ilyen kitartóan és ennyire hosszan. Minden alkalommal, amikor a többiek megérkeztek az irodába, újabb kupacnyi jegyzet fogadta őket, érthetetlen macskakaparással lefirkantott kivonatok Vardy privát kihallgatásairól, ahol gyanúsítottakkal és esetleges gyanúsítottakkal beszélt. Mint mindenki más, ő is nagyon furcsán viselkedett az elkésett, goromba millennium árnyékában.

– És most hol van? – kérdezte Baron enyhén panaszosan.

Collingswood csak vállat vont, és összehúzott szemmel pillantott a főnökére. A lábát feltette az egyik asztalra, és közben egy videojátékkal játszott. Képernyőn tomboló avatárja fürgén kerülgette a pixelbestiákat, akik mind fel akarták falni. A virtuális lényt valójában nem is a lány irányította: a beszélgetés elején gyorsan megfortélyolta a kontrollert, hogy a játék magától végigvigye a pályát.

– Lövésem sincsen – válaszolta Collingswood. – Az alapján, amit a borzalmas firkálmányából kisilabizáltam, éppen Grisamentum régi bandájából próbál előásni valakit. A nekrók vagy a pirók közül, azt hiszem. Maga szerint van bármi halvány fogalma arról, mi a fenét keres?

– Szerintem nincsen – felelte Baron. – De a végén akkor is megtalálja. Viszont jól hallottam, hogy tényleg felbukkantak a városban a fegyvertenyésztők?

– De hát már mondtam. Igen, itt vannak. Mint mindenki más. Öregem, idén a legjobbak látogatnak el hozzánk – mondta Collingswood, és az asztalon heverő jelentésekre mutatott.

– Milyen látogatók? – Ezt már Vardy kérdezte, aki ebben a pillanatban lépett be az ajtón egy papírköteggel a kezében.

– Éppen ideje volt – jegyezte meg Baron. – Már azt hittem, lelépett a fenébe.

– Szóval igaz, amit a tenyésztőkről hallani?

– Eredményes volt a kis kiruccanása?

– Tegyük fel, hogy igaz – mondta Collingswood, és úgy fordult a székkel, hogy lássa Vardyt. – Megijesztené?

A férfi felhúzott szemöldökkel nézett rá.

– Engem egészen sok minden megijeszt.

– És ez?

– Pillanatnyilag nincsen hiány orgyilkos szektákból a városban.

– Pontosan.

Némelyikükkel már Collingswoodnak is akadt dolga. A fojtónővérekkel, az újthungistákkal, a nietzschei giccsre épülő egyéb teológiák követőivel. Alapvetően mindannyian Colin Wilson vagy de Sade híveinek brutálisabb kiadásának tűntek, akik ínyencként rajongtak Sotosért meg a banális „kicsapongások” bizonyos formáiért, a BBC-féle moralitás tökéletes negatívjáért. Az egekig magasztalták, amit ők tévesen akaratnak tartottak, az embereket birkáknak tekintették és ostobaságokat beszéltek a gyilkolás elméleti hátteréről. Közhelyességük ellenére azonban néha valóban életveszélyesek voltak, vagy kizárólag az erőszak kedvéért követtek el bántalmazásokat, a maguk analfabéta módján valamelyik lovecrafti istenségnek ajánlva fel az áldozatukat, esetleg Kálinak, ha éppen orientalista érdeklődésűek voltak. Őket még az áldozataik is lenézték a halál előtti pillanatokban.

– Nos, a tenyésztők egyáltalán nem ilyenek – mondta Vardy. – Ők inkább a sors szeszélyéből lettek zsoldosok. Számukra a fegyver lényege nem a gyilkolás, hanem maga a fegyver. Kezdetben sokkal pogányabb alapokra épült az egész.

– Tudom, hogy öreg vagyok meg minden, de nem akarnának esetleg beavatni? – kérdezte Baron. – Már elnézést, hogy csak így beleszólok. – Vardy és Collingswood összenézett, a lány gúnyosan elmosolyodott.

– Találkozott valaha bármelyikükkel? – kérdezte Vardyt.

– Halló! Valaki – csattant fel Baron.

– Az van, hogy ezek a fickók valaha régen egyszer csak megbetegedtek – közölte a lány. – Arra viszont sohasem jöttem rá, miért kerültek képbe a fegyverek.

Rejtélyes kórság söpört végig az eredeti törzsön, és onnantól kezdve mindenki fertőzővé vált. Amit csak megérintettek, az ficánkolni kezdett, asztalok perdültek táncra, székek dobogtak, könyvek szteppeltek, minden élettelen tárgy olyan harsány és ijedős lett, akár egy újszülött csecsemő. Mint ahogyan Midász király sem tudta volna megenni arannyá változott szendvicsét, ezek az okkult hatalommal fertőzött szerencsétlenek sem tuszkolhatták le az ebédet, ha váratlanul szökni kezdett előlük a kenyérszelet meg a sajt.

– Mutáció volt – magyarázta Vardy. Nagyon lassan, semleges undorral ejtette ki a szót. – Adaptív mutáció.

– És az rossz? – kérdezte Collingswood végül.

– Kinek? Mint láthatjuk, a mutáció életet menthet.

Talán mindez egyenes következménye volt annak, hogy az ólmot köpködő, nyűgös állatként viselkedő kovás puskák megfelelő tenyésztése komoly odafigyelést igényelt, bár az is lehet, hogy egyszerűen csak az élők iránti elfojtott utálat jelentkezett ebben a formában, mindenesetre a törzstagok kezében idővel csak a lőfegyverek keltek életre, ráadásul sokkal nyugodtabban, kevésbé izgága módokon. A tenyésztők fegyverei így váltak az önző gén kreálmányaivá.

– A lövedékek a fegyvertojások – vetette közbe Collingswood Baronnak, és Vardyra pillantott. A tenyésztők szent fémbestiáikat masszírozva juttatták el a csattanó hanggal beteljesülő csúcspontra, a megtermékenyítés eszköze korditrobbanás volt. Az erőszakos tojásrakók tápanyagban gazdag, meleg helyeket kerestek a kicsinyeknek, amíg ki nem kelnek. Például a bordakosarak mélyén. – Csak azt nem értettem soha, miért tartja őket mindenki ennyire kemény gyerekeknek.

– Mert vigyáznak a nyájra – mondta Vardy. – És gondoskodnak a megfelelő fészkekről. – Az órájára pillantott.

– Ha maga mondja… Szóval valaki hamarosan nagyon ki lesz nyírva – tűnődött Collingswood. – De ki az isten fizeti őket? Nem sok mindent derítettem ki eddig. Senkinek halvány fingja nincsen arról, mit akar jelenteni ez az egész.

A lány megpróbálkozott asztrális projekcióval, kristálygömbbel, kiterjesztette az érzékeit, szimatolva kóborolt az éjszakában, megpróbált belefülelni a netes háborúskodásokba, de semmire sem jutott: ez így együtt viszont egyértelműen azt jelentette, hogy a keresett személyek képletesen szólva magukra húzták a takarót.

– Vardy! – szólalt meg Baron. – Hé! Hát maga meg hova megy?

– Hagyja csak, főnök – szólt közbe Collingswood. – Hagyjuk dolgozni a szent gurut. A végére akarok járni ennek a fegyvertenyésztősdinek. A pénzforgalom lenyomozásához viszont nincsen szükségünk Doktor Látnokra, nem igaz?

Pete Dwight többször eltűnődött már azon, vajon a megfelelő hivatást választotta-e. Nem mintha különösebben rossz rendőr lett volna: még sohasem tettek ellene panaszt, és egyszer sem kapott főnöki fejmosást. Viszont soha, egyetlen nyugodt pillanata nem volt. Egyenruhában töltött napjait kitöltötte az örökös szorongás, az erőtlen meggyőződés, hogy biztosan rosszul csinál valamit. Érezte, hogy egy napon ettől fog majd fekélyt kapni.

– Mi a helyzet? – köszönt rá egy civil ruhás nyomozó.

Pete ismerte, csak a nevét nem tudta volna megmondani.

– Nálatok?

– Nem láttad Baront valamerre?

– Nem, azt hiszem, nem – mondta Pete. – Bár Kath ott van hátul. Mit akarsz a dilinyósoktól? – kérdezte cinkos kuncogással, majd a következő pillanatban riadtan elhallgatott, mert eszébe jutott, hátha a férfi is a kultuszkommandónak dolgozik. De nem, nem innen ismerte, meg egyébként is, a fickó vele együtt nevetett, majd elballagott az őrs hátsó része felé.

Simone Ball a billentyűzetkopogástól zajos központi teremben ült, és az iratok között keresett valamit. A harmincas évei közepén járt, kedvelte a klasszikus rajzfilmeket és nagyon szeretett Európában utazgatni, még ha túl gyakran nem is nyílt rá alkalma. Hét éve dolgozott a rendőrségen kisegítő asszisztensként. Gyanította, hogy a férje megcsalja, és nagy meglepetésére nem igazán érdekelte.

– Hol van Kath? – kérdezte tőle egy férfi. Simone azonnal felismerte, és egy intéssel útba igazította, majd tovább merengett a férjén.

Ben Samuels felügyelő a folyosón ballagott éppen, és a lánya zongoravizsgájára gondolt, de azért odaköszönt az ismerős kollégának. A férfi Susan Greeningtől, egy egyenruhás közrendőrtől kért útbaigazítást, aki mosolyogva válaszolt neki, mert egészen biztos volt benne, hogy nem is olyan régen ezzel a pasassal flörtölgetett egy kicsit. Az FSZBCS irodái előtt három férfi beszélgetett a meccsről, amit az egyikük nem is látott, csak úgy tett, mintha képben lenne. Félreálltak, hogy utat adjanak az érkezőnek, biccentettek neki, halk mormogással álcázták, hogy nem jutott eszükbe a neve, a kamuzós kolléga pedig a túlkompenzálástól hajtva még azt is megkérdezte tőle, mit gondol a meccsről. A férfi csak füttyentett és elismerően csóválta a fejét, mire a másik három lelkesen helyeselt, bár még mindig nem emlékeztek a nevére, abban viszont már biztosak voltak, hogy a két csapat közül biztosan az egyiknek szurkolt.

A férfi belépett az FSZBCS irodájába. Csak Collingswood volt bent éppen, aki olyan lustán bökdöste a billentyűzetet, mintha unalmában nyomogatná a gombokat. Felpillantott a jövevényre, aki biccentett neki, majd a távoli fal mellett sorakozó iratszekrényekhez ballagott.

– Helló, Kath – mondta. – Szükségem van pár iratra, aztán itt sem vagyok. – Kihúzta a fiókot. Hallotta, hogy Kath hátratolja a székét. Egyre feszültebbé vált a csend. A férfi megfordult.

A lány kezében meg sem rezzent a pisztoly, és egyenesen a férfi mellkasára célzott vele.

– Hát te meg ki a faszom vagy? – kérdezte.

51.

– Olyasvalakivel akarok beszélni, aki megérti az angyalokat – mondta Billy, mire a közvetítő telefonálni kezdett, e-maileket írt és chatszobákban kérdezősködött. Végül visszahívta Billyt, és megmondta, hova kell mennie.

– Oké. Tudja, hogy meglátogatod. Különben elég rosszul járnál.

– Kit keressek? – kérdezte Billy. – Kivel fogok találkozni?

– Na vajon kivel? Egy exangyallal.

Billy erre egyáltalán nem számított. Nem egy szakértővel vagy hobbi-angyalkutatóval lesz hát dolga, hanem rögtön olyannal beszélhet, aki félig-meddig maga is a palacklények törzséhez tartozott – már ha ezt beszédnek nevezhette. A múzeumok őreit nem igazán lehetett megérteni: ők az emlékekkel foglalkoztak, ami távol áll az emberektől. A nyelv, amit beszéltek, nem volt valódi. A feleslegessé vált angyalok azonban nem tűntek el, néhány utolsó évre még itt maradtak, és közben a magány egyre hasonlatosabbá tette őket az átlagos férfiakhoz és nőkhöz.

A Brit Nemzetközösség Intézete egy konkvisztádor sisakjára emlékeztetett: széles és csúcsos épület volt a Holland park déli részén. Nem sokkal az ezredforduló után számolták fel. A Nemzetközösség társult országai előtt tisztelgő nevetséges kiállítást – a birodalmi múlt érthetetlen és udvarias lecsengését – már régen bezárták. De nem volt teljesen üres. Billy sötétedés után tört be az épületbe, ami újonnan tanult képességeivel már egyáltalán nem okozott neki nehézséget. Minden lépése hosszasan visszhangzott a csendben.

A padlót elborító porréteg alig pár milliméteres volt, de az is elég vastagnak tűnt. Billy úgy érezte, mintha homokban gázolva haladna az árván maradt vitrinek felé. A termek többségében szuroksötétnek kellett volna lennie, és elképzelni sem tudta, honnan áradhat az az erőtlen derengés, amiben mégis látott. Egyszer meghallotta az egyik kelletlen fordulóját teljesítő őr – emberi őr – lépteit. Megállt az egyik szekrény mellett, és megvárta, amíg teljesen elhaltak a visszhangok a teremnek ebben a részében.

A múzeum bezárásakor néhány kiállítási darab itt maradt, mert vagy megfeledkeztek róluk, vagy egyiket sem tartották költöztetésre érdemesnek, esetleg elsuvasztották őket, és később, a nagy kihaltságban lassan ismét előkerültek. Billy belépett egy terembe, ahol ugyan nem voltak ablakok, mégis áradt a fény, ráadásul vaskos nyalábokban az egyébként üres és sima mennyezet véletlenszerű pontjairól, hogy egymást keresztezve, szabálytalan szeletekre szabdalják a teret, mintha a terem nosztalgiával gondolt volna a holdfény sohasem látott sugaraira, és legyártotta volna a másolatukat magának. Billy a képzelt fény egymásba kapcsolódó, vaskos ujjai között sétált arrafelé, ahol már vártak rá.

Te jó ég, gondolta, amikor közelebb ért. Te jó ég! Rád emlékszem.

A Nemzetközösség leszerelt angyala Billyt méregette.

– Üdv ismét – mondta Billy. Gyerekkorában látta először, a hétköznapi formájában, nappal, kiállítási tárgyként.

Egy kisméretű, tehenet formázó szobor volt, műanyagból. Az oldalát mutatta Billynek, így jól látszott üvegből készült horpasza és a négy külön gyomor odabent. Billynek éppen eszébe jutott, hogy ezek valaha világítottak is, amikor egymás után sorban kigyulladt, majd kialudt bennük a fény, újra meg újra. Bendő, recés gyomor, leveles gyomor és oltógyomor, a tejtermelést végző emésztés különböző fázisai ragyogtak fel, büszkén hirdetve, miben erős igazán a Nemzetközösség valamelyik országa. Az Új-Zélandot bemutató teremből származhatott, gondolta Billy.

Érezte a szobor felől áradó figyelmet, az angyal egyre gyengülő lényegét. Amikor az intézet még működött, a mnemophylax záróra után, éjszakánként a mitológiai bikáktól ellesett lomha mozgással járta a folyosókat. Hűségesen védelmezte ezt a torzszülött memóriapalotát a haragos idő csapásaitól és a posztkolonialista dühből táplálkozó mágiától. Végül mégis az érdeklődés hiánya okozta a vesztét, magára maradt a halála után, és szinte szétvetette a sok elmesélendő történet.

Hallottam, hogy jössz. Távoli, erőtlen hangon beszélt. Egykori dicső küzdelmeiről akart mesélni, de emberi ésszel felfoghatatlan hivatkozásokat használt. A történeteinek semmi értelme nem volt, ráadásul egyiket sem fejezte be. Billy egy ideig udvariasan bólogatva hallgatta a szórakozott anekdotákat, majd udvarias köhintéssel, mintha csak egy teadélutánon lenne, visszaterelte a témát a kiindulási pontra.

– Azt mondták, tőled megtudhatom, mi történik itt – kezdte. – Az egyikőtök a nyomomban járt. Vigyázott rám. A Természettudományi Múzeumból. Meg tudod mondani, miért?

Meg – mondta az angyal. Alig várta, hogy válaszolhasson. – Mindig rád várt – folytatta.

– A tartály? A Természettudományi Múzeum angyala? Honnan tudod?

Mondották. Többiek. Beszéltünk. Attól, hogy halott volt, még tartotta a kapcsolatot a továbbra is aktív kuzinjaival.

Hibázott – mondta a lény. Mögötte felkavarodott a levegő, lengőajtók nyíltak és csukódtak a huzatban, hogy segítsenek neki beszélni. Az épület neszeiből és zörejeiből formálta meg a szavakat. Krakent ment. Miatta. Csupa bűntudat.

– Otthagyta a múzeumot – mondta Billy.

Mind. Mindegyikünk. Harc van a végdolog ellen. Minek várni. Harcolnak a végséggel. De ő. Első, aki kiment. Helyrehozni akar. Megtalálni téged. Vigyázni rád.

– Miért?

Billy hátrálni kezdett, de nekiment a nyíló-csukódó ajtónak. El is húzódott onnan, hogy a phylax olajozatlan zsanérhangon folytathassa:

Emlékezik rád. Kiválasztott vagy.

– Mi? Nem… Miért? Miért engem választott?

Minden angyal a Krisztusát várja.

– Minden angyal a Krisztusát várja?

És eljöttél hozzá. Nem asszony, hanem üveg adott neked életet.

– Ezt nem értem.

Erőt ad neked… te vagy az emlékezetének a Krisztusa.

– Szóval neki köszönhetem, amit az idővel csinálok? Dane szerint a kraken miatt… Ó. Várjunk csak. Te most komolyan…

Billyből kitört a kacagás. Először lassan, aztán egyre hangosabban. Leült a padlóra. Próbált hangtalanul nevetni – nagy nehezen sikerült csak. Tudta, hogy ez hisztéria. Nem lett tőle felszabadultabb. A tehén közelebb jött. Az egyik pillanatban még a terem túlsó részén állt, a következő másodpercben pedig jó egy méterrel közelebb került, és az oldalát mutatva bámult rá az egyik üvegszemével.

– Semmi gond – közölte Billy ezzel a pusztuló emlékezettel. – Jól vagyok.

– Tudod, hogy Dane szerint miért voltam képes ilyesmire? – kérdezte aztán, és úgy mosolygott, mintha egy ivócimborával beszélgetne. – Szerinte a kraken miatt van az egész. Azt hiszi rólam, hogy valami Keresztelő Szent János vagyok, vagy mit tudom én. Pedig ezek szerint éppen az ellenkezőjéről van szó. Semmi köze a poliphoz. Az egésznek semmi köze a poliphoz. Arról a rohadt tartályról van szó. Ugyan már! Most mondd, hogy nem vicces! És tudod, mi a még mókásabb? A legjobb az egészben? Hogy csak tréfáltam.

Billy minden alkalommal halálkomoly arccal bizonygatta, hogy mesterséges megtermékenyítéssel fogant. És a genius loci, a hely szelleme meghallotta ezt a nevetséges, értelmetlen viccet, amit pont ott sütöttek el sokszor, Billy pedig a móka kedvéért úgy tett, mintha igaz lenne. Talán erre az angyalra kifejezetten a palackok és tárolóedények hatalmával kapcsolatos témákkal lehetett hatni. Vagy csak nem értette a vicc, a hazugság koncepcióját.

– Az egészből semmi sem igaz – mondta Billy. Az emlékezet szarvasmarha-angyala nem szólt semmit. Klikk, klikk, klikk, klikk, egymás után gyúlt ki a fény a négy gyomorban.

Billy odahajolt hozzá.

– Nem a kraken prófétája vagyok, hanem a tartály messiása. – Ismét kitört belőle a nevetés. – De igazából meg nem, még véletlenül sem!

A palackangyal egyre fogyatkozott, minden egyes nappal sorvadt és gyengült, mert a birtoka határain túl merészkedett, mert hibázott, mert próbálkozott, mert összetörték az üvegből, tartósítófolyadékból és csontból álló megtestesülését. Azonban újra fel fogja kutatni Billyt, palotája apró kincseiből újabb testet ragaszt magának, és ismét szimatolva ered esszenciája szagnyomába, amellyel ő maga ruházta fel Billyt. Hát így kapta, teljesen érdemtelenül, azokat a képességeket. Amíg az angyal létezik, fáradhatatlanul próbálja felkutatni Billyt, rajta keresztül pedig az ő hibájából elveszett Architeuthist.

– Bárcsak visszajönne! – mondta Billy.

Fog.

– Igen, de most lenne rá szükségem. A társam eltűnt. Minden segítségre szükségem van.

Te vagy az emlékezet Krisztusa.

– Na persze. Valójában nem. – Billy lassan felemelte a fejét. Ugyanolyan lassan felállt a padlóról és elmosolyodott. – De tudod mit? Felőlem. Felőlem lehetek bármi. – Megfeszítette, elernyesztette magában azt a láthatatlan valamit, és mintha töredéknyi pillanatra ugrott volna egyet az idő.

– Velem tartasz? Kijössz innen? – A tehén nem válaszolt. Így, holtan már nem maradt elég ereje ahhoz, hogy csatlakozzon a fivérei háborújához.

– Hát jó – mondta Billy. – Nem számít. Maradj itt, vigyázz erre a helyre. Szüksége van rád. – Úgy érezte, ez kedves mondat volt.

Az épület távolabbi sarkából zaj hallatszott, ami ezúttal nem a tehén neszekből álló hangjának volt valamelyik eleme. Billy máris az ajtónál termett, és ugrásra készen, fegyvert markolva hallgatózott, bár őszintén szólva azt sem tudta, hogyan került oda. A tehénangyal mondani próbált valamit, de Billy szorosan fogta az ajtót, így nem tudott mivel megszólalni.

– Psszt! – súgta Billy.

Egy angyalnak parancsolgatott. A tehén azonban addigra eltűnt, állóképekből álló, furcsa lépteivel iparkodott kifelé. Billy attól tartott, mindjárt a nyakára szabadít egy aggodalmas biztonsági őrt. (Azt nem tudhatta, hogy a múzeum őrei mindig is tudatában voltak az épületben keringő vén, melankolikus jelenlétnek, és mindent megtettek, nehogy megzavarják.)

– Az istenit! – mordult fel végül Billy, és a fézerét szorongatva a halott angyal nyomába eredt.

Zsanérok csikorgását és a magányos polcról lehulló holmik zaját követte. Hirtelen egy ablaktalan teremben találta magát, ahol a műanyag tehén az épület minden neszét felhasználva üvöltözött egy magas férfival.

Billy a padlóra vetette magát és tüzelt, de a férfi még nála is gyorsabb volt. A fézernyaláb a tehetetlen tehén fölött perzselte végig a falat.

– Billy Harrow! – kiáltotta az ismeretlen. Nála is volt fegyver, de nem lőtt. – Billy! – A második kiáltás viszont már Billy háta mögül jött, vagyis először ezt hitte, amíg rá nem jött, hogy ez a jóval vékonyabb hang a saját zsebéből hallatszik. Wati volt az.

– Nem akarlak bántani! – kiáltotta a férfi.

– Billy, várj! – mondta Wati.

Az angyal csapkodó ablakok hangján zihált.

– Segíteni akar! – folytatta Wati.

– Billy Harrow! – ismételte a férfi. – Az Üdvözítő Özönvíz Gyülekezetétől jöttem. Nem akarok harcolni veled. Marge megkeresett minket.

– Micsoda? Mi? Marge? Jézusom, miért, mit akar? Miért keveredett bele?

– Nem róla van szó. Segíteni akarok. Üzenetet hoztam a tengertől. Találkozni akar veled.

52.

A tenger semleges. Sohasem vett részt az intrikákban, nem foglalt állást London belügyeiben. Nem érdekelte az egész. És egyébként is, ki a fene lenne képes felfogni a tenger indítékait? Ki lenne olyan bolond, hogy kihívja maga ellen? A tengerrel senki sem szállhat szembe. Senki sem indít háborút a hegyek, a villámok, az óceán ellen. A tenger megtartotta magának a véleményét, és ugyan bárki kérdéssel fordulhatott hozzá, ha felkereste a nagykövetségét, azt a saját érdekükben tették, nem a tengernek kedveztek vele. A tenger ugyanis közömbös: és ezzel vissza is értünk a kiindulópontra.

Ugyanez vonatkozott a tűz nagykövetségére (a büfére Crouch Enden, ahol állandóan fullasztó volt a hőség), a földére (ami egy félig beomlott greenwichi kripta), az üvegére, a drótéra és más, sokkal felkapottabb elemekére. Ugyanilyen kívülálló és jóindulatú, de érdektelen hatalom volt mindegyik. Ezúttal valamivel kapcsolatban a tengernek mégis markáns véleménye lett. És itt jöttek jól az Üdvözítő Özönvíz hívei.

Ők külön hitnek számítottak, akiket nem a tenger teremtett és nem is parancsolt nekik. Viszont amennyire azt a londoniak többsége meg tudta ítélni, a tenger a maga fanyar módján hálásan fogadta a gyülekezet imádatát. Ez mindig olyan kétszínűnek tűnt: az özönvízhívőkre mindent rá lehetett fogni, hiszen a tenger természetesen semmit sem csinált. Akárcsak most: hát nem az Üdvözítő Özönvíz Gyülekezete talált rá Billy Harrow-ra? És akkor mi van, ha véletlenül éppen a tenger nagykövetségére vitték?

Sietős egy út volt az. Eleredt az eső, ami Billyt kissé megnyugtatta, mert ettől úgy érezte, mintha a víz védelmezni akarná.

– Mi történt Marge-dzsal? – kérdezte ismét.

– Nem tudom – válaszolta Sellar. – Megkeresett minket. Azt hitte, mi loptuk el a krakent. Mi meg azt, hogy te és Dane. Szóval, amikor kiderült, hogy ez nem igaz, elmentem a tengerhez és…

– Marge jól van?

– Nem, nincsen jól.

– Jogos – mondta Billy. – Senki sincsen jól. – Ismét előkapta a telefonját, de nem volt nem fogadott hívása. Jason még nem telefonált.

Lehet, hogy még el sem indult – gondolta Billy, de ebben ő maga sem hitt. – Most már hamarosan biztos keresni fog.

Viktória-kori ikerházak mellett jártak London északnyugati részén. Az egyik alagútból metrószerelvény bukkant felszínre, egy téglafal mögött csattogott át az éjszakán. Lassan araszoltak az autók. Kevesen jártak az utcán. Az itteni házak kétemeletesek voltak, és egészen szelíden fogott rajtuk az évek múlása: a téglákat alaposan meggyötörte, megszínezte, hegyesre koptatta az időjárás, de az épületek nem rogytak meg és nem züllöttek nyomortanyává. Az utcafront parányi kertjei virágágyásokkal és szépen nyírt gyepfoltokkal büszkélkedtek. Billy belátott a gyerekszobákba – ahol aranyos állatok és szörnyek vonultak a tapétákon –, konyhákba, a televízió derengésébe burkolt nappalikba. A megadott címen álló ikerház egyik feléből nevetés és beszélgetés foszlányai szűrődtek ki. A nyitott ablakból cigarettafüst és hangos zene áradt. A másik fele néma és fénytelen volt.

Amikor közelebb értek, Billy rájött, hogy ez így mégsem igaz. A földszint és a két fenti emelet összes ablakát függöny takarta. A réseken keresztül mintha rendkívül erőtlen derengés szűrődött volna ki, mintha valaki mélyen az épület belsejében sétált volna egy gyertyával.

– Jártál már itt, Wati? – kérdezte.

– Odabent még soha – felelte a zsebében ülő bábu. – Nincsen ott semmi, amibe belebújhatnék.

Sellar bonyolult ütemet kopogott le az ajtón. Egy kupac üres üveg sorakozott bokamagasságban. A férfi az ajtóhoz nyomta a fülét, hallgatózott, majd intett Billynek. A földszinti ablakokat takaró függönyök burgundivörösek voltak, az első emeleten a kékeszöld virágminták domináltak, a legfelső emeleten pedig rajzfilmfigurák. Az összes függöny az üveghez tapadt.

– Na gyere – mondta Sellar.

A férfi firkantott valamit egy cetlire, amit Billy nem tudott elolvasni, összetekerte és az egyik üvegbe csúsztatta. Jól rácsavarta a kupakot, aztán átpréselte a bejárat levélbedobó nyílásán. Pár pillanat telt el, de tényleg csak néhány másodperc. Billy összerezzent, amikor felcsapódott a bedobónyílás, ismét felbukkant az üveg, majd egyenesen a beton lépcsőfokra zuhant és szilánkokra tört. Sem a kutyaugatás, sem a késő estig kimenőt kapott gyerekek kurjongatása nem csitult. Billy kipiszkálta a papírt a törmelék közül. Úgy tartotta a bábut, hogy Wati is el tudja olvasni.

A papír nedves volt. A kézírásos szavak körül glóriaként éktelenkedtek a tintapacák. A rendkívül kacifántosan kanyargó betűk túllógtak a vonalakon.

TEUTHIS MÁR NEM A MI TEREMTMÉNYÜNK.

MÁR NEM IS TEREMTMÉNY. ÉS NEM AZ ÓCEÁNÉ. BESZÉLTÜNK A BENNÜNK ÉLŐ KRAKENEKKEL, HOGY MEGTUDJUK, MIÉRT. ŐKET IS, MINKET IS ÉRINT, AMI BEKÖVETKEZHET. A KOMISSZÁR KIS HERCEGET A TARTÁLYBAN NEM MI VÁLASZTOTTUK ÉS ŐK SEM.

Billy Watira pillantott.

– Te érted ezt?

– Hát… – habozott Wati. – Azt mondja, hogy csak egy krakenről van szó.

– Csak?

– Úgy értem, nem egy különleges kraken. Szerintem. És… vagyis de… már nem is az övék.

– Dane azt hitte, hogy valamiért fontos ez a polip, és ezért lopták el. Esetleg túsznak. – Mert a krakenek semmihez sem fogható viszálykodásának fontos eleme. Egymással viaskodó hadurakról volt itt szó, akik csak a kontinensek vándorlásához mérhető sebességgel vívták csatáikat, ahol egy évszázadig is eltartott, amíg az egyik félmegyényi hosszú csápja az ellenfélre fonódott, és egész emberi dinasztiák bukkantak fel, majd tűntek le, mialatt egyetlen harapással városméretű darabokat martak ki egymásból. Még a sok Architeuthis futó civakodása is csak annyit számított, mintha a krillek esnének egymásnak, és nyomába sem érhettek a szüleik közötti viszálynak.

– De akkor is kell lennie benne valaminek! – jelentette ki Billy. Vannak még a világon más óriáspolipok is. Miért éppen ez kellett valakinek? Miért ez ilyen fontos? Mi a… származása? Honnan való?

– Akkor is azt írta, hogy nem ez az – erősködött Wati. Billy és a bábu némán meredt egymásra.

– Akkor meg mit keresünk itt? – kérdezte Billy. – Miért éppen ez a krakenbébi hozza el a világvégét? – Tanácstalanul meredt a bábu szemébe. – Mit tud egyáltalán a tenger vagy a többi kraken? És mi lenne… Mi lenne akkor, Wati, ha egyszerűen megkérdeznénk a krakeneket?

Szerezhetnének egy hajót. Egy hajót, meg mondjuk egy vasból vagy rézből készült, méretesebb Buddhát. Addig mennének, amíg egy igazán mély részhez nem érnének, mondjuk egy mélytengeri árok fölé, ahol áthajítanák a szobrot a korláton, és Wati megkezdené hosszú útját lefelé, és kicsit imbolyogva hatolna egyre mélyebbre a fojtogató sötétségbe. A legvégén pedig, amikor már megpihent az iszapban és az angolnarágta csontok között, udvariasan megköszörülné a torkát, megvárná, amíg felé nem fordul egy szem, aminek igazából nem is szabadna ilyen hatalmasnak lennie, és valami olyasmivel kezdené, hogy „Üdv, csak azt szeretném tudni, vajon a kis planktongyermeked miért akarja éppen lángözönbe borítani a világot?”.

– És hogyan jutok ki a mélyből? – kérdezett vissza Wati.

A tengerfenéken nyilván bőven akad elsüllyedt szobor, de vajon milyen messzire lehetnek a feneketlen mélységbe tervezett bájcsevegéstől? És ha túlságosan messze vannak, és ezért Wati egyiket sem éri el, akkor majd a rettegéstől zsibbadt unalomban kell üldögélnie odalent, és tűrni a világító halak zaklatását, amíg az óceán szétkoptatja a szobrot és Watit magát? Akkor inkább legyen így: a legnehezebb, horgonyként szolgáló szobor lógjon egy láncon, amelyet egyéb, kézzel alkotott testekkel aggatnak tele, és akkor a beszélgetés végén Wati ezeken keresztül igyekezhet felfelé, egészen a hajó orrdíszéig…

– Most komolyan ezen agyalunk? – szakította félbe Billy saját gondolatmenetét.

Megint üvegcsörömpölés hallatszott. Újabb üzenet érkezett.

NEM VAGYUNK KÖZÖMBÖSEK. NEM AKARJUK A LÁNGOT. NEM AKARJUK LONDON VÉGÉT. TE, A SZÖKÖTT KRAKENES ÉS MI UGYANAZT SZERETNÉNK. TUDATOSSÁGUNK KONKATENÁLT FEJLŐDÉS EREDMÉNYE. A KRAKEN EZT NEM AKARJA. EZ NEM RÓLUK SZÓL.

Akkor most maguk az óriáspolipok, vagy a nemzőik, apoteózisban szenvedő másik felük, a lárvaállapotú istenek is segíteni próbálnak? Vajon milyen gigászi léptékű félreértés robbanthat ki ennyire látványos mennyei haragot?

– Miért ez a polip? – suttogta Billy.

VANNAK ELLENSÉGEINK. ADDIG MÁSKÉPPEN GONDOLTUK. MOST MÁR TUDJUK. MEG KELL TALÁLNUNK A KRAKENT, HOGY MEGVÉDJÜK A TŰZTŐL.

– Nahát, nem mondod… – motyogta Billy. – Köszi szépen, magamtól eszembe sem… – Olvasott tovább.

SZABADÍTSD KI A SZÁMŰZÖTTET.

– Ez Dane lesz – mondta Billy.

MUTATJÁK MAJD AZ UTAT.

– Miért is? – kérdezte Billy. – És mi az, hogy „konkatenált fejlődés”? – Értetlen homlokráncolással olvasott tovább.

SEMMISÍTSD MEG EZT A LAPOT. JÖN A SEGÍTSÉG.

És Dane?

Dane eközben fejjel lefelé lógott, és kövér cseppekben hullott belőle a vér. Történeteket mantrázott magában a nagyapjáról és az öreg bátorságáról.

– Egyszer úgy esett – mesélte gondolatban a nagyapja hangján –, hogy elkaptak. – Vajon ez egy emlék volt, vagy most találta ki az egészet? Nem számított. – Szóval volt egy kis balhé a gyűrűsökkel. Volt már velük dolgod valaha? Na mindegy, összekaptunk valamin, már meg nem mondom, mi volt az, valamelyik egyház valamelyik szentjének a csontján, amelyet felkínáltunk segítségként az ő segítségükért, nem is tudom…

Koncentrálj! – gondolta Dane. – Szedd össze magad!

– Na mindegy is, szóval ezért kaptak el, és úgy lógtam a rohadt, kifeszített köteleik között, mint légy a pókhálóban, aztán jöttek is szépen, hogy na most majd jól megkapom, ésatöbbi, ésatöbbi. No. – Szipp. Dane pontosan úgy szívogatta az orrát, mint a nagyapja. – Hagytam, hadd jöjjenek közelebb. Hadd csapongjanak a gondolataim, érted? Ott ujjongtak. Te aztán sohasem jutsz erre meg arra, mi mindig ilyenek meg olyanok leszünk. De amíg oda nem jöttek hozzám, egészen közel, meg sem nyikkantam. Amíg oda nem értek. Akkor elmormoltam az imát, és pontosan az történt, amit előre láttam, de kristálytisztán, a szentségit, az összes kötél azzá vált, ami mindig is volt, isten karja volt mindegyik, és isten kinyújtóztatta a csápjait, én meg kiszabadultam, és akkor, édes fiam, eljött a bosszú ideje.

Hurrá! Váratlanul egészen új visszhangok töltötték be a termet: látogatók érkeztek. Dane abbahagyta a motyogást és fülelni próbált. Nem látta, kik jöttek. Azok után, amit a szemével műveltek, nem is láthatta, de hallani még a fájdalom hullámain át is hallott, és azt is azonnal tudta, hogy a beszélgetés egyik résztvevője a Tetkó.

– Komolyan? Semmi? – kérdezte éppen a Tetkó.

– Rekedtre vonyította magát, de gondolom, azt nem számítjuk – felelte az egyik náci. – Minden oké? Idegesnek tűnsz.

– Mert egy hangyányit ideges vagyok. Sőt, ha igazán őszinte akarok lenni, akkor mocskosul ideges vagyok. Emlékszel a szörnykondákra?

– Nem.

Szimatolás, nyálas csemcsegés, hiénavihogás. Itt volt a kutyaember is. A náci csapat megfortélyolt tagja, a férfi, aki félig németjuhásszá alakította magát, a szánalmas, két lábon járó fasiszta szóvicc, akit Dane még akkor is engesztelhetetlenül gyűlölt, miközben az agyarai a húsába martak.

– Nos… valaha Grisamentumnak dolgoztak, amikor még én… szóval régen. Az egyik gyáramra lecsapott egy porfelhő, vagy valami, ami pont úgy viselkedett, mint egy rohadt sárkány.

– Ebből egy szót sem értettem.

– Eddig azt hittem, hogy bizonyos dolgokat soha többé nem fogok látni, erre most megint itt vannak újra. Ez a kis szarcsimbók biztosan tud valamit. Sántikál valamiben. Tudja jól, hol az a kibaszott polip… mégis csak az ő istene, nem igaz? És azt is tudnia kell, hol lapul Billy Harrow. Folytassátok.

Folytassátok. Dane egy pillanatra sem hagyta abba az imádkozást. Némán, mozdulatlanul fohászkodott. Csápos isten a sötétben, adj nekem erőt. Erőt, hogy halljon és okuljon. Krakenek, nézzetek fel rám a roppant sós csendből, és könyörüljetek rajtam. Tudta, hogy most hallgatóznia és hallgatnia kellene, még akkor is, ha esetleg tudja a választ a kérdésekre – de a legtöbbre amúgy sem tudta volna –, mert akkor ennek sohasem lesz vége. Tisztában volt vele, hogy most már nincsen sok hátra, és egyre csak gyengült, csörgött el belőle a vér a sok-sok lyukon át, amiket a nácik téptek rajta, és ahhoz is túlságosan kába volt, hogy egyáltalán üvöltsön, húsdarabként lebegett a fájdalom hullámain – és tudta, hogy ez itt egy csúcspont, ennélfogva hamarosan, immáron második alkalommal fognak fordítani egyet az iszonyatos, kaotikusan eltorzított napszimbólumon, amit Dane már nem láthatott. Még mielőtt a kicsorgó folyadék miatt képződő hiány elérné a kritikus mennyiséget és lehúzná a halálba. A horogkereszt antifasiszta, hippi védelmezői nem tévedtek hát, valóban az élet szimbóluma volt, még akkor is, ha ebben a formában alkalmazták.

Ki tett azzá, ami vagy? A kraken volt az. Tudtán kívül. Dane csak melléktermék. Melyik gondolat vigasztalóbb? Ez, vagy a titkolt remény, hogy a titkos kraken mégis törődik azokkal, akik hisznek benne? Polipszar vagyunk mind – gondolta Dane.

A káoszhorogkereszt arra talán már nem lehetett képes, hogy visszahozza az elhunytakat a múltból, viszont volt akkora ereje, hogy élettel fertőzze meg a halál küszöbén imbolygó Dane-t. A teste horogkeresztre feszítve forgott körbe-körbe, ami szilajul csévélte bele az életet, töltötte fel vele a testét, és ettől lassan visszacsorgott a sebekbe a vér és felfúvódtak az összeesett belső szervek, tapogatózva nyúltak egymás felé a szétroppantott csontvégek, majd csikorgó hanggal simultak össze, hogy a végén Dane ismét épen merülhessen alá a gyötrelmes fájdalomba.

53.

A kihallgatószobába szerelt kétirányú tükör valaha biztosan megtévesztette a beavatatlanokat, de mostanra annyira elcsépelt trükké vált, hogy óhatatlanul vonzotta a tekintetet. Baron és Vardy a tükör túloldalán ácsorgott, olyan egyforma testtartásban, amit egy kívülálló biztosan mókásnak talált volna. Az üveglap túloldalán Collingswood éppen Jasont hallgatta ki.

– Miért érzékelem hirtelen a pasas jelenlétét? – kérdezte Vardy. – Ha nem csalódom, azt kellene gondolnom, hogy valahonnan ismerem.

– Collingswood – felelte Baron.

– Ügyes lány, mi?

– Átkozottul tehetséges – ismerte el Baron. – Ezért tudta egyáltalán lebuktatni a fickót.

A lány kérdései eddig visszafogottak, sőt leheletnyi eltérésekkel egyformák voltak. Különböző fortélyokkal erősítette fel őket: a skála az ellenállhatatlan hízelgéstől a nem testi fájdalomig terjedt.

– Ha itt lett volna a kellő pillanatban… Mondja, professzor, hol a büdös picsában kóválygott eddig?

– Most meg hirtelen professzor lettem?

– Na jó. – Baron megfordult és Vardyra nézett. – Nézze, nem mondhatjuk, hogy nem bántam magával finoman. Hála az égnek, hogy Collingswood ezt nem hallja, különben évekig ezen a mondatomon rötyögne. Tudom jól, mi a maga feladata. Ha kell, átlényegül bármelyik nyamvadt teológia hívőjévé, és ha jól emlékszem, ebben sohasem próbáltam megakadályozni. Én vagyok az, aki ilyenkor kiteszi az ajtóra a táblát, miszerint „Eszkatológia zajlik, kérjük, ne zavarjanak!”. Nem? Magának viszont kutya kötelessége lenne tájékoztatni engem, és az sem árt, ha itt van, amikor szükségem van magára, és ha már itt tartunk, legalább azt a minimális erőfeszítést megtehetné, hogy legalább tessék-lássék tiszteleg, rendben? Két órával ezelőtt itt kellett volna lennie ezen a búbánatos kihallgatáson. Szóval hol a büdös picsában járt eddig?

Vardy bólintott.

– Jogos. Elnézést kérek. Viszont ezúttal vannak híreim is. – Beszéd közben szapora kézmozdulatokkal rendezgette a semmit. – Egy ilyen világvége nem történik meg csak úgy magától, ezt valakinek meg kell szerveznie… nem lehet véletlen. A Tetkó pedig közben teljesen megveszett. Csak arra nem jöttem még rá, hogy ez a világvége hol illeszkedik a mi kis ismeretlenünk terveibe.

– Az biztos, hogy a Tetkó teljesen megveszett – mondta Baron. Az egész várost kiforgatta a sarkaiból. – Próbáltunk beszélni néhány emberével, de úgy tűnik, valamitől elszakadt nála a cérna…

– A lényeg, hogy éppen megpróbáltam felhajtani pár alakot a Tetkó és Grisamentum holdudvarából, ha fogalmazhatok így – magyarázta számolt be Vardy. – Azt tudjuk, hogy Adler az utóbbinak dolgozott, de azt már nem, mit keresett a múzeumban. Fogalmunk sincsen, mi volt a terve, ezért lassan elkezdett foglalkoztatni a gondolat, mi van akkor, ha azok szervezték ez azt egészet, akik Grisamentum halála után hirtelen szabadúszók lettek.

– És?

– Csak annyit kérek, hogy hallgasson végig. Az összes esemény mögött érezhető a végiggondolt tervezés. Bármi is közeledik, felriasztotta az angyalokat, és ez nem valami mellékes következmény, hanem kezdettől fogva szándékos cél. Csak azt nem tudjuk, miről is van szó.

– Tudom, hogy…

– Nem. Nem véletlen. Figyeljen ide. Közeledünk. Felfogta? – Vardy olyan pattogós mondatokban beszélt, mintha akarata ellenére kellene előadást tartania. – A világ véget fog érni. Hamarosan. Mindjárt. Vége. És fogalmunk sincsen, miért és kinek áll ez érdekében.

– Kizárólag Gris lehet – mondta Baron csendesen. – Senki más. Hiszen meg sem halt…

– De miért? Ennek az égvilágon semmi értelme. Ha nem halt meg, miért akarna pont most a lángok martaléka lenni? Hát ezért nem voltam itt. A várost jártam és faggatóztam.

– És? A lényeget mondja, a szentségit! Mire jutott?

– Hallott már egy Cole nevű illetőről? – kérdezte Vardy. – És ha azt mondom, fizikus? Ha azt mondom, Grisamentum? Így sem?

– Semmi.

– Cole nevét viszonylag gyakran lehetett hallani, amikor Grisamentum, khm, meghalt. Vagy fogalmazzunk úgy, amikor Grisamentum az onkológusa szerint meghalt. Cole piromanta. Dzsinnekkel dolgozik, legalábbis ezt beszélik róla. És ha néhány pletykának hinni lehet, eléggé szoros kapcsolatokat ápol velük. Amúgy egyike annak a néhány embernek, aki általunk ismeretlen okból még az utolsó napokban is beszélt Grisamentummal. Ha minden igaz, akkor a temetés után maga éppen ki is akarta hallgatni, de Cole nagyon szorgosan kitáncolt az összes olyan alkalom elől, ahol rendőrökkel kellett volna csevegnie.

– Ó, így már megvan! Azt hiszem, emlékszem is rá. Őszintén szólva, mindig azt gyanítottam, hogy Gris drámai búcsút akart magának, és ezért hívatta magához. Megrendelte a roppant, szikrázó halotti máglyáját. Hova akar kilyukadni?

– Nem csak egy módon lehet valami drámai.

– Akkor viszont mire kellett Grisnek?

– Kísérleti piromancia, emlékezetláng, ilyesmik, legalábbis ezt állítja.

– „Állítja”?

– Mivel sorban utánanéztem Grisamentum egykori társainak, Cole-ról is kérdezősködtem. Mondtam, hogy híreket hoztam. Pedig őszintén megvallva, nem vártam sokat. Kibúvókat, mismásolást, „Grisamentum valódi úriemberként viselkedett, akkoriban az ajtót sem kellett zárni, öröm volt vele dolgozni”, ilyesmiket, csak takarodjak el végre a kérdéseimmel. Viszont ennél jóval érdekesebb dolgokra bukkantam. Van egy lánya. Mármint Cole-nak.

– És mi a helyzet Mrs. Cole-lal?

– Évekkel ezelőtt meghalt. De nem érdekli, mit hallottam még? Ez a bizonyos lánygyermek például eltűnt.

Baron némán meredt a férfira. Végül lassan bólogatni kezdett.

– Csak nem? – kérdezte lassan.

– Így beszélik.

– És ez mit jelent?

– Először Adler, aztán Cole. Valaki szépen sorban végigveszi Grisamentum ismert munkatársait. És… mondjuk úgy, zaklatja őket.

– Például egy palackba gyömöszöli őket.

– Vagy elrabolja a lányukat.

– Miért?

– Bárcsak tudnám, Baron. Mindenesetre ebben már van rendszer.

– Ez nem kifejezetten a maga terepe, nem? Hol van itt az istenmaszlag? – Vardy lehunyta a szemét és vállat vont. – No jó… Maga szerint hogyan folytassuk? Beszélnünk kell vele, ez nyilvánvaló…

– Maga a főnök, egyértelmű, de ha megengedi, mégis nekem kellene közvetítenem.

– Azt hittem, Cole nem beszél rendőrökkel.

– Akkoriban nyilván nem beszélt, és egyébként sem vagyok rendőr, nem igaz? Csak egy elméleti szakember, akárcsak ő.

– És nincs is ennél szorosabb szabadkőműves kötelék, mi? – Baron bólintott. – Rendben. De az isten szerelmére, tájékoztasson a fejleményekről. Addig megnézzük, mit tehetünk Miss Cole érdekében. Csak hogy tisztázzuk: ez nem valami huszadrangú baromság. Néha fogja be a száját és figyeljen oda, min dolgoznak a kollégái. Mint mondjuk most ő. – Baron az ablakra bökött.

Nincsen olyan zuga a városnak, ahová nem érnek el a csatornák. Kövéren dagadozó erekként erednek az emberek nyomába a föld alatt, állandóan csak lögybölgetik a hasukban a mocskos esővizet. A helyi földrajzi viszonyok, vagyis az enyhén lejtős talaj miatt végül minden csővezeték a nyílt víz felé tart, a tenger pedig éppen ezért megtehette, hogy a gravitáció törvényeivel és a lezúduló szennyáradattal dacolva visszafelé furakodjon a csápjaival: a sós víz kíváncsi patakjai egyszer csak megjelentek a város alatt, vidáman nyaldosták a téglából emelt boltíveket, és közben hallgatóztak. Másfél napig titkos tenger hullámzott London alatt, fraktálként szóródott szét az alagutakban.

A sós víz a csöveken át feljutott a házakba, és fülelt, leskelődött, kémkedett a lakók után. Vadászott. Ha valaki nagyon el akar bújni a londomanták elől, egy alattomosabb városnegyed védelmét élvezve vagy kellően erős bűbájok mögé bújva még megtehette, de a kutakodó tenger elől nem lehetett elrejtőzni.

Billy várt. Többnyire magányosan, az aggodalmaskodó Wati rendszertelen felbukkanását leszámítva, aki jött és ment, babába be, babából ki, egyenesen a sztrájk frontvonalára és vissza.

– Részemről megtettem, amire a tenger kért – jelentette ki Sellar az éjszaka egyik különösen sötét és lehangoló pontján, és már ott sem volt, éppen csak intett a válla fölött, és már iparkodott is vissza oda, ahol békében álmodhatott a világot elárasztó nedves apokalipszisről.

Tűz lesz az, nem víz – gondolta Billy. – Attól tartok, nem fog tetszeni.

Egyszer megcsörrent a telefonja. Azonnal felvette, de nem szólt bele.

– Billy? – kérdezte egy ismeretlen hang némi hallgatás után. Nem Jason volt az. Billy rögtön kinyomta a telefont, és hosszasan káromkodott. Elkapták a proletár kaméleont. A terv kudarcot vallott.

Billy a tenger nagykövetsége előtti kertben állt éppen. Sötét volt, fekete ruhákat viselt, a szemüvegén sem csillogott a fény, ezért senki sem láthatta, amikor minden erejét összeszedve (mostanában kifejezetten megizmosodott) elhajította a telefont, át a tetők fölött, egyenesen bele az éjszakába. Nem hallott csattanást. Végül leült a ház lépcsőjére, és hallgatta a talpa alatti csövekben kavargó vizet. Egyszer csak megzörrent a levélbedobó nyílás, és újabb üveg hullott le Billy elé.

A tenger kiderítette, hol vannak a káosznácik. Azt mondta, ennél többet nem segíthet. Ennél jobban nem avatkozhat közbe, nem kötelezheti el magát. Idekint lassan közeledett a pirkadat. Billy átkarolta a térdét, előrehajolt, és az ajtóhoz szorította a homlokát.

– Figyelj – mondta. – Hallgass ide. Wati? Nem tudsz bejutni?

– Nincsenek odabent szobrok.

– Figyelj ide, tenger – folytatta Billy. – Pont ez a baj, tenger. – Fáradtan elmosolyodott. – Ezért tartunk itt. Mert mindenki próbált semleges maradni.

Lassan felpislákolt benne a felismerés szikrája. Mintha valahonnan emlékezett volna erre a beszélgetésre. Mintha alig pár nappal – vagy éjszakával – ezelőtt is a tengerben lebegett volna, amikor még a szépiadrog színesítette az álmait. Megérintette az ajtót. Ismerte ezt a helyet.

– Miért próbálsz semleges maradni? Ki akarsz maradni egy háborúból. Most azonban nem Londonnal hadakozol, ez most nem erről szól. Hanem kikről is? A káosznácikról? Nem hiszem. A Tetkóról? Komolyan megijedsz egy bandavezértől? Pont te?

Ez de frappáns volt! Vajon a konyhapszichológia működik egy egész rohadt óceánon is? Aki mer, gondolta Billy: aki mer, az nyer. Mi mással próbálkozhatott volna még? Volt két fegyvere, de egyiknek a működését sem értette, meg egy testeket váltogató szakszervezetis segítője, és ennyi. A nagykövetség belsejéből árva nesz sem szűrődött ki.

– Akkor mi az oka? Diplomácia? Udvariasság? Nem akartam eljutni idáig, de nincs más megoldás. Könyörögni fogok. – Billy már le is térdelt.

– Kérlek szépen! És ha felborítod az erőegyensúlyt? Na és akkor mi van? Tudod jól, mi közeledik. A tűz és mindennek a vége. Gondolod, hogy ezek a lángok megkímélik a tenger vizét? De az a helyzet, hogy Dane mindent rendbe fog hozni. Szóval, ha nem akarod, hogy minden elégjen, ha nem szeretnéd lángokban látni Londont, ha nem akarod, hogy elpárologjon a tenger, akkor… akkor segíts rajtam.

– Tudod, mi lesz most? – kérdezte Collingswood.

Jason Smyle zihálva szedte a levegőt. Pár kozmetikai jellegű fortély, természetfeletti plasztikai beavatkozás, és a férfi bőre máris érintetlennek tűnt. A bűbáj minden véraláfutását eltüntette.

– Megmondom én, mi lesz – folytatta a lány. – Számtalan törvényt megszegtél, de mint azt te is rohadt jól tudod, ezek a csodabogarak törvényei. Le sincsenek írva, tudod, mint az alkotmány. Ami azt jelenti, hogy a másik bíróság elé kerülsz. Ami viszont már bármit jelenthet, ugyanis én döntöm el.

Jason legalább kétszer olyan idős volt, mint Collingswood. A lány hátradőlt a széken, és az asztalra tette a lábát.

– Azaz nagyon sokat számíthat az együttműködés. Tehát… – folytatta, és egy mondat erejéig úgy szűrte a szót, mint egy amerikai rendőr paródiája. – Ugorjunk neki még egyszer, haver. Miért jöttél? Mit kerestél? Hol van Billy? És hol van a polip?

Sokadszorra futottak neki ezeknek a kérdéseknek, és fenyegetőzhetett vagy hízeleghetett, amennyit akart, nem tudott kiszedni semmit Jasonből.

– Esküszöm! Esküszöm! Esküszöm! – ismételgette a férfi, és Collingswood hitt neki. A férfi tényleg nem tudott semmit, leszámítva a Billytől kapott telefonszámot, amit azonnal le is diktált nekik. Ennyi. Collingswood a tükör felé fordult, és a fejét csóválta. Felállt, kiment és csatlakozott a kollégáihoz a fal túloldalán.

– Hogy állunk? – kérdezte Baron. – Kissé összekavarodtak a dolgok, nem?

– És maga hisz neki – mondta Vardy.

– Igen – felelte Collingswood. – Hiszek neki. Vagyis…

– Vagyis. – Ez már Baron volt. – Vagyis Billy barátunk nem is elrabolt fogoly. Sőt mi több, együtt dolgozik az Isten-Kraken Egyházának egyik ismert tagjával, aki jelenleg szökevény. A jelek szerint szende ismerősünk nem is annyira naiv.

– Mi a fasz történt azzal az emberrel? – csattant fel Collingswood. – Stockholm-szindróma? – Kérdő pillantást vetett Vardyra.

– Lehetséges – mondta a férfi. – Szerintem ez az egész szituáció bűzlik a hittől. Gondolom, semmire sem jutottunk azzal a telefonszámmal?

– Semmire, persze. De miben hisznek?

– Valamiben.

– Jól van, gyerekek, lépjünk tovább – váltott Baron. – A fogoly, akit egészen eddig kerestünk, valójában szintén szökevény. Vardy, avassa be Collingswoodot a fejleményekbe, és meséljen neki Cole-ról.

– Az meg ki? – kérdezte a lány. – Mit művelt a faszi? Vagy nő? De jó, én is játszhatok!

– Cole egy piromanta – mondta Baron. – Valaha Grisnek dolgozott.

– Piró? – Collingswood összehúzott szemmel nézett maga elé. – Nem tűzvészt vizionál mindenki? Vardy?

– Igen, azt. Bocsánat, csak… nem igazán… – A férfi az öklét harapdálta. Baron és Collingswood értetlenül pislogva nézték ezt a Vardyra egyáltalán nem jellemző vívódást. – Egy piromanta, egy múzeumból ellopott polip, minden létező vége… közel járok valamihez. Csak elemeznem kell az összetevőket.

És mi történt közben Marge kutatásával? Hiszen a legígéretesebb nyom végül nem vezetett sehova.

Új fontossági sorrendet állított fel. Hirtelen túl sok idegentől hallotta, mekkora veszélyben van, és most már Marge is elhitte, hogy egészségtelenül komoly érdeklődést ébreszthet maga iránt, és védelemre van szüksége.

Tudja, mi az a kelepceutca? – kérdezte a kultuszgyűjtő, és Marge akkor nem tudta, de rövid netes keresgéléssel pótolta a hiányosságát. Ezek mind kitalált utcák voltak, amelyeket azért csempésztek a térképekre, hogy igazolhassák az esetleges jogsértéseket, és egyszerűen bebizonyíthassák, melyik térképet másolták és melyik az eredeti. Nem igazán létezett olyan végleges lista, amely az összes hamisított helyrajzi különlegességet tartalmazta volna, de tippek azért akadtak. Az egyik természetesen az az utca volt, ahol a Vén királynő is állt.

Vajon először megépítették ezeket a különleges, okkult utcákat, és csak utána rejtették el őket? Szándékosan szivárogtatták ki a neveket, hadd kerüljenek fel a térképre amolyan dupla csavarként, és csak azok menjenek oda, akik tudták, hogy ezek a kelepcék valójában létező helyek? Vagy egészen addig egyik utca sem létezett, amíg a térképek készítői el nem helyezték a kis csapdáikat? Mi van akkor, ha ezek a zsákutcák a hazug térképészet melléktermékei, és minden egyes papírra húzott vonallal együtt lassan és törvénytelenül átmosódtak a létezésbe?

Bármi is volt az igazság, nyilvánvalóan ebben az irányban kellett keresgélnie. Marge szorgalmasan gyűjtötte tovább az utcaneveket.

54.

A káosznácik nem kerestek maguknak különleges búvóhelyet, egyszerűen beköltöztek egy üres épületbe. A hely kiválasztásában nem a metaforákat kereső logika vagy valamilyen kozmikus véletlen vezette őket: éppen eléggé félreeső helyen állt, eléggé kihalt volt, nem okozott nehézséget bejutni és a céloknak megfelelően átalakítani – például megoldani a megfelelő hangszigetelést –, utána pedig már csak meg kellett védeni a választott főhadiszállást. Kelet-London legtávolabbi részén állt, abban a nyomasztó zónában, ahol nem sokan figyeltek fel ilyesmire. Nagyon mély pincerendszer tartozott hozzá, ahol csikorogva forogtak a káoszhorogkeresztek – ott kínozták Dane-t is. Nem messze onnan autószerelő-műhely működött.

A nácik egyedül és felügyelet nélkül dolgoztak. Kiszervezett munkaerőként funkcionáltak: a vallásos bandaháborúk világában nagy divatja volt az alvállalkozói rendszernek. A Tetkó csak annyit mondott nekik, hogy folytassák, amit elkezdtek, és próbáljanak kicsikarni valamit Dane-ből Billy és a kraken hollétével kapcsolatban, legyen az akár csak egy homályos célzás.

Az épület belsejében természetesen halmokban álltak a náci emléktárgyak – valódi testnedvekkel, igazi vérrel, agyvelővel vagy gauleiter-spermával telefröcskölve. A falifülkékben gyertyák lobogtak a különböző ördögimádó ikonok mellett, a falon füsttől megbarnult náci poszterek lógtak a koncentrációs táborokban készült fényképek szomszédságában. Pontosan úgy festett, ahogyan azt az ember elképzeli.

A fasiszta piperkőcöknek öltözött káosznácik szedett-vedett kupacban álltak ott – sztreccsnadrágban, bőrben, csillámporral és aranyozott váll-lapokkal kicicomázva és Dane-t bámulták. A kínpad éppen annyit fordult vele, hogy egy kis daganatszerűen terjeszkedő életet juttasson bele, ezért most volt szeme meg foga, bár ez utóbbiból messze nem az összes, és ugyan az orra is törött maradt, de legalább tudott levegőt venni. Alig pár órával ezelőtt hozták vissza az élők közé, és még úgy igazán neki sem láttak a munkának. Dane kiguvadó szemmel bámulta kínzóit, felváltva próbálta leköpni és megátkozni őket, aztán egyszer csak elhagyta az ereje, és kezdte megint kizárni a világot.

– Nézzétek! – mondta az egyik káosznáci. – Mozog a szája. Megint a csigájához imádkozik.

– Ostoba zsidó söpredék csiga! – mondta egy másik.

– Vau! – tette hozzá a kutyaember.

– Hol van Billy, te féreg?

– Hol a polip?

– Ugye tudod, hogy a döglött polipod nem fog megmenteni?

Nevettek. Kicsit topogtak az ablaktalan teremben. Tanácstalanul nézték egymást.

– Hülye zsidó – mondta az egyik. Megint nevettek.

A fájdalom befogadásának van egy határa. Fájdalmat okozni szinte végtelen módon lehet, de maga a kín, ami kezdetben minden újabb változatában gyötrelmesen egyedi, idővel akkor is csak ugyanaz a fájdalom lesz. Nem mintha Dane-t nem aggasztotta volna a további kínszenvedések lehetősége: remegve hallgatta a gúnyos sértéseket. Az viszont meglepte, hogy bár ezek itt éles késeikkel már kétszer eltaszigálták a halál pillanatáig, mégsem árulta el nekik, hogy tudja, kinél van a kraken és merre lehet Billy. Ez utóbbiban ő maga sem lehetett biztos, de nyilván adhatott volna nekik tippeket, és mégsem tette, ezért ácsorogtak itt ilyen tanácstalanul.

Ennek ellenére továbbra is a zokogás kerülgette. Imádkozott tovább.

– Befejezheted a nyüszítést – vetette oda az egyik náci. – Egyedül vagy. Senki sem tudja, hova tűntél. Senki sem fog megmenteni.

Lehet, hogy a tenger pontosan erre a pillanatra várt? Drámai módon szeretett volna érkezni, ezért a hatásszünet kedvéért megtorpant az épület belsejében burjánzó csőrendszerben, és egészen addig fülelt, mikor hangzik el egy ilyen teátrális mondat? Mindegy is: a csillagok szerencsés együttállásának hála, minden tökéletes időzítéssel történt, és mintha a káosznáci kijelentésére adott válasz lett volna, az épület összes vezetéke sós vizet fröcskölve felrobbant. Az épület sebeiből vérként bugyogott fel a tenger.

Sós tajték vetette szét a falat. Szökőkútként zúdult elő a padlóból a víz. Féltő gonddal újraaranyozott, második világháborús műtárgyak tűntek el a frissen nyílt vermekben.

A nácik fejvesztve menekültek minden irányba. Dane artikulálatlanul üvöltött. Düh, diadalmámor, remény és agresszió viaskodott a lelkében. Víz kapkodott a nácik után: londoni szenny és jéghideg tengervíz rántotta le őket, szaporán dolgoztak a hatalmas óceántól kölcsönzött örvények és mélységi áramlatok. Néhányan elérték a lépcsőt, de többeket elragadtak az eltévedt hullámok, és brutális erővel szorították őket a víz alá, amíg legnagyobb döbbenetükre a nagyváros közepén bele nem fulladtak a tengerbe.

A víz Dane állát simogatta. Vajon őt is meg fogja ölni? Most tudatosult benne, hogy nem akar meghalni, nem és nem. Kraken, ne engedj megfulladni!

A lépcsőn menekülő nácik váratlan ellenállásba ütköztek. Billy fézere vágott rendet közöttük. Most nem kábításra állította a fegyvert, és vadul lövöldözve ereszkedett lefelé. Perzselő sugárnyalábbal égette át a Hitler-hívő kutyaember bundáját. Amikor meglátta a kínzókamrát, állatias mordulás szakadt fel belőle, és csak lőtt és lőtt, miközben a tenger a falakhoz csapkodta, szilánkokra zúzta a náci kegytárgyakat, majd olyan erővel rántotta le mindet a hullámokba, mintha a világ legmélyére akarná süllyeszteni az összeset.

– Dane! – kiáltotta Billy. – Dane, Dane, Dane! – Térde rogyott a hömpölygő vízben. Dane zihálva mosolygott. Billy fűrésszel próbálta levágni róla a bilincseket.

– Most már minden oké – biztatta. – Minden rendben. Időben ideértünk. Mielőtt bármi visszafordíthatatlan történt volna.

Dane-ből erre kibuggyant a nevetés. Kivergődött a torz napszimbólumra erősített béklyókból.

– Nem, öreg – suttogta. – Elkéstél. Kétszer is. De nem számít, nem igaz? – Ismét felnevetett, bár ez nem volt túl okos ötlet. – Ne is törődj vele. Örülök, hogy látlak, cimbora.

Billyre támaszkodott, aki nem értette, miért mozog a barátja sokkal törődöttebben, mint amennyire a sebei alapján számított rá.

– Elállták a kijáratot – mondta Dane-nek. Az épület távolabbi részeiből összeverődött nácik a Harmadik Birodalom egykori fegyvereivel tüzeltek rájuk a lépcső tetejéről.

– Fogd! – kiáltotta Billy, és a társa kezébe nyomta a pisztolyát.

Dane mintha kicsit jobban kihúzta volna magát.

– Megvagy? – kérdezte Billy.

Dane valamit ügyködött, aztán a lépcső tetejére célzott és lőtt. Sokan voltak odafent.

– Itt vagyok – válaszolta, és a fegyverre nézett. Krákogva beszélt, de a hangja már majdnem olyan volt, mint régen. – Működik.

– Ott nem fogunk kijutni – szólt Billy.

Válaszul – mert ez most egészen biztosan válasz volt – a tenger egyetlen hatalmas hullámmá dagadt, majd villámgyorsan apadni kezdett, és közben magával sodorta a padló terjedelmes részét. A terem közepén hirtelen széles lyuk nyílt, iszamós szélű, csúszós hasadék, akkora, mint egy szoba. A pereméből törött csövek és megrepedt kőtömbök meredtek ki. A tenger roppant erővel zúdult ki az épületből. Menet közben újabb lyukat tágított magának, és egy elfeledett csatornarészen át zubogva távozott a veremből, ki a föld alatti labirintusba.

– Menni fog? – kérdezte Billy.

Dane bólintott. Nagy lendületet vettek, majd a hideg, életveszélyes lejtőn, sarat és vizet fröcskölve a visszahúzódó ár után csúsztak a barlangba.

Lentről még visszanéztek az ujjakként görbülő csöveken és a csepegő téglaperemen túl tátongó terembe. Arcok hajoltak az üreg fölé. Billy és Dane hangos kurjantásokkal sorozták meg őket, mire torz arcú alakok csuklottak hátra és tűntek el szem elől. A beálló másodpercnyi csendben megfordultak és belegázoltak a város alatti világot elborító nyálkába, és frissen formázott agyaggólemekként csöpögve rohantak előre London sötét alagútjaiba.

Ötödik rész

EMELKEDÉS A MÉLYBE

55.

Nagyon későre járt. Jasont egészen hosszú ideje senki sem akarta kihallgatni. Már meg sem verték. Collingswood néha bejött a cellájába, és feltette ugyanazokat a kérdéseket, mintha egy végtelenségig ismétlődő rémálomban lennének, de őt sem látta már órák óta.

Ennivalót és vizet az ajtó nyílásán csúsztattak be neki. Hiába üvöltözött kifelé, hogy telefonálni akar, jöjjenek már ide, adjanak végre egy normális szendvicset, egyszer sem kapott választ. A sarokban rettenetes mobilvécé állt, de már nem fenyegetőzött azzal, hogy panaszt tesz miatta a jogvédőknél. Most, hogy nem volt mellette Collingswood vagy valamelyik másik valóságmíves, semmi sem tompította a fortélyát, és a börtönőrök homályosan felismerni vélték, azt hitték, tudják, kicsoda, és mivel nem lehetett a munkatársuk – akkor mit keresett volna a rács mögött –, rögtön visszaeső bűnözőnek nézték, és ennek megfelelően egyre keményebben bántak vele.

Amikor Jason végre meghallotta a folyosón visszhangzó lépteket, már eszébe sem jutott, hogy lelassítanak vagy megállnak az ajtaja előtt. Mégis ez történt, és csattogva fordult a zár.

Az ajtóban egy egyenruhás rendőr állt, de furcsán mereven. Az arca szürke, beteges színben játszott. Valaki volt mögötte. A rendőr nem is nézett Jasonre, a falat bámulta a feje fölött, és csak nyeldekelt és nyeldekelt. A mögötte álló alakot fátyolként takarták a neoncsövek elől menekülő árnyékok. Pusmogás hallatszott.

– Most… – kezdte Jason, de nem tudta, hogyan folytassa.

Egy kisgyerek kukucskált be az ajtón. A mögötte álló férfi folyamatosan suttogott a rendőr fülébe, miközben úgy hajladozott, akár egy szélfútta fűz, egyik pillanatban kihajolt a képből, aztán visszalendült, vidám ingamozgással, és hol a bal, hol a jobb szemével kacsintott Jasonre kísérője mögül.

– Christine! – kurjantotta hirtelen a színtelen ruhás férfi. – Hát te vagy az?

Jason hirtelen rájött, ki ez a férfi és ki ez a fiú. Lassan a falhoz hátrált és üvölteni kezdett.

– Tudom, tudom! – mondta Goss, és a kísérőjét maga előtt tuszkolva belépett a cellába.

Subby a kisfiúkra jellemző óvatossággal gondosan becsukta maga mögött az ajtót. Jason ordítva kúszott hátrafelé, fel a priccsre. A rendőr lehunyt szemmel zokogott és suttogott.

– Sajnálom, sss, nem akartam, hagyja abba, nem akartam, kérem, kérem, elég…

– Tudom! – kurjantotta Goss ismét. – Elég legyen már! – tette hozzá. – Ez titok, az egészet el fogod rontani, most már tényleg elég! – Füsttel lehelte be a cellát. Valamit súgott a rendőr fülébe, aki továbbra sem nyitotta ki a szemét, de Jasonhoz lépett, és addig tapogatózott, amíg be nem fogta üvöltésre nyílt száját.

– Psszt, csss, elég elég elég fejezd be…. – súgta a rendőr.

Jason nem kapott levegőt a szájára szoruló tenyértől, és elhallgatott. A rendőr és a rab egymást támogatva állt ott.

Mindjárt itt lesz valaki – gondolta Jason –, minden be van kamerázva, valakinek fel fog tűnni… De Goss csak elvarrta a kilógó szálakat, nem? Nyilván nem hagyott maga után kuplerájt. Jason újult erővel próbált ismét ordítani.

– Rettenetesek vagytok ti ketten – mondta Goss. – Azt ígérted, találkozunk a buszpályaudvaron, aztán megjött Mike, én meg azt sem tudtam, hol keresselek! – Letelepedett a priccsre, és Jason mellé oldalazott.

– Hé! – mondta a rendőrnek szégyenlősen, és megpaskolta a vállát. – Subby mutatni szeretne neked valamit. Talált egy bogarat. Menj csak, nézd meg te is. Jó fiú.

– Pszzt, psszt! – hajtogatta a férfi, és csukott szeméből patakzott a könny. Levette a kezét Jason szájáról, akinek egyszerűen nem jött ki hang a torkán.

Subby megfogta a rendőr kezét. A férfi csoszogva követte a sarokba, és a szobának hátat fordítva bámulta a betonfalat.

– Annyi, de annyi helyen jártam – mondta Goss. – Szabadságon voltam. Lett egy kis színem is. Kerestem, kutattam. Nem láttad a pincért? A fiút a babaházból? Hoztam neki ajándékot. – Jason ajkára simította az ujját.

– Node – folytatta. – Clarabelle bevallotta, hogy tetszel neki. – Az ujja egyre nagyobb erővel szorult Jason arcának, míg a végén teljesen nekinyomta a falnak. – Mondom neki, mi van? Mire ő azt mondja, hát igen, most szólj hozzá! – Jason ajka a felső fogsorához szorult. Subby úgy lengette a rendőr kezét, mintha mindjárt sétálni indulnának. – Clarabelle ma lent lesz a parkban. Van kedved lenézni? – Goss körme felhasította a bőrt, és vér csordult Jason szájába. – Hol van Billy? Hol van Dane?

– Istenem, istenem, nem tudom, esküszöm, Jézusom… – nyüszítette Jason.

Goss továbbra sem vette le az ujját a szájáról, ezért Jason csak köpködve tudott beszélni, és véres, nyálas permetet szórt Gossra, aki meg sem próbálta letörölni magáról. Csak nyomta, nyomta az ujját Jason ajkához, rá a fogsorára, és Jason önkéntelenül is felnyüszített. A rendőr továbbra is engedelmesen nézte a falat, halkan vinnyogott, és egyre erősebben szorította Subby kezét, mintha az megnyugtatná.

– Emlékszel még arra, amikor földrajzra jártunk Clarabelle-lel, és a barátja mindig elcsórta az írásvetítőhöz való tollakat? – kérdezte Goss. – Már akkor tudtam, hogy kedveled. Azt is tudom, hogy segítettél Dane-nek, ezért vagy itt, szóval hol találom? – Akkora erővel tolta az ujját Jason arcába, hogy a férfi felnyögött, aztán felordított, mert olyan hang hallatszott, mint amikor kettétörik egy ceruza, és Goss ujja alatt egyszer csak megroppant egy metszőfog, és ferdén lógott ki Jason ínyéből.

– Nem tudom, nem tudom, nem tudom – nyüszítette Jason –, Billy csak felhívott, Jézusom, nem tudok semmit…

– Valójában már az is meglepett, hogy a mi évfolyamunkba járt. Nézz rám. Nézzél rám! Subbykám, minden rendben? Csak óvatosan, barátom, nehogy baja essen a kisöcsémnek! – Goss elmosolyodott, majd Jason szemébe nézett. Vérmocskos ujját egy pillanatra sem vette le a férfi szájáról.

– Clarabelle azt ígérte, elhívja Petrát, és majd négyesben beugrunk a városba. A barátod ellopott valamit, amire szükségem van. Hol van? Különben kénytelen leszek lemondani az esti programot.

– Ó, édes istenem, nem tudom, figyeljen, értse meg, csak egy telefonszámot tudok, csak egy számot kaptam, azt…

– Számok, ámok, ámul, bámul, sántul! Hát hol csavarognak azok a fiúk? Sejtem ám, mit akarsz mondani nekem, ott ficereg a szádban, a torkod mélyén, kiszedjem neked? Na? Kipiszkáljam? Beszélj, vagy kiszedem én. Hol van Dane? Úgyis kiderítem. Hol van? Úgy megszorongatlak, hogy mindjárt sípolni fogsz, te kis gumikacsa!

– Esküszöm, eskü…

– Meg én! Addig szorítalak, amíg nem sípolsz nekem! – Goss még nagyobb erővel nyomta az ujját Jason arcába. Foggyökerek ropogtak. Jason üvöltött. A sarokban álló rendőrből reszketeg sóhaj tört fel, de nem nézett hátra. Goss a másik kezét Jason hasára tette.

– Ha nem árulod el, baj lesz. Nagyon szeretném visszakapni. Húzzál bele, mert azt ígértem Clarabelle-nek és Petrának, hogy egy óra múlva ott leszünk, hát mondjad, mondjad, mondjad!

Mivel Jason nem tudott válaszolni, Goss újult erővel nyomta az arcába az ujját. A rendőr továbbra sem nyitotta ki a szemét, csak Subby kezét szorongatva próbálta kizárni a tudatából Goss hangját, aki újra meg újra feltette ugyanazokat a kérdéseket, és a Jason felől hallatszó neszeket, amelyek egy ponton átcsaptak sikoltozásba, abból pedig az iszonyodó hüledezés és a fájdalom kaffogó, ugatva felharsanó vonyítása lett, aztán nedves, turkáló hangok hallatszottak, állatias, torz öklendezés, majd végre, végre semmi. A hosszúra nyúlt csendet csak egy erőlködő hff! törte meg, folyadék csöpögött a padlóra, puha, nedves dolgok között turkált valami. Csattogás. Mintha rumbatökben rázogatták volna a magokat.

– Hát ez meg? – kérdezte Goss. Csatt-csatt-csatt. – Tényleg nem tudod? – Csatt. – Ám legyen. Ha te akarod. – A zajok alapján valaki vonszolt valamit.

– Nem tudja – súgta Goss váratlanul a rendőr fülébe. – Ő mondta. Ha akarod, neked is elmondja. Csattogtasd a fogsorát. Nagyon hálás vagyok, amiért megmutattad, hol találom, egyszerűen bámulatos vagy, igazán köszönöm. Még emlékszem azokra az időkre, amikor az egyenruhának respektje volt, az isten áldjon meg titeket. – A rendőr még mindig csukott szemmel állt ott és nem mert levegőt venni. – Most pedig add vissza szépen Subbyt, te kis gézengúz! Nem tarthatod meg! – Subby elengedte a férfi kezét. Nyílott, majd csukódott az ajtó. A rendőr több mint három percig egyáltalán nem mozdult.

Aztán egy pislantás erejéig kinyitotta a szemét. Amikor senki sem bántotta, ismét felnézett. Megfordult. A szoba üres volt. Goss és Subby eltűnt. A rendőrből önkéntelen, vinnyogó hang szakadt fel, amikor meglátta a rengeteg vért, és Jasont, aki mozdulatlan húsdarabként hevert a padlón. Hatalmas lyuk tátongott a szegycsontjánál. A nyaka visszataszító módon megdagadt, mintha belülről vetette volna szét a nyomás. Eltátott szájjal feküdt ott, ezért jól látszottak a lyukak a szájpadlásában, ahol befurakodtak az ujjak. A nyelvén tátongó hézag, egy hüvelykujj nyoma volt. Húzd a kezedre és beszéltesd, csatt-csatt-csatt.

Jason testében ebben a pillanatban hunyt ki a fortélylás utolsó szikrája, és a cellában hirtelen megszűnt az ismerősség érzése. A rendőr továbbra is ordított, mert hirtelen rájött, hogy tévedett ugyan, és sohasem voltak munkatársak ezzel az emberrel, de attól még ugyanúgy halott maradt.

56.

Hirtelen érezni lehetett a változást: valaki egyenesen a London-kő miatt lépett be a sziklatömb körül terpeszkedő félhomályba. London mintha örökösen a pusztulás szélén állt volna, mintha bármelyik pillanatban véget érhetett volna a világ. De most az átlagosnál is erősebb volt ez az érzés. Komolyan – motyogta a város. – Tényleg. Saira magától is ki tudta szimatolni a határsértést, a kezét szorongató, izgatottan motyogó Fitch nélkül is.

– Valaki… – mondogatta a vénember.

Saira gondolatban végigvett néhány lehetőséget, vajon ki közelíthet, lélekben pedig felkészült a találkozásra. Ennek ellenére – bármennyire is szerette volna, ha még találkoznak – teljesen váratlanul érte, amikor a londomanták hátsó szobáiból átrohant az álcaként és védőbástyaként szolgáló, utcára néző üzletbe, és a zavaros tekintetű, halálosan kimerült, ádáz hangulatú Dane Parnell-lel találta szemben magát.

Billy fézert szorongatva állt mögötte, a zsebéből kikandikált a Watival feltöltött bábu. Dane az ajtófélfának támaszkodott.

– Jézus Krisztus London! – kiáltotta a nő. – Dane! Mi a fene…? Hála istennek, hogy megmenekültél, azt sem tudtuk, hol vagy, pedig…

– Saira… – szakította félbe Dane. Élettelenül csengett a hangja. Rezzenéstelen tekintettel nézte a nőt.

– Dane, mit keresel itt egyáltalán? Bárki megláthat, azonnal el kell bújnod…

– Vigyetek a krakenhez. – Saira arca megvonaglott, és széles mozdulatokkal próbálta elhallgattatni a férfit: a kollégái többsége még mindig nem tudott semmit.

– Most – mondta Dane.

– Jól van – felelte nő –, jó, jó, jó. Szólnom kell Fitch-nek. De mi történt, Dane? Muszáj…

– Most. Most. Most!

Wati azonnal megérezte Billy jelenlétét, amint kilépett a bűbájjal védett náci zónából és szélvészként csapott le a zsebben lapuló bábura. Billyvel együtt harsányan örült Dane-nek. Mindketten hosszasan győzködték, hogy pihennie kell.

– És Jasont is meg kell találnunk – tette hozzá Billy.

Dane biccentett.

– Úgy lesz – mondta. Rendőri brutalitás ide vagy oda, gondolta, a zsaruk legalább nem akarják megölni a barátját. Még. – Engem keresett?

– Aha.

– Megtaláljuk. Amint sikerül… – De elharapta a mondatot.

– Akarsz róla beszélni? – kérdezte Billy. – Mi történt?

Hát ez meg micsoda ostoba egy kérdés volt? – gondolta a hirtelen beálló csendben. Inkább nem szólt semmit, Dane sem mondott semmit, némán ballagtak tovább.

– A Tetkó is ott volt – árulta el végül Dane.

– Láttad?

– Nem láttam semmit. De ott volt. Hallottam. Valamelyik teremtményén keresztül beszélt. Elkeseredettnek tűnt. Megtámadták a szörnykondák. Ha eddig nem esett le neki, hogy Grisamentum visszatért, most már kurvára sejtenie kell valamit. – Dane nyaka ugyan teljesen épnek tűnt, mégis rekedten beszélt: a teste nem felejtette el, hányszor vágták el a torkát egymás után.

– Mit akart megtudni tőled?

– Hogy hol van a kraken. Meg te.

– És te…

– Nem – felelte Dane, érezhető csodálkozással. – Semmit.

– De azt hittem, hogy a nácik…

– Igen – mondta Dane. – Igen, megöltek. – Mégis muszáj volt visszatérnie. Akkor is vissza kellett jönnie, ha erre pont kínzói gonosz praktikái adtak neki lehetőséget. Vajon hány olyan mártír létezett, akik megjárták a másik oldalt?

– A Tetkó érez valamit – mondta Billynek. – Mint mi is mindannyian. – Lehunyt szemmel tárta szét a karját. – Tudja, hogy az angyalok a várost járják…

– Erről beszélni akartam veled – vágott közbe Billy.

– Várj egy kicsit. A Tetkó már nem csak a hatalom miatt vadászik a krakenre. Tudja, hogy mindennek vége lesz, és azt is, hogy ennek köze van a krakenhez, és lassan teljesen megőrül, mert azt hiszi, ha megszerezheti a polipot, akkor megakadályozhatja az elkerülhetetlent. Pedig nem. Nem fog sikerülni. Ő lesz az, aki miatt megtörténik az, ami… ami történhet. Mi viszont megállíthatjuk, bármi is legyen ez.

– Ez a terv mintha a londomantáknak sem sikerült volna – fűzte hozzá Billy.

– Nem? – Dane úgy nézett rá, mint akit hirtelen kicseréltek. – Talán csak rám várt az univerzum.

– Lehet. Talán.

Így történt, hogy amint megérkeztek a londomantákhoz, Dane egyszerűen csak ennyit mondott nekik: vigyetek a krakenhez.

– Nagyon óvatosnak kell lennünk – figyelmeztetette Saira.

– Most! – ismételte Dane.

– Senki sem láthat meg minket együtt! – tiltakozott a nő.

Billy Dane karjára tette a kezét: nyugalom. A kapkodó előkészületeket követően Saira és Fitch a férfi kisautójával indult útnak, Dane pedig lopott magának egy másikat.

A londomantáktól kaptak egy fortélylással felpimpelt GPS-t: a kisméretű telefon egyik lyukába Dane egy Saira vércseppjével bekent szövetdarabot tuszkolt. A nő Dane szeme láttára vágta meg magát, hogy ezzel is bizonyítsa jóhiszeműségét.

– Miért akarnánk meglépni? – kérdezte könyörögve. – Szükségünk van egymásra!

Billy és Dane járműve szemétfelhőt kavarva száguldott a városban. Ilyenkor, éjszaka tökéletes álcaként szolgált teljesen jellegtelen külsejük. De Billy ennek ellenére elővigyázatos volt, és folyamatosan a keze ügyében tartotta a fézert.

– Csak idő kérdése, hogy megint megtaláljanak – mondogatta. – Hol a pokolban lehet Goss és Subby?

Senki sem tudta. Felbukkantak, eltűntek. Vajon ezzel vége is lett volna az egésznek? Senki sem hitte igazán. Egészen biztosan elhagyták a várost – ez teljesen egyértelmű volt annak alapján, hogy egyszer csak mindenki felszabadultabban vette a levegőt. Messzi, messzi vidékekre megyünk keresgélni. – Goss állítólag ezt mondta valakinek, akit teljesen megmagyarázhatatlan módon életben hagytak.

A GPS piros jele villogva vezette őket Saira után.

– Nézd csak! – szólt Billy. – Figyelj oda. Éppen kitérő manőverekbe kezdtek.

Amint közeledtek London széléhez, Billyben egyre erősödött a furcsa érzés.

– Ez meg hova megy? – kérdezte Wati. A bábuját Billy zsebére csíptették, hogy kilásson.

– A tenger nem látta és nem hallotta a krakent – mondta Billy. Felhajtottak a Londont körülvevő gigászi körgyűrűre, és kelet felé indultak. – Hova… Nézzétek! Nézzétek!

Először Fitch leparkolt autóját látták meg, majd az autópálya melletti kavicsos sávban a teherautót. Nagy volt – ha nem is akkora, mint azok a pótkocsis monstrumok, amelyek betonként kötik meg a város forgalmát, azért eléggé méretes, a költöztető cégek átlagos járműveinél jóval nagyobb. Az oldalán teljesen felejthető logó díszelgett. Billyék éppen csak megálltak mögötte, már nyílt is a hátsó ajtó. Saira integetett bentről. Alig kapaszkodtak fel a sötét raktérbe, rögtön becsukta mögöttük. Watit taszító mező zárta ki. Suttogva elköszönt, és visszatért a másik frontvonalra, a sztrájkolók háborújába. A teherautó feldübörgött. Sorban kigyúltak a mennyezeti lámpák.

A pótkocsi közepén, vastag, ipari pányvákkal leszíjazva, megtámasztva, behálózva, sarkokhoz és kiálló peremekhez rögzítve nem más állt, mint a hatalmas üvegtartály, olyan stabilan, hogy alig ingott a nagy acélasztalon. A tartályban pedig a halál utáni, soha véget nem érő fürdőjét élvező kraken lebegett.

A teherautó finoman kanyarodott, és a tartály belső falát végignyalta a felcsapó folyadék. A váratlan mozgástól felkavarodott a tartósító lé, és éppen csak látszottak a bütykös csápok és az élettelen szemek. Architeuthis. Billy leküzdötte a késztetést, hogy suttogva odaköszönjön neki.

Rajtuk kívül még volt itt pár londomanta, az amúgy is titkos szektán belüli még titkosabb konklávé. Mindent elborítottak a műszerek. Mikroszkópok, szikék, biológiai modellezőszoftverrel megpakolt, csigalassú mobilnettel ellátott számítógépek. Centrifugák. Székek, könyvek, egy fegyverszekrény, mikrohullámú sütő, londoni házfalakból kibontott kődarabok, falba épített kajütágyak.

Egy pillanatra semmi sem mozdult a teherautón és a formalinban úszó húscafatokon kívül. Logikus, gondolta Billy. Nyilván folyamatosan mozgásban tartották, nehogy magára vonja a figyelmet. Egy ilyen súlyos állat-istenfő elkerülhetetlenül jelentőségre tesz szert: ha egy helyben marad, lassan elkezdenek felfigyelni rá. Ezért hordozták körbe és körbe a városban, akárcsak egy öregedő uralkodót. A mozgás elrejtette, és persze ebben segített a jármű belsejét elborító rengeteg talizmán, papírból kivágott forma, és a felszögezett vagy gondosan beállított okkult védőeszközök.

– Ki vezet? – kérdezte Billy, és megfordult.

Dane a tartály előtt térdelt a padlón. Lehunyta a szemét és mozgott az ajka. Összekulcsolta a kezét. Csorogtak a könnyei.

Még a fanatizmus különös formáihoz szokott londomanták is elhátráltak. Dane motyogva, félhangosan imádkozott. Billy nem értette a szavakat, de emlékezett egy szövegfoszlányra, egy visszatérő fordulatra a mélységi kánonból: Kraken, ki karodat nyújtva tapintod ki a világot, tapints meg és érts meg engem, céltalan gyermekedet most.

A pillanat pontosan addig tartott, ameddig kellett – és az elég hosszú idő volt. Amikor Dane könnyes szemmel végre felnézett, még megérintette az üveget.

– Köszönöm – ismételte a tartálynak, egymás után sokszor. Végül felállt.

– Köszönöm – mondta a jelenlévőknek, majd minden átmenet nélkül az arcukba ordított.

– Ezt nem hiszem el, basszátok meg! Hát hogyan tehettétek ezt, miért nem szóltatok nekem egy szót sem az egészről? – kiáltotta, majd megrogyott a válla, és amikor Billy meglátta az arckifejezését, arra gondolt, így nézhetett ki akkor is, amikor éppen halálra kínozták.

– De legalább a gondját viseltétek – suttogta Dane –, gondját viseltétek az istenemnek.

Dane ismét térdre rogyott. Szegény, meggyötört szerencsétlen. Imádkozott. Billy kért két könyékig érő gumikesztyűt, olyasmit, amelyet az állatorvosok szoktak viselni. A londomanták – pontosabban a belső páholy tagjai – szótlanul figyelték.

Billy maga sem tudta pontosan, mit keres. Addig bámulta Dane-t, amíg a barátja észre nem vette, de nem szólt semmit, amit Billy engedélynek vett, ezért felnyitotta tartály tetejét és belenyúlt a vegyszerekből és halott húsból kotyvasztott hideg levesbe. Megérintette a preparátumot. Tömör testet tapintott. Hideg volt és halott.

Hát megvagy – gondolta.

– Mi az? – kérdezte Saira.

Billy ismét megfeszítette a lelkében azokat a láthatatlan izmokat, de most nem akasztotta meg az időt. Megnyomkodta a húst. Végigsimított rajta, finoman széthajtotta a kilógó részeket, megbökdöste a halott csápokat pattanásként borító szívókorongokat. Már nem szívták magukba az ujját, bár egy pillanatra makacsul a kezére simultak, mintha holtan is markolni próbálnának. Hah, hallotta Fitch hangját a háta mögül.

– Muszáj… – szólalt meg az öregember – …muszáj jósolnom.

– Szerintem felesleges – szólt Billy hátra sem nézve. Még nagyobb erővel nyomta az ujját a polip húsába. Mi ez tulajdonképpen? – gondolta, de a tudás csak nem akart átcsorogni a testébe az ujjain, a tíz alkalmatlan csáppótlékon keresztül. Csalódottan csóválta a fejét: se látomás, se tapintás útján elért gnózis. Semmi sem történt, továbbra sem tudta, mi jöhet ezután vagy miért, és egyáltalán mi van ezzel a kurva polippal, ezzel itt, miért éppen ez? Miért ez hozza el a világvégét?

Mert ez továbbra sem változott.

– Nem hiszem, hogy ehhez látnoknak kellene lenni – mondta. – Vágjátok csak fel a várost, de ugyanezt fogjátok látni. – Megfordult, és úgy tartotta el magától a mérgező vegyszertől csöpögő kezét, mint egy bemosakodott sebész.

– Tudom, miben reménykedtünk – folytatta. – Olyan jó lett volna, igaz? – Állával Dane felé bökött. – Tudtátok, hogy ezért jött vissza a halálból? Valahol biztosan akad valami szöveg erről. Senki se mesélje be nekem, hogy nincsen valahol egy zsoltár, ami pont erről szól! Ráadásul én is itt vagyok. Léteznie kell egy szentírásnak, aminek minden oldalán ott vagyunk mi ketten, mint valami pörsenés, és nyilván azt hihetnénk, hogy ez majd mindent megváltoztat.

Lehámozta magáról a kesztyűket.

– De ne áltassuk magunkat – tette hozzá, és vállat vont. – Minden maradt ugyanaz.

Talán azért, mert az egész egy hatalmas félreértés. Az emlékezet angyala csak egy ostoba tévedés, egy rosszkor lefülelt poén miatt választotta ki Billyt. Preparátum-mágia emelte ki az átlagemberek közül, nem az idegenül fenséges mélységi tapogatók.

– Lényegtelen – szólalt meg Dane Billy nagy meglepetésére, aki rögtön attól tartott, hogy esetleg hangosan kimondta a gondolatait. – Szerinted hogyan lesz valakiből messiás?

Dane viszont nem pótlék volt, hiszen megjárta a halált és vissza is tért, és mindehhez őszinte hit társult. Logikus lett volna abban bízni, hogy ez itt a vég, és a hithű meg az álhitű találkozása majd eloltja a lángokat Jó lett volna, ha a londomanták mégis meg tudták volna akadályozni a legrosszabbat – a segítő szándékú beavatkozással ugyan nem sikerült elkerülniük a közeledő véglegességet, de legalább közben elhitték, hogy Billy meg Dane sem akarja elégetni a krakent, ezért inkább átadták a partra vetett mélységi isten irányítását fanatikus hívének és tessék-lássék prófétájának. De ezzel sem mentek semmire.

– Semmi sem változott – jelentette ki Billy.

Egészen biztosra vette, hogy ezt nemcsak ő, de az angyal elcseszett kegyeltje is érezheti. London továbbra sem tért magához. Ugyanúgy érezni lehetett a szüntelen feszültséget, és folyamatosan dúltak tovább a cseppet sem átlagos, sőt rendkívül speciális harcok.

Semmi sem változott, a világ pedig égni fog.

Saira leverten üldögélt. Néhány összehabarcsolt tégladarabból álló tömböt, egy falból kitépett cafatot forgatott a kezében. Gyúrta, dagasztotta. Saira fortélyának köszönhetően a város minden különálló darabkája, forgácsa és reszeléke londongyurmává változott a kezében. Addig bökdöste és tapogatta a tégladarabokat, amíg lassan másfajta téglákká alakultak. Elszántan dagasztó ujjai alatt másfajta londonmatériává váltak – kupaccá gyűrt szendvicspapírokká, csomóba tekeredett fémcsövekké, korláttá, kipufogócsővé.

– És most mi lesz? – Végül Saira tette fel a kérdést, de bárki lehetett volna. Kinyújtotta a kezét, Billy pedig felsegítette a padlóról. A nő keze ragadt a londonkosztól.

– Emlékszel Al Adlerre? – kérdezte Billy. – Akit megöltetek? – Saira olyan fáradt volt, hogy arcizma sem rándult. – Tudod, kinek dolgozott? Grisamentumnak.

A nő némán meredt rá.

– Grisamentum meghalt – felelte végül.

– Nem. Nem halt meg. Dane… nem. – Saira továbbra is áthatóan bámult rá. – Azt meg nem mondom, mi köze lehet ehhez az egészhez. De Adler… Adler lendítette mozgásba az eseményeket. A ti segítségetekkel. És akkor még Grisamentumnak dolgozott. Szerinted ki állhatott elő ezzel a tervvel?

– Tudjuk jól, hogy bármiről is van itt szó, közeledik, és akkor fog elkezdődni, amikor a polip hamuvá ég – folytatta Billy. – Szóval próbálkozzunk még. Közben pedig meg kell védenünk az Architeuthist. Lehet, hogy ha sikerül meg nem égetté tenni a múltat… az éjszakát… akkor talán megússzuk. Addig nem tehetünk mást, mint nyomozunk tovább. A Tetkónak semmi oka lángra lobbantani a világot. Ahogyan Alnek sem. Vagy Grisamentumnak, bármi is volt az eredeti terv. – A fejét csóválta. – Itt valami másról van szó. Nagyon vigyáznunk kell erre itt.

– Akkor induljunk. – Mindenki Dane-re nézett. Hosszú ideje ez volt az első mondata, ami nem a halott istenéhez szóló, motyogó fohász volt. Felegyenesedett, és úgy nézett rájuk, mint aki újjászületett.

– Vigyázzatok rá – mondta Sairának. – Nekünk mennünk kell. Túlságosan veszélyes lenne itt maradni.

– Azt tesszük, amit tanácsoltál – szólt oda Billynek is. – Először megpróbáljuk kiszabadítani Jasont.

57.

– És most mihez kezdünk? – kérdezte Billy. Életveszélyes, agresszív elmebetegek rejtekhelyét megrohamozni egy dolog, azt még meg lehet úszni, de egy állami szervet?

Túl kockázatos – mondta nekik Fitch indulás előtt.

Segítsetek megvédeni a polipot – kérte. Saira.

Úgysem tehettek semmit – intették őket mindketten.

– Hadd kérjem el azt a GPS-t – válaszolta Dane. – Senkit sem hagyunk hátra.

– Még az is lehet, hogy valamit sikerül kideríteni – tette hozzá Billy. – Talán Collingswood és Baron többre jutott, mint mi.

Dane sokáig nézte a halott polipot, majd valamit mutatott a kezével.

– Ha úgy alakul, megtalálunk benneteket. Addig is vigyázzatok az istenemre. Mi meg hadd szálljunk ki végre.

Most pedig vártak.

– Be kell juttatnunk Watit az őrsre – hadarta Dane. – Muszáj feltérképezni, mi a pálya odabent, mielőtt berúgjuk az ajtót. Egyébként hol van?

– Te is tudod, milyen alaposan védik ezt a helyet – tiltakozott Billy. – Nem juthat be. Egyébként meg… – Watinak bűntudata volt, amiért elhanyagolta a küzdelmet, ezért folyamatosan járta a különböző villámtüntetéseket. – Azt mondta, jön, amikor tud.

Wati segíteni akart, de mint mondta, ez egy háború, nem tűnt még fel? Dúlt az osztályharc, nyulak szálltak szembe a bűvészekkel, akik eddig csak bottal és satnya répával motiválták őket, gólemek sorakoztak fel azok ellen, akik szerint egy agyaghomlokba karcolt emet szócska jogokkal ruházta fel őket, és az égadta világon bármit megtehettek.

Wati mindenhol ott volt, ahol kellő közelségben akadt legalább egy vízköpő vagy fali dombormű, és buzdító beszédeket tartott a lehető legkülönfélébb sztrájkolóknak (lehettek azok falak melletti résekben osonkodó homunkuluszok vagy botladozó varjak). Ahol látszólag szélörvények kavarogtak, ott valójában harcias légelementálok sztrájkoltak, és sóhajszerű huzathangjukon kántálták, hogy „Semmit sem fogunk fújni!”.

Sztrájktörők és szimpatizánsok egyformán akadtak. Wati rengeteg helyről hallotta a pletykát, miszerint vadásztak rá – ez nem volt különösebben nagy újság –, és sokan, sokfelé keresgéltek, szó szerint felforgatták az egész világot, hátha találnak valamit, amivel sakkban tarthatták volna.

A helyzet nem volt túl fényes. A gazdaság fogaskerekei ismét sokakat bedaráltak, és ők szégyenkező arccal vagy pironkodó lélekkel – ha faragott, mozdulatlan vonásaikon nem is látszott érzelem – tértek vissza dolgozni. Az éteri famulusok pedig a szégyen hullámhosszán rezegtek. Wati szobrokból rakott ösvényeken cikázott keresztül-kasul a városban, de mindenhová késve érkezett. A kísértetszerű rendőrvarázslatok egymás után oszlatták fel a sztrájkolók csoportjait különböző elavult, homályos jogszabályok ötletes újrahasznosításával. Felbérelt verőlegények láttak munkához több különböző dimenzióban.

– Itt meg mi történt? – kiáltotta Wati elkeseredetten, amikor még éppen időben öltött testet egy habarcsból formált oroszlánpofában, hogy tanúja legyen egy szétvert csoport végvonaglásának. A sztrájkolók meghaltak vagy szétszóródtak, ketten vagy hárman próbálták összeszedni magukat. Itt állatok húsából készített, parányi, androgün homunkuluszok tüntettek. Néhányukból csak csontszilánkos, széttaposott húsmassza maradt.

– Mi történt? – ismételte Wati. – Ti jól vagytok?

Nem igazán. Wati kapcsolattartója, egy sárból és egy madár testrészeiből összetapasztott figura volt, aki keservesen húzta maga után pacává taposott lábát.

– A Tetkó emberei voltak – mondta. – Segíts rajtunk, főnök.

– Nem vagyok a főnököd – felelte Wati. – Gyere, elviszlek innen… – De hova? Valójában nem vihette sehova, az állatember-lény pedig haldoklott.

– Mi történt?

– A jobbkezek voltak.

Wati addig maradt mellette, amíg csak bírta idegekkel. A Tetkót nagyon jól megfizették, hogy leverje a sztrájkot, az emberei pedig egyre komolyabb erőfeszítéseket tettek az ügy érdekében. Wati visszatért a Billy és Dane zsebében lapuló bábukba. Olyan izgatott volt, hogy beszéd közben ide-oda rebbent a két figura között.

– Megtámadtak minket!

– A Tetkó…

– …és a rendőrség…

– Próbálja leverni a sztrájkot!

– Ezzel mintha már próbálkoztak volna, nem? – kérdezte Billy.

– De nem ilyen erőszakosan!

– De nem ilyen erőszakosan!

– Felbőszítettük – jegyezte meg Dane lassan.

– Mert kiszabadítottunk – mondta Billy.

– Megint el akar kapni, rád is vadászik, a kraken is kell neki, és ezt Watin keresztül próbálja összehozni. Hallottam odalent a hangját. Elkeseredettnek tűnt. Ő is tisztában van vele, hogy felgyorsultak a dolgok.

– Ezt talán nem említettem, de az egyik jobbkeze közénk tartozik – jegyezte meg Wati leheletnyi derültséggel a hangjában. – Miután belépett közéjük, politikailag aktív lett. Nem meglepő módon kirúgták.

– Wati. – szólt Billy. Dane-re pillantott. – Be kell jutnunk az őrsre.

– Egyáltalán, hol vagyunk? – kérdezte Wati. Úgy rohangált az éterben kitaposott csapásain és úgy cikázott ide-oda a figurák között, hogy eszébe sem jutott körülnézni a való világban. – Nem mintha be tudnék jutni. Védőfal őrzi.

– Nincsen messze – mérte fel Dane. Egy mellékutcában álltak, egy kávézó hátsó bejáratánál, a sötétben, az egyik lámpa fénykörének peremén.

– A sarkon túl.

– Jason odabent van – erősködött Billy.

– Talán nem fogalmaztam elég világosan… – mondta Wati.

– Álljunk csak meg! – vágott közbe Billy. – Várjatok. Eszembe jutott valami… amikor először találkoztam Gosszal és Subbyval. Collingswood nem védte le az egész lakást.

– Sokkal egyszerűbb csak a határokat megerősíteni – jegyezte meg Dane. – Értelek.

– Tehát csak azon kell átjutni valahogy… – mondta Billy.

Wati embrióként lapult a legkisebb matrjoskababában, amelyet még Billy lopott valamikor, most pedig az MTKSZ egyik régi, hűséges aktivistája, egy egér szorongatta a fogai között. A nőstényegér a belépése óta eltelt tizenkét évben egyszer sem szólalt meg, de Wati teljesen megbízott benne.

Termetes egér volt, a matrjoskababa viszont így is alig fért el a szájában. Az állat sötét foltként suhant át a felvillanó reflektorfényben, kapuk alatt furakodott át, törmeléklejtőn iparkodott felfelé, mozdulatlan autók alatt, üregeken surrant végig.

– Rendben, tökéletes – biztatta Wati. – Köszönöm. Ne izgulj, megoldjuk. Megoldjuk.

A külső fal közepénél járhattak, amikor Wati érezte, hogy határvonalhoz értek, és maga a tér próbálja kívül tartani.

– Hű! – mondta. – Azt hiszem, ez… – Az egér azonban csak egy aprócska anyagi testtel bíró lény volt, aki ebből semmit sem észlelt, és csak szaladt tovább, a szájában Wati tudatával. Egyszerűen átrántotta a védőfalon.

– Aú! – szisszent fel Wati. – A szentségit, ez nagyon fura volt…

A neoncsövek jellegzetes, vibráló hangja zúgott körülöttük. Wati régen hozzászokott már a drámai arány-és perspektívaváltásokhoz, hiszen hol óriási szobrokból, hol parányi figurákból szemlélte a világot. Ez a folyosó valóságos katedrálisnak tűnt. Valaki közeledett, léptei alatt döngött a föld. Az egér egy radiátor alatt várt. Lábak trappoltak el előttük. Többen voltak. A sietős léptekből ítélve valami történhetett.

– Ha megkérlek, követed őket? – kérdezte Wati, most éppen vékonyka hangján. – Csak óvatosan. – Az egér a földrengésként robajló léptek nyomába eredt, le egy lépcsőn, majd másfajta szőnyegen, más fényben folytatta tovább az utat.

– Jason valamelyik cellában lesz – suttogta Wati.

A négylábú ügynök mindvégig az árnyékban haladt előre, majd egyenesen a nyitott cellaajtó alá kucorodott be, ahol most a rendőrök csoportosultak. Nem messze tőlük vértócsa terült szét.

– Ó, hogy baszódna meg a világ – suttogta Wati.

Az egér lassan megfordult, apró fogai között a babával, így Wati pillantása fokozatosan vándorolt felfelé a hegyméretű holttesten, a priccsen heverő, vörös hajú halotton. Az FSZBCS nyomozói odabent ácsorogtak. A kint gyülekező rendőrök látványosan kerülték a pillantásukat. A nyüzsgő hangzavarban Wati két szóra figyelt fel. Az egyik „Goss” volt, a másik „Subby”.

– Jaj, ne, ne, ne – suttogta. – Tűnjünk el innen!

Az egér várt, amíg Wati elgyötörten átkozódott.

– Oké. Oké. Koncentráljunk. Keressük meg az irodájukat – mondta végül. – Hátha találunk bármi használhatót. Goss és Subby a Tetkónak dolgozik, és egészen eddig azt hittem, ezek a rohadékok is segítenek nekik. Valami nagyon el van itt cseszve.

A történtek miatt az egész őrs felbolydult méhkasként zsongott, ezért az egérnek nem okozott különösebb nehézséget észrevétlenül cikázni szobáról szobára, amíg végül meg nem találta az FSZBCS árulkodó nyomait – a vallási témájú műveket és egyéb olyan könyveket, amelyekre alapvetően senki sem számítana egy rendőrőrsön. Collingswood asztalán különböző grime előadók cédéi hevertek.

– Itt csak lesz valami – remélte Wati. – Gyerünk! – Valójában nem négylábú kísérőjét buzdította, hanem saját magát.

Az egér minden elérhető papírlapon végigsétált Watival. Kifejezetten fárasztó volt így kivonatolni a lényeget. Watit nem lepte meg különösebben, amikor váratlanul közeledő hangokat hallott.

– Mozgás! – mondta. – Gyerünk, mozgás! – De az egér még elidőzött egy bekezdésnyi szövegen, ezért az ajtón belépő rendőrök még pont látták, amint lesurran Vardy asztaláról.

Collingswood lélegzetelállító sebességgel, emberfeletti gyorsasággal iramodott előre. Eldobta magát a padlón, és a fenekén csúszva siklott az irattartó mögötti rés felé iszkoló egér után, hogy egy pillanatra se veszítse szem elől. Vardy és Baron meg sem mozdult. Collingswood szisszenve köpött egy szót, mire az egér azonnal szoborrá dermedt, és csak a lendület miatt csúszott tovább a szekrény mögötti vájatba, ahol megállt és mozdulatlanul hevert a linóleumon, miközben a rendőrnő négykézláb kúszott felé. Az állat még mindig a fogai között szorította Watit.

– Egér! Egér! Gyere ide!

– Segítsenek már eltolni ezt a szart! – förmedt rá Collingswood a lomha kollégáira, akik nagy nehezen csak megmoccantak, és nekiláttak elrángatni a szekrényt.

– Mozogj, egér, mozogj! – súgta Wati. A falakon túl számtalan szobor jelenlétét érzékelte, és gyanította, hogy innen, a mágikus burok védtelen feléről már ki tudna szökni valamelyikbe. Ehelyett azonban csak pusmogott és suttogott az egérnek, amíg a jószág legalább annyira össze nem szedte magát, hogy el tudjon kúszni Collingswood tapogatózó ujjai elől.

– Hess innen, be abba a kurva falba! – csattant fel végül Wati, mire az egér hatalmas kínszenvedéssel megkerült egy sarkot és eltűnt a szitkozódó Collingswood elől.

Az egérnek sikerült átvonszolnia magát a falon, és végül csak letette a babát a kinti hűvösben.

– Nagyon köszönöm – mondta Wati. – Jól vagy? Szép munka volt! Köszönöm. Nézd, nézd, ott van egy kis ennivaló! – Egy fél kebab hevert a földön. – Harapj valamit. Köszönöm. Iszonyú hálás vagyok neked. Most már nem lesz gond, ugye?

Az egér bólintott, Wati pedig néhány szobron átcikázva visszatért Dane-hez és Billyhez, akik arra vártak, hogy megtudják, mi történt Jasonnel.

58.

– Goss és Subby!

– A kraken rohassza meg! Goss és Subby.

Goss és Subby, Goss és Subby: két szó, ami egyszerre volt név, illetve a név birtokosai iránt érzett gyűlöletet kifejező kurta, köpködő hangsorozat. És ez így volt régóta, bár a fene sem tudta volna megmondani, mióta. Az biztos, hogy ezt a két nevet már több évszázaddal ezelőtt is utálkozva sziszegték a két távozó alak után a megalázottak, a megvertek, a megkínzottak.

Billy és Dane a város fölött rejtőzködtek, egy elhanyagolt toronyban, amelyet egy átlagos, piros téglás házsorra álmodott meg egy extravagáns camdeni építész. Miután lassan kifogytak Dane titkos kamuotthonaiból, felváltva kerestek búvóhelyet a város tetején és a mélyén. Ez a toronyszoba üres volt, világos és elborította a por. Kavargó részecskékből összetapadt fényoszlopok között ültek.

– A dossziékban pedig Grisamentum régi kapcsolatait gyűjtötték? – kérdezte végül Dane.

– Aha – felelte Kirk-Wati. – Mindenkiről volt akta, akivel még életében dolgozott.

– Ó, életben van ő most is – mondta Billy.

– Jó, mindegy. Érted, mit akartam mondani. A közeli ismerőseit szedték össze. Nekrókat, pirókat, orvosokat.

– Mi a nevük? – akarta tudni Dane.

– Láttam egy Barto nevű fazont. Ismerős? A feljegyzések szerint nekromanta. Nyilván ott volt Byrne. Valamilyen Smithsse. Egy Cole nevű pofa.

– Cole? – kérdezte Dane. – Várjunk csak…

– Mi az? – nézett fel Billy.

– Cole egy piró.

– Azt nem láttam – mondta Wati. – Nála csak egy egyetem nevét tudtam leolvasni, meg pár feljegyzést. Miért? Ismered?

– Hallottam már a nevét. Még amikor Gris meghalt. Akkoriban emlegették. A fickó egy piró. – Bizonytalan pillantást vetett Billyre. – Tűzmíves.

– Igen, ezt eddig is értettem, de…

– Részt vett Grisamentum elhamvasztásában. Állítólagos hamvasztásában. De… a lényeg, hogy tűzzel dolgozik.

Mindent a tűz emészt el a végén. Mindennek a tűz lesz oka, meg Adler titkos terve, aki hiába volt jelentéktelen figura a játszmában, Grisamentum ismeretlen céllal ügyködő játékosaként mégis valamilyen kapcsolatba került ezzel a piróval.

– De hol van Grisamentum? – feszegette Billy.

– Fogalmunk sincs, tudod jól. Watinak nem…

– Itt azért már többről van szó, mint a hollétéréről, nem? Nem te mondtad, hogy semmi oka az egészre?

– Mármint arra, hogy porrá égesse a világot? Nem. Semmi. Lövésem sincsen, mi lehetett az eredeti elképzelése, de biztosan nem ez. – Ettől függetlenül még mindig nem bíztak meg annyira Grisamentumban, hogy elfogadják az ajánlatát.

– Ki fogjuk deríteni – jelentette ki Billy. – Először is nézzünk utána, mi köze ennek a Cole-nak az egészhez. – Felállt, és átsétált a fényrétegeken. Az autókat nézte az utcán. – Mi a szar történt ezzel a várossal?

A Tetkó történt a várossal. Felbérelt zsoldosai őrjöngésük közben évtizedek óta létező érdekszövetségeket rúgtak fel, és mindenen átgázoltak a préda nyomában, aki egyszer kicsúszott a kezükből.

A káosznáciknak természetesen ezzel végük is lett. Ki tartott volna ezek után ezektől az eláztatott, ordibáló szerencsétlenektől, akik ilyen rettenetesen ráfaragtak? A szabadúszók, a jobbkezek meg a többiek viszont boldogan jelentkeztek a főmumusok megüresedett pozíciójára, az MTKSZ sztrájkolói pedig önhibájukon kívül keveredtek az agresszív hajsza útjába és váltak referenciának szánt támadások célpontjaivá. Wati az egyik pillanatban még a camdeni toronyszobában volt, aztán eltűnt, visszajött, erőt gyűjtött, támogatni próbált, de folyamatosan kudarcot vallott.

– A Tetkónak totálisan elment az esze – mondta valahol máshol Collingswood. – Mi a faszt művel? Beszélt vele valaki mostanában?

– Nincsen beszédes kedvében – válaszolta Baron. Felfújta az arcát, lassan kieresztette a levegőt. – Rohadtul nem bírjuk megtalálni.

– Nem mintha engedélyt kellene kérnie tőlünk – jegyezte meg Vardy. Úgy ültek ott hárman, mint a beteges rosszkedvben szenvedők terápiás csoportja.

– Na jól van már! – csattant fel Baron. – Egyiküket sem a csinos pofikájukért fizetem, szóval hadd halljam a véleményüket.

– A Tetkó hadat üzent ellenünk – szögezte le Vardy. – Volt képe ide beküldeni Gosst és Subbyt. Megöletni egy foglyunkat.

– Miközben Dane meg Billy kémeket küld az én nyomorult irodámba – szólt közbe Collingswood.

– Szóval inkább a munkahelyi magánszféráért aggódik? – kérdezte Baron dühösen. – Látom, Kath, magát azzal lehet a legjobban kiakasztani, ha valaki átrendezi a tollait.

A lány szúrós pillantást vetett rá.

– Úgy van – szólalt meg végül. – Meg azzal, ha valakit rettenetes módon végeznek ki a közelemben.

Ismét némán meredtek egymásra egy darabig.

– Mindenki szarik a fejünkre – folytatta végül Baron. – Két tűz közé kerültünk. Az ilyesmi sosem tesz túl jót a morálnak.

– Jézusom, főnök! – mordult fel a lány. – Egy kicsivel több optimizmust, a kurva életbe!

– Miért, mi a búbánatos szarra vagyunk jók? – dühöngött Baron. – Még Dane és Billy is többet tud nálunk.

– Ez így nem fog menni – szólt közbe Vardy. Szaporán pislogva, kicsit akadozva folytatta. – Csak ülünk itt tehetetlenül. Mindenki más meg fel-alá rohangál körülöttünk. Mi lenne, ha végre kicsikarnánk magunknak némi tekintélyt, a rohadt életbe? Ideje, hogy mi diktáljunk.

– És mit javasol, hogyan fogjunk hozzá? – kérdezte Baron. – Fogalmunk sincsen, kit hol találunk.

– Nem. Erről van szó. Pontosan ezzel kell kezdenünk. Nézzék. Ugyanannyit tudunk, mint ők. Egy: tudnak a világvégéről. És kettő: azért tudnak róla, mert eltűnt az a nyomorult polip. És három: valahol, valaki, valamiért pontosan így tervezte meg az egészet. Vagyis nincs más választásunk, meg kell oldanunk, hogy a hegy menjen Mohamedhez.

Baron szúrós pillantása nem enyhült.

– Kicsoda itt Mohamed? – kérdezte. – És hol a hegy?

– Nincs az az isten, hogy én hegyet másszak – szúrta közbe Collingswood.

– Be kell dobnunk a horgokat a vízbe – folytatta Vardy.

– A hegyen? Megyünk pisztrángozni? – kötözködött a lány.

– Az isten szerelmére, befogná végre a száját? – ordított rá Vardy. Collingswood meg sem rezzent, de nem is tromfolt vissza. – Azt kell meglengetnünk előttük, amire vágynak, amire várnak. És mi fogja előcsalogatni őket? Mi az, amire mindenki azonnal előkerül? – Drámai hatásszünetet tartott.

Végül Collingswood törte meg a csendet, bár kissé bizonytalannak tűnt.

– Aha. Az apokalipszis.

– Úgy van! – mondta Vardy. – Az apokalipszisre várnak! Hát adjunk nekik egyet.

London eretnek metropolisza örökös bizonytalanságban élt. Alig telt el pár nap anélkül, hogy valaki meg ne jósolt volna egy eljövendő, mindent elnyelő sötét éjszakát. A legtöbből persze semmi sem lett, és a szóban forgó próféták kínosan feszengve nézték a felkelő napot. A hirtelen exhívőkké vált férfiak és nők különösen szégyenkezve kerülték egymás pillantását a váratlanul értelmetlenné vált „utolsó” tombolásuk után, bujálkodással, bűncselekményekkel, őszinte gyónással és mindenféle kicsapongással a hátuk mögött.

Minden hívő megpróbálta rávenni az univerzumot, hogy az ő változatuk legyen a befutó. Elvileg a legfurcsább, legkisebb csoportocskáknak is összejöhetett egy apokalipszis, ami majd véget vet a világnak. Az FSZBCS-rőI pedig már egészen sokan tudták, milyen hatékonyan számolja fel ezeket a potenciális világvégéket. Vardy pontosan arra célzott, hogy létezett egy olyan társadalmi réteg, ahol a leglátványosabb armageddonok – London már régen hozzászokott a többes számhoz – eseményszámba mentek. Mint a sportversenyek. Egy ilyet kihagyni valódi reálteológiai mellényúlásnak számított.

Az ilyen jeles alkalmakkor kiválóan fel lehetett mérni, kinek állt éppen a zászló, és melyik csoport kezdett jelentéktelenné válni. Az állítólagos utolsó éjszakák káosza a terepmunka és a szociális élet furcsa egyvelege volt.

Baron és Collingswood döbbenten nézett Vardyra.

– Ez nem fog működni – szólalt meg végül Collingswood. – Annyi minden történik éppen egyszerre, hogy nem tudunk akkora világvégét előkapni, amire mindenkit előmászna. Ahhoz valami elbaszottul ütős dolgot kell kitalálnia. Ráadásul most mindenki nyitott szemmel jár, ezért azt is rögtön tudni fogják, hogy ez nem valódi. El sem fognak jönni.

– De akkor biztosan eljönnek, ha azt hiszik, hogy ez a vég – felelte Vardy. – Képzelje csak el, mit érezne, ha lemaradna a valódi apokalipszisről.

– Igen, de…

– Nem, abban igaza van, hogy egy ilyet nem lehet hamisítani. Kénytelenek leszünk megdolgozni egy egészen kicsi világvégét, ami ugyan be van ígérve, de senki sem figyelt fel rá… Ha! „Egyet”? „Valami nagyot”. Mert vannak alkalmak, amikor egy apokalipszis nem elég!

Tettre készen felpattant.

– Kell egy lista a szektákról, akiket el tudunk érni – tette hozzá, és csettintett. – Mostanra mindenki hallott már a krakenről. Igaz? És azzal is tisztában vannak, hogy bármi is közeledik, annak köze van a poliphoz. Nem? De.

– Mire gondol egészen pontosan? – érdeklődött Collingswood.

– Mindenki a világ végét várja. Legyünk mi azok, akik először elhozzák nekik. Mint az előbb elhangzott, az ilyesmit nem lehet hamisítani. Tehát hihető pletykákat kell terjesztenünk. Vagyis a szóbeszédnek igaznak kell lennie. Ha minél több részlet stimmel, akkor azt hiszik majd… Egyes pletykáknak hátszelet kell adnunk, és minél közelebb áll az igazsághoz, annál jobb. Valószínűleg nem tudunk előállni egy polippal, de melyik ismert szektának van állatistene? Kiket vehetnénk rá arra, hogy előálljanak az apokalipszisükkel? Annak híre megy.

Vardy az asztalán heverő iratok közé túrt. Másodpercnyi habozás után Collingswood is csatlakozott hozzá. Baron nem állt fel a székéről.

– Teljesen meggárgyultak? – kérdezte. – Komolyan azért leszerveznek egy világvége partit, hogy mindenki egy helyen legyen…

– Mit szól ezekhez? – érdeklődött Collingswood, és felmutatott egy dossziét.

Vardy odanézett, a fejét csóválta.

– Nem vagyunk mi elég bátrak ahhoz, hogy őket meggyőzzük – mondta. Lapozgattak tovább.

– Ők?

– Nem.

– És ezek?

– Ez még véletlenül sem hasonlít egy polipra.

– Mi a fenét csinálnak, de komolyan? – förmedt rájuk Baron.

– Igen, de ha gyorsan elterjesztjük a pletykát, akkor nem számít, csak az marad majd meg, hogy egy nagy állat – vetette ellen Collingswood. – Mindenkihez ez fog eljutni.

– Meglehet – mondta Vardy. – Szöget ütött a fejembe egy potenciális probléma. – Rábökött egy másik lapra. Baron a szemét erőltetve próbálta meglesni, miről beszélnek. – Hamarosan esedékes egy másik. Önmagában még senkit sem érdekelne, de ennek egyetlen állathoz sincsen semmi köze, és ennek a prófétáit nem lesz könnyű rávenni a halasztásra. Ha pedig túl közel kerülnek egymáshoz, akkor…

– Legyenek mind ugyanazon a napon – szakította félbe Collingswood.

– Mi a…? – kezdte Baron, de Vardy egyetlen pillantással csendre intette. Először olyan arcot vágott, mint aki mindjárt lehurrogja a lány javaslatát, majd a következő pillanatban egészen döbbenetes elégedettség ült ki a vonásaira.

– Miért ne? – kérdezte. – Miért is ne? Ha a megfelelő, tényleg megfelelő kulcsszavakkal indítjuk el a pletykákat, akkor előfordulhat, hogy a mi kis hétköznapi armageddonunk alig ér el bármilyen hatást. Az biztos, hogy beszélni fognak róla… Halálbiztos módszer lenne arra, hogy a kis csalink…

– Még finomabb csali legyen – fejezte be Collingswood.

– Még látványosabb. Talán. És képzeljünk el ebből kettőt.

Összenéztek Collingswooddal. Mindketten horkantva felnevettek és bólintottak.

– A lényegen nem fog változtatni – összegezte a lány. – Viszont még azt sem tudjuk, mikor… Ébresztő, főnök úr! – fordult Baronhoz, és kedvesen megpaskolta a férfi arcát.

– Rendben van – folytatta Vardy. – Tehát nem egy, hanem két próféciát kell, ööö, lehalászni. Megyek telefonálni.

59.

Agresszív, lobbanékony küldöttség kereste fel a tenger nagykövetségét. Természetesen egy ilyen erővel senki sem packázhatott észrevétlenül, és pontosan ez történt most is, tehát a súrlódás utózöngéjeként viharos gyorsasággal kezdtek terjedni a pletykák.

Többnyire nem is lőttek annyira mellé. Persze pár nap múlva már teljesen ostoba, eltúlzott változatokat is hallani lehetett: ez élő istenre esküszöm, bazmeg, ezek gránátokat hajigáltak, csak úgy csattogott a sok elmebeteg fortély, totális káosz volt, bazmeg. Meg hasonlók. Mintha minden mesélő abban bízott volna, hogy ha kellően grandiózus sztorival áll elő, akkor abból rá is ragad majd valamennyi fontosság.

Nem mintha a valódi eseményekből hiányzott volna a dráma. A következőképpen történt: autókonvoj kanyarodott be az utcába. Ajtók csapódtak, motor nélküli bukósisakos férfiak szálltak ki – és néhány nő –, majd elfoglalták a kereszteződéseket. A füstüveg rostélyok eltakarták az arcok helyén izgő-mozgó ujjakat. Amíg ott voltak, egy lélek sem jött be az utcába.

A környező házak lakói idegesen pislogtak az éjszakában ácsorgó sisakos alakok felé. Nem kellett ismerni a részleteket ahhoz – ők sem tudtak az égvilágon semmit –, hogy mindenki érezze a bajt. Már megint azzal a rohadt utolsó házzal akadt valami probléma. A legnagyobb autóból két újabb bukósisakos alak szállt ki, és egy cingár harmadikat rángattak magukkal. A férfinak punktaraja volt és rendkívül rémültnek tűnt. A száját kendő takarta. Az őrök közrefogták, és a bejárati ajtóhoz kísérték.

– Fordulj meg! – mondta egy hang. A férfi engedelmeskedett. A kabátja hátuljába vágott lyukakon keresztül két tetovált szem meredt elő. Ezúttal nem avatárok, szócsövek, a műhelyből előrángatott kreatúrák jöttek, hanem a főnök személyesen.

– Eminenciás uram – mondta a Tetkó. – Baszod! – A hangja a több réteg ruha ellenére is kristálytisztán hallatszott. A beszélgetésnek hátat fordító Tetkóhordozó megborzongott.

– Úgy hallottam, felkerested néhány üzleti partneremet. Egy számomra igen fontos dolgot őriztek nekem, te pedig, ha fogalmazhatunk így, közbeavatkoztál. Vagyis elveszítettem valamit, amit csak istentelenül sok pénz és energia árán sikerült megszereznem. Azért jöttem, mert két kérdésem is lenne hozzád. Egy, tényleg igaz, amit hallok? Ha pedig ez valóban így történt, akkor kettő, egészen biztos vagy-e benne, hogy ezt végig akarod csinálni? Tényleg háborúzni akarsz velem?

Még mindig nem történt semmi. A hosszú másodperceken át húzódó csendet végül a Tetkó sziszegése törte meg:

– Válaszolj a kérdésemre, tenger uraság. Tudom, hogy hallasz, te nyomorult. – A levélnyílás azonban meg sem rezzent, nem köpött ki egyetlen palackba rejtett üzenetet sem.

– Te meg az elementálizéd. Azt hiszed, félek tőled? Mondd, hogy csak félreértés volt. Tudod egyáltalán, mi folyik itt? Semmi sincsen biztonságban. Te is égni fogsz, ugyanúgy, mint mi. Nem félek tőled, és bármivel is hitegeted magadat, a háború téged is bármikor elérhet. Tudod te, ki vagyok én?

Bármennyire is klisés frázis volt ez a kérdés, főgonoszoktól megszokott mondat, a tetoválásnak sikerült fenyegetővé tennie. Bárki más hallotta volna, biztosan beleborzong. A tenger házában azonban semmi sem történt.

– Azt hiszed, neked nem csapnék oda? – kérdezte a Tetkó. – Tartsd magadat távol tőlem.

Ha a tenger hazai terepen támadja meg a Tetkót, azt már nem lehet figyelmen kívül hagyni, és a Tetkó minden költséget vállalva – egy egész őselem ellen nem olcsó mulatság háborúskodni – megindította volna az ellencsapást. Különleges bombák hullottak volna a vízbe, és a semmi hatalmas, tátongó foltjait tépték volna a sokkot kapott hullámokba. Gyilkos mérgeket csorgattak volna a mélybe. És a Tetkó nyilván nem győzhetne, de ha a tenger felrúgja a semlegességet, azzal hozzájárul a háború elterjedéséhez.

A lenézett és megvetett nácik elleni támadást azonban senki sem tekintette beavatkozásnak, és ebben nem is támogatták volna a Tetkót. Ez a nagy hátránya, ha valaki a legijesztőbb mumusokat alkalmazza. A tenger is pontosan ezért mert kockáztatni. Természetesen szorgos munkával a legutolsó molekula sós vizet is eltüntette maga után a város alá vájt alagútrendszerből, az újszülött tengeri barlangokból, de attól még mindenki sejtette, hogy ott volt, csak éppen nem mondták ki hangosan.

– Hadd halljam, mit tudsz felhozni a mentségedre – mondta a Tetkó.

– Rúgjál már egyet hátra! – vakkantotta az őt viselő testnek. A férfi ügyetlenül engedelmeskedett, de nem találta el az ajtót, csak a levegőbe kaszált.

– Ha még egyszer baszkurálni mersz a dolgaimmal, onnantól háborúban állsz velem – mondta a Tetkó. – Kocsi! – förmedt a testre, és a tarajos férfi rogyadozó léptekkel az autóhoz ment.

A Tetkó dühöngött. Felbőszítette, hogy meg akarta félemlíteni a tengert, és nem sikerült neki. A tenger még a Tetkótól sem fél, mondogatták később a városban. A tenger senkitől sem fél. Ennek híre ment.

Újabb gyomorkavaró zöttyenéssel vonaglott meg a történelem. Szavakkal nem is lehetett leírni azt a dadogásszerű, szakadozott lökést, ami megakasztotta az aktuális idővonalat, és pitiáner módon egy másik pályára taszajtotta, ami látványra, hangra, szagra pontosan megegyezett az előzővel, de zsigeri szinten rögtön érezni lehetett a különbséget. A felhők egyre gyakrabban kavarogtak furcsa, fortyogó haragtól hajtva, fokozatosan durvultak az égi bunyók az emlékezet és a lezárt jövő között. Minden egyes ütés újabb meg újabb apróságokat írt át a londoniak fejében. Az átlagemberek közül mindössze az igazán érzékenyek sejdítettek egy keveset abból, vajon mi okozhatta az enyhe gutaütéseket, a zavarodottságot vagy a beszédzavart: mindez a háború következménye volt.

Marge most már belekeveredett annyira a kulisszák mögötti világba, hogy ő is érezze. Zúgott a feje a sok váratlanul elfelejtett apróságtól és a hirtelen beugró új részletektől.

Korán volt még, de már most másnaposnak érezte magát. Annyira elfáradt és megundorodott a sok lehetetlen dologtól, hogy néhány barátja őszinte meglepetésére jelentkezett náluk, így még tettek vele egy utolsó próbát. Az egyik kis galériában, ahol régebben Marge-nak is volt kiállítása, kialakult egy kis társaság – két férfi és két nő, akik egyszer csak felfigyeltek arra, milyen sok közös pont van a gondolkodásukban, és azóta együtt, Kimerültek néven mutatták be a műveiket. Marge-ot a munkái alapján kifejezetten közel érezték magukhoz, és viccesen csak Félkimerültnek vagy Enyhén Fáradtnak nevezték.

A munkahelyi barátairól már rég nem hallott semmit, de egyik vagy másik Kimerült időnként azért felhívta, hátha sikerül meghívniuk egy italra, vacsorára, egy rivális művész kiállítására, ahol közösen fanyaloghatnak.

– De kurva jó, hogy végre téged is látni – üdvözölte a Diane nevű nő. Megolvadt műanyag tollakból készített szobrokat. – Ezer éve nem találkoztunk!

– Igen, tudom – felelte Marge. – Sajnálom. Teljesen eltemetett a munka.

– Ezért soha ne kérj elnézést – mondta Bryn. A férfi asztaldísznek szánt, vaskos könyvekbe festett portrékat. Marge mindig is nagy rakás szarnak tartotta a műveit.

Úgy indult neki az estének, hogy végig érezni fogja, mennyire szerepet játszik, de miközben a többiek lármásan fecsegve vonszolták kocsmából művészkávézóba, Marge lassan visszazökkent abba az életbe, amit már elveszettnek hitt. Miközben tetoválószalonok, könyvesboltok, olcsó kifőzdék előtt ballagtak, nagyon haloványan érezte csak, hogy keresi magán az alakoskodás nyomait. Időnként fülsértően szirénázó rendőr-és tűzoltóautók robogtak el mellettük.

A többiek olyan ismerősökről kérdezgették, akikre alig emlékezett.

– Hallottad, mi történt Dave-vel?

– Mi volt azzal a dealerrel, akiről a múltkor beszéltél?

– Tényleg nem hiszem el, hogy megint költöznöm kell, hogy lehet egy főbérlő ekkora köcsög? – És hasonlók.

– És mondd, hogy vagy? – kérdezte végül Bryn csendesen, de Marge csak a fejét csóválta és a szemét forgatta, hidd el, nem akarod tudni, amiből ki lehetett olvasni a sürgős határidőt, a nagyon fárasztó munkahelyet, a szétcsorgó napokat is.

A férfi nem erőltette. Először moziba mentek, onnan egy dubstep-buliba. Menet közben először Bryn morzsolódott le, aztán az Ellen nevű nő, utána késői vacsora következett, egy kis pletykálkodás, kreatív baromkodás. London feltárulkozott előttük.

Csoda az Old Compton Streeten: a Soho aznap éjjel rohadtul elbűvölő volt. A Blackwell’s könyvesbolt előtt még tartott a buli, tömegek ropták a salsát – még ha rosszul is. A kávézókból kicsorgott az utcára a tömeg. Egy ismeretlen férfi kedveskedni akart valakinek egy capuccinóval, majd vállvonással nyugtázta a gunyoros elutasítást, és az elhaladó Marge kezébe nyomta a papírpoharat. A nő legszívesebben a szemét forgatta volna, lám, mi mindennel meg nem próbálkozik a világ, de azért csak megitta az ajándékba kapott italt, és minden cseppjét élvezte. A magasból az üzleti élet kihalt templomai figyeltek: ők tudták, hogy a keserves idők még nem kezdődtek el, csak közelednek, ezért elnéző ablakszemekkel nézték, amint Marge a barátaival viháncolt, és egyszerűen csak Londonban volt.

Közeledett az éjfél, aztán mintha itt meg is akadt volna az idő. Marge egy hosszú, végtelenbe nyúló indulás előtti pillanat erejéig ivott még egyet a Kimerültek megmaradt tagjaival. A vidáman kavargó papírszemétben álltak, miközben körülöttük úgy nyüzsögtek az egyes zónában az autók, mintha semmilyen tűzözön nem fenyegetné a világot. Marge-nak a hajnali órákra volt megbeszélt találkozója.

– Hát jó, te borzalmas virágszál – mondta Diane, amikor végül csak átfordult a naptár. – Remekül sikerült ez az este, és rohadtul ideje volt már, ezért ha lehet, ne tűnj el többet. – Megölelte Marge-ot, majd eltűnt a Tottenham Court Road metróállomás bejáratában.

– Vigyázz magadra! – szólt még vissza. – Óvatosan hazafelé!

– Jó – szólt Marge a távolodó alak után. Úgy lesz. Mikor nevezhette utoljára otthonnak az otthonát?

Leintett egy taxit. Természetesen nem egy kísértetutca vagy kelepcesikátor címét adta meg neki: a sofőr ezeket sohasem találta volna meg, ahhoz túlságosan értette a dolgát, meg sem szerezhette volna az engedélyét, ha nem ismeri alaposan a várost. Marge inkább a céljához legközelebbi nagyobb főút címét adta meg, onnan pedig gyalogolt a kicsi, kelet-londoni viskóhoz.

Az épületet mintha bontásból maradt falakból, deszkákból, sövényfonadékból, malterból és tégladarabokból tapasztották volna össze. A parányi utca kizárólag ilyen keveréképületekből állt. A férfi, akit Marge rendkívül kacskaringós úton talált meg a neten, itt várt rá.

– Késtél – mondta a férfi Marge-nak.

Beléptek a korcs házikóba. Odabent sokkal szárazabb, szebb, befejezettebb, szobaszerűbb szobák fogadták őket, mint Marge kintről gondolta volna. A penészárnyalatú huzatok, az árnyékszínűre pingált festmények és áporodott, portömbnek látszó könyvek között egy számítógép és egy játékkonzol állt. A kapucnit viselő férfi az ötvenes éveiben járhatott. A bal szemét eltakaró valamit Marge először cyberpunk stílusú, bonyolult szemüvegnek nézte, és csak némi fáziskéséssel – viszont most már arcizomrándulás vagy ijedtség nélkül – esett le neki, hogy egy kulcslyuk zárfedő lemeze van a szemgödrére forrasztva vagy varrva.

A lemezt lapjával előre szerelték a férfi arcára, így örökösen egy kulcslyukon át lesett ki a világba, amitől minden szennyes kis titokká vált, amit csak látott.

– Késtél.

– Butler, igaz? – kérdezte Marge. – Tudom, de mit tehetek? Őrület van az utakon. – Gumiszalaggal összekötött pénzköteget húzott elő a táskájából. Ha mégsem ér véget a világ – gondolta – nagy szarban leszek anyagilag.

A szobában mintha éppen csak érzékelhető örvény támadt volna. Mintha leheletnyit arrébb csúsztak volna a hamutartók, lámpák és egyéb tárgyak, amelyeknek nem lett volna szabad mozogniuk.

– Egyébként meg – folytatta Marge – nem én élek olyan utcában, ahova nem lehet eljutni taxival.

– Azt hiszed, ezt a címet nehéz megtalálni? – kérdezte a férfi. – Ismerek olyan helyet, ami kizárólag az 1960-as években létezik. Próbálj meg oda visszajutni. Szóval védelem kellene, jól emlékszem? Mi ellen?

– Ami közeledik.

– Na, csak óvatosan – felelte a férfi gunyoros mosollyal. – Nem vagyok mágus.

– Ha, ha, ha! – vágott vissza a nő. – Keresek valakit. Többen figyelmeztettek, hogy nem okos dolog, de én nem adom fel. Egészen biztosan sokkal inkább otthon vagy az ilyesmiben, ezért mi lenne, ha te mondanád meg, szerinted mire van szükségem?

A férfi, aki egy kulcslyuk mögül lesett ki a világra, biccentett és elvette a pénzt. Megszámolta a bankjegyeket.

– Lehet, hogy a dzsinnekről van szó – mondta közben. – Ha már úgyis a tűz lesz az, ami elnyel mindent. Talán valaki felmérgesítette őket.

– Dzsinnek?

– Aha. – A férfi megkocogtatta a fémlemezét. – Legalábbis ez az általános vélemény. Tudod, lángok, meg minden. Nincsen olyan veled mostanában, hogy hirtelen eszedbe jut valami, ami sohasem volt ott?

– Micsoda? – kérdezte Marge.

– Egy csomó minden a lángok martalékává válik éppen, és onnantól fogva sohasem léteztek. – Amikor látta, hogy Marge ugyanolyan értetlenül mered rá, folytatta: – Volt egy raktárépület Finchley-ben. Egy szerelvénybolt meg egy Pizza Hut között. Tudom, hogy ott volt, mert egy időben sokat jártam oda, és a saját szememmel láttam. – Ismét megkocogtatta fém szemfedőjét. – De mostanság nagy büdös túróst nem jelent az, ha valaki látott valamit. A raktár leégett, és azóta senki sem tudja, hogy egyáltalán ott volt-e valaha. A szerelvénybolt és a Pizza Hut most közvetlenül egymás mellett áll, és pernye szállingózik a sohavolt megpörkölődött maradványai körül.

– Kiégett a múltból. – A férfi közben átment a másik szobába, ezért emelt hangon folytatta. – Még nem sikerült kiszedniük mindenki fejéből, de ez még csak a kezdet. Komoly pénzeket tennék rá, hogy jóval több ilyen eset lesz még. Az sem lehetetlen, hogy te is pontosan ebbe keveredtél bele.

– Lehetséges.

– Úgy értem, az egy dolog, hogy mindenkit ugyanez fenyeget, de a legtöbben nem keressük direkt a bajt. Mindegy, nem ez az egyetlen készülő apokalipszis. Hamarosan akár válogathatsz is közöttük. Ami mellesleg egy vicc. – A férfi visszaballagott a szobába, és Marge felé hajított egy iPodot. A lejátszó régebbi modell volt, egy használt darab, tele karcolásokkal.

– Ilyenem nekem is van – mondta a nő.

– Most akkor hadd nevessek én gúnyosan, jó? Vedd fel, de még ne kapcsold be. Várj vele addig, amíg vissza nem térsz a világba.

– És mit kaptam? Pár Queen-albumot?

– Naná. A Fat-Bottomed Girls meg a Bicycle van rajta. Nézd, ugyanúgy nem tudom, mivel gyűlt meg a bajod, mint te, ezért ez egy sokfunkciós modell, szóval vigyázz rá, mint a szemed fényére. Több dolog ellen is véd valamennyire. – Enyhén eltartott hüvelyk-és mutatóujjal érzékeltette, mennyire. – Akkor is, ha dzsinnekről van szó, egészen picit talán jó lehet a kondások vagy a fegyvertenyésztők vagy a káosznácik ellen, a fene tudja, éppen melyik bóklászik odakint… az ember aztán hall mindenfélét… szóval talán működhet a többválasztásos apokalipszis valamelyike ellen. De azért ne kísértsd a szerencsédet.

– Mi az, hogy többválasztásos? – kérdezte Marge.

– Ha jól tudom, éppen két armageddon közeleg. Legalábbis ezt hallottam. Az egyik talán a tűz, de az is lehet, hogy nem. Most ezzel mit kezdjen az ember, nem igaz? Valami állatragnarök meg egy teljesen másfajta, de legalább ugyanolyan mocsokszar világvége.

– Mi az, hogy állatragnarök? – kérdezte a nő. – Ez mit jelent?

– Mindjárt rátérünk arra is. De még nem végeztünk ezzel. – A férfi a zenelejátszóra bökött. – Ez csak egy kis rögzítőkábel, semmi több. Ott van benne. Akkor hallgasd, ha el akar sodorni a lárma, segít majd helyben maradni, kicsit biztonságban leszel. Egy kicsit. Szóval remélhetőleg tetszik majd, amit hallani fogsz. Másnak ne mutasd meg. Ha bajt szimatolsz, azonnal indítsd el a lejátszást. Vagy tudod mit? Szard le, hadd szóljon folyamatosan. Ne hagyd lemerülni ezt a vackot. Tápláld.

– Miért, mit eszik?

– Zenét, az isten megáldjon. Tölts rá zenét. Lehetőleg olyat, amit szeret.

– És azt honnan fogom tudni?

– Nem volt soha háziállatod? Majd megtanulod.

– Mennyire erős a…?

– Nem igazán. Mostantól te is a sötétben tapogatózol, akárcsak mi. Halvány fogalmunk sincsen, mi következik most, szóval ne nyavalyogj.

– Kösz – mondta Marge. – Így lesz.

– Lehet, hogy az egész csak arra lesz jó, hogy nyerj egy kis időt, amikor beüt a krach. Egy kis előnyt, ha menekülni kell. Mert ne áltassuk magunkat, előbb vagy utóbb menekülnöd kell.

– Az előbb valamilyen választási lehetőséget emlegettél. Az micsoda?

A férfi vállat vont.

– Túlságosan sok világvége van ahhoz, hogy az ember mindet fejben tudja tartani, de hosszú idő óta ez az első együttállás, amire emlékszem. A jelek szerint most az állatok és a puritánok csapnak össze. Miközben amúgy is van éppen elég bajunk. Kicsit…

– Állatok?

– Azt beszélik, valamelyik állatistenség apokalipszise az egyik… ezt hallom, ezt látom. – Kipp-kopp a kulcslyukon. – Mindegy, hamarosan úgyis megtudjuk. Erről valószínűleg nem fogok lemaradni. Manapság kevés egy apokalipszis ahhoz, hogy kitegyem innen a lábamat, de kettő? Most azonnal? Neked mondjuk nem ártana. Mármint kihagyni.

– Nem tehetem. Az alapján, amit eddig megtudtam… ez az, amire mindenki vár. Egyébként is most már itt van ez. – Megrázta az iPodot, de a férfi csak a fejét ingatta.

– Csak egy kis időt nyersz vele, semmi többet – mondta.

– Ezzel kapcsolatban… – kezdte Marge, aztán nem jött ki hang a torkán. – Van egy tippem, kik elől kellhet majd menekülnöm. Ez… az a zenés izé… Szóval lehet, hogy egyszer csak felbukkan Goss és Subby.

Marge elhallgatott, és várta, hogy a két név kifejtse rémisztő hatását, és a férfi eltátott szájjal meredjen rá. De Butler csak szomorúan hunyorgott felé.

– Tudom – bólintott. – Annak mindig híre megy, ha valaki felkerül egy ilyen halállistára. Ezért nem kellene még jobban belekeveredned.

– És ez? – kérdezte Marge, és felmutatta az iPodot. – Ez segít, ha én… ha ők…

– Ellenük? – kérdezte a férfi színtelenül. – Ez? Nem. Semmit sem ér.

– Hálás vagyok a figyelmeztetésért – zárta le Marge némi hallgatás után. – Óvatos leszek. De… szóval mégis szeretnék többet tudni erről az állatarmageddonról. Van egy olyan érzésem, hogy ott találkozhatnék egy ismerőssel.

60.

Billy és Dane egy külvárosi egyetem campusán voltak, ahol remek álcaként működött többé-kevésbé szándékos ápolatlanságuk. Nem tartott sokáig egy netcaféból kinyomozni, hol található Cole professzor irodája, a fogadóórái időpontjával együtt.

Ha már úgyis neteztek, Billy gyorsan megnézte Marge MySpace-oldalát. Most látta csak Leon fényképét, a segélykérő szöveget, a számot, ami emlékei szerint nem Marge telefonja volt, hanem valószínűleg egy külön erre a célra vásárolt mobil. Még őt is megdöbbentette, mennyire megrohanták az érzelmek. Nyomtatott magának pár példányt.

– Ha ez a fickó olyan nagy fortélyló, akkor miért Alsó-Tahófalva politechnikumában tanít? – kérdezte Dane-t. – És mekkora őrültség csak úgy sarokba szorítani?

– Ki mondta, hogy sarokba akarjuk szorítani? – kérdezett vissza Dane. – Mindössze pár dolgot szeretnénk megkérdezni tőle.

– Az lehet. De nem te mondtad, hogy talán pont ő áll a világot elemésztő tűz mögött? Akkor viszont…

– Igen, tudom. Esély az van rá.

Wati csak nem érkezett meg. A sztrájk az utolsókat rúgta, ezért elsősorban a szakszervezet tagjaiért tartozott felelősséggel.

– Nem várhatunk tovább. Fogalmam sincsen, mire juthatunk itt, de vágjunk bele – mondta Dane. – Ez az első igazi nyomunk. Szóval gyerünk. – A tekintetéből ismét az az eltökéltség sugárzott, amit Billy nem először látott rajta, amióta kimentették abból a pincéből. – Tesszük, amit tennünk kell, és felkészülten várjuk, ami jön.

Minden pillanatban komoly esély volt arra, hogy valamelyik lépésük egyben az utolsó lesz, de mindent nem intézhettek el, nem foglalkozhattak egyszerre az összes problémával. Azért minden tőlük telhetőt megtettek, hátha mégis egyben marad a világ. Dane különböző lopott telefonokat váltogatva hosszan beszélt Mo rabbival. Simon állapota lassan javuk. Fokozatosan purgálták ki belőle haragos exénjeit.

– Nagyon kimerült és rendkívül gyenge, de összességében jobban van – idézte Dane a nőt. – Remek. – Mintha ez bármit is számítana a végén.

Billy és Dane a folyosón várakoztak, és erőltetett mosollyal viszonozták az ajtó előtt ácsorgó három diák és a középkorú titkárnő kíváncsi pillantásait. Azt biztosra vették, hogy Cole nem védtelen. Nem igazán volt idejük terveket kovácsolni. Amikor a professzor szobájából kilépett az előző diák, egyszerűen a sor elejére sétáltak.

– Ugye nem baj? – kérdezte Billy az ajtó előtt álldogáló fiútól. – Tényleg fontos.

– Szerinted viccből van itt a sor? – nyüszítette a diák, de mást nem tett. Billy futólag eltűnődött azon, vajon ő is ilyen nyámnyila volt-e ennyi idősen.

Beléptek az ajtón. Cole felnézett.

– Igen…? – kezdte. Középkorú férfi volt, ízléstelen öltönyben. Értetlenül ráncolta a homlokát. Hullafehér bőre szinte világított, a szeme körül képtelenül sötét karikák éktelenkedtek. – Kik…? – folytatta, majd elkerekedett a szeme, aztán felpattant és az asztalát elborító kacathalomba túrt. Billy papírokat, tudományos magazinokat, nyitott könyveket látott. Egy fénykép Cole-t ábrázolta, aki egy fiatal lánnyal állt egy máglya előtt.

– Professzor úr! – Dane mosolyogva kezet nyújtott. Billy becsukta az ajtót. – Kérdésünk lenne önhöz.

Cole arcán villámgyorsan váltogatták egymást az érzelmek. Némi habozás után, remegő ujjakkal kezet szorított Dane-nel. A nagydarab férfi minden átmenet nélkül kicsavarta a professzor karját, és az asztalra szorította Cole-t.

– Ha fortélylásig fajul a helyzet, esélyem sincsen ellene – mondta még az előkészületek közben Billynek. – Már ha valóban az, akinek gondoljuk. De minden arra utal, hogy azt mindenképpen tudja, mi folyik itt, és abban az esetben, ha mégis ő a világégetőnk… akkor csak úgy győzhetjük le, ha nagyon ostobán, iszonyú brutálisan és kibaszottul primitíven állunk a dologhoz.

Dane maga alá gyűrte Cole-t. A professzorból kiszaladt a levegő és mozdulni sem bírt. Dane a zsebéből előrántott fegyverrel kétszer Cole arcába vágott. Úgy szorította az asztallapnak a férfit, hogy ne tudjon kiabálni.

– Billy? – kérdezte.

– Aha. – Billy két helyen talált fúrt lyukakat az ajtókeretben. Addig feszegette a deszkát a magával hozott késsel, amíg ki nem piszkált pár húscafatot, néhány vékony láncot és egy drótból hajtogatott kis szobrocskát. Más mágikus védőeszközt nem talált.

– Megvagyok – jelentette.

– Menekülési útvonal? – kérdezte Dane.

Billy az ablakhoz sietett.

– Egy emelet, odalent gyep – válaszolta, majd a nyöszörgő Cole-ra szegezte a fézert.

– Professzor úr! – kezdte Dane. – Őszintén sajnálom, hogy ezt kellett tennem, de abban a pillanatban megismétlem, amint fortélyláson kapom. Lenne néhány kérdésünk. Mit tud a krakenről? Maga akarta elégetni, igaz?

Billy szabadon maradt kezével az íróasztalt elborító papírok között kutatott. A könyvespolchoz lépett, ahol Cole nevét viselő könyvek és tanulmányok sorakoztak: Bevezetés a részecskefizikába, pár brosúra, egy hőtannal foglalkozó tanulmánykötet, amelyet szerkesztőként jegyzett. Billy leemelte a polcról, és meglátta a második, rejtett könyvsort. Az egyik vékonyka füzetet, amelyet találomra felkapott, szintén Cole írta, és az Abnaturális tűz címet viselte. Újabb futó pillantást vetett a Cole-t meg a lányát ábrázoló fotóra.

– Mozgás! – sürgette Dane.

Billy a zsákjába söpörte az iratokat.

– Lehet, hogy semmiség az egész – darálta Dane. – De muszáj volt lecsapnunk magára, hátha mégsem semmiség. Most szépen velünk jön, és ha kiderül, hogy az égvilágon semmi köze az egészhez, mi meg tartozunk magának egy bocsánatkéréssel, akkor szépen elnézést fogunk kérni. Szóval árulja el, mit tervezett a krakennel? Miért akar mindent elégetni?

Különös nesz hallatszott. Cole felemelt fejjel, átható pillantással meredt Billyre. Sűrű füst szivárgott a fejbőre alól. Dane szimatolva próbált rájönni, honnan jöhet az égett szag.

– Ó, ne bassz… – szaladt ki a száján. Cole még mindig Billyt nézte, a kezében szorongatott iratokat, a fényképet. – A szentségit! – Most már Cole ruhájából is dőlt a füst. Dane a fogát csikorgatta.

– Billy! – mordult fel. – Menj!

Cole körül szabályosan gomolygott a füst. Dane káromkodva leugrott a professzorról, és megégett kezét rázogatta, Cole pedig négykézlábra állt és vicsorogva meredt rájuk a tébolyultan csapkodó hajfürtökre emlékeztető füstcsápok alól.

– Mit műveltetek a lányommal? – üvöltötte, és lángnyelvek csaptak ki a szájából.

Billy lőtt. A fiktív fegyver kábításra állított sugara azonnal kiütötte Cole-t, és abban a pillanatban, amint eszméletlenül összeesett, azonnal megszűnt a füst. A hirtelen beálló csendben mindketten szenvtelenül pillantottak a földön heverő testre.

– El kell tűnnünk – szólalt meg Dane.

– Várjál! Láttad az arcát? – kérdezte Billy. – Azt hitte rólunk, hogy…

A hátuk mögött kopogtattak az ajtón.

– Professzor úr?

– Az ablakhoz! – mondta Billy Dane-nek. – Indulás!

Ebben a pillanatban akkora erővel vágódott ki az ajtó, hogy majdnem ledöntötte a lábáról Billyt. A küszöbön a titkárnő állt. Felemelt keze körül fokozatosan sűrűsödtek az árnyékok. Billy lőtt, de nem talált, a nő pedig bestiális fürgeséggel vetődött be a szobába. Billy gyomrában megfeszült valami, mire a nő körül váratlanul lelassult az idő és egy pillanatra úgy is maradt: Billy még egyszer lőtt, és ezúttal talált. A nő nagyot pördülve vágódott el a földön.

Dane kitörte az ablakot és megragadta a még mindig bűbájtól sistergő társát. Billy gyenge kis lassítófortélya leheletnyit tompította a zuhanást, de még így is akkorát estek, hogy kifutott belőlük a levegő. Legalább a csontjuk nem tört el. A szabálytalan négyszöget formáló iskolaudvaron minden tekintet rájuk szegeződött. Feltápászkodtak és támolyogva futásnak eredtek. Néhány nagyobb termetű, bátrabb férfi ímmel-ámmal megpróbálta feltartóztatni őket, de elég volt egy pillantást vetni Dane arcára és a Billy kezében szorongatott fézerre, hogy inkább gyorsan félreálljanak az útból.

Kiáltás harsant. Cole hajolt ki az ablakon. Egyetlen szót köpött utánuk. Billy és Dane körül égő haj orrfacsaró bűze csapott fel. Öklendezve rohantak tovább, és addig meg sem álltak, amíg maguk mögött nem hagyták az egyetem területét, és ki nem jutottak a városba.

– Hát ez remekül sikerült – mondta Billy.

Dane nem szólt semmit.

– Láttad a fényképet? – kérdezte Billy.

– Elhoztad?

– Mi a fenének akarná elpusztítani a világot? – kérdezte Billy. – Ez az ember nem nihilista. Láttad, hogy nézett a lányára?

– Lehet, hogy nem szándékos. Mellékhatás. Melléktermék.

– Jézusom, mindenem fáj – nyöszörgött Billy. – De minek a mellékhatása? Annak, ha hamuvá ég a kraken? Cole küldte volna el Alt a polipért? Miért lenne ez neki jó? Oké, lehetséges. De hallottad, mit mondott. Valaki elrabolta a lányát. Azt hitte, mi voltunk. Ennek is köze van a történtekhez.

A búvóhelyül szolgáló bedeszkázott épületben az összes iratot végignyálazták. A hétköznapi fizikát csak átfutották: az okkult részek viszont azonnal megragadták a figyelmüket.

– Ezt hallgasd! – nézett fel Billy az Abnaturális tűzből. Természetesen a töredékét sem értette a szövegnek, de az elméleti tanulmányokkal vegyített kísérletekkel kombinált varázslatok kivonatai alapján valamit nagyon haloványan megsejtett belőle.

– „Reverzibilis hamu” – mondta. – Jézusom. „Fagyos gyulladás”. – Az alternatív tűz szakkönyvét tartotta a kezében.

– Mi az a reverzibilis hamu?

– Ha jól értem, akkor azt akkor kapod, ha valamit „memórialángokkal” égetsz el – olvasta Billy az összefoglalóból. – Amíg ügyelsz a megfelelő hőfokra, addig hamu marad, ha kihűl, visszanyeri a formáját. – Szó esett még a végtelen tűzről, ami nem emésztett el semmit – hírhedt egy dolog volt. Külön rész foglalkozott az antitűzzel, amely egyre fagyosabb lángokkal perzselt, míg a végén az abszolút nulla fok alatti, nem létező hőmérsékletre nem hűtött valamit.

A lapok közé papírcetliket csúsztattak könyvjelzőként. Billy ezeket is átfutotta.

– „Ha rendesen viselkedik, visszakapja a lányt. Készítsen elő három adag”… Várj egy kicsit… „Katakronoflogisztont. Az időpontról értesítjük.” – Összenéztek. – Ez pont úgy hangzik, mint egy váltságdíjat kérő üzenet. Cole erre jegyzetelt munka közben. – A nyomtatott betűk alatt ceruzával és tollal írt macskakaparás éktelenkedett.

– Gondolom, eléggé komoly ösztönzés a kutatómunkában, ha ezt a szart használod jegyzetfüzetnek – mondta Dane.

– Látod, mi a fura ezen a képen? – Billy felmutatta a fényképet. – Nézd. Nézd csak meg. A kislány áll középen, Cole pedig mellette. – Mindketten mosolyogtak.

– Máglyagyújtás éjszakáján készülhetett.

– Nem. Pont erről beszélek. Nézd! – A képet rosszul komponálták. A lány Cole-lal átellenes oldalán lobogó tűz nagyon közel volt hozzájuk, és különös fénnyel világította meg őket. – A lány egyik felén Cole, a másikon a lángok. – Billy megrázta a fotót. – Ezen a képen nem ketten vannak, hanem hárman. Ez egy családi csoportkép.

Dane Billyvel együtt hunyorogva vizsgálgatta a fényképet. Végül Dane lassan bólintott.

– Az a pletyka járja, hogy a dzsinnek teljesen beparáztak – mondta. – Talán ehhez lehet köze. Szóval ez egy vegyes házasság.

– És valaki elrabolta Cole kislányát. Lehet, hogy köze van a világot elpusztító tűzhöz, de nem ő a terv szellemi atyja, csak parancsokat követ.

– A kislány… Ha megtaláljuk az emberrablókat… – tűnődött Billy.

– Ja. Cole most éppen azt hiszi, hogy mi vagyunk azok.

Szóval ismét újabb ellenséget szabadítottak magukra? Hát igen. Nem mintha eddig senki sem vadászott volna rájuk. Bölcsen tették, hogy magára hagyták a város körül keringő krakent. Bármilyen jól el tudtak tűnni a londomanták, bármennyire álcázták magukat a várossal, amelynek hús-vér funkciói voltak, Billy és Dane jelenleg az emberemlékezet óta leghatalmasabb embervadászat célpontja volt, és nem kockáztathatták, hogy ezt az érdeklődést a bepalackozott isten felé tereljék. Dane ettől még némán, de leplezetlenül és szégyenérzet nélkül imádkozott hozzá. Másra sem vágyott, mint a közelében lenni, de nem akarta veszélybe sodorni – mármint annál jobban, mint amilyen veszélyes helyzetbe a közelgő világvége sodorta.

Viszont a közeledő végzet ellenére sem feledkezhettek volna meg – bár attól még pontosan ez történt – az apokalipszisnél azért némileg átlagosabb veszedelemről, a Tetkó vérdíjáért dolgozó vadászokról és fortélylókról. Ez a körülményekhez képest hétköznapi, ám jóval ijesztőbb felismerés aznap éjjel tört rájuk ismét. Cole iratait kivesézve különböző elméleteket állítottak fel arról, vajon ki állhat a kislány elrablása mögött, miközben újabb kockázatos sétára indultak egy koszos kis kávézó felé, ahol internetezni szoktak. Váratlanul lárma csapott fel az egyik közeli mellékutcából.

– Ez mi volt?

– Hát… – Hangos zúgás terjedt szét a téglafalak között. Mintha egy fejvadász darázsraj, egy baljós bolytudat közeledett volna feléjük, hogy a maga gonosz, szúrós módján álljon bosszút valamiért. Billy és Dane tökéletes összhangban ellenőrizte a fegyvereket, majd a falnak vetették a hátukat és készen álltak rá, hogy ha a szükség úgy hozza, akkor vagy harcoljanak vagy meneküljenek, miközben a sarok mögött dübörgő forgalom lármáját lassan elnyomta a közeledő nyöszörgés.

– Szaladjunk ki az utcára – javasolta Billy. – Vajon oda is utánunk küldenék?

– Vagy az utca alá? – Dane egy csatornafedő felé bökött.

Billy az esélyeket latolgatta, de hirtelen újabb zörej terelte el a figyelmét. Most mindketten hallották az üvegcsörömpölést és a csontok kopogását, a kövezeten csúszó tartály csikorgását.

– Jézusom! – kiáltotta Billy. – Még mindig követ. Visszatért! – Nyilalló fejfájás hasított a fejébe kurta figyelmeztetés gyanánt. – És megint megtalált.

Hatalmas méhraj tódult be az utcába. Kitinpáncélos felhőfalként zárta el előttük az utat, a rovarok függönye mögött azonban váratlanul felsejlett egy félhomályos, gurulva, imbolyogva közeledő alak. A fejvadász méhek sorfala megremegett, majd váratlanul huzat támadt, mint amikor kilyukad egy légmentesen záró membrán. A zümmögő lárma akadozni kezdett. A méhraj villámgyorsan, vékony csóvába tekeredve tűnt el valamerre, mintha gőzfelhő térne vissza a teáskannába egy visszafelé lejátszott felvételen, nyomuk sem maradt, és Billy meg Dane előtt ott állt az emlékezet angyala.

Miután megmentette Billyt, most elismerésre várva megmutatkozott előtte. Az angyal, akitől ajándékba kapta a képességet, hogy marokra szoríthassa az időt, aki tévedésből a lombikbébi-prófétának tartotta. Vajon érezte Billy bűntudatát, amiért nem az volt, aminek gondolta? Az angyal ismét egy formalinnal töltött tartályban öltött testet, amelyben ezúttal több száz kis folt úszkált, a támadó rajtudat foszladozó maradványai. A karja és a feje csont volt.

De ezúttal sokkal kisebbnek látszott. Mire fáradságos úton-módon sikerült megtalálnia és megvédenie Billyt, valószínűleg többször is elpusztították. Széthullott és ismét összerakta magát. Ezúttal csak egy Billy derekáig érő tartályból. Ez a koponya egy majomé vagy egy kisgyereké lehetett valaha.

Az angyal a sötéten ásító utca torkolatából csattogott felé. Billy felemelte a kezét és intett. Az angyalt váratlanul elborította a kimerültség – az érzés visszhangként mandinerezett Billy gondolatai között –, és megremegett. Az üvegből és csontokból összetákolt szobor mozdulatlanná dermedt, amitől már egyáltalán nem tűnt természetfölöttinek, csupasz karok hullottak le a földre, ahol egyszerű szemét lett belőlük, a koponya zörögve gurult végig a ferde tetőn, és szilánkokra tört a kövezeten. Csak az állkapocs maradt meg, amelyet megtartott a tartályfedél üveggombja. Méhek oldódtak a zavaros folyadékban.

Ki tudja, a palackot életre keltő angyali erő talán már ebben a pillanatban is buzgón dolgozott múzeumi fészkében egy még kisebb tartályon, amelyre még kisebb koponyát ültetett, és hamarosan ismét útnak indul a Billynek adott hatalom szagnyomát követve, hogy megtalálja, vagy menet közben bukjon el és kezdjen próbálkozni újra.

Dane és Billy egy másik, csavargóknak való búvóhelyen húzta meg magát. Annak kifejezetten örültek, ha esett, mert mintha valamennyit enyhített volna az égett szagon, amit Cole fortélya tapasztott rájuk és azóta sem akart teljesen elmúlni. Billy még alvás közben is érezte. Az álombéli tengerben is, ahol lassan süllyedt lefelé, kezdetben langyos vízben, ami egyre hűvösebb lett, aztán sötét, hideg volt, majd ismét felmelegedett. A feketeségen át az úszkáló, világító lények álombéli derengését látta. Egy város várt rá odalent, egy vízzel elárasztott London. Ragyogó fénnyel rajzolódott ki az utcák hálózata, még működtek az utcai lámpák, és mindegyik fénykör körül kíváncsi halrajok nyüzsögtek. Autónyi méretű rákok araszoltak a katlanokká vált utcákon, és könnyedén taszították félre a mozdulatlan járműveket.

A tornyokról és az emeleti erkélyekről zászlóként lógtak a hínárfonatok. Az épületek falára vastag kérget növesztett a korall. Az álom-Billy lassan süllyedt tovább. Most vette csak észre a víz alatti járókelőket, akik lassan araszolva járták az utcákat, és érdeklődve nézegették az elöntött üzletek kirakatait. Rézsisakos, ódon búvárruhákban imbolygó városiak. Mindegyik gömbölyű sisakból lélegeztetőcső indult a felszín felé, hogy nem sokkal feljebb elnyelje a sötétség.

Nyoma sem volt a fejlábúaknak. Ez valaki más apokalipszise – gondolta Billy.

Mégis sikerült ráerőltetnie az álomra a saját értelmezését, és a következő pillanatban megkapta, amiért jött. Az elsüllyedt London belvárosából forró árhullám csapott fel. Forrni kezdett a víz. Lángra lobbantak a falak, az ablakok, a nyálkásan rothadó fák. A halrajokat váratlan örvények sodorták a külvárosok felé, a rozsdásodó autókat az óriásrákokkal együtt egyszerűen felkapta a közeledő hullám ereje. És már itt is volt, az utca végében, a víz alá merült Edgware Road elején felbukkant, és mint egy elhajított busz, lassan görögve közeledett a kraken tartálya.

Aztán szilánkokra tört. Az üvegdarabok közül előbukkant az Architeuthis, kapálózó csápokkal, lassan vonszolta magát a betonon, gumiszerű köpenye súlyosan lógott, és csak a víz alatti örvények mozgatták, nem ő maga. Nem úgy mozgott, mint egy tengermélyi ragadozó, hanem úgy, mint egy sodródó, halott isten – de hát az is volt. A kraken darabjai és a tartály szilánkjai csikorogva vájtak végig a köveken, aztán megrepedtek és semmivé váltak, amikor felbugyogott és pezsegve felforrt a víz, miközben a víz alatti tűz hamuvá perzselt mindent.

Megint egy jósálom? Csak nem? Billyt Wati hangja ébresztette fel. A tűzforró, éjfekete óceáni látomás utóhatásaként még mindig szakadt róla a víz. Továbbra sem szabadult meg az égett szagtól. Szóval Wati visszatért. A Kirk kapitány bábuban volt. Billy tapogatózva megkereste a szemüvegét.

– Csak megvagytok végre! – mondta a bábu vékonyka hangon. – Valami történik.

– Igen? – kérdezett vissza Dane. – Nem mondod! Tegnap majdnem élve elégetett minket az egyetlen ember, aki segíthetett volna, és még mindig fogalmunk sincsen, miről van szó.

– Talán segíthetek – felelte Wati. – Nagy eséllyel arról van szó, ami éppen most kezdődik. Az apokalipszis.

– Ezt mi is tudjuk – felelte Billy. – Ezért vagyunk itt.

– Elnézést – helyesbített Wati. – Rosszul fogalmaztam. Azt akartam mondani, hogy éppen két apokalipszis történik egyszerre.

61.

A varázsló, akitől Marge a védőtalizmánt vette, a maga bárdolatlan módján valójában kedvességből nem volt hajlandó megmondani neki, merre keresgéljen tovább, már ha egyáltalán tudta. A nő viszont most már kiépítette a netes kapcsolatait, és kitaposta magának a virtuális ösvényeket, ezért nem okozott túl nagy nehézséget kideríteni, mikorra esedékesek az egymást fedő, közös apokalipszisek, sőt még néhány tippet is szerzett, hol fog mindez bekövetkezni. A fórumokon ádáz vita zajlott arról, mi a helyes teendő ebben az esetben.

üveg pia és bújj takaró alá

a polip az, szal kampó

ennyi gyíkok én léptem!

– Jézusom, ez komoly? – szaladt ki Marge száján félhangosan.

tipli van, vár rám az egész világ

Nem arról volt szó, hogy Marge-ot hidegen hagyta, életben marad-e vagy meghal: nagyon is érdekelte. Viszont arra is rájött, hogy nem hajlandó biztonsági játékot játszani – erre vajon ki fogadott volna? A rögzítőjén ismét rengeteg üzenet várta a barátaitól. Most azzal nyugtatta magát, hogy nem bunkóságból nem válaszol nekik, hanem az ő érdekükben teszi.

Leon, most még mélyebbre merészkedünk – gondolta. Az iPod megvédte, most már csak azt kellett megtudnia, hova menjen. Ha tényleg mindenki ott lesz, aki csak számított az eretnek árnyékvárosban, akkor nagy eséllyel megtudhat dolgokat. Ha pedig valóban a polipról szólt az egész, ha az állatapokalipszis erre vonatkozott, talán még Billyt is megtalálhatja.

Ki tart velem? – írta a fórumra. – Vigyázunk egymásra! Közös kirándulás hm?

nemtom

nem

nem

hülyevagy??!!

Hát akkor csesszétek meg! Marge úgy döntött, nem érdeklik. Lehet, hogy Billy ott lesz. Leon nem, ebben már biztos volt.

Zenéket töltött az iPodra. Szinte teljesen véletlenszerűen válogatott, míg a végén a teljes tárhelyet megtöltötte. Ha mostanában kilépett az utcára, az esetek nagy részében úgy érezte, az egész világ őt figyeli és veszélyben van. Elment sétálni, megvárta, amíg besötétedett, betette a fülhallgatót és rábökött a véletlenszerű lejátszás gombra.

Az utcalámpák faágak mögül ragyogtak rá, mintha csupasz gallyakból növesztettek volna maguknak glóriát. Marge a közeli utcákat járta, ahol egymást érték a vidám kebabosok, a kis zöldségesek és a patikák. Egyszer csak cérnavékony, hamisan és boldogan zümmögő hang szólalt meg a fülében, és azt énekelte, hogy pushpush pushy push really really goodpushy good, amihez egy ki-be kapcsolgatott lemezjátszó csikorgása társult, közben meg mintha bottal ütöttek volna valamit.

Marge döbbenten pislogott, és hirtelen úgy érezte, mintha a kornyikáló hang láthatatlan védőburkot vonna köré. Az iPod kijelzője szerint elméletileg a „Push It” szólt Salt-n-Pepától. A következő számra ugrott. A lejátszó szerint ez a „Rehab” volt Amy Winehouse-tól, de az ismerős hangszerelés és a bámulatos, korszakos torokhang helyett csak köhécselés hallatszott, majd az előbbi furcsa cérnahang kezdett rá valamire, ami nagyon távolról emlékeztetett arra, hogy they try to make me go to the rehab no no no no no. Időnként hamisan pendült egyet egy elhangolt gitárhúr.

A hang most nem tűnt különösebben lelkesnek, és a nőt körülvevő burok hirtelen egyre hűvösebb lett, mintha valahol bejutott volna a hideg szél. Marge a következő számra ugrott, Kanye Westtől jött a „Gold Digger”, gimme shegimme money money. A cérnavékonyan éneklő hang megint boldogan csengett, Marge pedig ismét biztonságban érezte magát.

A hang szerette a Run-DMC-t is. Marge türelmesen végighallgatta a kornyikálva előadott hip-hop klasszikusokat. A Specials néhány számát is szerette – this town town aaah this a ghost town –, sőt ütemesen tapsolta mellé a ritmust. Morrissey nem lett népszerű nála. Marge legnagyobb rémületére lelkes óbégatásba kezdett a „Building a Mystery” című Sarah McLachlan szám közben, ami olyan mélyen eltitkolt, bűnös kedvenc volt, hogy arra sem emlékezett, miképpen kerülhetett a lejátszójára.

– Jézusom! – förmedt rá az iPodra. – Ha Lilith Faith rajongója vagy, akkor inkább jöjjön Goss és Subby.

A hang ugyan kissé mintha duzzogva fogadta volna, amikor gyorsan átpörgette a szám maradékát, de az ismétlésre állított, Soho-féle „Hippychick”-kel Marge-nak sikerült újra jókedvre derítenie, olyannyira, hogy a Smithstől átvett kezdő gitárfutamot már trillázó kornyikálással énekelte. Amióta abban a titkos pubban meghallotta ezt a számot, nem tudta kiverni a fejéből. Voltak ennél rosszabb háttérzörejek is.

Ezek után fogta magát, és egyszerűen besétált a környék legrosszabb hírű negyedébe. Pár percig mozdulatlanul állt a toronyházak közötti katlan mélyén, láthatatlan társa védelmező dudorászását hallgatta, és várta, hogy kiderüljön, mi történik, ha bárminek történnie kell. De senki sem háborgatta. Egyszer két biciklis kamasz kiabált felé valami érthetetlen gorombaságot, majd harsányan röhögve továbbálltak, de más nem történt, és Marge kissé ostobán, szégyenkezve állt ott, amiért csalinak dobta be saját magát.

Majd élesben kiderül – gondolta. Hazafelé menet az iPodban élő szellem csiripelve szórakoztatta a saját Public Enemy-átköltésével, fighty fighty fighty poviers that be.

Mivel továbbra sem akadtak jelentkezők, a rákövetkező este Marge egyedül indult útnak a város peremére, ahol szabálytalan spirálba tekeredtek az autós felüljárók. Nem volt különösebben nehéz kideríteni, hogy ez lesz az események epicentruma. Korán érkezett, ezért leült és várt.

– Szóval az egyik isten valamilyen állatféle – mondta Wati. Erre Billy és Dane is felkapta a fejét. – Ha ehhez hozzávesszük a dzsinnekről meg a tűzről szóló pletykákat is, akkor óhatatlanul felmerül a gondolat, hogy mi van, ha tényleg az, amire gondolunk.

– Egy állatisten titokban működő egyháza – tűnődött Billy. – Mit szólsz ehhez, Dane?

– Nem az enyémek – felelte Dane. – Ismerem a szentírást.

– Nem ez lenne az első eset, hogy az egyház kettészakad, nem? – vetette közbe Wati. – És ha valakik újszerűen értelmezik azt a szentírást?

– Nem létezhet egy másik polipszekta…? – Billy bizonytalanul elhallgatott, de amikor látta, hogy Dane nem vette zokon, folytatta. – Mi van, ha van egy másik csapat? És ez egy másik kraken-apokalipszis?

– Egy sejt? – kérdezte Dane. – Az egyházon belül? Akik lepaktáltak a dzsinnekkel? Ők állnának az egész mögött? De tudjuk, hogy nincsen náluk a kraken.

– Most nincsen náluk – helyesbített Wati. – Nem tudhatjuk, mi lehetett az eredeti terv. Vagy mi lehet. Csak annyi biztos, hogy a poliphoz és a lángokhoz van köze.

– És mi van akkor, ha ez az? – Dane a semmibe bámult. – Akkor mihez kezdünk?

– Jézusom! – csattant fel Billy. – Elindulunk, megkeressük, megakadályozzuk. Nem fogok itt üldögélni, miközben véget ér a világ. Ha pedig vaklárma az egész, akkor nyomozunk tovább.

Dane nem nézett Billyre.

– Részemről semmi kifogásom a világvége ellen – mondta halkan.

– De így? – kérdezte végül Billy. – Így? Ez nem a te apokalipszised.

– Átadtam az üzenetet a londomantáknak – váltott témát Wati. – Amennyire ez lehetséges, próbálják távol tartani a krakent az eseményektől. – Mert abban az esetben, ha ez volt az, ha az esemény valóban a legvégső szándékozott lenni, már amennyire egy esemény bármit is megpróbálhat szándékosan tenni, akkor a krakennek tilos olyan közel kerülnie hozzá, hogy eléghessen. Mert lehet, hogy az adná meg az utolsó lökést az univerzumnak.

– Remek – válaszolta Billy. – De fogalmunk sincsen, mire képesek ezek az emberek.

– Ma éjjel? – értetlenkedett Dane. – Ez meg honnan jött? Ezer éve hallanunk kellett volna róla. A dolog egyértelműen valódi, de az ilyesmi nem pattan csak úgy elő a semmiből. Hol maradt a sok mene tekel ufarszin meg a többi hasonló szarság? Erős tippem, hogy mindenki ott fog nyüzsögni, hátha kiderül, mi folyik itt. A Kraken Egyházát is beleértve.

– Ne izgulj, mindenki ott lesz – mondta Wati.

– Egy igazi együttállás – felelte Dane. – Régen volt már ilyen.

Időnként elkerülhetetlenül összecsúszott két apokalipszis, de erről mindenkinek időben tudnia kellett volna. Az ilyen helyzetekben a folytonosság őrei – az önjelölt megváltók, a hivatásos rendőrök és az armageddont bejelentő vallás ellenségei – egyszerre több feladattal szembesültek: egyrészt véget kellett vetniük a világvégéknek, másrészt muszáj volt szétválasztani egymástól a rivális papokat. Mert a papok ilyenkor megpróbálták felszámolni az alantas, világpusztító konkurenciát, akik potenciálisan a saját nemes ügyük útjában állhattak.

Dane és Billy számára a kerítések nem sáncok voltak, hanem lépcsők, mint ahogy a tetőkre is inkább kényelmes járdákként tekintettek. Billy menet közben azon tűnődött, vajon a saját mnemophylaxa is velük tart-e, és ha igen, akkor hogyan közlekedhet ezen a terepen.

Az utcák fényben úszó katlanok voltak, ahol járőröztek a rendőrök. Amint közelebb értek ahhoz a városrészhez, ahol a pletyka szerint majd bekövetkezik az esemény – vagy események –, Billy egyre gyakrabban pillantotta meg a szeme sarkából London különböző okkult lakóit. A műértők között futótűzként terjedt, hova kell menni, elsuttogott pletyka, sms, szórólapok terjesztették a címet, mintha a dupla világvége egy illegális rave-parti lenne.

A helyszín a magasba ívelő felüljárók alatti üres betontér volt. A világ tehát az indusztriális mocsokban fog kimúlni. A szélfútta hulladék sivatagában, ahol a szerelőműhelyekben rozsdával írták az autóroncsokra a sírfeliratokat, ahol nappal hatalmas áruházakban robotoltak az elcsigázott kamaszok, ahol a napszítta szemétkupacok között harsány színű, rajzfilmszerű logókkal ellátott hipermarketek és bérelhető garázsok sorakoztak. Londonban örökös harcot vívott az üresség a szögekkel. A magasba ívelő betonutak alatt feltárult az elvadult bozóttal benőtt aréna.

– El kell rejtőznünk – suttogta Dane. – Lessük ki, mi történik, nézzük meg, ki van itt. – Wati motyogva tájékoztatta őket, miközben hol felbukkant, hol eltűnt.

Látnokok kuporogtak a tetőkön. Billy tisztán látta a kéményeknek támaszkodó alakok körvonalait. A figyelmét azok a homályos foltok sem kerülték el, ahol valaki éppen a láthatatlanság mögé bújt. Billy és Dane a gyalogos felüljárók aljáról lecsüngő fémlétrákon lógott, alattuk kocsik és teherautók világították meg az ipari pusztaságot.

– Készülj! – mondta Dane. – Lehet, hogy menekülnünk kell.

– Collingswood, nem várom el a rádiós szakzsargont, de ha megkérdezem, tisztán hall-e, és maga bizony hallja, amit mondok, akkor elvárom, hogy válaszoljon, a rohadt életbe. És hallom a szuszogását.

Collingswood fecsegő szájat formázott az ujjaival a mellette kuksoló boldogtalan, fiatal rendőrnek.

– Rendben, Baron. – A fülébe dugott vevőt piszkálta. Senkinél sem volt cébé: az FSZBCS-hez átcsoportosított rendőrökhöz hasonlóan ő is álcázta magát. A gyülekezőhely szélén gubbasztott egy ütött-kopott autóban. – Mindent tisztán hallok, nagy tapsot kérek a londoni rendőrségnek. A szó a stúdióé: maguknál mi a pálya?

– Már felbukkant néhány megjósolható résztvevő – közölte Baron recsegő hangja. – De az elveszett gyerekek még sehol. Ezek szerint maga sem tud semmit Vardyról? – Collingswood olyan kelletlen arcot vágott, mintha a férfi panaszos hangja egy különösen makacs szúnyog zümmögése lett volna.

– Semmit. Azt mondta, beszélnie kell valami professzorral. Mondtam neki, hogy ő is az, de a jelek szerint neki valaki más kellett.

A lány végignézett a lepusztult környéken. Úgy zúgott a feje, mint egy rosszul behangolt rádió, és szinte azonnal érzékelt minden egyes járókelőt, aki csak elsétált az autó közelében, függetlenül attól, ártatlanok voltak-e vagy éppenséggel pontosan tudták, mi folyik itt éppen. Búvóhelyekre igyekvő szájtátik. Ha a végzet madárfajta lett volna, távcsövet is hoztak volna magukkal. Collingswoodból kitört a nevetés, és kedélyesen oldalba bökte értetlenül pislogó társát, mintha hangosan kimondta volna, amit gondolt.

– Hol van már ez az átkozott? – dongott Baron hangja a fejében. – Ez azért mégiscsak túlzás, tekintve, hogy az ő ötlete volt az egész.

Collingswood ennek ellenére nagy élvezettel segített a szervezésben. Elsősorban Vardy útmutatásait követte, akinek mindig volt ötlete, mit, kinek, mikor és hogyan kellene javasolni, milyen pletykák kapjanak szárnyra bizonyos fórumokon, milyen célzásokat jobb kimondatlanul hagyni. A lány ezt mind szívesen Vardyra bízta. Szeretett molyolni, de a stratégiai tervezést szívesen lepasszolta másnak.

Saját nyomozása, amelyet emelkedettség szempontjából nem igazán lehetett összemérni Vardy agymunkájával, és valahol a vallás és a gyilkossági ügyek közötti hétköznapi határmezsgyén mozgott, rendkívül lassan haladt. A fegyvertenyésztőket próbálta felkutatni. Teljesen mindegy, mennyire éltek szerzetesi életet, pénzt kaptak a megölt emberek után, aminek viszont – bármennyire is elvont, mágikus lények voltak – nyoma maradt. Ahol pedig nyom van, ott fecsegnek is, aminek egy csipetnyi része, ha lassan is, azért kezdett eljutni hozzá.

Collingswood jelenleg csak fél szemmel követte, kit és hogyan manipulálgat Vardy, mert egyszerűen nem érdekelte. Talán felmerült benne, hogy ez így nem túl okos ötlet, hiszen nem ártana kitanulni ennek a játszmának a szabályait, de arra jutott, hogy sohasem késő alvállalkozóként csatlakozni a város valamelyik Machiavellijéhez. Collingswood azzal szeretett foglalkozni, amiben jó volt. És azok a nyomok, amiket ő hintett el a világ kétes végeivel kapcsolatban, azok egyértelműen és látványosan meggyőzőnek bizonyultak. Hamarosan talán végre le is tartóztathat valakit.

Erről egy szót sem szólt Baronnak. A főnöke viszont nem bontotta a kapcsolatot, hátha mégis megtörné a csendet.

Marge a feszületét babrálta, és egyelőre ügyet sem vetett az iPodja zümmögésére, amely most egy fiatal gyerek hangján énekelt. Szinte percenként sétált el mellette valaki, vagy neki kellett kerülgetnie másokat, ha esetleg csak pár méterrel ment távolabb. Mindenki telefonált, sietős léptekkel haladt előre, és rá sem nézett a pillantásra valóban nem érdemes, gazos telekre, ahol hamarosan megtörténik az, aminek meg kellett történnie. Marge viszont állhatatosan nézte az ürességet, egyedül, legalábbis azt hitte, hogy egyedül, de egyszer csak egy nő lépett elő egy keskeny lámpaoszlop mögül, ami mögött el sem tudott volna bújni.

Marge azt le tudta olvasni az ajkáról, hogy hé, de a hangját nem hallotta. A középkorú nő ízléses fekete kabátot viselt. Éles arcvonásai voltak, hosszú haja, divatos frizurája, és egyszerre többféleképpen tűnt nagyon furcsának. Te is ezért jöttél – formálta némán a szavakat, majd hirtelen egészen közel került Marge-hoz, pedig alig tett egy lépést.

Marge ijedtében felhangosította az iPodot. Mindent elnyomott a hamis kornyikálás. Várj! – mondta a nő némán, de a cérnahang addigra már javában dalolta az „Eye of the Tiger” című számot, és egyszerűen elsodorta onnan Marge-ot, mintha különös, felgyorsult léptekkel mozgott volna. Az egész nagyon homályosan történt, de pillanatokon belül egészen máshol találta magát, és nyomát sem látta a nőnek. Marge eltátott szájjal meredt maga elé. Hálásan végigsimított az iPodon. Körülnézett, majd folytatta a szemlélődést.

Mennyire furcsa, hogy két vallásnak nemcsak a legutolsó estéje közös, hanem a végítéleteik pillanata is ugyanazon a helyen zajlik majd le? Sokan, sokféleképpen nyilatkoztak arról, vajon hol következhetnek be ezek az apokalipszisek, különböző bejelentések követték egymást, „alaposabban megvizsgálták” a próféciákat, amelyek közben egyre módosultak és egyre jobban közelítettek egymáshoz a helyszínek, míg a végén teljesen lefedték egymást.

Számos frakció képviselője bukkant fel a környéken. A kultuszgyűjtők fogadásokat kötöttek, melyik végzet fog győzni. London csavargó mágusai – közülük sokan már megvert, visszakullogott famulusaikkal érkeztek, ami jól mutatta, mennyire a végét járta a sztrájk – alig várták, hogy felszedegethessék az esemény után maradt energia és hatalom morzsáit.

– Jaj, ne – nyögött fel Wati Billy zsebében, amikor meglátta a szégyenkező arcú szakszervezeti tagokat. – Muszáj… muszáj tennem pár kört.

Lehangoló körút volt: Wati széllökésekként száguldott szobortól szoborig, suttogott, hízelgett, könyörgött, zsarolt, elkeseredetten kérlelte a tagokat, hogy tűnjenek el innen. Ezen a zaklatott éjszakán nehéz volt irányítania testetlen énjét. A háborgó éter folyamatosan rossz testekbe fújta. Rendkívül gyorsan körbejárta az arénát. Egy robot alakú ceruzahegyezőből éppen meglátott egy nőt, aki megfortélyolt szabadulóművészettel éppen elillant egy gyűjtő elől. Volt benne valami, ami felkeltette Wati érdeklődését, és éppen próbált volna közelebb kerülni hozzá, esetleg a nyakláncáról csüngő kis figurába, de ekkor valami történt.

– Ne bassz! – mordult fel Collingswood, és előrehajolt.

Azt a nőt nézte, aki továbbra is lassú léptekkel körözött a tér körül. Collingswood finom mozdulatot tett, mintha egy láthatatlan függönyt húzna szét. A közeledő nő és az autójuk között leheletnyivel enyhült az éjszaka sötétsége, és jobban rá lehetett látni a nőre. Collingswood alaposan megnézte magának, majd sóhajtva leeresztette a kezét, mire visszatért a sötétség.

A mellette ülő rendőr leesett állal bámult rá. Collingswood oda sem nézett.

– Főnök! – mondta, mintha magában beszélne. – … Nem, őket nem, azt viszont tudom, hogy kit láttam. Emlékszik még Leon szívszerelmére? Hát itt van… Honnan a picsából tudjam?… Az meg az ő hülyesége, nem? – De azért csak felsóhajtott, magára kapta civil kabátját és kicsapta az ajtót.

Még visszanézett ideiglenes társára.

– Marad – mondta. – Jó kutya. – És már ott sem volt, csak a gallérját felhajtva igyekezett az idegesnek látszó nő felé, aki félhangosan motyogott maga elé.

Wati is közelebb kerülhetett volna a nőhöz, de ebben a pillanatban bukkantak fel a jövevények. Jó nagy késéssel, de végre itt voltak: sárga kezeslábast viselő, különféle eszközöket szorongató, kopaszra borotvált fejű emberek gázoltak a gazban és harcias pillantásokat vetettek mindenfelé.

62.

Marge egy szót sem hallott abból, amit a váratlanul felbukkanó jövevény mondott neki, egyszerűen túl hangosan trillázott a fülében a hamis énekszó. A közeledő fiatal nő nagyon magyarázott valamit, miközben olyan beképzelt, ellentmondást nem tűrő módon lépkedett felé, hogy Marge dobogó szívvel tekerte fel a hangerőt az iPodon. Körülötte megvonaglott a tér és rándult egy nagyot. A hangocska izgatottan fújta neki egy Belinda Carlisle-szám refrénjét, a téglafalak pedig feltámadó árhullámként zúdultak el mellette. Marge hagyta, hadd sodorja ez az erő, mint egy tutajt a tajtékos hegyi patak, és még nevetett is azon, mennyire túlreagálta a dolgot. Akkor mit fogsz csinálni, ha valami tényleg rossz közeledik? Egészen eddig fel sem tűnt neki, mennyire feszült és ideges a beígért vég miatt.

Már éppen kezdett lassítani – bár kissé bizarrnak tűnt a megfogalmazás, hiszen nem is ő mozgott, hanem a talpa alatt a járda és a feje fölött a tetők –, már majdnem letette a lábát egy teljesen másik helyen, amikor hirtelen beugrott neki, hol látta korábban ezt a nőt. Az udvariatlan, fiatal rendőrlány volt az.

Aki éppen dühös kiáltással meredt a puha vajtömbként szétolvadó Marge-forma hűlt helyére, de a következő pillanatban elhallgatott. Aztán megfordult, és visszament az áleseményre, amelyet személyesen segített létrehozni.

– Ezek meg kik? – kérdezte Billy. A jövevények surranókat viseltek és úgy mozogtak, mint a katonák. A nyílt teret szegélyező utcákat részben kitakarták a rögtönzött deszkapalánkok, a felüljárókról egyáltalán lepillantó autósok azt hihették, hogy az önkormányzat karbantartói dolgoznak valamit ezen a kései órán.

– Jézusbuddhisták – felelte Dane. – Kellemetlen egy társaság. – A dhar-mapalita felsőbbrendűség követői, Krisztus Sziddhárta hívei, akik egyetlen felettébb sajátságos megváltóvá gyúrták össze Jézust és Buddhát, a brutálisan identárius gondolkodás és az agresszív szinkretizmus jegyében. Billy ritmikus, halk kántálást hallott a közeledő alakok felől.

– Mit mondanak? – kérdezte.

– „Csak egy és fél” – felelte Dane. Csak egy és fél! Csak egy és fél! – Ennyi embert fognak megölni. Függetlenül attól, hányan halnak meg.

– Micsoda?

A jövevények Mahavamszát idézték, aki ezzel nyugtatta meg Vattagamini királyt, miután több ezer nem buddhistát mészárolt le. Itt csak egy és fél ember lelte halálát általad. A többi csak hitetlen volt és rossz életű, akik semmivel sem többek a vadállatoknál. A jézusbuddhisták minden tömeges pusztításuk után másfél áldozatot számoltak gondos, vallásos könyvelésük szerint.

– Készülj! – Dane felemelte a fegyvert. – Nem tudhatjuk, mi következik.

Mi lesz akkor, ha a jézusbuddhisták ellenfelei nem jelennek meg? Az egy dolog, hogy akkor magától győzedelmeskedik az apokalipszisük, de mi történik utána? A gondosan félrehúzódó bámészkodók az istenek összecsapása miatt jöttek. A magasban kavargó szél szárnyán valamik keringtek: madaraknak nagyok voltak, eldobált szemétnek túl állatszerűek. A végítélet napjai mindig kitermelték a maguk hírnökeit, valahogy úgy, mint ahogyan a bomló húsban is megjelennek a férgek.

– Óóó! – suttogta Dane. – Ezt nézd!

Egy ablaktalan tűzfal menedékében sisakos férfiak csoportja ácsorgott egy vékony alak körül. Billyben azonnal feltolult az adrenalin. A Tetkó volt az.

– Hát csak eljött ő is – mormolta Dane. – Kíváncsi, mi következik.

A cingár alak a tarajos punk volt, akinek szemnyílásokat vágtak a bőrdzsekijébe. Két bukósisakos férfi tartotta a leendő csatamezőre néző mellékutca bejáratában, de ő a másik irányba nézett, a sötétbe, miközben a Tetkó kedvére bámészkodott.

– Jesszusom – nyögte Billy. – Hol van Goss és Subby?

– Ha itt is vannak… – kezdte Dane. A sziddhártisták közben rögtönzött oltárt emeltek és obskúrus rituálékat végeztek. – Wati? – De Wati megint őrjáratozott. – Ha nem bukkan fel ez az állatisten, vagy micsoda, nekünk annyi.

Az éjszakát elborító felhők mögött némán villámlott. Tépett felhőfoszlányok körvonalai égtek bele az égboltba. Nyomott volt a levegő és most már folyamatosan vonyítottak a riasztók. Az oltár körül baljós derengés támadt.

– Na, kezdődik – mondta Dane.

A fejük fölött meglódultak a felhők. Az égen fokozatosan kirajzolódott egy alak. Katedrálisméretű csomók szakadoztak le a nagy felhőtömbből, míg a végén elnagyolt lyuk tátongott a közepén, az éjszaka sötétjéből megformált, mandragóraszerűen göcsörtös alak állt kitárt karral a város fölött.

Billynek elakadt a lélegzete.

– Ha ez valóban a vég – mondta végül –, annak semmi köze a tűzvészhez. Most mihez kezdünk?

– Ehhez semmi közünk. – Dane teljesen higgadtnak tűnt. – Bőven van jelentkező, aki majd megpróbál véget vetni ennek itt. Ha ez csak egy jelentéktelen apokalipszis, akkor felesleges aggódni.

A holttér közepén, az ocsmány, koszos cserjék és a sok elszórt hulladék között megremegett a föld. Álcaruhás férfiak és nők egyenesedtek fel és indultak meg előre szapora léptekkel.

– Egész végig itt voltak – jegyezte meg Dane. – Ügyes. Lássuk, kik vagytok ti?

A földbe ásott lyukakból kirontó jövevények bőrruhát, széles öveket és vállszalagokat viseltek. Pillanatok alatt körülvették a jézusbuddhistákat. A felhőember fenyegetően lebegett az égen.

– Bassza meg! – Dane Billy felé fordult. – Csak az időnket vesztegetjük – mondta színtelen hangon. – Ez a Fészekalj. Semmi köze a krakenhez. Teljesen más állat.

– Mi? Ez most komoly?

– Nincs itt semmi keresnivalónk.

– Végül is tudtuk, hogy lutri – felelte Billy hosszas hallgatás után.

A neasdeni központú Szentséges Fészekalj hívei egy vadászgörény formájában manifesztálódó hadistent imádtak. Habár a hit eredetileg hosszas küszködések után a hinduizmusról leválva teremtette meg magát, ezt a változatot végül megalkuvást nem tűrő lételmélete kizárta a dévák közül, és a Fészekalj végül a kifejezetten karakteres monoteizmus felé fordult. Mivel a legnagyobb hatással Dél-India volt rájuk, és előszeretettel űzték a Keralában meghonosodott harcművészeti formákat, a krisztus-sziddhárták minden előítélete tökéletesen passzolt rájuk: most is úgy harsogták feléjük, hogy „tamilok!”, mintha szitokszó lenne. Sorban pisztolyt rántottak.

– Hát ez egy lófasz – suttogta Dane. – Görényhívők a rasszisták ellen. Ez nem a világvége.

Vajon érezhető a sors iránymutató keze, ha valaki egy Glockot szorongat? A sziddhárdisták nem hagyták, hogy a lovagias lózungok bősz buddhista haragjuk útjába álljanak. Lőttek. A Fészekalj hívei közül többen felbuktak, mások hatalmas ugrásokkal vetették magukat rájuk, és közben lecsatolták fémesen csillogó öveiket. Urumik, korbácskardok voltak, szalagszerűen vékony, több méter hosszú, borotvaéles pengék, amelyeket a kalaripajattu görnyedt alapállásából suhogtattak maguk körül, és olyan villámgyors egymásutánban szaggatták fel ellenfeleik narancssárga köntöseit, hogy az áldozatok csak másodpercek múlva vették észre a vérző sebeket és kezdtek el ordítani.

A pusztaság porában és ürességében láthatatlan, menyétféle forma tekergőzött. Véres szándék, fehér agyar! – kántálták a Fészekalj hívei. – Véres szándék, fehér agyar! (A régóta beígért menyét-eszkatológia egyike volt a mindig távoli jövőben lebegő ígéreteknek, egészen addig, amíg a bábaként fortélyló és matató FSZBCS egyszer csak mégis világra nem hozta a szekta kis Ragnarökjét, hogy kicsalja a fényre az érintett játékosokat.)

– Jézusom! – szaladt ki Billyből. Az úton autók húztak el. Vajon mit láttak az utasaik? Bandák közötti leszámolást? Bunyózó kamaszokat? Semmit? A rendőrség már biztosan úton volt.

– Húzzunk el innen – mondta Dane.

Két apokaliptikus alak esett egymásnak a gazzal felvert tér felett, ahol követőik gyilkos perpatvart rendeztek éppen. Az istenszerű funkciók dulakodása szokatlan vihart kavart.

– Elkéstek – jegyezte meg Dane, miközben az egyik híd alatt iparkodott arrafelé, amerről jöttek.

– Kik?

– Bárkik, akik véget akarnak vetni ennek az egésznek – mondta Dane, és cöccögött.

– Várj! – tiltakozott Billy. – Látni akartam az apokalipszisek küzdelmét!

Dane azonban ellentmondást nem tűrő hangon ráförmedt, így Billy végül duzzogva hátat fordított a mennyei küzdelemnek, és folytatta az útját a híd alatti fémpallón. Az indusztriális tisztás szélén újabb alakok bukkantak fel.

– Ezek meg kik? – kérdezte Billy.

– Valamelyik kiválasztott küldöttsége – vetette oda Dane, anélkül hogy hátranézett volna. – Rohadtul ideje volt már.

Billynek eszébe jutott, hogy valószínűleg Baron, Collingswood és egyéb majdnem-kollégái is itt vannak valahol a közelben, és bizonyára éppen mindenféle titkos kórházakba furikázzák a halottakat meg a sebesülteket. Bárki is fogja megmenteni a várost, még el kell taposnia ezeket az apró kis Götterdámmerungokat.

– Te is hallottad? – kérdezte hirtelen.

A feltámadó szélrohamok zúgása, sodródó műanyagszemét súrlódása, igen, és volt még valami. A neszezésen túl állatok zajongtak, nyüszítettek, rókák kaffogtak.

– Kiszagoltak minket! – csattant fel Dane.

A közeli utcában alakok formálódtak. Valami lassan kezdett összeállni a sötétben. Szürke, tuskólábú londoni galambok keringtek tébolyultak módjára Dane megfortélyolt, ködpáraként remegő álcája felett, és riadt haraggal burukkoltak. Csomókban hullott rájuk a karmokkal, szárnyakkal szórt föld.

– Ott! – hallotta Billy.

– Bassza meg! Persze, Cole megjelölt minket! – mordult fel Dane. – Mozgás!

Valami előtört odalent a mélyből. Megremegett a föld, megvonaglott a beton. A pallót tartó fémcsavarok sorban kilazultak.

– Te jó ég! – kiáltotta Billy. – Le akarnak szórni innen!

Jókora bakugrásokkal ereszkedtek lefelé a következő fémlétrán, amit már nem sok választott el a zuhanástól. Valaki hatalmas erővel fordult ellenük. Aztán már a csatatér peremén menekültek, meglepett varázslócskák és ifjú próféták között. A madarak változatlan szívóssággal zaklatták őket, ráadásul kezdtek egyetlen hatalmas, dinószerű alakká összeállni.

Egy dolog tűnt biztosnak: az események rohadtul nem a kívánt irányba tartottak. Collingswood mindvégig tisztában volt vele, hogy a terv kissé lutri, de attól még hitt benne. Nem volt ostobaság és egy próbát mindenképpen megért. Most viszont, miközben egyrészt még mindig nem dolgozta fel Marge érthetetlenül profi szökését – kinek a képességeit kölcsönözted ki, kislány? –, értetlenül nézte, amint Vardyval közös kis világvégéik kezdenek elszabadulni a pórázról.

Collingswood a társára förmedt, hogy szedje össze magát, aztán álcázott mikrofonjába harsogva próbálta elérni Baront, mert most szívesen fogadott volna bármilyen parancsot vagy ötletet, de vagy a légköri viszonyok, vagy a mágia, vagy a Collingswoodból áradó szorongás miatt nem volt vétel. Ha Baron esetleg éppen parancsokat osztogatott az egységnek, Collingswood erről most lemaradt. Azt sem tudta, hol keresse a főnökét. Hiába tudta, hogy szinte közvetlen közelben több elszórt rendőrosztag bámulja a kibontakozó eseményeket, ez sem különösebben nyugtatta meg. Ha ő éppen meggebed…

– Szedd már a lábad, a kurva életbe! – A fiatalember kapkodva próbált engedelmeskedni, pedig nem volt a különleges osztag tagja. Még fegyvert sem viselt. Mégis, mit vár tőle ez a nő? Cipelje a csomagjait? Eddig semmit sem csinált, csak a háborgó eget bámulta.

– Tetkó… képt… semmit… rohadt… – mondta hirtelen Baron, vagy egy Baront utánzó lény, ami a rádióhullámok között élt. Ilyennel már volt dolga a lánynak.

– Hol van, főnök? – Collingswood sohasem vallotta volna be nyíltan, de egyetértett Baronnal abban, hogy Vardy a lehető legrohadtabb éjszakát választotta a lógásra.

– … itt van – ismételte a férfi. – Itt van a Tetkó.

Dane egyenesen London labirintusa felé tartott. Valójában éppen azok a galambok terelgették őket zseniális módon, akikről azt hitték, ügyesen lerázták őket. Aztán egyszer csak egy sötét épületekkel szegélyezett kis térre értek, ahol csupasz koronájú fák őrködtek, és a köztisztasági hivatal kezeslábasait viselő férfiak és nők léptek elő az árnyékok közül. A hátukon levélfúvó gépek tartályai lógtak, kezükben a csöveket szorongatták, amelyekkel a járdára hullott avart gereblyézgették és most úgy szegezték a két férfira, mintha nevetséges fegyverek lennének. A kurta, erős légfuvallatokkal levélcsomókat lökdöstek Billy és Dane felé.

– Ez meg mi a fene? – kérdezte Billy, aztán az arcára tapadt egy levél.

A munkások gondosan koreografált alakzatban mozogtak, mint cápák a préda körül, és lassan forgó alakká formázták a kavargó avarfelhőt. Úgy lépkedtek, mint egy csapat összehangoltan dolgozó bábos. A légfúvókkal alakított szobor lassan egy három méter magas emberalakká vált, amelyen örvénylő, szerves foltok kavarogtak.

– Szörnykondások! – kiáltott fel Dane. A gépek újabb pöffentésére az alak bikafejet kapott. A szarvai csővé tekeredett levelek voltak. – Tűnjünk el innen! Most!

A férfiak és a nők parancsára az alak kinyújtotta a kezét. Levélujjai majdnem össze is zárultak Dane körül, aki az utolsó pillanatban ugrott el előle. A levegőből és avarból teremtett minotaurusz forgószélökle az útnak vágódott és megrepesztette a burkolatot. Ezúttal nem jött a segítségükre a mnemophylax. Billy lőtt, de a fézersugár néhány megpörkölt levelet leszámítva az égvilágon semmi kárt nem tett a lényben.

– Byrne! – mondta Dane.

Grisamentum alvezére emberméretű pókként tapadt a falra. A nő arca eltorzult a dühtől. Hatalmas ugrással a két férfi után vetette magát, egyenesen át a minotauruszon, amely azonnal be is gyógyította a testébe tépett lyukat.

Dane szélsebesen rohant visszafelé, a felüljáró irányába. A bámészkodók azonnal szétrebbentek a dübögve közeledő avarlény útjából.

– Várj! – kiáltott fel Billy hirtelen. Egy pillanatra meg kellett állnia, amíg rájött, hol van, aztán futásnak eredt és befordult a sarkon.

– Mit csinálsz? – ordított rá Dane, de végül követte, az avarlénnyel, a szörnykondásokkal és Byrne-nel a nyomában.

Egy téglafalak közé szorított sikátorban Billy megtalálta, amit keresett. Ott, ahol az utcácska a szeméttel teli üres térre nyílt, kifürkészhetetlen arccal bámult feléjük a tarajos punk.

A Tetkó, a kísérete és a Tetkóhordozót szorító két keretlegény mind a másik irányba néztek, ahol a természetes arénában éppen a harc utáni takarítás zajlott. A férfi kinyitotta a száját, de nem szólt semmit.

Mögöttük feltámadt a szél, levelek surrogtak és Byrne kiáltozott, majd pillanatnyi csend támadt, és Billy meg Dane egyszer csak a Tetkó és legősibb, legádázabb ellensége, Grisamentum alvezére között találta magát.

A Tetkó először hordozója elszörnyedt motyogását hallotta meg, és máris üvöltött az embereinek, hogy forduljanak meg és fordítsák meg őt is. Mindkét társaság Billyt, Dane-t és egymást bámulta. Vajon tényleg sziréna vijjog azon a túlságosan távoli utcán? gondolta Billy. A közeledő rendfenntartók kiabálnak valahol? Nem számított. A kondások légfúvóinak parancsára az avarminotaurusz felállt és a talajt kapálta. A Byrne és a Tetkó közé szorított Billy szinte hallotta a kimondatlan kérdést – nem kellene előbb elintézni ezt a kettőt? –, de itt két olyan fél állt egymással szemben, akiknek a viszálya éveken át egész London életét meghatározta. Billy pontosan abban bízott, hogy ezt nem lehet csak úgy félretenni, és nem tévedett: a Tetkó verőlegényei és Grisamentum szörnykondája egymásnak rontottak.

Az őszi színekből teremtett avarember a kondások precíz mozdulatait követve hirtelen több ugyanolyan, csak kisebb minotaurusszá vált szét, akik a szélfútta levelek kecsességével vetették bele magukat a harcba. Dane lőtt, és az egyik bukósisak szilánkokra tört. A felbukó alak törött, sötét rostélya mögött jól látszottak az ökölbe szoruló ujjak. Dane elhajolt az egyik levélököl elől, és elrántotta Billyt az útból. A fegyvere üresen kattogott. A harc szélén kuporogtak, a szemétben.

– Nézd! – kiáltotta Billy.

A tetovált férfi reszketve ácsorgott túlméretezett kabátjában, miközben őrei az avarlényeket és a bandaháborút figyelték. Billy és Dane összenézett.

Billy döntött. Futásnak eredt és közben megfeszítette magában azt a titkos izmot: megakadt az idő és üveg csörömpölt. A nyomában loholó Dane megragadta a tetovált férfit, aki már-már elviselhetetlenül hatalmas rémülettel meredt rájuk.

– Mozgás! – kiáltotta Dane, és Billyvel együtt magukkal vonszolták a tarajos férfit – aki félig túsz, félig kiszabadított fogoly volt – a poros területen át, ahol még hevert pár begyűjtendő test.

Mostanra a rendőrök is megérkeztek, és abszurd módon letartóztatással fenyegetőzve járták az árnyékos részeket, de az is lehet, hogy vadul szórták a varázslatokat, amelyek aznap éjjel legfeljebb akkorát pukkantak, mint az ázott petárda. A bőrdzsekis férfi gyerekként támolygott Billy és Dane között. Valamit suttogott. A halk motyogáson túl még valami hallatszott: a kabát alatt hörögve, fröcsögve dühöngött és fenyegetőzött a Tetkó.

Hatodik rész

TINTA

63.

Ez volt az? Habár Marge másképpen is feltehette volna a kérdést: ők voltak azok? Végül is két társaság esett egymásnak, nem?

Nem mintha nem látott volna olyan döbbenetes és különös dolgokat, amelyek alig pár héttel ezelőtt még simán kiakasztották volna. De Marge megvilágosodásra számított, az pedig ezúttal elmaradt.

Szóval mi is történt valójában? Ebben nem volt teljesen biztos. Miután meglógott Collingswood elől, meglehetősen messzire sodródott a történtek epicentrumától. Az események egy része határozottan… szóval valami olyasmi volt, amire Marge-nak még nem sikerült megtalálnia a megfelelő kifejezést a „mágikus” helyett: ebbe beletartozott az, ahogyan néhányan mozogtak, meg azok az ember formájú porfelhők a gazban, az égen, a hatalmas betoníveken felbukkanó valamik, bár sohasem látta őket teljesen világosan. Nem is beszélve saját higanymozgásáról, amikor menekülni próbált a többi világvége-turista elől. És akkor ott voltak még a lehullott avar színeiből összemosódott, örvénylő légtölcsérek, de azok akár drámai érzékkel feltámadó viharok is lehettek, azoknak kellett lenniük.

Azt viszont biztosra vette, hogy bármi is történt, semmi köze nem volt a poliphoz, az eseményeket mozgató mikropolitika lényegébe azonban már nem látott bele. Egyáltalán nem lett okosabb, sőt, őszintén szólva kissé le is zsibbasztotta a döbbenet.

És most mihez kezdjen?

– Hogy hívnak?

– Paul. – A tarajos férfi végre megszólalt.

Miután lepucolták róla a rászáradt mocskot és vért, egy negyvenes-ötvenes férfi állt előttük. Tiszta pillanataiban kifejezetten félénknek tűnt.

– Nyugalom, psszt, ne aggódj – mondogatta neki Billy meg Dane, amikor a rejtekhelyen lapítva próbálták lefogni.

– Meg fognak találni! – nyüszítette a férfi.

És miközben ők higgadtan csitítgatták, a Tetkó sem nyugodott. Egy pillanatra sem hallgatott el. A Paul hátára tetovált szájból folyamatosan záporoztak a sértések, fenyegetőzések, parancsok.

– Mégis mit gondoltatok, mi lesz ezután? – harsogta a Tetkó. – Azonnal engedjetek el, mocskos kis férgek, különben itt helyben kinyírlak benneteket!

Egyszerűen képtelenség volt gondolkodni ebben a folyamatos gyűlöletáradatban. Végül Dane lefogta Pault, és leszedték róla a dzsekijét. A hátán folyamatosan vonagló, festett fintorokkal acsargott a Tetkó, mint egy meg-megakadó, mágikus rajzfilmfigura. Pillantása ide-oda járt Billy és Dane között.

– Nyomorult bohócok! – átkozódott. Csücsörített és köpködő hangot hallatott. A fekete festékkel kitöltött szájpótlékból nem fröccsent nyál, csak a megvető hang hallatszott. – Azt hiszitek, ezzel vége? Szerintetek Goss nem szagolta még ki a nyomomat? Nézzetek rá ennek a kis pöcsnek a lábára! – Paul talpa enyhén véres volt. A Tetkó harsogva felnevetett.

– Goss nincs itt – mondta Billy.

– Ó, ne izgulj, Goss és Subby vissza fognak térni. Na és hol van a szarrágó komcsi pajtásotok? – Erre egyikük sem szólt semmit. – Amint Goss és Subby megérkezik, a cimborátok egész szervezkedése megy a levesbe. Mind meg fogtok halni.

– Fogd már be! – parancsolt rá Dane, és leguggolt, hogy farkasszemet tudjon nézni a harsány, fekete vonalakkal körülrajzolt arccal. – Minek neked a kraken? Mit tervezel?

– Ó, Parnell, te haszontalan, csigaimádó szardarab! Akkora kibaszott szemét vagy, hogy a saját egyházadból is kirúgtak!

– Mit tudsz Cole-ról?

– Kicsit többre tartalak, mint hinnéd, ezért inkább nem mondom, hogy ha elengedsz, mindent elárulok, mert mindketten tudjuk, hogy sohasem tennék ilyet.

– Azt hiszed, nem tudok fájdalmat okozni neked?

– Nekem? Nem. Paulnak viszont igen.

Erre hirtelen egyikük sem tudott mit felelni. Billy és Dane egymásra, majd Paulra nézett.

– Basszus! – suttogta Billy.

– Hé, Paul, arany cimborám! – kurjantotta a Tetkó. – Amint végre kikerültünk innen, szólok a fiúknak, hogy reszelővel és dörzspapírral csonkolják majd a lábadat. Hallasz, fiam? Ha pedig ragaszkodsz a fogadhoz és a nyelvedhez, a szádhoz vagy a kibaszott állkapcsodhoz, innentől kuss van.

Dane és Billy széles ragasztószalaggal tekerte körbe Paul derekát. A tarajos férfi kivételesen mozdulatlanul maradt. A Tetkó köpködött és trágárságokat szórt rájuk. Megpróbálta megharapni Pault, de csak a bőr alá bevitt tinta vonaglott. Paul olyan türelmesen ült ott, mint egy király, akit éppen felöltöztetnek. Billy először a Tetkó száját fogta be ragasztószalaggal, aztán a szemét, ami egészen az utolsó mozdulatig gyűlölködve meredt rá. Paul testén akadt még más tetoválás is, zenekarnevek, szimbólumok, de ezek rendesen viselkedtek, és csak akkor mozogtak, ha ő megmozdult.

– Elnézést – mondta Billy a tarajos férfinak –, de nem teljesen szőrtelen a mellkasod. Előbb le kellett volna borotválni. Kissé fájni fog, ha majd leszeded. – A széles ragasztószalag alól még egy ideig fojtott hangok szűrődtek ki.

Hát így, ilyen előkészületek után hozták magukkal az isten színe elé.

– Hát ez meg mit keres itt? – fakadt ki Saira.

A kamion közepén álló tartályból halott tekintettel meredt rájuk a kraken. Nyüzsögtek körülöttük a londomanták. Mostanra egészen megszaporodtak, felduzzadt a belső páholy, jól mutatva, mennyire nem lehet kordában tartani az efféle titkokat. A valaha nagy múltú törzs állítólagos többségére – akikből mostanra értetlenkedő kisebbség lett – egyszerűen „rábízták a házat”, és itt próbáltak tenni valamit. Mindegyikük elszörnyedve meredt a nem kívánt fogolyra. Dane és Billy szívós munkával nyomozta ki, hol lehetnek éppen, az apró GPS segítségével kikövetkeztették az útvonalukat, és bevárták őket az egyik ponton. Nem volt egyszerű feladat átvágni a városon, miközben minden lépésüknél attól tartottak, hogy most veszi őket észre a tomboló háború valamelyik nagyobb hatalmú résztvevője.

A londomanták nem voltak hajlandóak kiiktatni azokat a védővarázslatokat, amelyek távol tartották Watit. Billy helyette is dühöngött eleget, de a sztrájkoló szellem amúgy sem tudott volna egy helyben maradni, muszáj volt újabb meg újabb fordulókat tennie, hátha még utoljára tehet valamit a harc utolsó felvonásában.

– Tegyetek egy babát a tetőre – kérte. – Bármi jó lesz.

– Meg kell találnunk Grisamentumot! – csattant fel Billy. – Csak ő…

– Mindent megteszek, ami tőlem telik! – mondta erre Wati. – Tényleg. De van egy csomó dolgom, és…

Hol lehet Grisamentum? A város nagy része még mindig inkább a tagadást választotta, és nem volt hajlandó elfogadni, hogy egyáltalán itt lehet valahol, pedig teljesen valószínűtlennek tűnt, hogy a szörnykondák, Byrne különös közbeavatkozása és az a szörnyűséges, mágikus összecsapás két banda között csak úgy magától kristályosodott volna kész tervvé. London pontosan tudta, ki tért vissza hozzá. Csak azzal nem volt tisztában, hol, miért és hogyan, és abajgathatták az utcák igazán köpönyegforgató vagy megvásárolható figuráit, apokalipszis-bukmékereit, ők sem tudtak semmit.

– Miért, mit kellett volna tennünk? – kérdezte Dane Sairát.

– Nincs sok időnk – szólt közbe Billy.

– Jön – mondta Fitch. – Hirtelen közelebb került. Sokkal biztosabbnak érzem. Valami történt, amitől jóval… reálisabb lett.

– Elhoztuk a Tetkót. – szólt Billy. – Ennyire nehéz felfogni?

– A lehető leghamarabb el kell tüntetnünk ezt a szerencsétlent az utcáról – sürgetett Dane.

Paul szótlanul nézte őket. Néha az ocsmány lében ázó krakenre pillantott.

– Nehogy megmutassátok neki. – suttogta. Minden tekintet felé fordult. A vállát vonogatva, izegve-mozogva mutatta, kire gondol.

– Senki sem mutat meg neki semmit – felelte Billy óvatosan. – Megígérem.

– A lehető legjobbkor kaptuk el – motyogta Dane Saira és Fitch fülébe. – Most kiszedhetnénk belőle, mi a terve.

– A terve? – visszhangozta Saira.

– Nagyon meg akarta szerezni a krakent – magyarázta Billy, és finoman meglapogatta Paul hátát.

– Ó, de hiszen… – ellenkezett a nő. – Nézzétek. Bármi is legyen ez… már javában zajlik. – A méregdrága sállal itatta fel a homlokáról a verejtéket. – Már fellobbantak a lángok. – Az utóbbi két napban két kisbirtok vált semmivé. Okkult gyújtogatás égette őket porrá. Törlődtek a létezésből. Majdnem ugyanilyen alapossággal égtek ki az emlékezetből is, egyelőre még nem teljesen, csak majdnem.

Az egyik a Tetkó birodalmához tartozott: ez a balhami kebabos másodállásban jövedelmező drogkereskedelemmel foglalkozott: voltak emberek, akik elkeseredésükben már a harmadik szemüket bocsátották áruba, az ebből lepárolt matériát pedig jó pénzért el lehetett adni. A másik épület egy közepesen nagy ékszerüzlet volt Bloomsburyben, és hosszú, közös múltra tekintett vissza Grisamentummal. Mindkettőnek nyoma veszett, és a legtöbben, akik próbáltak ezekre visszaemlékezni, határozottan állították, hogy soha nem is léteztek.

– Te emlékszel ezekre a helyekre, Dane? – kérdezte Saira.

– Nem.

– Pontosan. – A nő karba fonta a kezét. – Nem emlékszel rá. – A teherautó kanyarodott, és Saira megkapaszkodott. A torzonborz hajú és szakállú Fitch majdnem felbukott. – És senki más sem.

– Akkor te honnan tudod, hogy valaha léteztek? – kérdezte Billy.

A nő átható pillantást vetett rá.

– Helló! – válaszolta végül. – Engedd meg, hogy bemutatkozzak. A nevem Saira Mukhopadhyay, és londomanta vagyok. London a munkám.

– Vagyis emlékszel rájuk.

– Én nem, de a város igen. Haloványan. Tudja, hogy valami történik éppen. A lángok nem végeznek tökéletes munkát. A város… bőre, mondjuk így, heges marad. Emlékszem arra, hogy valaha emlékeztem valamelyikre. De soha, egyik sem létezett. Utánanéztünk az irattárakban. Soha, egyik sem. Azon a napon, amikor a Grisamentumhoz tartozó üzlet leégett, a környéken totyogott egy tűzoltóautó. A tűzoltók csak keringtek körbe-körbe, és fogalmuk sem volt, mit keresnek ott.

– Ez Cole műve, csak ő lehet – jegyezte meg tagoltan Dane. – De vajon ki az, aki belerángatta… Hol van az a papír? Amit a könyvében találtunk. – Billy átnyújtotta neki. – Tessék. „Katakronoflogiszton”. Nézd!

– Közvetlenül az időből éget ki valamit – mormolta Billy. – Aha. Oké. Kinek és miért áll ez érdekében?

– Ő talán tudja – mondta Saira. – Többet tud, mint mi. – Paulra nézett, és a férfi háta felé intett. Hosszú, kelletlen csend támadt.

– Lehet, hogy van információja Cole-ról, csak ő sem tudja. – Tétovázva méregették egymást. Lehetséges kihallgatási módszereken töprengtek.

– Ne… – szólalt meg Paul. – Nem fog… Én majd elmondom. – Olyan halkan beszélt, hogy először azt hitték, rosszul hallották, de megismételte. – Én majd elmondom. Hogy miért akarja. Mire kell neki. Mindent tudok.

– Szóval volt az a tetoválómester Brixtonban – mesélte Paul. – Egyszer elmentem hozzá, hogy csináljon egy nagy, tudjátok, ilyen kelta keresztet a hátamra, de ne csak fekete-fehérben, legyen rajta zöld meg mittudomén, ami hosszú órákig eltartott. Mindig szívesebben nyomtam le az ilyesmit egyszerre… nem bírom én a sok külön alkalmat, értitek, én ilyen most vagy soha típusú faszi vagyok, mindig is az voltam. – Senki sem szakította félbe. Valaki hozott neki innivalót, de Paul azt is úgy hajtotta fel, hogy közben továbbra sem nézett máshová, csak a nagy semmibe.

– Tudtam, hogy fájni fog, ezért jól berúgtam, pedig nem szabad, tudom én. Jártam már ennél a tetoválónál. Párszor beszélgettünk is, szóval tudott néhány dolgot rólam. A haverjaimról, dolgaimról, ilyenek. Arra tippelek, végig előre betanult kérdései voltak, mert valójában jelölteket keresett valaki másnak.

– Szóval aznap este megkérdezte, zavarna-e, ha ott lenne az a másik fazon, egy másik tetoválós arc, mert éppen mintákat hasonlítanak össze, én meg mondtam, hogy nem gáz, engem aztán nem érdekel. Mondjuk, a pasas nem igazán nézett ki tetoválóművésznek. De azt sem tudtam, mi van. Túl részeg voltam ahhoz, hogy foglalkozzak az egésszel.

– A pasas nézte, hogyan dolgozik rajtam a másik, és mintha folyamatosan tanácsokat adott volna neki. Állandóan a hátsó szobába járkált. Gondolom, sejtjük, mi lehetett ott, nem? Úgy értem, ki. – A férfi rettenetes, mesterkélt kis nevetést hallatott. A többiek nem egészen erre a történetre számítottak, de senki sem akarta félbeszakítani.

– Állandóan mutogatták a hátamat egy tükörben. A tetováló minden alkalommal röhögött, de a másik nem… nagyon csendesen és komolyan nézett. Valamit csináltak azzal a tükörrel, mert én a keresztet láttam a hátamon. Teljesen jól nézett ki. Fogalmam sincs, hogy csinálták.

– Eltelt egy nap, és leszedtem a kötéseket, hogy megmutassam egy barátnőmnek, mire azt mondta, „azt hittem, egy egyszerű keresztet akartál a hátadra”. Akkor arra gondoltam, biztosan túl profi lett. Akkor meg sem néztem. Aztán eltelt egy kis idő, lejött a var, ő meg felébredt.

Az a másik férfi a szalonban Grisamentum volt, és miközben a munkát felügyelte, a hátsó szobában összekötözve hevert az az ember, aki a következő órákban csak fogyatkozott és sorvadt, míg a végén a Tetkó nem lett belőle. Micsoda okkult gengszterleszámolás volt! Nem gyilkosság – ezek az emberek sokkal jobban kedvelték a cirkalmas kegyetlenséget –, hanem száműzetés, börtönbüntetés. Valószínűleg embervér volt abban a festékben, de ha nem az, akkor biztosan valami esszencia, hívjuk léleknek, amit szépen lassan lecsapoltak a fogolyból, akiből a végére csak egy ember alakú, üres porhüvely maradt.

Paul mesélt tovább. Egyszer arra ébredt, hogy valaki motyog. Egyedül feküdt az ágyban. A hang fojtottan szűrődött elő valahonnan.

– Mit tettek velem? Mit műveltek? – Ezt hallotta meg először. – Mit tettek velem ezek a nyomorult férgek?

Amikor Paul végül leszedte az összes kötést, addigra lefoszlott a maradék bűbáj is, és meglátta a valódi tetoválást. Gyors egymásutánban két borzalmas felismerés is érte: egyrészt most már látta, hogy egy arcot visel a hátán, de ami még rosszabb volt – sokkal, sokkal rosszabb, felfoghatatlan, iszonyatos –, hogy az arc mozgott.

Az arc is döbbentnek tűnt. Percekig eltartott, mire felfogta, mi történt vele. Aztán terrorizálni kezdte Pault, és parancsba adta neki, mit tegyen.

Akkor már nem evett egy ideje.

– Betegen semmire sem megyek veled! – mondta a tetoválás a hátán. – Egyél, egyél, egyél!

Ezt addig mondogatta, amíg Paul végül engedelmeskedett. A tetoválás felmérte a fizikai állapotát, mint egy személyi edző. Paul azt kiabálta, hogy hagyja már békén, nem is létezik. Természetesen elment egy orvoshoz, és követelte, hogy szedjék le róla. A tetoválás egész végig mozdulatlan maradt, a doktornő pedig zavart alkoholistának nézte Pault, aki egyszerűen meggyűlölte az ocsmány rajzot a hátán. Nagyon hosszú a várólista, mondta, mármint a kozmetikai célú plasztikai műtétekre.

Paul ezek után otthon, dörzspapírral próbálta leszedni a rajzot, de minden alkalommal hangosan ordított a fájdalomtól, és nem is bírta sokáig. A Tetkó is vele együtt üvöltött. Rávette Pault, hogy menjen vissza a tetoválószalonba, de a férfinak addigra régen nyoma veszett.

Paul hiába próbálta eltakarni a rajzot, ez sohasem bizonyult tartós megoldásnak. A felragasztott kötések mindig engedtek, és a Tetkó ilyenkor azonnal rákezdett a tirádáira, főleg, ha az utcán voltak: hangosan szidta és gúnyolta Pault. Sértő trágárságokat ordibált, rasszista megjegyzéseket tett, és mindent elkövetett – néha sikerrel –, hogy jól összeveresse Pault.

– Csitt! – suttogta minden hasonló alkalom után. – Ne nyafogj! Tedd, amit mondok, és többé nem fordul elő.

Mágusok titkos törzshelyeire küldte Pault. Gondoskodott róla, hogy mindenhová bejusson, kódszavakat súgott neki, hogy beengedjék, és amikor Paul súgva leírta neki a vendégeket vagy körbefordult, és hagyta, hogy a vékonyka ingen keresztül a Tetkó is körülnézzen, utána rögtön azt is megtudta, kihez kell odamennie.

– Borch! – szólt a Tetkó, amikor a vendégek nagy meglepetésére Paul egyszer csak nekik háttal helyet foglalt az asztal másik oldalán. Vagy: – Ken! – Esetleg: – Daria!

– Én vagyok az! – mondta. – Nézzétek! Én vagyok az!

Grisamentum száműzni akarta ősi ellenségét, mozgó testbörtönbe zárni, ahonnan majd tehetetlenül nézi, miként hurcolja ide-oda gazdája, aki addig gyűlöli a rajzot engesztelhetetlen utálattal, amíg legyengült szervezete fel nem adja és meg nem hal. A Tetkó azonban Paul segítségével szépen összegyűjtötte egykori társait. Lassan mindenkit visszacsalogatott magához. Titkos rejtekhelyekre szalajtotta hordozóját, ahonnan előásta a szűkös időkre félretett dugipénzt, majd ebből mágusokat és alvilági szakértőket bérelt fel. A Tetkónak csak a hangja és az elméje maradt meg, de ez is elég volt ahhoz, hogy újraépítse a birodalmát.

Az egyik első feladat, amit Paul testébe zárva végzett el, nem volt bonyolult: felkutatta és kivégezte a tetoválómestert, aki bebörtönözte. Paul nem látta, mi történt pontosan – nyilvánvalóan hátat fordított a mészárszéknek –, de attól még hallotta a hangokat. Nagyon lassú, lármás munka volt. Paul reszketve tűrte, amikor meleg vér fröccsent a lábszárára, de nem tudott mozogni, mert szorosan tartotta a Tetkó jobbkeze, az első ökölfejű kreatúrává változtatott verőlegény.

A Tetkó eleinte nem akart Paullal foglalkozni. Hagyta neki, hogy azt egyen, amit akar, olvashatott, fülhallgatóval nézte a filmeket, miközben a Tetkó az üzlettel foglalkozott. Paul első szökési kísérlete után azonban megromlott a viszonyuk. A második alkalommal a Tetkó figyelmeztette, hogy a következő ilyen eset után amputálni fogják a lábát, és még nem döntötte el, érzéstelenítéssel vagy anélkül.

A Tetkó az első pillanattól fogva a bosszút tervezgette. De miközben egymás után érkeztek állásinterjúra az orgyilkosjelöltek, lassan hozzá is eljutottak a hírek: Grisamentum haldoklott.

– Miért kell a Tetkónak a kraken? – kérdezte Fitch.

Paul a tartályban lebegő istent nézte.

– Ő sem tudja – válaszolta végül. – Egyszerűen beindul attól, hogy másnak szüksége van rá. Ezért akarja megszerezni elsőnek – tette hozzá, és vállat vont. – Ennyi. Ez a nagy terve. „Nehogy másé legyen.” Ha úgy tartja kedve, elégeti… – Paulnak fel sem tűnt, milyen tekintettel merednek rá hirtelen a többiek.

– Tudom, kik vagytok – szólt oda Billynek és Dane-nek. – Mindent hallottam, amit nektek mondott.

– Nézze – fordult Billy Fitchhez. – Itt vagyunk. Itt van a kraken. vigyázunk rá. Nem hagyjuk, hogy bárki elégesse, ezért semmi sem indítja be az eseményeket. Közben megszereztük az egyik igazán komoly játékost is. Innentől fogva az egész… tűzvész sokkal kevésbé valószínű, nem? – A londomanták őrültek módjára vadásztak a jövőre. Ha sikerült egy-egy pillanatra megállniuk valahol, Fitch már neki is esett az aszfaltnak, vagy transzban sétált fel-alá, hátha a város finom mozdulatokkal a kívánt irányba terelgeti, máskor az ailuromancia segítségével vizslatta, vajon mit mondanak a surranó macskák léptei, és közben folyamatosan jósoltak az utcákat fedő porból és a szétszórt londoni szemétből.

– Valamennyit csak segített rajtunk, nem? – kérdezte Billy.

– Nem – válaszolta Fitch. Még mondani akart valamit, de nem jött ki hang a torkán, és ismét becsukta a száját. Aztán megint megpróbálta. – Még gyorsabban közeledik – tette hozzá végül. – Mindjárt itt lesz. Nem tudom, ez hogyan lehetséges, de teljesen haszontalan minden eddigi munkánk.

Nem jött el a megváltás, semmi sem enyhült, semmit sem tudtak visszafordítani. Bármi is közeledett, közeledett tovább.

64.

Cole aznap éjszakába nyúlóan dolgozott. A dulakodás nyomait már eltakarították. A férfi a fejét csóválva rendezgette az asztalon az iratokat, és listát készített arról, mi maradt meg, mert abból kiderült, mit vittek magukkal. Fel sem nézett, amikor kopogtattak, de végül csak kinyílt az ajtó. Egy férfi dugta be a fejét az irodába.

– Kopp-kopp! – kezdte. – Cole professzor?

– Maga kicsoda? – A férfi becsukta maga mögött az ajtót.

– A nevem Vardy. Egészen pontosan Vardy professzor. – Elmosolyodott, bár nem túl meggyőzően. – A rendőrségnek dolgozom.

Cole a szemét dörzsölte.

– Nézze, drága uram, professzor, doktor, mit tudom én, Mr. Vardy, már… – Az ujjai mögül pillantott a látogatóra, és hirtelen elhallgatott.

– Rendőrség? – kérdezte végül. – A rendőrök kétszer is jártak már itt, és már mindent elmondtam nekik. Az egész egy buta csínytevés volt, és nem fog még egyszer előfordulni. Melyik csoportnál dolgozik?

– Mármint arra kíváncsi, vajon a hagyományos testülethez tartozom-e, és azért jöttem-e, hogy újabb ujjlenyomatokat vegyek, netán… hogy is hívnak a kollégáink?… a különleges egység tagjaként érkeztem-e, ennélfogva pontosan tisztában vagyok-e az ön cseppet sem hagyományos érdeklődési körével? Egyébként elhitték? A hétköznapi nyomozók? Hogy ez csak egy „csínytevés” volt? Két férfi, akik diákoknak már túl idősek, betört az irodájába és megverték. Csínytevés?

– Mindent elhittek, amit mondtam nekik – felelte Cole.

– Ebben biztos vagyok. Minden okuk megvan, hogy ne akarjanak belekeveredni az ügybe. Mármint tekintve a jelenlegi helyzetet. Nézzünk az égre, pillantsunk körbe a városban… maga is érzi.

Cole vállat vont.

– Nem oszt, nem szoroz.

– Különös, hogy ezt mondja.

– Nézze… – kezdte Cole.

– Professzor úr! Hallgasson ide. Tudom, hogy Grisamentum csapatának dolgozott.

– Csak azért, mert párszor besegítettem neki…

– Ugyan már. Minden londoni fortélyló besegített már neki legalább egyszer. Maga tervezte azt a bámulatos búcsúceremóniát. A temetést. A hatalmas máglyát. A hamvasztást. – Cole némán nézte Vardyt. – Gondolom, tisztában van azzal, hogy nem vagyok komplett idióta. Egyébként sem lehet megakadályozni a szóbeszédet. Hallott a tegnapi éjszakai felfordulásról? Mindenki azt beszéli, hogy Grisamentum is ott volt. Nem csak én tudom, hogy valójában meg sem halt.

– Esküszöm magának, hogy semmilyen kapcsolatom nincsen vele – mondta Cole. – Nem tudom, mit csinál, fogalmam sincs, mit tervez, de bármi is legyen az, nekem semmi közöm hozzá.

– Cole professzor, ön valószínűleg azon kevés emberek egyike, aki tisztában van azzal, mennyire megszaporodtak a tüzek. Azok, amelyek nyomtalanul eltüntetnek ezt-azt. Talán még azt is el tudja magyarázni, miként lehetséges ez.

– Fogalmam sincsen! Az alapelvek megegyeznek azokkal a jelenségekkel, amiket magam is kutattam, de ez messze túlmutat a szerény képességeimen.

– Ó, ezzel tisztában vagyok.

– Valóban?

– A munkám részeként pontosan fel szoktam mérni, ki mire képes és mire nem. Ezért azt is tudom, hogy nem égethette ki ezt a sok mindent a múltból. Viszont az is egyértelmű számomra, hogy valami köze van hozzá. Ön információval és gyújtótöltetekkel látott el valakit, igaz? Pontos utasításokat kapott, ugye?

– De…

– És nem, nem hiszem, hogy egy húron pendülne Grisamentummal. Azt is tudom, miért tette mindezt. A családjáért. Professzor úr, tudok a lánya eltűnéséről. – Cole arca megereszkedett, és fájdalom, megkönnyebbülés, majd ismét fájdalom futott át rajta.

– Ó, istenem…

– Azt is tudom, hogy a felesége már nincsen közöttünk – folytatta Vardy. – A rendelkezésemre álló információk alapján… a lánya egyházi iskolába jár, igaz?… a gyermek valószínűleg inkább magára hasonlít, mint az édesanyjára. De attól még kevert származású és idővel ki fognak fejlődni benne a különleges képességek. Ha ezt összevetjük azzal, amit ön a megfelelő kezekbe adott…

– Arra gondol, hogy felhasználják a lányomat? A lányomat kényszerítik, hogy kiégesse a múltat?

– Lehetséges. Ha így van, nem menthetetlen a dolog. Ilyesmire mi is képesek vagyunk. Az ön segítségével követhetjük a nyomokat, amíg el nem jutunk a terv értelmi szerzőjéig. Szeretném, ha segítene nekem. Bízzon bennem.

Grisamentummal most valószínűleg madarat lehet fogatni, gondolta Billy. Esküdt ellensége fogságba került. A generális nélkül az ökölfejű verőlegények és az egyéb rendfenntartók kénytelenek lesznek az informátorok és a nem túl megbízható kisfőnökök laza hálózatához fordulni utasításokért. Közülük Subby és Goss volt a legerősebb – már ha visszatértek onnan, ahova mentek –, akikről sok mindent el lehetett mondani, de vezérnek nem váltak volna be.

– Goss és Subby keres valamit – mondta Paul Dane-nek, Billynek meg a londomanták belső páholyának. – Azért tűntek el, mert vadásznak valamire. Ennél többet én sem tudok.

Baron és az emberei most biztosan nagyon népszerűek, tűnődött Billy. A hétköznapi rendőrök valószínűleg teljesen elveszítették a lábuk alól a talajt a jól ismert területeket elborító váratlan erőszakhullámban. Az utóbbi napokban nem megkéselt drogkereskedőkkel vagy betört kirakatokkal gyűlt meg a bajuk, hanem mindenféle bizarr hullákkal, akikből még a vér sem úgy csörgött, ahogyan kellett volna. Rettegő nepperekkel, akik valamiért építkezésekről begyűjtött port árultak. A Tetkó eltűnt, a halott Grisamentum visszatért, az erőegyensúly ment a levesbe, és London negyedei Peloponészosszá változtak – miközben a világ a pusztulásra készült, a városban pedig kitört a polivalens háború.

– Arra gondoltam… – kezdte Billy, de elhallgatott. Mire gondolt? Mit tehettek volna? Némán összenézett Dane-nel.

Szabadúszók tomboltak az utcákon. Nagydarab, agresszív állatok, akik jól-rosszul megtanultak pár fortélyt, tartályokban nevelkedett, gondolkodó agyak, titkos kísérletek elszabadult alanyai, mindenféle jelentéktelen bandák másodhegedűsei döntöttek úgy, hogy eljött az ő idejük. A városban nyüzsögtek a zsoldosok, akik régóta dédelgetett bosszúhadjáratokba kezdtek. A sztrájk összeomlott, és a legyőzött famulusok egymás után sompolyogtak vissza gazdáikhoz, és folytatták a munkát, büntetésből még megalázóbb körülmények között.

Mindegy is – vigasztalták magukat páran, miközben egyre elkeserítőbbé vált a helyzet. – Most már csak pár napot kell kihúzni, és örökre vége lesz mindennek.

65.

A végeredményt egyszerűen össze lehetett foglalni: egy nagy büdös túrós, gondolta Collingswood. Nagy rakás semmi. Mert tagadhatatlanul történt valami grandiózus, Collingswood csak azt nem tudta, pontosan mi lehetett az: akárhányszor körülnézett valamelyik aktuális szarvihar helyszínén, azonnal megérezte az ismerős szagokat, régi, kedves célpontjai, Billy és Dane kipárolgását, és bármilyen fortélyt is használt, azok pillanatok alatt ocsmány módon összetöppedtek ebben a beteg levegőben, mint a sóba forgatott meztelencsigák. Valami megbillent, megmozdult, és Collingswoodot szabályosan megőrjítette, amiért képtelen volt rájönni, mi lehet az a valami. Baron meg Vardy pedig semmit sem segített.

Ennyi volt, kész, bazmeg. Collingswood minden tőle telhetőt megpróbált. Mindenkit körbetelefonált, szívességeket vasalt be, kiküldte a lelkes Huncutot, hadd szimatoljon kedvére, és közben hülyére stresszelte magát, annyira nyomasztotta a közeledő, megfoghatatlan valami. Bármennyire is gondosan került minden alkalmat, hogy ezt tudatosítsa magában, valójában szépen lassan átvette a nyomozás vezetését. Ismét előkerültek nevek, amelyekről nem hitte volna, hogy még hallani fog róluk valaha, olyan alakok bukkantak fel, akiket személyesen ugyan nem ismert, de a különleges rendőrségi körökben mindenki tudott róluk, és visszatértek vagy már megint visszatértek, akik meg sem haltak, és próbálták elszabadítani az apokalipszist vagy el akartak kapni valakit.

Ezúttal ő nem vette fel Baronnak a telefont. Otthonról vagy a misztikus energia különböző csomópontjaiból dolgozott – kávézókban ücsörgött laptoppal. Néha beugrott valamelyik informátorához.

– Mit hallottál? – kérdezgette őket. – És ne gyere nekem azzal a baromsággal, hogy senki sem tud semmit, nincs olyan, hogy valamiről ne tudna valaki.

A történetek egyik visszatérő eleme, egyúttal az egyetlen olyan kapcsolat, amiben még Collingswood hinni tudott ezekben az egyre lassabban forgó időkben, a fegyvertenyésztők felé mutatott. Akiket ezúttal gondolatban, hivatalosan elő is léptetett, mert már többek voltak egyszerű pletykánál. Ráadásul mindezt még akkor tette – emlékeztette magát, mert ezekben az ínséges időkben minden morzsányi büszkeségnek örülni kellett –, mielőtt a sok összegyűjtött pletykafoszlány a kritikus tömeget elérve megérzéssé izmosodott volna. És ebben a pillanatban Collingswood nemcsak arra jött rá, mit akarnak megtámadni a fegyvertenyésztők, de arra is, hogy hol.

A kurva mindenit! Mi? Miért? Erre most egyáltalán nem volt idő. De Collingswood egyszerűen nem tudta elhessegetni a gondolatot: A fegyvertenyésztők nyilván azért vonulnak ellenük, mert ők vitték el a krakent. Ami egyúttal azt is jelentette, hogy az FSZBCS még annyira sem sejtette, mi történik itt, mint azt gondolták.

– Főnök! Főnök! Fogja már be és hallgasson végig!

– Hol van, Collingswood? Hova tűnt? Beszélnünk kell…

– Főnök! Fogja már be, főnök! Találkoznunk kell.

Collingswood a fejét csóválta. Szabályosan támolygott, annyira letaglózta, amikor olyan kristálytisztán megvilágosodott előtte a másik fél szándéka, mintha lehallgatta volna. Azt eddig is tudta magáról, hogy nem tehetségtelen, de ez a tudás vajon honnan jött? Előbújtak a rejtekhelyükről. Már semmitől sem tartanak.

– Micsoda? Hol találkozzunk? Miért?

– Azért, mert ordas nagy leszámolás készülődik. Hozzon erősítést is. Fegyvert, dögivel.

Vajon mennyi ideig kerülheti el az okkult London polgárainak figyelmét az az aprócska tény, hogy pontosan azon az éjszakán, amikor egy enyhébb apokalipszis majdnem kizsigerelte a várost, Fitch és a londomantái nyomtalanul eltűntek a London-kő közeléből? Figyelmen kívül lehet hagyni egy ilyen véletlent?

– Bármelyik pillanatban lebukhatunk – jelentette ki Saira.

Nem húzhatták sokáig. A teherautó védelmét élvező londomantakáderek megszállottan boncolgatták a jövőt – vagy ahogyan ők mondták, a lehetséges jövőket. Most kifejezetten egyszerű, letisztult feladatot kaptak: tartsátok távol a krakent a bajtól, egészen addig, amíg az utolsó napok véget nem érnek, sőt tegyetek meg mindent, hogy el se jöjjön az a nap. Most csak ezzel foglalkoztak. Ez volt az új szent küldetésük.

– Megint volt egy.

– És még kettő.

A londomanták gyötrelmes kínszenvedéssel értelmezték az álmokat és a víziókat, a város történelmében és idővonalában megjelenő zárványszerű, égett foltokat, az épületek között pusztító, időn kívüli tűzeseteket, amelyeket szorgosan gyűjtöttek az újonnan kinevezett felderítők.

– Emlékszel arra a szerelőműhelyre a földgáztartályok mellett? Tudod, az a nagyon király art deco épület.

– Nem.

– Pontosan erről van szó, mert sohasem volt ott. De nézd meg ezt! – És csodálkozva bámultak egy képeslapot, rajta a pernyefoltos, veszélyesen megroggyant épülettel, ami makacsul küzdött a létezésért, és nem volt hajlandó semmivé porladni az idővonal megégett foltjával együtt.

Wati először csak órákra tűnt el, aztán egy egész napra. Hiába suttogtak a teherautó ablakából kilógatott babának, nem válaszolt. Vajon visszavonulót fújt, és éppen a fegyverletétel feltételeiről tárgyalt valahol?

Amennyire csak lehetett, gondoskodtak Paulról. Az ennivaló beszerzése sohasem okozott problémát. Egy pillanatra megálltak valahol, Saira odalépett a falhoz, és a téglákba süllyesztette a kezét, úgy gyúrta, mintha agyag lenne, aztán a téglából egy fémállványzat bilincse lett, abból egy kulcskarika, majd kulcs, végül pedig műanyag dobozba pakolt gyorsétel.

Kétszer is leszedték a ragasztószalagot a Tetkó szájáról, abban a hiú reményben, hátha megtudnak tőle valami terhelőt, vagy bármit, ami segíthet rajtuk, esetleg új megvilágításba helyezheti a dolgokat. Fogságba ejtették az alvilág leggonoszabb profiját: ettől mindennek a helyére kellett volna kerülnie, mégsem történt semmi. A Tetkó meg sem szólalt. Nagyon szokatlan volt ez tőle. De ha valaki alaposan megnézte a festett arc fintorát, még akár az is eszébe juthatott, hogy a Tetkót bizony nem hatották meg a fejlemények.

– Még mindig vannak emberei – mondta Paul. Elkeseredett kis utóvédharcok dúltak valahol máshol. A félig támadásra, félig védekezésre berendezkedett jobbkezek most kénytelenek voltak saját döntéseket hozni, amit eddig olyan nagy erőfeszítéssel próbáltak elkerülni. Néhol győztek, máshol elbuktak és meghaltak, széthasadozott bőrruhában, szilánkosra tört sisakokkal hevertek az utcán, és hirtelen látni lehetett, hogy a nemi szerveik helyén parányi kezek éktelenkednek, mintha a kézfejek húsból faragott másolatai lettek volna.

– Vagy megjött Goss és Subby.

Fitch váratlanul felordított. A teherautó élesen kilengett. Nem a sikoly miatt – azt a vezetőfülkében úgysem lehetett hallani –, hanem azért, mert a sofőrt ugyanaz taglózta le, mint az öregembert. Fitch megint üvöltött.

– Vissza kell mennünk! – ismételte megállás nélkül. Mindenki felugrott. Még Paul is talpon termett. – Vissza, vissza, vissza a város szívébe! – kiabálta Fitch. – Hallottam… – A villanyvezetékek pendülésében, a város sikolyában. – Valaki megtámadta őket.

Először el kellett hagyniuk a teherautóval a körgyűrűt, ahol egészen eddig védelmező köreit rótta, és olyan utcákon kanyarogtak, ahol alig fért el a jármű, ezért Billy biztosra vette, hogy a sofőr csak különböző fortélylásokkal kerülte el az ütközést. Körülöttük mindenhol tombolt az erőszak, az okkult és hétköznapi változata egyaránt. A rendőrautók és mentők között céltalanul keringő tűzoltók tülköltek, akik hiába keresték a lángoló épületeket, mert addigra a bejelentőkkel együtt égtek ki az emlékezetből, ezért a tűzoltók már valahol félúton elfelejtették, hova is tartottak éppen. A teherautó a lehető legközelebb manőverezett a lepusztult sportszerüzlethez, ami alatt a London-kő dobogott. Itt még hangosabban vijjogtak a szirénák, és lövések dörrentek.

Az utcán akadtak járókelők, de ahhoz képest, hogy nappal volt, nagyon kevesen. Akik mégis kimerészkedtek, úgy közlekedtek, mintha egy ostromlott városban lennének. Az épületet sárga rendőrségi szalagkorlát vette körül. Egyenruhás fegyveresek hajtottak el mindenkit a környékről, hatékonyan sterilizálták az egész területet.

– Itt nem jutunk át – jegyezte meg Billy.

Csak azt felejtette el, hogy a londomantákkal érkezett. Nekik nem mondhattak nemet a mellékutcák, és amikor behajtottak valamelyik sikátorba, az engedelmesen összegubancolódott, és úgy kanyargott, ahogyan azt Fitch, Saira meg a többi londomanta akarta: mostanra nyíltan megmutatták magukat és nem érdekelte őket, mit szól hozzá a város. Csínytevő kamaszokként iszkoltak végig egy téglafalú zsákutcán, ami váratlanul, akár egy trükkös építészeti megoldás, hirtelen egy folyosóba vezetett, egyenesen az ocsmány irodaház belsejébe, London szíve mellett, ahol még mindig zajlott az ütközet.

A rendőrök be sem merészkedtek a golyózáporba. A londomanták üzletek mögé rejtett fészkéből két sötét ruhás alak lépett elő. Mindketten pisztolyt szorongattak, és visszavonulás közben vadul lövöldöztek maguk mögé. Dane berúgta az egyik üres üzlet ajtaját, Billy pedig bevonszolta Sairát meg a többieket, ki a tűzvonalból. Fitch lerogyott egy székre, és elkínzottan zihált.

– Eressz már el! – csattant fel Saira.

Elkeseredetten próbált valami halálosat gyúrni a londoni műanyagból: addig nyomta az ujját az elválasztófalba, amíg London másik eleme, egy pisztoly lett belőle. A nő egyszerre remegett a félelemtől és a bátorságtól. A sötét ruhás alakok lőttek, és a folyosón maradt két londomanta felbukott.

A férfiak fekete öltönyt, kalapot és hosszú kabátot viseltek, mint a filmbéli bérgyilkosok. Billy is lőtt, de nem talált, ráadásul a fézernyaláb ezúttal akadozva sistergett és nem tűnt túl meggyőzőnek. Dane lövése telibe kapta az egyik idegent, de az nem halt meg, csak vicsorogva fordult feléjük.

A hátuk mögötti ajtónyílásból döngő léptekkel formátlan alakok sorjáztak elő. A város alkotóelemeiből összeállt lények voltak: papírból, téglából, palából, kátrányból, közlekedési táblákból és szagokból tapadtak össze. Az egyik majdnem úgy mozgott, mint egy ízeltlábú, a másik madárszerűnek tűnt, de egyikük sem hasonlított igazából semmire. A lábaik fémállványok vagy acélgerendák részei voltak, a karjaik deszkadarabok – az egyik egy betonból kiálló üvegdarab miatt uszonyt is kapott. Billy elfúló kiáltással meredt az urbánus korcs lényekre. Egyikük ereszcsatorna-ujjakkal markolt rá a legközelebbi támadójára, és pontosan úgy harapott, ahogyan az éles peremű tető szokott. A férfi ordítva kapálózott, miközben a lény kiszívta belőle az életet, aztán belerúgott, majd hagyta üresen a padlóra hanyatlani. A társa elfutott. Valamerre.

Mindkét lelőtt londomanta meghalt. Saira megfeszült állkapoccsal pillantott rájuk. A város ragadozó részecskéi megindultak felé.

– Futás! – kiáltott rá Billy, de a nő csak csettintett nekik az ujjával, mintha kutyák lennének.

– Semmi gond – mondta. – Ezek London antitestei. Ismernek.

Az immunrendszer csattogva, trillázva harsogott. Egy fiatal londomanta Sairához lépett, de a nő fel sem nézett. Amikor Dane és Billy is közeledni próbált, a védők a maguk bonyolult, összetett módján felágaskodtak, és fenyegetően meresztették előre a város alkotóelemeit. De Saira csettintett a nyelvével, és lenyugodtak.

A sportszerüzlet belsejében halmokban hevertek a testek és a szétzúzott berendezési tárgyak. Nem mindegyik földön heverő londomanta múlt ki. A legtöbben azonban igen: mellkasukon és koponyájukon ocsmány golyónyomok éktelenkedtek. Saira sorban végigjárta a túlélőket.

– Ben! – szólította meg az egyiket. – Mi történt?

– Férfiak – felelte a sebesült vacogó fogakkal. Véráztatta combját bámulta.

Az öltönyös férfiak egyszer csak megszállták az épületet. Pusztító, bámulatos fegyvereket használtak, és mindenkit lelőttek, aki akár csak megkísérelt ellenállni. Azoknak, akiket életben hagytak, ugyanazt a kérdést tették fel újra meg újra: Hol van a kraken? Hallották ugyan az érkező rendőrautók szirénáját, a hatóságok azonban az előírásokat követve nem hatoltak be az épületbe, hanem körülvették, és ezzel összezárták a támadókat a védőkkel.

– Sietnünk kell – szólt Billy Dane-nek.

Várt, majd amennyire tőle telt, parancsoló hangon megismételte a mondatot, de Sairának is szólnia kellett. A nő kifejezéstelen arccal bámult rá.

A támadók ismerték Saira, Fitch és áruló bajtársaik titkát. A lemészárolt londomanták azonban nem, ők kimaradtak a körből, ők lettek a keményvonalas kirekesztettek, az akaratlan álca, akik miatt úgy tűnt, mintha minden a legnagyobb rendben lenne. Néhányan azért érezték, hogy szándékosan a homályban tartják őket, azt viszont már nem is sejthették, mi lehet az a titok, amit elhallgatnak előlük. Nem is értették a támadók kérdéseit.

Ami minden bizonnyal rendkívül fel tud bőszíteni egy gyilkost. Néhány elkeseredett látnoknak sikerült megidéznie az antitesteket, de kicsit későn.

– Az egészet a biztonságuk érdekében tettük – mondta Saira. – Ezért nem mondtunk nekik semmit.

Léptek koppantak a faszilánkok és a lehullott gipszdarabok között, majd Fitch jelent meg az ajtóban. Amikor benézett a szobába, átható, fájdalmas üvöltés szakadt fel belőle, és megkapaszkodott az ajtófélfában.

– Mennünk kell – sürgette Billy. – Sajnálom, Saira. A zsaruk pillanatokon belül itt lesznek. És a rohadékok, akik ezt tették, tudják, hogy nálunk van a kraken.

Dane megragadta Billy kezét, és az egyik halott nő sebére tette. A londomanta rohamosan hűlő testében valami meleget árasztott.

– Keltetés – mondta. – Ezek fegyvertenyésztők voltak. – A tetemekben maradt lövedékek fegyvertojások voltak. Fegyverek nőnek és kelnek majd ki a testükben, és talán akad egy vagy kettő kis pisztoly, akik összeszednek annyi erőt, hogy kifúrják magukat a fényre, ahol majd a szüleiket szólongatják.

– Ezekkel nem bírunk – suttogta Billy.

– Ezekkel nem bírunk – mondta Saira is élettelen hangon, amikor meglátta, mit csinál Dane.

A megmaradt londomanták és a londoni antitestek a vezérükkel mentek, ha Fitchet egyáltalán még annak lehetett nevezni, és a feltűnő, zabolátlanul viselkedő sikátorokon át visszatértek a teherautóhoz.

– De hát mi a londomanták vagyunk – nyöszörögte út közben Fitch. – Ki merészel ilyet tenni?

Ti rúgtátok fel először a semlegességet – gondolta Billy, de nem mondta ki.

– Új szabályok vannak – közölte Dane. – Mindent lehet. Ez az egész egy őrület. Meg sem próbálták álcázni magukat. – Mintha meg akarták volna mutatni magukat. Így kell másokban rettegést kelteni.

Mindannyian Pault bámulták.

– Ez nem az ő műve – tört ki a férfiból, és a fejével a háta felé bökött. – Nácik, öklök, a millió Boba Fett az igen, de a fegyvertenyésztőkhöz semmi köze.

Vér gyűlt tócsákba a padlón. Az életben maradt londomanták a tartályban lötykölődő krakenre meredtek.

– De miért… – kérdezték. – Mit keres ez itt? Mi folyik itt?

Fitch nem válaszolt. Saira elfordította a fejét. Paul a társaságot nézte, Billynek pedig úgy tűnt, mintha a kraken hiányzó szemei egyenesen őt fürkésznék.

66.

– Marge nincsen otthon. Le sem hallgatja az üzeneteit. És elképzelni sem tudom, mit keresett a dupla apokalipszis környékén. Mit gondol, mit csináljunk? – Collingswood szabályosan támolygott attól a mindent elöntő, végzetes előérzettől, amit valaha Pandának nevezett. Ezeken a rosszabb napokon már nem igazán jutott eszébe viccelődni a gúnynévvel. – Szerintem kijelenthetjük, hogy kurva nagy katyvasz az egész, nem, főnök? Most mi legyen?

Az ilyen és ehhez hasonló éjszakákon, amikor egyszerre dúlt a városban a sok kis háború, legfeljebb abban reménykedhettek, hogy sikerül kordában tartani ezeket. Alig pár helyen tudtak közbeavatkozni: pár vérfürdőt megakadályoztak, néhány másik után feltakarítottak, és ennyi. A téboly – mi volt ez egyáltalán, talán egy kraken fájdalma? – mindent megfertőzött. A város lassan teljesen kifordult magából.

Collingswood tehát nem a válasz reményében tette fel a kérdést, miután belépett a London-kő lerombolt otthonába – ahol hiába mocskolt be mindent a vér, ők legfeljebb jegyzőkönyvezhettek, aztán haladtak tovább –, hanem azért, hogy tisztázza, vajon Baron tudja-e a megoldást. A főnöke az ajtóban állt, és azzal a mesterkélt szívélyességgel csóválta a fejét, amit Collingswood rengetegszer látott már a közös munkájuk során. A helyiségben egyenruhás közrendőrök pepecseltek ecsetekkel és úgy tettek, mintha ujjlenyomatokat keresnének – habár a hagyományos munkamenet pillanatról pillanatra bizarrabbnak tűnt ebben a környezetben. Néha úgy pislogtak Baron felé, mintha tőle várnának utasításokat.

– A hétszentségit neki! – mondta a férfi, és felhúzott szemöldökkel a lányra nézett. – Ez azért kicsit több a soknál.

Nem mondod, bazmeg – gondolta Collingswood. Karba fonta a kezét, és várta, hogy a főnöke folytassa. Annyira megszokta már a férfi nemtörődömségét, a mellékesen odaszúrt kis megjegyzéseit, a türelmes hallgatását, amely néha egészen pedagógiai célzatúnak tűnt, mintha így ösztönözne másokat ötletelésre, máskor pedig azt a hatást keltette, mintha semmi sem rendíthetné meg és ő lenne a tökéletes rendőri vezető, hogy ebben a pillanatban Collingswoodot nemcsak meglepte, hanem fel is bőszítette, amikor rájött, Baronnak fogalma sincsen, mit kellene tenniük.

Mikor volt az utolsó alkalom, bazmeg amikor bármilyen épkézláb dolog eszedbe jutott? – gondolta. – Mikor adtál nekünk utoljára utasításokat?

Addig bámulta Baront, amíg az kelletlenül vissza nem nézett rá, és a férfi szemében, valahol mélyen, mint egy világítótorony fénye a messzi távolban, ott volt a félelem.

kolivúd? A lány úgy hessegette el a vékonyka hangot, mintha a haját simítaná ki a szeméből. Baronnak nem kellett tudnia, hogy vele tartott malackaszellem barátja, Huncut is.

– No – szólalt meg végül a férfi. Aki csak felületesen ismerte, az valószínűleg bedőlt volna neki, és elhitte volna, hogy nyugodt. – Vardy még mindig nem jelentkezett?

– Ezt már kérdezte, és akkor is mondtam, hogy nem. – Vardy azzal távozott, hogy beszélni akar Cole-lal. Akkor hallottak róla utoljára. Sem őt, sem Cole-t nem tudták megtalálni.

Baron bólintott. Elfordult, visszanézett.

– Az egész csaliapokalipszis Vardy nyomorult ötlete volt – mondta. – És ő kellett az egészhez, megbütykölni a dátumokat.

– Elnézést, de mi a faszt hallok? – csattant fel Collingswood. – Maga tényleg azt hiszi, hogy Vardy töltött egész napokat azzal, hogy egy kicsit megnoszogassa a meggyőzőnek látszó asztrális együttállásokat? A nagy büdös lófaszt ő volt! Velem csináltatta meg az egészet.

– Jó, rendben. Eddig azt hittem, az ő ötlete volt, hogy kiugrasszuk az összes nyulat a bokorból, és ez határozottan sikerült is.

– Én például még most sem vagyok egészen biztos abban, hogy tudom, mi is volt pontosan az az elfuserált ötlet, főnök.

– Ki tudja, talán lesz oly kedves és csatlakozik hozzánk – mondta Baron.

– Én meg lépek – közölte Collingswood.

– Csak így?

– A londonbuzergálókon már nem segíthetünk. Megyek. El. – Lendületes mozdulattal mutatott a vakvilágba. Kintről beszűrődött az éjszaka nyugtalan lármája.

– Gondolkodtam – folytatta a lány. – Tudom, mihez értek, és azt is, mire vagyok képes. Szóval volt az az információ arról, mi fog itt történni. Nem erről lett volna szó. Túl korán rángattak ide. Utólag kellett volna megtudnom. Tudja, mi ez itt? Egy kurva nagy kamu, az.

Megvető hangot hallatott.

– Nyomozó vagyok – folytatta. – Megyek nyomozni. Hé, ti! – Három ujjal három rendőrre mutatott, akik azonnal engedelmeskedtek.

Baron szóra nyitotta a száját, mintha meg akarná állítani, de végül nem szólt semmit.

– Lehet, hogy magával tartok – vetette fel kis hallgatás után.

– Nem – felelte a lány, és maroknyi csapatával együtt távozott.

A szétvert bejáraton keresztül kilépett az éjszakai utcára.

– Merre, főnök? – kérdezte az egyik rendőr.

kolivúd moncca merre?– kérdezte Huncut is.

Collingswood korábban megpróbálta összegyűjteni a barátait. Ha csak rajta múlt volna, már teljesen elborította volna a sok nyájas, testetlen jelenlét. Most azonban nem volt egyszerű felkelteni az érdeklődésüket. Miközben az idő megfeszülve nyúlt még mindig ismeretlen végpontjába, az elmék, akaratok, kváziszellemek és állati szándékok, akik kellemesebb körülmények között vidáman zsibongtak volna körülötte, most félénkek lettek. Be kellett érnie a félelmetesen malacszerű vonzalmat tápláló Huncuttal, meg pár zavaros rendőrideával, akik túlságosan erőtlenek voltak, ezért legfeljebb motyogni tudtak, folyamatosan morogtak Collingswood belső fülébe, és azt sem tudta eldönteni, ezek szavak vagy csak szirénahangot utánoznak, né-most, nézd-most, hallatszott szünet nélkül, ami lehetett né-nó-né-nó is. Szóval ebből állt Collingswood különítménye: három rendőr, egy viháncoló kismalac, és a törvénykezés szelleme.

– Huncut! – szólt hirtelen. A rendőrök persze azonnal felkapták a fejüket, de mivel mostanában több FSZBCS-művelethez is beosztották őket, eszükbe sem jutott megkérdezni, hogy Kihez beszél? vagy Mi a tököm ez az izé?

– Huncut, fuss egy kört, aztán meséld el nekem, hol harcolnak!

ké kolivúd pill

Collingswoodnak eszébe jutott Vardy, és azonnal elöntötte a feltámadó harag és az aggodalom furcsa egyvelege.

Remélem, nem esett bajod – gondolta. – És ha jól vagy, akkor tudd, hogy kurvára dühös vagyok. Hol a tetűben kódorogsz? Tudni akarom, mi történik.

Vagy… tényleg? Nem, nem igazán. Nem különösebben számított volna már.

Pár órán keresztül különböző biztonsági kamerák felvételeit nézte. Az FSZBCS emberei abban némileg emlékeztettek a radiológusokra, hogy pontosan tudták, mit kell keresni egy képen, hogyan kell értelmezni a különböző árnyékokat, és milyen szűrőkkel mit lehet elővarázsolni. Egy rögzített képen mi a maszat és mi az, amikor egy boszorkány felfejti a világ szövetét.

Először a pletykákat hallotta, majd egy szemcsés videó is befutott a két alakról, akik meg sem próbáltak elrejtőzni. Goss és Subby. Goss, aki egyáltalán nem zavartatta magát attól, hogy éppen egy sortűz közepén állt, rá se rántott a sebekre, és fesztelenül öldökölt.

– Hol van a főnököm? – faggatta azt a pár embert, akit nem ölt meg, csak megnyomorított. – Elszámoltam százig a fal mögött, és még tovább is, lassan ideje uzsonnázni menni, a főnök pedig még mindig kint van a kertben! A nénikénk nagyon dühös lesz! – És így tovább.

Az áldott kis szünet elmúlt, és hirtelen megint mindenhol ott volt, a néma gyerekkel együtt.

Vajon mit gondoltak eközben Collingswood kevésbé különleges kollégái? Hogy ez a végtelen nap és éjszaka valamiért a céltalan betöréseké, brutális rablótámadásoké és az életveszélyesen száguldozó sofőröké? Lehet, hogy alkalmanként eszükbe jutott a bandaháború kifejezés, és motyogtak valamit a koszovóiakról meg a lakótelepi prolikról, még úgy is, hogy közben egyre-másra jöttek a jelentések azokról, akikről Collingswood azonnal tudta, hogy a Tetkó műhelyéből származtak – csupasz, átalakított, támolygó férfiak és nők, akikből villanykörték, diódák, oszcilloszkópok türemkedtek ki –, és halálra rémítették a hétköznapi járókelőket, akik egy idő után már nem áltathatták magukat azzal, hogy csak egy újabb művészi installációt látnak.

Collingswood a falnak támaszkodva dohányzott, miközben társa cikkcakkban szelte át a várost, és úgy kereste a bajt, mint vaddisznó a szarvasgombát – arra várt, hogy végre vigyázhasson Londonra. Ez is jobb volt a semminél, gondolta. Tényleg? – tette fel rögtön a kérdést saját magának. Naná, persze – vágott vissza rögtön.

A világ ismét rándult egyet. Ringatózott, de ezek nem tánclépések voltak, hanem úgy tűnt, mintha ököllel csapták volna arcba. Marge is érezte. A kudarcot vallott armageddonok óta nem ment haza. A városban sok olyan hely akadt, ahol valaki meghúzhatta magát, ha nem volt túl finnyás. Marge sem tudhatta biztosra, megvan-e még az otthona, és ha igen, akkor biztonságos-e, de gyanította, hogy nem, mert ismét magára vonta a haldokló város figyelmét.

You say it best, hmm hmm it best… A Boyzone nem tartozott az iPod-ördög kedvencei közé, de attól még egészen lelkesen motyogta Marge fülébe a dallamot. Ez a szám védte meg, amikor egyetlen kurta pillanatra magára vonta az egyik nőstényistenség állatiasan mohó figyelmét.

Most éppen Battersea egyik felkapott sarkában volt, ahol a bárok késő éjszakáig nyitva tartottak, büszkén tették ki a falra a régi B-filmek átdolgozott posztereit, és a csukott ajtókon, az aszfalton és cipőtalpakon is érezni lehetett a basszus dübörgését. Az irodák ablakában még világítottak a fények, mindenki úgy túlórázott, mintha egy hónap múlva még lenne állásuk, és forogna tovább a Föld. Csapatokba verődött emberek ácsorogtak a gyorséttermek és kávézók előtt, ahol olyan tempósan csordogált a kiszolgálás, mintha el sem múlt volna éjfél. A szórakozóhelyek mellett ásító mellékutcák már abba a másik városba vezettek, amelynek a neszeit Marge még a természetfeletti és hamis Ronan Keating-karaoke ellenére is hallotta.

A kisebb utcák ugyanolyan fényárban úsztak, mint a nagyobbak, de sokkal alattomosabbnak tűntek. A pusztuló fortélylás, az erőszak és az eszkatológiai rémségek zugai voltak ezek. Marge megesküdött volna, hogy néha lövéseket hallott a sikátorokból, alig néhány méterre onnan, ahol nevetgélő hipszterek iszogattak.

De Marge igazából már nem félt. Csak sodródott, csak sétált. Próbálta átvészelni ezt az éjszakát, ami pontosan olyannak tűnt, mint az előző.

67.

Vannak jóindulatukról híres kórházak, amelyekben nem firtatják a furcsa sérülések és megbetegedések okát. Vannak csendes kórházi szárnyak, ahol a lukundoo-t vagy a kirakóskórt is gyógyítják, és senki sem lepődik meg, ha valamelyik páciens görcsrohamot kap. A legrosszabb állapotban lévő londomantákat egy ilyen kórházba szállították, és suttogva figyelmeztették őket, hogy a bennük ragadt lövedékek bármikor kikelhetnek.

Dane-t egy teherautó tetejére szíjazták, mint valami Odüsszeuszt. A jármű fényeken és árnyékok át cibálta magával. Dane a magasba emelte és vadul lengette a Kirkjét, és Watit szólongatta. Mintha a bábu antenna lett volna. Hosszú időbe telt, amíg Wati rátalált.

– Ó, te jó ég, Dane! – szólalt meg hirtelen a baba.

– Wati, hol az ördögben voltál? – Dane hangosan rácsapott a hátsó ajtóra. Billy kinézett, és hunyorogva bámult a szélbe. A város kórosan elhízott emberként tántorgott a szívroham felé… A bábu köhögni kezdett, mintha valami megakadt volna nem létező torkán, mintha ököllel csaptak volna nem létező tüdejébe. – Hallottál a londomantákról?

– Ne is mondd, öreg! – felelte Wati. – Pont az előbb. Te jó ég! Kicsináltak minket, Dane. Sztrájktörőket vetettek be. Goss és Subby visszatért.

– Felvették veletek a harcot? – kérdezte Billy. – Annak ellenére, hogy nálunk van a Tetkó?

– A Tetkó embereinek nagy része biztosan megszívta – felelte Dane. – De ha Goss és Subby még mindig kavarnak…

– Grisnek fegyvertenyésztők dolgoznak.

– Szóval erről van szó – szögezte le Dane. – Tényleg ő szítja a háborút. Grisamentum… Miért pont a londomanták?

– Várjatok – szólalt meg Wati. – Várjatok már. – Ismét köhögött. – Nem tudok úgy mozogni, ahogy kellene. Ezért telt ilyen sok időbe, hogy megtaláljalak titeket.

– Csak nyugi – felelte Dane.

– Figyelj már rám! – folytatta Wati. – Te jó ég, Dane, neked senki nem szólt, ugye? Már nem csak a sztrájkról vagy a London-kőről van szó. Nincsenek többé semleges erők.

– Ezt hogy érted?

– Nem csak a londomantákról volt szó. A tieiteket is támadják.

– Mi? – kérdezte Dane.

– Mi? – értetlenkedett Billy. Az az erőfitogtató támadás Fitch bajtársai ellen… mintha direkt a feltűnésre utaztak volna. – Kicsoda? Goss és Subby? Kit…?

Dane ellopott egy autót. Kizárólag Billynek engedte meg, hogy vele tartson.

– Még csak ki sem merészkedtek a templomból! – ismételgette Dane, és néha ököllel a műszerfalra vágott. – Meghúzták magukat. Hogyan volt képes bárki…? Miért?

– Nem tudom.

– Én voltam az egyetlen, és engem nem…

– Nem tudom.

A templomnak otthont adó közösségi ház előtt kisebb tömeg verődött össze. Az ablakokon gomolygó füstöt, a törött üveget és a friss graffitit bámulták, a fejüket csóválták és cöccögtek.

– Huligánok.

– Rettenetes, nem?

Dane utat tört magának közöttük. Odabent teljesen szétverték a főhajót. Mintha dühöngő őrültek szabadultak volna el. Dane végigrobogott a raktárszobán, és felnyitotta a csapóajtót. Billy hallotta, hogy elakad a lélegzete. A lenti folyosók tocsogtak a vérben.

A valódi támadás után maradt pusztításhoz le kellett menni a föld alatti komplexumba. És amit odalent láttak, az nagyon különbözött a fenti értelmetlen törés-zúzástól.

A folyosón hullák hevertek. Némelyiken lőtt sebek tátongtak és vérben úsztak: ők már a parányi lövedéklárvák gazdái voltak. Akadtak olyanok, akikkel láthatóan egészen más módon végeztek – agyonverték, megfojtották, vízzel és mágiával gyilkolták meg őket. Billy úgy sétálgatott a tömegmészárlás nyomai között, mintha lassított felvételen szerepelne. Dane néhai gyülekezetének tagjai szemétként hevertek a padlón.

Dane néha megállt, hogy kitapintson egy pulzust, de azért annyira komolyan nem próbálkozott. Egyértelmű volt a helyzet. A lépteiken kívül semmilyen más nesz nem hallatszott.

Az íróasztalokat feldúlták. A padlón a sárfoltok között összetaposott origamirepülők hevertek, olyanok, mint amelyik felhívta Dane figyelmét Grisamentumra. Billy felvett néhány tisztább példányt. Mindegyik papírrepülőn szürke tintával készült ábra vagy folttá kenődött maradványa díszelgett – egy kiragadott szó, szimbólum, vagy két stilizált szem.

– Grisamentum – jegyezte meg Billy. – Ő volt az. Ő küldte őket. – Dane érzelmek nélkül pillantott rá.

A templomhajóban, az oltár mellett a teuthex szitává lőtt holtteste feküdt. Dane egyetlen árva hangot sem hallatott. A teuthex az oltár mögött hevert, olyan pózban, mintha a jobb kezével meg akart volna kapaszkodni benne. Dane gyengéden megemelte a halottat. Billy magukra hagyta őket.

A padlón útjelző nyilakként sorakozott a többi lehullott papírrepülőgép: a cikkcakkos útvonal nagyjából a könyvtár felé vezetett. Billy követte őket.

Miután benyitott a könyvtárba, megtorpant a lefelé vezető akna tetején, és csak nézett.

Visszament a gyászoló Dane-hez. Várt egy ideig, ameddig csak bírta.

– Dane – szólalt meg végül. – Ezt neked is látnod kell.

A könyvek eltűntek. Minden egyes könyv eltűnt.

– Biztosan ezért jöttek – mondta Dane. Mindketten az üres szóvermet bámulták. – A könyvtár kellett neki.

– Ő… Grisamentum biztosan a krakent kutatja – felelte Billy.

Dane bólintott.

– Minden bizonnyal… Emlékszel még, amikor azt akarta, hogy csatlakozzunk hozzá? Hát ezért. A tudásom miatt. És azért, amit te tudsz. Akár tudatosan, akár nem.

– Mindent elvitt. – A szakadár fejlábú gnózis évszázadok alatt felgyűlt ismereteit.

– Grisamentum – suttogta Dane.

– Ő volt az – ismételte meg Billy. – Ez az ő terve volt, bármi is legyen a lényege. Szüksége van a krakenre, és mindent tudni akar róla.

– De még nincs nála – felelte Dane. – Most mihez kezd?

Billy lemászott a létrán. Észre sem vette, mikor vérezte össze a szemüvegét. A fejét ingatta.

– Ennek a töredékét sem tudja elolvasni. Az több száz évbe telne.

– Nem tudom, hol lehet. – Dane ökölbe szorította a kezét, felemelte, majd, mivel semmit nem tudott vele kezdeni, leeresztette. – Amikor utoljára láttam egyáltalán, az… – Dane nem mosolyodott el. – Közvetlenül a temetése előtt volt.

– Mi miért nem találkozunk vele soha? – kérdezte Billy. – Csak Byrne-nel.

– Mert bujkál.

– Jó, de még akkor sem, amikor… mint amikor a Tetkó ellen harcoltak. A Tetkó ott volt. Az ember azt hinné, hogy egy ilyen éjszakán Grisamentum is személyesen megjelenik. Azt biztosan tudjuk, hogy nagyon szeretné megszerezni a krakent.

– Fogalmam sincs – felelte Dane.

Végighúzta kezét a polcokon. Billy az összegyűjtött papírrepülőkön díszelgő különös szavakat olvasgatta, és a furcsa ábrákat tanulmányozta. Dane lejjebb ereszkedett a lépcsőn. Kutató ujjaira por tapadt. Megfordult, és Billyre nézett, aki mozdulatlanul állt ott, és a papírrepülőket bámulta.

– Emlékszel még, mit mondtál arról, amikor Grisamentum meghalt? – kérdezte. – Amikor elhamvasztották?

– Nem.

– Én csak… – Billy egy tintapacára meredt. Enyhén elfordította a lapot, de a szemét egy pillanatra sem vette le róla. – Ez a tinta – folytatta. – Szürkébb, mint amire az ember számítana. Ez…

Felpillantott, és Dane szemébe nézett.

– Cole hamvasztotta el – szólalt meg végül Dane, és megindult felfelé.

– Igen, ő – felelte Billy, és még mindig a társát bámulta. – Emlékszel még, miféle tüzekkel is dolgozik Cole?

Mindketten a papírra meredtek. Az meglibbent, mintha huzat támadt volna. De nem volt huzat.

– Kraken – suttogta Dane.

Billy pedig azt sóhajtotta:

– Ó, istenem.

Grisamentum biztosan rendkívül megsértődött, amikor rájött, hogy haldoklik. Saját kártékony vére ellen nem létezett gyógymód. Az öröklés kérdése nem érdekelte – sohasem szeretett volna dinasztiát alapítani, mindig is uralkodni akart.

A történelmet olyan férfiak és nők sora tarkítja, akik karakán módon rá tudták venni a kísértetüket arra, hogy folytassák a munkájukat, vagy egyik gazdaszervezetből a másikba erőltették az elméjüket, vagy puszta makacsságból nem voltak hajlandóak meghalni. De Grisamentum egyik fortélya sem volt ilyen. Byrne-ről mindenki tudta, hogy ügyes, szakértelme nélkülözhetetlenné tette, az ügy iránti elkötelezettsége pedig mély és személyes természetű volt, de magát a halált ő sem tudta volna visszacsinálni. Legfeljebb ügyesen formába önteni, bizonyos értelemben.

– Jézusom, biztosan… másfajta előkészületeket is tettek – latolgatta Billy.

Grisamentum ugyan előre megtervezte a temetését, a búcsúbeszédet, a meghívókat, kiküszöbölte a lehetséges buktatókat, de a halál mindig is csak egy b-terv volt. Hogyan lehetne elkerülni ezt a kellemetlen fordulatot? – kérdezhette a szakértőitől.

Vajon akkor ugrott be a szikra, amikor a látványos hamvasztás mellett döntött? Talán éppen a szertartás részleteit jegyezte le. Miközben papírra vetette az utasításait Byrne számára, hirtelen a kezében tartott tollra, a papírra, a fekete tintára meredt.

– Pirókkal beszélt – mondta Billy. – És nekrókkal. Mi van, ha Byrne egyáltalán nem a távolból kommunikált vele a találkozónkon? Emlékszel még, hogyan írt? – Széthajtogatta a rajzolt kis szemeket. – Miért vannak itt ezek a papírrepülők? Emlékszel, hogyan talált meg minket? Miért szürke ez a tinta?

Grisamentum elevenen égett el, az emléktűz időben és fizikailag megfortélyolt változatában, a pirók és Byrne, a kiváló halálnok elfajzott mesterművében. De meghalni nem halt meg. Egyáltalán nem halt meg. Pont ez volt a lényeg.

Az órákig tartó látványosság után, miután a gyászolók távoztak, minden bizonnyal összegyűjtötték Grisamentumot. Addigra már hamuvá vált. De nem halt meg teljesen. Immár minden betegségtől biztonságban volt – nem maradtak erei, ahol csoroghatott volna a méreg, sem szervei, amelyeket tönkretehetett volna. Biztosan Byrne szállította el az urnában tárolt, feketére szenesedett főnökét, és ő őrölte porrá a megmaradt, fekete csontszilánkokat és kormos maradványokat. Utána pedig mindent elkevert az előkészített közvetítőanyagban: gumiban, alkoholban, vízben és sűrű fortélyban.

Aztán minden bizonnyal belemerítette a tollát a folyadékba, lehunyta a szemét, és végighúzta az írószer hegyét a papíron. Valószínűleg megkönnyebbült sóhaj szakadt fel belőle, amikor a vékony vonal szedett-vedett kalligráfiává állt össze és a keverék magára talált, majd azt írta, teljesen magától: üdv ismét.

– Miért tette? – kérdezte Dane. A papírt bámulta. Az tinta sötéten bámult rá vissza. – Miért próbálja Grisamentum porrá égetni a világot? Mert ő is elégett? Bosszút akar állni mindenen?

– Nem tudom.

Billy még mindig a papírrepülőket gyűjtögette. Az egyiket feltartotta a fény felé. Azt írták rá, hogy nyárfa. Egy másikra azt, hogy kötés. A harmadikon a telefon szó díszelgett. Rendkívül vékony vonalakkal. És mindegyik repülőn volt két kis odavetett szem. Mintegy tiszteletteljes megemlékezésként, a hamisan legendás idők iránti nosztalgiából.

Vajon mindig hazugság volt az egész? – gondolta Billy. Mindig ilyen ádáz volt ez a gyilkos, aki egyszerűen felrúgta a semlegességet? Vagy történt valami, amiért erre vetemedett? Ilyen szélsőséges öldöklésre.

Dane egyik szétrombolt helyiségből a másikba sétált, és a krakenhívő szubkultúra maradványait gyűjtögette, egy-egy ruhadarabot, fegyvereket. A kraken gyülekezetének egy része nagy eséllyel máshol volt, más feladatokon dolgozott, vagy csak élte az életét, de nemsokára ők is megtudják, mi történt az egyházukkal. Az utolsó londomantákhoz hasonlóan immár ők is száműzöttekké váltak. A saját oltáruk előtt gyilkolták meg a pápájukat. De ezen a főhadiszálláson, ebben a pillanatban a halottak kacatjai között kotorászó Dane számított az utolsó élő embernek a Földön.

Honnan jöhetett ez a fény? Pár izzó ugyan épen maradt, de a folyosón támadt szürke derengéshez kevés lett volna az az erőtlen, szépiaszerű próbálkozás. A vér mindenhol feketének látszott. Billy egyszer azt hallotta, hogy holdfényben feketének tűnik a vér. Elkapta az egyik papírrepülőre rajzolt szempár pillantását. Az végigmérte. Ez a papírlap is meglibbent, pedig most sem fújt a szél.

– El akar menekülni – jegyezte meg. – Vajon miért jöttek… jött… miért jött ide, ahelyett hogy csak utasításokat adott volna? Figyel minket. Látod, milyen vékony ez az írás? Emlékszel, milyen óvatosan bánt Byrne a papírral, amelyre írt? Amikor tollat váltott? Hogy később majd lekaparhassa a tintát. Biztosan csak véges mennyiség maradt belőle.

– De miért tette? – üvöltött fel Dane.

Billy továbbra is a földre hullott papírlap szemeit bámulta.

– Nem tudom. Ki kell derítenünk. Most már csak az a kérdés, hogyan vallathatja az ember a tintát?

68.

A teherautóban láttak munkához. Ott nagyobb biztonságban voltak, mint a kriptává vált templomban. Billy magával vitte az összes papírrepülőt, amit csak talált, és letépte róluk a véres és sáros részeket, hogy csak a tinta nyoma maradjon rajtuk.

A kraken őket nézte. Dane imádkozott. Miközben a londomanták egymás között pusmogtak és Dane-t bámulták, akit most ugyanakkora veszteség ért, mint őket, Billy desztillált vízbe áztatta a papírokat, majd sorban megnyomogatta és kipréselte őket. Paul őt figyelte, gondosan háttal – tetoválással – a falnak. Billy meglögybölte a híg teára emlékeztető vizet, és kiforralt belőle egy kis felesleget. A folyadék a fizikának egészen ellentmondó módon hullámzott, mintha menekülni próbált volna előle.

– Csak óvatosan – szólalt meg Saira. – Ha a tinta maga Grisamentum, akkor talán minden cseppje ő. Lehet, hogy minden cseppjében ott rejlenek az érzékszervei, a gondolatai, és valamennyi az erejéből.

– Minden egyes alkalommal, amikor Byrne visszakapott egy levelet, lekapargatta és visszakeverte Grisamentumot – mondta Billy. Minden egyes teli pipettát visszaöntöttek Grisamentum üvegbe zárt tudatához. Mi másért lennének itt ezek a szemek? A tinta biztosan mindenről tudott, amit a visszatért cseppek láttak. – Gondolom, okosan kell vele gazdálkodniuk.

Grisamentum végessé vált. Minden utasítás, amelyet leírt, minden varázsige, minden kommunikációja ő maga volt és elvett valamennyit belőle. Ha egyszer csak minden cseppje betű lesz, akkor tízezer kis Grisamentum marad fecniken, akik egyesével talán egy-egy mágikus képeslapra elegendő hatalommal bírnának a maguk szánalmas módján.

Amikor Billy végzett, egy gyűszűnyi tintát kapott: egy cseppnél ugyan többet, de nem sokkal. Belemártott egy tűt. Dane felállt, a hit jelét mutatta, majd csatlakozott hozzájuk. Közben felpillantott. Wati a levert sztrájk után egyszerűen hibernálódott a jármű tetejére szíjazott bábuban. Billy végigtúrta a magával cipelt papírokat, a táskájában heverő cetliket, az innen-onnan származó fecniket.

– És ez működni fog? – bizonytalankodott Saira.

– Amikor Byrne csinálta, működött – felelte Billy. – Meglátjuk.

– És tényleg ki tudjuk deríteni, mik a tervei?

Billy Dane szemébe nézett. Egy papírhoz emelte a tűt, és húzott egy vonalat, anélkül hogy odanézett volna. Egy vonalat, egyetlen egyszerű vonalat rajzolt.

– Hahó! – kezdte Billy. – Grisamentum! Ide figyelj. – Húzott még egy vonalat, majd egy harmadikat, és az hirtelen megvonaglott, mint egy kardiogram, és kézírássá változott.

BEKAPHATOD – álltak össze a betűk. Apró, szálkás macskakaparással. Billy ismét a tintába mártotta a tűt.

– Hadd én – kérte Dane, de Billy leintette.

– Most képtelen vagy józanul gondolkodni – suttogta Billy az edény alján maradt kis üledéknek. – Kicsit ködös lehet minden. Egy kicsit zavaros, egy kicsit iszapos. A híg agyad most nagyon… híg. – Pipettát emelt a tinta fölé.

– És tudunk még hígítani rajta. Nem csíp az alkohol? Van némi citromlé is. Egy kis sav. – Billy megesküdött volna, hogy az apró tavacska összerezzent ezekre a szavakra. A pigment, ami Grisamentum volt, felborzolódott a csészében.

– Mit csinálsz? – kérdezte Billy a tintától.

– Az enyéim… – szólalt meg Dane.

Billy mártott, húzott, írt.

BASZD MEG.

– Értem – felelte Billy. Belemártotta a tűt a hipóba, majd a tintába. Csak egy kicsit – éppen csak ízelítőt akart adni a kínból. A szín megvonaglott, enyhén elhalványult. Billy összekeverte, majd ismét végighúzta a tűt a papíron.

GECIK, írta Grisamentum magától.

– Mit csinálsz? – folytatta Billy.

KAPD BE.

– Hol van a többi részed? – érdeklődött Billy.

KABBE.

Billy hozzáadott még egy kis hipót, mire a tinta apró hullámként felcsapott.

– Nem fogunk lehúzni a lefolyón. Nem fogsz fájdalommentesen elkeveredni a patkányok és az ürülék között. – Az üveg fölé tartotta a pipettát.

– Beléd pisálok, utána hipót öntök beléd, hogy feloldjon. Hol van a többi részed?

Írt. A kézírás szaggatottá vált.

PÖCSÖK.

– Hát jó – mondta Dane. – Hipózd ki azt a gyilkos szemétládát.

VÁRJ.

Billy húzott egy vonalat.

TINTAGYÁR. ZÁRVA.

Billy Sairára nézett. Dane a nála lévő játéknak sutyorgott, bár Wati már nem volt benne.

– Miért kellett elvinni az összes könyvet? – mártott a tintába még egy kis hipót.

KUTATÓMUNKA.

– Hogyan tudja elolvasni az összeset? – kérdezte Dane. Kutatómunka? Mit érdekli őt ez egyáltalán? Az isten szerelmére, mi ez az egész?

Grisamentum terve indította be a visszaszámlálást, amely a tűz eljöveteléhez vezetett. Az lendítette mozgásba a dolgokat. Adler azon kevesek egyike volt, aki tudta, hogy a főnöke még életben van, ha ezt a köztes, hamuszerű állapotát annak lehetett nevezni, és csak Al babonásságán múlott, hogy a londomanták rájöttek a tervre. Grisamentum tervezett rablása miatt léptek közbe, megszegve a saját esküjüket – ezt már képtelenek lettek volna elviselni.

– Miért akarod elégetni? – suttogta Billy.

NEM VAGY HÜLYE, MIÉRT?

– Mit csinál? – kérdezte Fitch. – Miért kellett neki egyáltalán a kraken?

NEM TOD KITALÁLNI?

Ezt már a tinta kaparta le, amely váratlanul a papírra kényszerítette a tűt, és írni kezdett Billy kezével. Billy mártott.

MÁGIA.

CSAK ÉN LEHETEK.

– Rendben – felelte Billy pár másodpercnyi csend után. – Értett ebből bármit is bárki?

– Miért mondta meg? – csodálkozott Dane. – Most már nem is hipózod.

– Dicsekszik – szólalt meg Paul hirtelen.

Billy bólintott.

– Hipózd ki a kis férget – javasolta Dane. – Már csak a miheztartás végett is. – Billy belemártotta a hipós tűt, mire a tinta megpróbált odébb húzódni.

NE NE CSAK ÉN LHETEK A MÁGIÁJA. SENKI MÁS NEM LEHET LNDONBAN.

– Kezd szétesni – jegyezte meg Saira.

– Tinta – mondta Billy.

Mindnyájan rámeredtek.

– Arra gondol – magyarázta Billy –, hogy a tinta az, ami nem lehet Londonban senki más. A kraken tintája. Mások csak használhatják, de Grisamentum maga a tinta.

Micsoda mágikus szörnyeteg! Egy földönkívüli vadászisten a maga lábasfejű magasztosságában. Üvegbe zárva. Aki tudja, hogy működik ez az egész, gondolta Billy. Azok a felfoghatatlanul nagy szemek – ezek miatt keltett annyira mindent látó benyomást. A mítosz és a természettudomány szerelemgyereke, fajmágia. És rajta kívül melyik hasonló tulajdonságokkal bíró lény képes arra, hogy mindezzel együtt még le is tudja írni az egészet?

– Jézusom – eszmélt Billy. – Ez az egész mindig is az írásról szólt. Hogy érted? – kérdezte a tintától. – Hogy működik a dolog?

TUD LENNE LENNI LESZ TINNNTA

Grisamentumnak az a kis cseppje már túlságosan elfajzott, túlságosan felhígult és túl korlátozottá vált ahhoz, hogy válaszoljon. Hát jó. Analógiák, metaforák, rábeszélések – Billy tudta, hogy London így működik. Eszébe jutott, amikor végignézte, hogyan gnózisolódik fel Vardy puszta akaraterővel, úgyhogy rendet vágott a gondolatai között, és megpróbálta utánozni.

Szóval.

Ha van egy forgatókönyv, egy újfajta emlékezet, grimoár és számvetés. Ezekkel hagyományokat lehet teremteni vagy még jobban megalapozni a hazugságokat. Az írott történelem hirtelen felgyorsult és máris a tinta sebességével száguldott. Azelőtt pedig, hosszú, unalmas évszázadokon át, mielőtt készen álltunk volna minderre, a pigmentet élő fejlábúak tárolták nekünk, mint megannyi élő tartály – mobilis tintát, amelyet elejtettünk, megettünk, és hagytuk, hogy végigcsorogjon az állunkon.

Ó, gondolta, szóval az egész csak álca volt? Ne már. Az Architeuthis afotikus zónában él: mi célt szolgálhatna a sötét szépiatinta egy fény nélküli világban? Más okból került oda. Mi egyszerűen nem vettük a lapot évezredeken keresztül. Nem mi találtuk fel a tintát, a tinta már eónokkal az írás előtt ott várt minket. A mélyvízi istenség hústartályaiban.

– Mit lehet csinálni krakentintával? – kérdezte Dane. Nem lekezelően, hanem elakadó lélegzettel.

– Mivé lehet válni általa? – helyesbített Billy.

Bármiből „meg vagyon írva” lehet. Naplóvá, memoárrá, a világot irányító utasításokká válhat. Parancsolatokká.

– De hát a kraken halott – jelentette ki Billy.

– Ugyan már, itt van Byrne, és ő korábban is dolgozott már thana-technikusokkal – felelte Dane. – Nincs szüksége másra, csak arra, hogy egy egészen kicsit felébresszék a testét. Csak némi tintát kell kinyerni belőle.

Nem lehet olyan nagy munka egy kicsit közelebb húzni azt a tartósított krakent az élet és a halál határsávjához. Végtére is Billynek és kollégáinak köszönhetően nem indult oszlásnak, nem kell visszafordítani benne a bomlási folyamatokat, márpedig a nekromunkások feladatának mindig ez a legnehezebb része. Némi kis alig-élet is elég lenne ahhoz, hogy felhergelje a tintazacskókat.

– De miért akarja elégetni? – kérdezte Saira. – Mire jó, ha elég?

– A terve indítja be – felelte végül Fitch. – Csak ennyit tudunk biztosan.

– Lehet, hogy ennek pont az embereihez van valami köze – találgatott Billy. – Cole lánya is biztosan nála van. Lehet, hogy kicsúszott a kezéből az irányítás. Mi a terved a lánnyal? – Ezt az utolsó mondatot már a tintapacától kérdezte, emelt hangon. – Mit akarsz Cole lányával? – Megrázta a csészét.

MI?? MONDSZ? NEM LLÁNY TINTA

– Hipót bele – szólalt meg Saira.

Billy húzott egy ijesztően girbegurba vonalat, mire a betűkből összeállt a TE VAGY TETKO? kérdés. És megjelent egy nyíl, amely Paulra mutatott. Paul felállt.

– Hé! – folytatta Billy. – Miért van nálad a lány?

Ismét írni kezdett, megint apró betűkkel. TETKO NM KAPNAK EL IGEN. HELO.

– Ebből elég – mondta Billy. Pár újabb összefüggéstelen vonal, és ismét összeálltak a szavak, ezúttal egészen gyorsan.

MIT FGNAK CSINÁLNI VELED?

– Mi van? Mit csinálnak? – kérdezte Billy, aztán felnézett. – Miről beszél ez?

– Várjatok, várjatok! – kiabálta Fitch, Billy pedig megemelte a tűt, és megnézte, mit írt le.

ELKAPTAK TÉGED IS MEG TETKÓT IS. NEM ÉLED TÚL. MGVÉDLEK SIESS

– Micsoda…?

– Mi az…?

– Ez most…?

Mindenki egyszerre adott hangot a gondolatainak.

Elkaptak. Paul már állt. Így a Tetkó is. Dane is felpattant. Nem éled túl.

Billy Sairára és Fitchre meredt. Megvédlek, mondta Grisamentum Paulnak. Siess.

– Várjunk csak egy pillanatot! – szólalt meg Fitch.

– Mi van? – kérdezte Billy.

– Várjatok – szólalt meg Dane is. – Csak szórakozik veletek. – Fitchre pillantott. Paul gyorsabban mozgott, mint Billy valaha is kinézte volna belőle. Megragadta a tintásüveget és a papírokat, amelyekre Grisamentum Billy kezével írt. Felkapott az asztalról egy ollót. A teherautó ajtaja felé hátrált.

Billy Fitch arcára pillantott, és nem is próbálta megállítani Pault.

– Nézzétek – mondta Fitch. – Látjátok? Egymás ellen fordít minket.

– Jól van – felelte Dane. Paul is a londomanták közé állt. – Higgadjunk le egy…

A tű leereszkedett, és Billy leírta az utolsó szavakat azzal, ami még maradt rajta.

– Ne – kérte Fitch, de Billy ügyet sem vetett rá, majd hangosan felolvasta:

– Miért hagynának életben?

Billy elkapta Dane tekintetét. Szinte felszikrázott közöttük a felismerés, amikor rájöttek, hogy Grisamentum apró, zavart elméjű cseppjének igaza van.

Billy a londomanták felé lendítette fézerét. Ők nem tudták, hogy már kifogyott, vagy legalábbis majdnem. Billy kételkedett abban, hogy lőni tudna vele.

– Nézzétek – mondta Saira. Ökölvívópózba állt, de Fitchre pillantott. – Ez baromság.

– Ne csináljatok magatokból hülyét – próbálkozott Fitch. Dadogni kezdett. – Senki nem akar semmit, senkinek nem… miért akarnánk…?

– Te… – suttogta Paul. – Igaza van. – Hátrálni kezdett az ajtó felé.

– Várj! – kiáltott fel Fitch, de miközben az utolsó épen maradt londomantái elindultak előre, Dane eléjük állt.

– Vissza – parancsolt rájuk Billy, aki immár szintén Dane mellett állt. Pault védve. – Mi a fenét forgattok a fejetekben?

A teherautó egy stoptáblához vagy piros lámpához vagy vészhelyzethez ért, esetleg egyszerűen csak megállt, és Paul nem habozott. Kinyitotta a hátsó ajtót, amitől a mögöttük közeledők reflektora végigkúszott egyik oldalról a másikra, miközben egy-két autóvezetőt talán megdöbbentett a felvillanó kraken. Paul, aki túl gyors volt ahhoz, hogy megállítsák, már el is tűnt a teherautóból, kezében a tintával és a papírral, és bevágta maga mögött az ajtót.

– A rohadt életbe! – kiáltotta Dane. Odasietett, de az eseményekről mit sem sejtő sofőr már gázt adott. Amikor Dane-nek végre sikerült ismét kinyitnia az ajtót, jócskán odébb jártak, és Paul eltűnt a szemük elől.

– Meg kell találnunk – mondta Billy. – Vissza kell… – Vissza kell vinniük a londomantákhoz, Fitchhez, aki nem tagadta egyértelműen a tinta vádjait. Billy habozott. Dane jobban is igyekezhetett volna annak az ajtónak a kinyitásával.

69.

– Hagytátok megszökni! – csattant fel Fitch. – Nálunk volt a Tetkó, és ti hagytátok megszökni!

– Ne csesztessél ezzel! – felelte Billy. – Fogd be a pofád! Nem Paul a Tetkó.

– Nem hagytuk volna, hogy megöld, Fitch – tette hozzá Dane.

– Nem akartuk megölni.

– Láttunk téged – felelte Billy. – Még csak a szemébe sem tudtál nézni. Ne add az ártatlant, tudjuk, mit műveltél Adlerrel.

– Bárki ráteheti a kezét Paulra, és akkor mindnyájan bajba kerülünk – mondta Fitch. – Nekem nem áll szándékomban bántani, de nem vagyok hajlandó mentegetőzni azért, ha minden lehetőséget nyitva hagyok.

– Minden lehetőséget? – Billy többé-kevésbé már üvöltött.

– Micsoda? – kérdezte Saira Fitchtől.

– Itt volt nálunk London két királyának egyike – szögezte le Fitch. – Akinek isten tudja, mennyi minden szárad a lelkén. Készen kellett állnunk arra, hogy uraljuk a helyzetet. Mit tehettünk volna?

– Nem hiszem el, amit hallok! – csattant fel Saira. – Mi nem vagyunk gyilkosok.

– Ne drámázzál már. – Fitch a legkevésbé sem tűnt bűnbánónak.

– Te nem akartad elengedni – felelte Billy. – Szerinted nincs már elege abból, hogy valaki másnak a tulajdona?

– Meg kellett volna vitatnunk – akadékoskodott Fitch.

– Képzelem – vágta rá Billy. – Paul biztosan erős ellenérveket hozott volna fel a nézet ellen, hogy a fogságba vetése vagy a megölése a legkisebb rossz. Lefogadom, hogy aktívan támogatta volna azokat, akik ezek ellen szavaznak.

– Figyelnétek egy kicsit? – kérdezte Fitch. – Paul tudja, hol vagyunk.

– Miről beszélsz? – kérdezte Billy. A teherautó mögé mutatott. – Még én sem tudom, hol vagyunk, pedig én itt vagyok.

– Tudja, hogy hogyan közlekedünk; látta a járművet. Ha a Tetkó ismét átveszi felette az irányítást, mint azt korábban már megtette, és minden erejét és eszközét beveti, akkor komoly bajban leszünk. Abból kell kiindulnunk, hogy a nyomunkban vannak.

Olyan hosszúnak tűnt a sötétség, mintha az egyik éjszaka egyszerűen átcsorgott volna a másikba, teljesen kihagyva a nappalt. Paul ezt nem is bánta. Sőt, örült neki. Elkerülte a hangokat, többször nagy levegőt vett, és a nyomába eredt minden londoni csendnek, amit csak talált. Pánikolt, zihált. Évek óta most először sétált egyedül, fenyegető kísérők nélkül, most először kellett neki eldöntenie, merre induljon.

Hát akkor, merre is induljon? Sokáig futott. Mint az hamarosan kiderült, sokan futottak aznap éjjel. Rohanó embereket pillantott meg kereszteződésekben, körforgalmaknál, akik az őket kergető katasztrófák elől menekültek.

Az évek óta kifejtett erőfeszítései ellenére, hogy érzéketlenné tegye magát a hátán lévő tinta megparancsolta és elkövetett tettekre (a háta mögött történő gyilkosságokra, azoknak közeli sikolyaira, akiket nem látott meghalni), Paul felszedett némi bűnözői tapasztalatot. Hogyan is kerülhette volna el? Tudta, hogy a legtöbb szökevényt azért kapják el, mert alulbecsülik, milyen messzire kell menekülniük, mielőtt lassíthatnak, úgyhogy csak rohant tovább.

Tenyerével lezárta a tintás edényt. Érezte, hogy a folyadék belemar a hüvelykujjába. Minden máshoz túl gyenge. Tudta, hogy nemcsak a londomanták erednek majd a nyomába, hanem a Tetkó volt emberei is, akiknek hiányzik a főnökük. Tudta, hogy meg fogják találni.

Goss és Subby levadássza majd. Ha az ember megvásárolja őket, meg vannak véve. Eszüket vesztve igyekeznek majd visszakerülni a hátán éktelenkedő rajz szolgálatába.

Pault ezúttal megcsonkítják majd. Tisztában volt vele, hogy meg fogják vakítani, dobozba zárják, miután csonkolták a végtagjait, és vitaminokkal felturbózott tápszerrel etetik, mert a nyelvét is kivágják.

Nagy sokára lelassított. Nem érezte fáradtnak magát. Óvatosan körülnézett.

– Nem őrjítő? – suttogta olyan halkan, hogy csak a bőre hallja. – Hogy nem tudod, mi történik? – Vakság és némaság. – Biztosan érezted, hogy futok.

Üvegcsörömpölést hallott. Fortéllyal felturbózott lökéshullám terjedt, amire a hírekben valószínűleg Molotov-koktélként hivatkoznak majd az ideges riporterek. Paul átvetette magát egy vaskerítésen egy bozótos sarokba, egy kis zöldterületre az utcák között, ami parknak túl kicsi volt. Úgy lapult a bokrok között, a házak látókörén túl, akár a rejtőzködő zsákmány, és gondolkozni kezdett.

A Tetkó csendben maradt. Paul végül felállt. És tényleg: a Tetkó mozdulatlan maradt. Maga elé rakta az elrabolt kis tartályt. Úgy meredt rá, mintha az képes lenne segíteni a bőrét kínzó ellenfelével szemben, mintha lehetséges volna bármiféle együttműködés Grisamentummal. Nézte, ahogy a tinta őt nézi.

Suttogva beszélni kezdett hozzá.

– Kösz a lehetőséget – mondta. – Köszönöm. Mármint, tudod. Hogy figyelmeztettél. És azt mondtad, vigyázni fogsz rám. Kösz. Azt hiszed, hagyni fogom, hogy helyette inkább te parancsolgass nekem?

Felállt. Lehúzta a sliccét, és ügyetlenül belevizelt az apró edénybe, felhígította és szétfröcskölte London hamuvá égett királyának egyik apró részét. Széthugyozta.

– Kapd be – suttogta. – Te is kapd be. Éppen úgy, ahogyan ő is bekaphatja.

Miután végzett, már csak a saját vizelete maradt az üvegben. Elővette a papírt, amelyre Billy kezét használva maga Grisamentum írt. A szél segítőkészen fellibbentette a még ágakon maradt leveleket, és az utcai lámpa egyenesen Paulra világított. Minden egyes nála lévő lapot végignézett. Billyről a táskájában maradt dolgok alapján rakott össze információkat. Mozaikként állt össze a kép. Szó szerint összerakta a dolgokat.

Az egyik lapot megtartotta. Hátát a kerítésnek vetette, leült, és újra meg újra elolvasta a zsákmányát. Aztán összehajtotta, a fejéhez nyomta, és csak gondolkozott és gondolkozott.

Végül ismét nekiindult az utcáknak szakadt Converse-ében. Keresett egy telefonfülkét. Még akkor, aznap éjjel is éltek a szolgáltatók, akik némi jutalékért cserébe gondoskodtak arról, hogy a hívott fél fizesse a beszélgetést. Paul a szükséges formaságok után beütötte a papíron szereplő számot. Hangposta vette fel.

– Nálam van a szórólapod, amit kiraktál – mondta. Megköszörülte a torkát. – Marge? Nálam van a szórólap. Tudom, hol van Billy. Nem akarsz találkozni velem? Tudom, hogy ez most így nagyon bizarr, az éjszaka közepén, de vagy most, vagy soha. Itt várok. Ez a számom. Hívj vissza, amint ezt megkapod. – Megadta a számot. – El kell jönnöd értem, de most azonnal. Mindent elmesélek.

A Tetkó végül, bár kénytelen-kelletlen, de megvonaglott. És ez a mozdulat, akár véletlen egybeesés folytán, akár nem, de egyszerre játszódott le a történelem egyik rettenetes rándulásával. Mindenki érezte. Felhevülés, kiégés, némi eltűnés. A történelem parázslott.

– Éreztétek? – kérdezte Fitch.

Ha Paul enged a hátán viselt hatalomnak, és a Tetkó összeszedi haderejét, és visszajön értük, akkor végük. A londomanták ebben egyetértettek. Sőt az sem kizárt, hogy Paul szövetségre lép Grisamentummal, a nála lévő kis cseppekkel, visszaviszi a folyékony bűnöző többi részéhez, és ebben az esetben is vége mindennek.

– Miféle szövetség lenne az? – kérdezte Billy.

Az egyszerre harsogó káoszban senki nem hallotta a másikat. Fitch Dane-nel és Billyvel üvöltözött, amiért elengedték Pault, majd szavai motyogássá halkultak. Dane rendkívül ijesztően morgott vissza rá, bár ezt időnként váratlanul félbeszakította: ilyenkor kidugta a fejét a csapóajtón vagy az ablakon, és Watihoz suttogott, aki, ha felébredt egyáltalán a babában, semmi olyat nem mondott, amit bárki más hallhatott volna. A londomanták Fitch-csel, saját vezetőjükkel kiabáltak a terv miatt, mert még mindig alig tudták elhinni, hogy támogatta. Saira meg sem szólalt.

– Egyszerűen túl nagy volt a kockázat – magyarázkodott Fitch. – Paul labilis. A Tetkó ismét szabadlábon van. Amint képes, megpróbálja utolérni Gosst és Subbyt. Értitek? Utána azok megkeresnek minket… és akkor nem csak mi fogunk meghalni.

Ezt nem hagyhatták. Meg kellett óvniuk a krakent a közeledő tűzvihartól.

– Miről beszéltünk előtte? – kérdezte valaki.

– Nem tudom – felelte Fitch. – Biztonságos helyre kell szállítanunk a krakent.

– És szerinted hova a faszba? – kérdezte Dane. – Már elkezdődött.

– Hát nem érted? – kérdezte Saira. – Csak addig tudtuk biztonságban tartani, amíg senki nem volt tisztában azzal, hogy nálunk van, és azt sem tudták, hol vagyunk. Hát, most már a világ két legveszélyesebb embere tudja.

70.

Paul és Marginalia egymással szemben ültek. Hol a picsában kezdjem?

A nő ugyan már nem merte felvenni egyik telefonját sem, de az üzeneteket meghallgatta, és pár órával később meg is érkezett olcsó kisautójában. Visszalopakodott érte a lakásához, aztán útnak indult a találkozóra. Paul látta, amint megérkezett. Lassan haladt, mintha uszály lenne az elsüllyedt utcákon. Londonnak ez a zuga egészen csendes volt.

A lány több méterrel odébb parkolt le egy másik lámpa alatt. Csak várt és várt, és amikor Paul nem sietett oda hozzá, és nem is csinált semmit, odaintette magához. Marge fülhallgatót viselt. Vékony, bádoghangú zümmögés szűrődött elő belőle, de úgy tűnt, a lány teljesen jól hallja azon keresztül is.

– Induljunk – mondta neki a férfi. – Majd én figyelek, hogy senki se vegyen észre.

Körbe-körbeautókáztak az éjszakában. Marge követte Paul utasításait. A férfi a tintaparazitájára hallgatott, ezért képes volt úgy navigálni, hogy egy nagy védőrúnát írtak le az útvonalukkal.

– Itt – szólalt meg. – Kanyarodj be.

– Hova megyünk?

– Vannak helyek, ahol nehezen találnak meg minket.

Hosszú útvonalon kalauzolta a nőt Londonon keresztül, kizárólag hátsó sikátorokon, bonyolult kerülőutakon át.

– Hol is volt? – dünnyögte az emlékeire bólogatva.

Végül odaértek egy föld alatti parkolóházhoz, egy puccos lakótömb bejáratánál. A sötétben, az oszlopok között egymásra meredtek.

Paul a lányt nézte. Marge a tönkrement arcú férfit. Paul izgatott volt. Olyan férfi, gondolta Marge, akinek tervei vannak.

– Hol vagyunk?

– Hoxtonban.

– Azt sem tudom, mit kérdezzek tőled… – kezdte Marge. – Nem tudom, mit…

– Én sem.

– Ki vagy? Mi ez az egész?

– Elmenekültem.

Csend. Marge a sokkolóizés bénítópisztolyt markolászta, ami menet közben valahogy odakerült hozzá. Bármit be lehetett szerezni. Paul a fegyverre nézett.

– Miért akartál beszélni velem? – kérdezte a lány. – Hogy kerültél ebbe az egészbe?

– Azt hiszem, ismerem egy barátodat…

– Leont? – Marge hangjából már a szó befejezése előtt elszivárgott minden remény. – Nem Leont…

– Nem tudom, hogy ő kicsoda – felelte Paul gyengéden.

– Billyt?

– Billyt. Ő a londomantákkal van. A polippal.

– Ő küldött?

– Nem egészen. Ez bonyolult. – Paul úgy beszélt, mintha elfelejtette volna, hogyan is kell ezt csinálni.

– Meséld el.

– De akkor te is.

Marge a következő pár órában megosztotta vele az összes apró részletet, beleértve az összetűzését Gosszal és Subbyval, amire Paul fintorogva és bólogatva reagált. Azt ígérte, ő is elmeséli a saját történetét, aztán azt állította, hogy pontosan ezt csinálja, de csak tények, nevek és képek zavaros, logikátlan egyvelegét sorolta. Marge végighallgatta, bár fülhallgatóját egy pillanatra sem vette le, és nem tudott meg semmi olyat, amit képes lett volna értelmezni. A végére csak annyit értett meg, hogy Billy súlyosan belekeveredett valamibe, és a saját előérzete, miszerint valaminek vége lesz, nem csak paranoiából fakad.

– Miért kerestél meg?

– Azt hiszem, mi ketten segíthetünk egymásnak – felelte Paul. – Én el akarok juttatni egy üzenetet a londomantákhoz, Dane-hez és Billyhez, de jó okom van arra, hogy úgy gondoljam, nem játszanának tisztán. Velem legalábbis nem. Dane-ről és Billyről nem tudom. Őket nem ismerem. De szükségem van rá, hogy meghallgassanak, mert terveim vannak. Amikor megláttam a papírodat, az jutott eszembe, hogy ó, ő ismeri Billyt. Eszembe jutott, hogy rólad már hallottam. Vele tisztességesen fog játszani, gondoltam.

– Azt akarod, hogy közvetítő legyek?

– Igen, én hozzáférek a… Nehéz lenne elmagyarázni, de én hozzáférek bizonyos… erőforrásokhoz, amelyekre szükségük van. De szükségem van rá, hogy megvédjenek. Ők. És más dolgokra is. Van mit felajánlanom nekik. De lehet, hogy ők úgy gondolják, hogy nem bízhatnak bennem. Mostanában nem vagyok önmagam. Üldöznek.

– Te vagy az, aki tudja, hogy ők hol vannak. Nekem fogalmam sincs, már mondtam, nem léptek velem kapcsolatba, annak ellenére, hogy megvan nekik a számom…

– Billy csak téged próbált megvédeni. Ne gondolj róla rosszat. De így is el tudsz juttatni hozzá egy üzenetet. Mint már mondtam, benned bízik. – Paul Marge szemébe nézett, majd körbepillantott.

– Hogyan? Adsz egy telefonszámot?

– Az nehéz lenne. Úgy értettem, a városon keresztül. Azt a londomanták mindenképpen meg fogják kapni.

– Egyszer én is kaptam egy üzenetet a városon keresztül. – Paul erre még alaposabban megnézte magának. – Billytől.

– Tényleg? – kérdezte a férfi csendesen. – Kaptál? Zajban? Fényben? Tégla-Braille-ben?

– Fényben. – Paul erre csak fotó, de egészen gyönyörű mosollyal válaszolt.

– Fényben? Hát így? Aha. Tökéletes, szóval fényben. – Kiszállt a kocsiból, és Marge is követte.

– Ez máris egy apró kapocs közöttetek. Ez megkönnyíti a dolgokat. – A kukák felé bámult, az árnyékokba, majd rámutatott valamire. – Nézd… – Egy izzó pislákolt a betontetőn, egy a sok közül, de olyan, amelyik kihunyni készült. – Nem jut eszedbe valami arról, ahogyan be-és kikapcsol?

– Ó – felelte Marge. Szinte suttogott. – Így kezdődött az egész.

Paul arcán újabb feszült mosoly villant fel.

– Nem kell tudnunk, hol van most Billy. Mostanra már én sem tudom. De a londomanták mindig ott vannak a vonal másik végén. A város majd elviszi nekik az üzenetet. Igen, én ismerem a morzét. Az elmúlt pár évben mindenféle dolgot megtanultam. Mindenféle hasznos dolgot. Megbízol bennem? – Most teljes magasságában kihúzta magát, és két karját enyhén széttárva jelezte, hogy nincs nála semmi. – Van mit felajánlanom neki. Mi segíthetnénk egymásnak. És ő szeretne veled találkozni. Megkérhetnéd, hogy jöjjön el hozzád.

Billy, írta a lány, Marge vagyok, gyere el hozzám.

– Azt fogja hinni, hogy csapda – jegyezte meg.

Paul a fejét csóválta.

– Lehet. Majd körbeszaglászik, hogy kiderüljön, tényleg te vagy-e az. – Íme, egy futólag humoros szent ember. – Vagy egyszerűen csak eljön. Aggódik érted.

– Tényleg? – gondolta Marge.

– Mondj el neki valami titkot, ha nem bánod. Akkor tudni fogja, hogy te vagy az. – Marge leírta Leon második keresztnevét. Leírta a parkoló címét, ahol voltak. Paul az egészet a morze táira és tijeire fordította, a pöttyöket és a vonalakat pedig gondosan a betűk alá írta. Az üzenetet neki kell eljuttatnia Billyhez, mondta a lánynak. Ez az ő üzenete, magyarázta neki, az ő barátjának szól, a maga külön módján.

Ha Paul meg akarná ölni, gondolta Marge, akkor nehézkesebb módszert nem is találhatott volna. Alig tudott megülni a fenekén. Az iPod szelleme azt dúdolgatta, hogy done have to be rich la la to be my girl. Paul annyira kicsavarta az izzót, hogy megszűnt az elektromos kapcsolat.

– Tá, ti, ti, ti – kezdte Paul. És a többi, és a többi. Marge az ütemet követve ki-majd visszatekerte a lámpát, fényt és árnyékot váltogatott a nem túl profi, de reményei szerint olvasható kódolt üzenetéhez, amelyet majd a város ad tovább, végigkopogtatja a ritmust Londonon, rábízza a metropoliszra az információt, mintha roppant, beton és tégla távírógép lenne.

Soha nem lehet tudni – gondolta a nő. – A múltkor is működött.

Amikor megérkeztek a krakentemplom romjaihoz, Dane nem engedte belépni a londomantákat az épületbe. Ők sem tudták már, miféle kapcsolatban is vannak, Dane sem tudta, neki mi köze hozzájuk… még mindig szövetségesek lennének? A sérült, szinte öntudatlan Wati nem bírta áttörni a továbbra is létező védőfalakat. Csak Billy ment Dane-nel. De amikor lemásztak, már vártak rájuk. A krakenszekta utolsó pár szétszóródott tagja, akik gyászhírre tértek haza.

Nagyjából ugyanannyian voltak, mint azon a szertartáson, amelyen Billy is jelen volt, de az csak egy szabbat volt, egyszerű mise, ez pedig a világ utolsó összejövetele. Azok, akik mulasztásból, elfoglaltságuk miatt, vagy a kimerítő, világias mindennapok taposómalmában felőrlődve nem tudtak megfelelő rendszerességgel részt venni az általuk gyakorolt vallás szertartásain, most mind itt voltak.

Akadt pár izmos fiatalember, akik az egyházi őrséget adó, jobb kötésű férfiakra hasonlítottak – akik őrt álltak, és meg is haltak. A legnagyobb részük mindenféle jellegtelen férfiakból és nőkből állt. Az egyház maradékából.

Igazából éppen csak rápillantottak Billyre. Már nem érdekelte őket, vajon tényleg elvadult próféta-e, valamilyen értelmetlen, urbánus Szent Antal. Semmi nem érdekelte őket a gyászon kívül. Dane-t úgy kezelték, mintha ő lenne a teuthex. Bár korábban a szerződéses alvállalkozó, majd a renegát szerepét játszotta, most ő állt a legközelebb ahhoz, amit vezetőnek tekinthettek. Még csak vádaskodni sem vádaskodott senki, nem nevezték hitehagyottnak. Dane szinte tündökölt áhítatuk dicsfényében.

– Ugye tudod, hogy Grisamentum meg fog keresni minket? – jegyezte meg Billy.

– Igen.

– A kraken miatt.

– Igen.

– Meg fogja találni.

– Igen.

Leültek. Ez a búcsúbeszédek ideje volt.

– Dane… Te is érzed. Most van, ma lesz, vagy holnap, esetleg holnapután. Nem kell mást tennünk, csak addig megóvnunk a krakent a bajtól, és akkor legyőzzük a próféciát.

– Engem ez nem érdekel. És amúgy is, ebben te sem hiszel.

– Ezt nem gondolhatod komolyan.

– Melyiket? – kérdezte Dane.

– Egyiket sem – felelte Billy. – Semelyiket.

– Ó, dehogynem. Mindkettőt. – Dane tárcsázott egy számot egy épen maradt vonalas telefonon, majd átnyújtotta a kagylót Billynek.

– Hangposta – magyarázta. – Az enyém.

– Tizenhét üzenete van – hallotta Billy. – Az első üzenet. – Kattanás, majd a teuthex hangja hallatszott. – Hát jó. Tudni akarom, hogy mi a fenét képzelsz, mit csinálsz pontosan? Elolvastam az üzenetedet. Neked van némi mozgástered, de egy próféta elrablása túlmegy minden határon.

Billy Dane-re pillantott. Dane elvette a telefont, és a gombjait nyomogatva végigment a napokon. Egy egészen közeli pillanatig.

– Igen – mondta. – Amit most csinálsz – hallotta Billy ismét a teuthex hangját –, az istentagadás. Egyértelmű parancsot kaptál tőlem. Megmondtam neked. Hozd ide. Ez nem a megfelelő időpont egy hitéleti krízisre. Végezni tudunk ezzel az átkozott undormánnyal.

– Mi ez? – kérdezte Billy. A magasba emelte a kagylót.

– Operatív ügynök vagyok – felelte Dane.

– Téged kiátkoztak…

– Ó, hát persze.

Ki a fene bízott volna meg a fundamentalista fejlábúak képviselőjében, amikor krakenproblémáról volt szó? Viszont egy renegát… Kiben bízhatnának jobban?

Billy megrázta a fejét.

– Jézusom – képedt el. – Az egész csak színjáték volt. Végig a teuthex parancsait követted.

– Nem színjáték volt. Küldetés. – Az a makacs renegátság! – Az emberek szívesebben segítenek egy száműzöttnek.

– Ki tudott erről?

– Csak a teuthex.

– Szóval az egyház többi része úgy gondolta, hogy te tényleg… – rakta össze Billy, majd elhallgatott. Ha egy egész gyülekezet azt hiszi az emberről, hogy ki van átkozva, akkor az igaz?

– Most már nem érdekli őket – felelte Dane.

– De engem is magaddal vittél. Ezt is…? Ez is a tervhez tartozott?

– Minden lépéselőnyre szükségem volt. Te tudtál dolgokat. Még mindig tudsz. Te palackoztad, Billy. Soha nem hitted el, hogy az lennél, Billy, de tényleg próféta vagy. Bocs, haver.

– Szóval, amikor azon a gyűlésen a teuthex mindenkinek azt mondta, hogy nem fog vadászni rá… – A póz, a mélytengeri visszavonulás csak hazugság volt, amelyről az egyház a pápájukba fektetett hit segítségével hagyta meggyőzni magát. Csak a teuthex és álkiátkozottja ismerték a sokcsápú igazságot, és továbbra is vadásztak az istenük testére.

– De… – szólalt meg Billy lassan – …te nem engedelmeskedtél a parancsnak.

– Így van. Magammal vittelek, és nem vittelek vissza. És amikor megtaláltuk, őt sem vittem vissza nekik.

– Miért?

– Mert ők meg akarták semmisíteni, Billy, ez volt a dolguk. És jól is gondolták, de tisztában vagy azzal, hogyan lehet egy ilyesmit megsemmisíteni? Mindenki ugyanazt mondja, és így is van. Elégették volna. Ez a szent módszer. Otthagyni a krakent a tartályban… istenkáromlás. Úgyhogy vissza kellett vinnem. De a teuthex elégette volna.

– És akkor megláttad a próféciát.

– A teuthex el akarta égetni a polipot. És azt mondták, akkor kezdődik majd… ez. Ez az egész. Mi van, ha mi tehetünk majd róla? – kérdezte Dane. Nagyon fáradt volt a hangja. – Mi van, ha az én egyházam, miközben a dolgát teszi, engedi szabadjára, és hozza a fejünkre… azt, ami jönni fog?

Ez nem Dane egyházának tervezett világvégéje lenne, nem az ő spiráljaik mélyén megcsillanó hatalmas szem, ez nem az az armageddon, ahol a felszín felé örvénylő őskraken harcias kontinensként bukkan fel és hal meg, és spriccel tintaként új korokba. Ez nem az a hallelujára méltó vég lett volna, hanem egy antiapokalipszis, egy áhítat nélküli reveláció, egy időzabáló tűz. Egy baleset.

Micsoda rettenetes szorongást okozhatott Dane-nek a tudat, hogy az ő egyháza lesz a bohóc, aki megcsúszik a banánhéjon. Nem a mi hibánk, de felgyújtottuk a jövőt. Ó, istenem, szörnyen szégyelljük magunkat!

– De nézd – mondta Dane, és körbemutatott. – Most már senki nem maradt, aki elégesse, és a világvége mégsem marad el. Úgyhogy nem ez fogja okozni. Tévedtem. Lehet, hogy ha megteszem, amit mondtak nekem, akkor minden megmenekült volna. – Nyelt egy nagyot.

– Ez nem a te hibád.

– Úgy gondolod? – kérdezte Dane, de Billynek igazából fogalma sem volt, mit gondol. Az a sok „kellett volna”, „lehetett volna”, „tudhattad volna”. A halott teuthex munkahelyén ültek és a törött képeket bámulták.

– Hol vannak a londomanták?

– Pánikolnak – felelte Billy. – Grisamentum egyre közeledik, és nem kell sok idő ahhoz, hogy megtaláljon minket. Szerintük nem kell mást tennünk, csak vigyáznunk a krakenre, amíg véget nem ér az a nap. Ez a terv.

– Ez egy elég szar terv.

– Tudom – felelte Billy.

– Az – erősítette meg Dane. – Hányszor fogják még azt mondani, hogy mindjárt eljön az a nap? Ha Paul még nem adta meg magát a Tetkónak, akkor sem kell hozzá sok idő. Vagy amíg Goss és Subby megtalálja. De lehet, hogy Gris már előttük felgyújtja a világot. – Valahol csöpögött valami. Dane a cseppek ritmusára beszélt.

– Szóval – felelte Billy.

– Szóval mi fogjuk elindítani azt a napot – mondta Dane. – Ne menekülj. Vidd el Grisamentumnak. Az ő terve nyomán fog lángba borulni minden, akármilyen oknál fogva, akár ezt forgatja a fejében, akár nem. Úgyhogy tőle kell megszabadulnunk, és ha ő eltűnt… – ütögette le a képzeletbeli port a tenyeréről – …a probléma megoldódik.

Billy ezen önkéntelenül is elmosolyodott.

– Még csak azt sem tudjuk, hol lehet. Neki vannak fegyvertenyésztői, szörnyfalkái, ki tudja, honnan szalajtott papír-és tintamágiája… nekünk mink van? – kérdezte Billy. Már szinte fel sem tűnt neki, milyen abszurd, ha pont ő mond ilyeneket. – Már ne érts félre, én nagyon szívesen…

– Emlékszel még, hogyan találtuk meg a teuthexet? – kérdezte Dane. – Miért gondolod, hogy az oltár felé nyúlt?

Az utolsó nagyjából húsz krakenhívő a templomhajóban gyűlt össze. Öregasszonyok és öreg férfiak, meg a fiatalok, mindenféle stílusú ruhákban. Egy kis csomónyi London, amit elgyengített a gyász. Új, vonakodó tagok a saját vallásukat túlélők apró, történelmi egyesületében.

– Fivéreim és nővéreim – dünnyögte Dane. – Ez az utolsó krakenhívő osztag – szólt oda Billynek. – Akik még odakint vannak, azok nem jönnek vissza.

Az oltár persze faragott tapadókorongokból, és egymásba csavarodó csápokból állt. Dane bizonyos sorrendben megnyomkodott rajta pár kitüremkedést.

– A teuthex is ezt akarta – mondta.

A teuthex nem istenfélő búcsúra emelte halálakor a kezét. Az oltár egyik intarziás része kiugrott a helyéről. Dane lassan lehajtotta az oltár fém előlapját.

Mögötte üveg volt. Az üveg mögött tartósított dolgok. Krakenrelikviák. Billy levegő után kezdett kapkodni, amikor elkezdte felfogni a látottak méretét. Az oltár a mellkasáig ért. És ami szinte teljesen betöltötte, az egy csőr volt.

Az alakját már sokszor látta. Kicsit papagájszerű, szélsőségesen gonosz hajlásszöggel. De a legnagyobb valódi darab, amit valaha látott, elfért volna a tenyerében, és egy közel tíz méter hosszú óriáspoliphoz tartozott. Ez a szájnyúlvány a padlótól a csípőjéig ért. Olyan nagyra lehetett nyitni, hogy ő is belefért volna. Ezek az összecsattanó kitinperemek akár egy fatörzset is elroppanthattak volna.

– Meg fog harapni – mondta Dane. Úgy beszélt, mintha éberen álmodna. – Csak egy picit. Csak annyira, hogy vért fakasszon belőlem.

– Mi? Mi van, Dane? Miért?

– Csak ennyien maradtunk. Mi vagyunk az utolsó védőbástya.

– De miért?

– Hogy támadásba léphessünk.

– Micsoda? – kérdezte Billy. Dane elmagyarázta.

A végső tartalékosok fogalma nem ismeretlen. Mindig is léteztek királyok a hegyek alatt. A prágai Gólem… bár az rossz példa, mert az lemaradt a riadóról, csúnyán elaludt. London összes szektájának megvan a saját végső reménysugara, a saját titkos szelleme, a saját alvó paladinjai, akik közbelépnek, amikor a percmutató elüti az éjfélt. A krakenhívőknek eszelős viking harcosok jutottak. De azok a harcosok, akik jelentkeztek és akiket kiválasztottak erre a szent, végső küldetésre, mind meghaltak, mielőtt a teuthex beindíthatta volna az átváltozásukat. Úgyhogy az utolsó krakensereg tagjait az egyház könyvelői, tisztviselői, takarítói és mindennapi hívei fogják alkotni.

Elvégre mi a fejlábúság lényege, ha nem a másság, a felfoghatatlanság. Miért lenne megértő egy ilyen istenség azokkal, akik fejet hajtanak dicsősége előtt? Miért ajánlana fel bármit? Bármit a világon?

Az, hogy a kraken nem hajlandó kompenzációra, a mélyen hívők szerint éppenséggel megkülönbözteti őket a mohó, telhetetlen ábrahámista triádtól és a „valamit valamiért” elvüktől, attól az alapvető gondolattól, hogy a mennyekbe viszlek, ha engem imádsz. De ezt az átváltozást még a kraken is megadja nekik, ezt a segítő csápot, az imádat, a toxinok és a hit jóvoltából.

– Húsz krakenegység azért már valami. Csak rajtunk múlik. Nekünk kell elszabadítanunk az éjszakát – mondta Dane. – Elszabadítanunk és uralnunk. És nem csak mi vagyunk, igaz? Ott vannak a londomanták és a londoni antitestek is. Ők, ha siránkozva is, de segítenek. Mindannyian benne vagyunk, úgyhogy két választásuk maradt. Vagy részt vesznek a dologban, vagy megpróbálnak eltűnni. És ahhoz elég sok szerencse kéne. Fitch bekaphatja. Beszélj Sairával. Ő meg fogja tenni.

– Miért nekem mondod, hogy… – Billy elhallgatott. – Tényleg azt hiszed, hogy le tudod győzni Grisamentumot?

– Hadd indítsuk el ezt a kis utolsó kereszteshadjáratot, na?

– Azt hiszed, nyerhetünk? Azt hiszed, le tudod győzni?

– Szerinted? – kérdezte Dane.

Billy már kitanulta ennek a másik világnak a szabályait. Habozott egy kicsit, de nem volt képes szabadulni attól, amiről úgy gondolta, hogy tudja.

– Ebbe… – kezdte. – Ebbe bele fogsz halni, igaz? – Ezt csendesen kérdezte. A csőrre mutatott.

Dane vállat vont. Másodpercekig egyikük sem szólt semmit.

– Ez meg fog minket változtatni – felelte végül Dane. – Nem tudom. Nem minket szántak az ilyesfajta erő hordozójául. Ez dicső halál, de…

Billy próbált rájönni, mit felelhetne erre.

– Dane – mondta. Azokat a rettenetesen nagy harapóizéket bámulta. – Könyörgöm, ne tedd ezt.

– Billy.

– Most komolyan, te nem… Neked muszáj… – Dane-ből hiányzott az eszelős harciasság. Mármint ha Billy nem vette figyelembe a tényeket, és azt, hogy mi mindent megtett, és miért is tette, akkor a viselkedése szokványos volt. Nagyon angolosan hitt. És erre vele kapcsolatban ugyanolyan megdöbbentő volt ráébredni, mint amikor bármelyik vidéki templom udvarias és visszafogott öltözködésű gyülekezetéről derül ki, hogy ők bizony meghalnának a hitükért.

– Várj! – mondta Billy. – És mi lesz, ha nem sikerül? Ha nem sikerül, akkor az utolsó reményünk is elveszik.

– Billy, Billy, Billy. – Dane-t nem érdekelte, hogy a világ túléli-e a dolgot. – Holnap estére tudni fogom, hol van Grisamentum.

– Honnan?

– Nincs olyan sok régi tintagyár a városban, öregem. Amikor Wati utoljára felébredt, elküldtem szaglászni. A legtöbb helyen vannak szobrok.

– Csak nem lehettek annyira ostobák, hogy otthagyják őket…?

– Nem, de szobrok azért mindenhol vannak, úgyhogy ha egy sincs a helyén, és Wati sehova nem tud menni, az is információ. Valamiről árulkodik. Valaki erőfeszítéseket tett azért, hogy távol tartsa onnan. Én tudom, hol van Grisamentum, ő pedig lófaszra sem számít. Holnap, Billy.

Amikor felmentek a lépcsőn, odafent Saira várta őket.

– Végre – mondta. Idegesnek tűnt, folyamatosan nézegetett körbe, és nagyokat nyelt. Egy ifjú londomanta volt vele. Előbb-utóbb a rendőrség is be fog futni, bár éppen más foglalta le az idejüket, és egy vandálok feldúlta köztemplom nem szerepelt a prioritási listájuk élén. – Billy, üzenetet kaptál.

– Micsoda?

– A városon keresztül jött. Bax hallotta meg. Egy barátod küldte. Marge.

– Marge? Miről beszélsz? Marge?

– Sikerült elérnie minket – magyarázta Saira. – Válaszolt. Ugyanúgy, ahogyan te juttattad el az üzenetedet hozzá. A városon keresztül.

Ettől Billyben hirtelen feltámadt a londomanták furcsa közvetítőjének emléke, amikor a Marge-nak szóló üzenetét a postaláda sötétjébe suttogta. Ami azóta szinte eszébe sem jutott. Váratlanul bűntudata támadt, amiért valamiféle pszichoterápiás performanszként fogta fel, amitől jobban érezte magát. Talán erre is alkalmas volt, de tényleg annyira közhelyesen gondolkozott, hogy minden magyarázat ellenére kételkedett abban, miszerint valóban egy üzenetről lett volna szó? És ha Marge megkapta, akkor miért hitte azt, hogy a tanácsát megfogadva kimarad ebből az egészből?

Kezdett megszédülni, mert közben végiggondolta, mi mindent csinálhatott Marge és mi mindenen mehetett keresztül, mi mindent láthatott, amíg elérkezett erre a pontra, ahol már képessé vált ilyen módon üzenetet küldeni neki. És őt nem vezette egy saját Dane. És a pasija is meghalt. Milyen sokáig vadászhatott azokra az információkra, amelyek kétségkívül nagy szerepet játszottak abban, hogy idáig eljutott. És egészen biztosan Billy üzenete indította el ezen az úton.

Lehunyta a szemét.

– Szerettem volna távol tartani – dünnyögte utolsó féligazságként. Magában némán bocsánatot kért Marge-tól. A lány már belekeveredett, és annál jobb neki. – Jézusom, mi történt? Mit mondott?

– Találkozni akar veled – felelte a Bax nevű férfi. – Egy parkolóban van, Hoxtonban. A Tetkóval.

– Mi? – kérdezte Billy.

Dane dadogva mondani próbált valamit, de elhallgatott.

– Igazából nem egészen ezt mondta – helyesbített Saira. – Hanem azt, hogy Paullal van. És lenne egy ajánlata. – Billy és Dane összenézett.

– Mi a francot csinált? – kérdezte Billy. – Hogy a fenébe sikerült vele összejönnie?

– Biztos vagy benne, hogy nem volt eleve boszorkány? – kérdezte Dane.

– Már semmiben sem vagyok biztos – felelte Billy. – De nem… Nem tudom elképzelni, nem hinném, hogy…

– Akkor meg fog halni – szögezte le Dane.

– Akkor… a fenébe is – vágta rá Billy.

– Már ha tényleg ő az – tette hozzá Dane.

– Azt üzente, mondjuk meg neked, hogy „Gideon” – szólalt meg Saira.

– Ő az – felelte Billy. Megrázta a fejét, és lehunyta a szemét. – De miért van vele? Hol van Wati?

– Itt, Billy. – Wati hangja kimerülten csengett. Egy kis halászbábuban volt éppen, amelyet a gyülekezet egyik tagjának gyermeke készített. Egy vécépapír-gurigából és vattából készült emberkében lógott az ablakpárkányon. Billyt bámulta aprópénzszemével.

– Wati, hallottad ezt? Oda tudsz jutni? – kérdezte Billy. Próbált megértően beszélni, de sürgetően sikerült. – Meg kell tudnunk, igaz-e. Tényleg ő az? Lehet, hogy fogalma sincs arról, mibe keveredett. A név jelentheti azt, hogy valóban Marge az, de lehet olyasvalaki, aki kiszedte belőle.

– Mit akar? – kérdezte Dane. – Paul… vagy a Tetkó… miért hívja fel magára a figyelmet? Biztosan tudja, hogy Gristől kezdve Gosson át Subbyig mindenki a nyomában lohol.

– Akar valamit. Ezt Marge is megmondta. Lehet, hogy amint megérkezünk, rögtön kést szorít a torkához – felelte Billy. – Nem fog tét nélkül tárgyalásokat kezdeményezni. Lehet, hogy túszként tartja magánál a lányt. Talán Marge nem is tudja. – Billy és Dane megint egymásra pillantott.

– Paul nem a legjobb formájában lépett meg tőlünk – jegyezte meg Saira.

– Wati, el tudsz jutni Marge-hoz? – kérdezte Billy.

– Azt sem tudom, van-e ott test a számomra – felelte Wati.

– Az autójában van egy baba. A nyakában pedig egy feszület – mondta Billy.

Csend lett.

– Wati – szólalt meg Dane. – Hallod, hogy beszélsz? Nagyon fáradt a hangod.

– Meglátjuk – felelte Wati. Majd eltűnt. Egyik szoborból a másikba sántikált Londonon át.

Fitch azt mondta, el kell bújniuk. Az egyik londomanta a saját eretnekségétől megittasulva azt javasolta, hogy hagyják el a várost.

– Üljünk be a kocsiba, és nyomás! – kiáltotta. – Fel! Skóciába, vagy akárhova! – De nem tudták biztosan, hogy például Fitch, aki már funkcionálisan beépült a városba, életben maradna-e hosszabb ideig a határain kívül. Billy elképzelte, milyen lenne az autópályán menni, mire végre kiismerné a teherautó szeszélyes himbálózását, és így szállítaná a tartósított polipot a nyirkos angol vidéken át, fel a skót hegyekbe.

– Gris tíz másodperc alatt megtalálna minket. – És nem tévedett. Volt valami a város palacserepeiben, a kereszteződések szögében, ami elrejtette őket, még akkor is, ha ez sem volt több, mint egy csapda. A város éppen csak annyira hajlott meg, hogy a londomantákat elrejtse szem elől. Mintegy reflexből.

Ha elmennek, védőlepel nélkül maradnak. Egy hatalmas polipot szállító teherautóban araszolnának észak felé a sövénykerítések között. A kurva mindenit, tíz mérföldet sem tehetnének meg és minden, ami kicsit is érzékeny, elkezdene vérezni.

– Így fogjuk csinálni – jelentette ki Billy. – Ahogy Dane javasolta. – Nem nézett rá. – Ő nem fogja meggondolni magát, és így nem kell tovább találgatnunk, hogy ez-e az utolsó éjszaka, mert tudni fogjuk, hogy ez az. És Dane úgyis megteszi, bármit is csinálunk mi, többiek.

Saira az ő pártján állt. A háború pártján. Billy látta rajta, hogy fél, de ezzel együtt is így szavazott. A krízis demokráciára kényszerítette a londomantákat. Billy Sairára mosolygott, aki pedig nyelt egyet, és visszamosolygott rá.

71.

Marge és Paul izegve-mozogva üldögélt a csomagolópapírok kupacai között. Már nagyon sok órája ültek az autóban. Marge feltöltötte az iPodját, és próbálta sztoikusan hallgatni védelmezője egyre fülsértőbb trillázását.

– Mit hallgatsz? – kérdezte meg végül Paul. Nem kapkodta el.

Marge elengedte a kérdést a füle mellett. Felesleges kalóriákat tömtek magukba, és mindig lebuktak az ablak alá, amikor úgy hallották, jön valaki. Paul úgy dörzsölte a hátát a széktámlához, mintha megcsípte volna egy rovar.

– És mi a te történeted? – kérdezte Marge. Lehet, hogy így, kicsit nyugodtabban már értelmesebben fogja előadni.

– Még évekkel ezelőtt keveredtem ebbe az egészbe. – Paul ennél többet nem volt hajlandó mondani.

Újabb órák teltek el. Marge most már úgy érezte, mindig is ebben a parkolóban élt. Ide nehezen férkőztek be az érzelmek és a váratlan meglepetések. Úgyhogy Marge nem volt képes másra, csak üldögélni.

Nem volt csend. Minden épület suttog. Ez csöpögve pusmogott, a huzatban mozduló szeméttel susogott, a beton pattogása volt a lélegzetvétele. A holtidőt egyszer csak újabb lélegzetvétel, nagyon halk lélegzetvétel törte meg. A Marge műszerfala felett lógó játékbabából jött. A lány lehalkította az iPodját.

– Paul – szólalt meg a kis bábu egy férfi vékony hangján. – Te pedig biztosan Marge vagy.

– Wati – felelte Paul. – Marge – folytatta –, ez Wati. – Óvatosan beszélt. Már hosszú ideje nem szólt semmit.

Marge meg sem mukkant. Csak a babát nézte, és várt.

– Hol vannak a többiek? – kérdezte Paul.

– Mi az ajánlatod, Paul? – kérdezte a baba. – Mi folyik itt? Vissza fogsz jönni?

– Várj – mondta Marge, a babának. – Te… te Billyvel vagy? Ő hol van?

– Billy nem tud eljönni – felelte a bábu. – Van egy kis katyvasz. – Ó, milyen szomorúan nevetett az a cérnahang. – Egyébként üdvözöl. Nagyon aggódik érted. Nem számított arra, hogy hallani fog felőled. Kicsit aggódik a… emiatt a férfi miatt, aki itt ül veled. Szerintem te nem tudsz róla mindent, amit kellene. Paul, mit akarsz mondani nekünk?

– Ó, hát tudod, hogy van ez. Wati, így hirtelen azt sem tudom, mit mondjak – felelte Paul. – Olyan sok mindent akarok mondani, hogy azt sem tudom, hol… szóval, terveim vannak.

Paul hadarva beszélt, csak úgy ömlöttek belőle a szavak. Marge csak bámult. Nagyon hirtelen váltott át szószátyárba.

– Hogy mit akarok? Wati, szerintem azt akarom, hogy menj innen, és hozd ide, hozd el Billyt. Azt akarom… – Elhallgatott. – Te tudod, mi történt, Wati? Hogy mit terveztek a londomanták? Meg akartak ölni engem. Ugye tudod? Szerinted ez rendben van?

– Nem tudjuk biztosan, terveztek-e bármit is, Paul. De most merre indulunk? Mit akarsz?

– Ők meg akartak…

– Hol vannak Grisamentum darabkái? – kérdezte Wati. – Egy üvegben voltak, nem? – Paul elfintorodott, és csak legyintett: sehol, nem számít. – Most merre indulunk?

– Én nem indulok semerre, Wati, de neked kellene – felelte Paul sürgetően. – Menj. Hozd ide Billyt, Dane-t és a londomantákat.

– Azért jöttem, hogy meghallgassalak – felelte Wati.

Miután Marge egy ideje a rettenetes zene ciripelésén túl erre a furcsa párbeszédre koncentrált, hirtelen elszorult a mellkasa, és tudatosult benne, hogy talán egy olyan túsztárgyalás tanúja lett, amelyben ő a főszereplő.

– Most menj, Wati – mondta Paul. – Indulj.

– Ne menj! – szólalt meg egy újabb hang. – Most ne, tényleg ne. – Marge már ismerte ezt a hangot. Ketten közeledtek feléjük, hol az autók közötti fényben, hol az árnyékfoltokban. Egy férfi és egy fiú.

– Most, hogy így mindnyájan összegyűltünk, ideje, hogy egyszer s mindenkorra elvarrjuk azokat a fránya szálakat. Végtére is ma van az estély, és mindenki azt ígérte, hogy eljön!

Goss és Subby.

Ó, szentséges, drága Úristenem.

A gúnyosan vigyorgó ember és üres tekintetű fia. Lassan olvadtak ki a sötétségből. Alvadt vérrel és sárral fröcskölt ballonkabát lebbent a félhomályban. Goss továbbra sem cigarettázott, de pár lélegzetvételenként füstöt fújt ki az orrán.

Marge-ból nyiffanó hang szakadt ki. A slusszkulcs után nyúlt, de az már eltűnt. Felsírt. Nem kapott levegőt. Vadul feltekerte az iPod hangerejét és majdnem megsüketítette a TLC „No Scrubs” című számának ostoba, nyávogó interpretációja. Az egyik fülhallgatója kiesett. Marge a padlón kotorászott a slusszkulcs után.

– Fussatok – suttogta Wati az apró, aranyos babából. – Hozok segítséget. – Ezzel eltűnt. Marge érezte, hogy távozott.

De hiába beszélt Wati halkan, Goss, aki merev és tikkelő léptekkel egyszer csak ott termett a semmiből, így szólt:

– Hát nem mondod, drága, arany cimborám? Tényleg hozol?

Marge látta, hogy Goss a magasba emel valamit, ami úgy nézett ki, mint egy kőből faragott markolat. Egy agyagbábut, amely sok ezer év alatt kopott el teljesen.

– Üdvözletem, főnökhordozó! – mondta Paulnak. – Van nálad valami, ami az enyém. Vagyis, hogyis mondjam, talán úgy kéne mondanunk, van nálad valami, amié én vagyok. Segítséget keresel, mi? A felmentő sereget várod? Körbemenjél, Subby, kisfiam.

Marge megpróbált eliszkolni, de ott állt az a Subby fiú és üres tekintettel meredt rá, miközben a fülében tovább cincogott, hogy I dun wun no scrubs no scrubs no scrubs. Marge felkiáltott és hátrahőkölt.

Goss ott állt a másik ajtónál.

– Hahó, főnök! – kiabálta. Átnyúlt Paul felett, lerántotta az iPodot Marge öléből, és a lány nyögdécselt és önkéntelenül csapkodta és tördelte a kezét, miközben Gosst semmi nem állíthatta meg, semmilyen egérút nem maradt, semmilyen haladék, a reszkető hangocska pedig csak énekelt tovább az egyre messzebbre kerülő fülhallgatóban, amelyet Goss, anélkül hogy odanézett volna, elhajított, és az túl gyorsan, lehetetlenül messzire szállt a betonbarlangban, majd látótávolságon kívül összetört.

– Hogy érzi magát odalent, főnök? – kiabálta Goss Paulnak. – Mit gondol? Letelt már a vén Wati ideje? – A csuklójára nézett, mintha óra lenne rajta, majd kinyújtotta a kezét, amelyben a viharvert bábut tartotta.

Wati eközben sebesen cikázott előre, bár manifesztációját némi testetlen bicegés nyomorította meg, és ettől egy gyorsan szaladó, háromlábú kutyára emlékeztetett. Siess, siess! Egy agyag mellszobor, egy lovastábornok, műanyag pilóta egy utazási ügynökségen, baba, vízköpő, bábu, sok-sok mérföldön át, vissza oda, ahol a krakenhívők maradéka és a londomanták várták, ahol kimerülten beugrott az egyikük kezében tartott figurába, majd kifulladva azt üvöltötte: – Goss és Subby! Itt vannak, elkapták Pault és Marge-ot, és meg fogják… – Majd miközben társai döbbenten bámulták a kis műanyag alakot, Wati hirtelen és erőszakosan eltávozott közülük, elrántották, amikor Goss meglendítette a vénséges vén szobrot, mintha pecázna vagy motort indítana be, vagy csatornalefolyót pumpálna. Ezt a befelé tódulás vagy a levegő után kapkodás érzése követte, a kőhöz csattanó lélek hangja hallatszott, és Wati egyenesen a Goss kezében lévő dologban landolt.

– A túróba! Hát majdnem a babácskádat is visszahoztam ezzel! – kurjantotta Goss. – Emlékszel még erre az öreg darabra? – Meglóbálta a szobrot. Az idő vasfoga majdnem teljesen felismerhetetlenné csócsálta, de az agyagfigurának volt válla, és valamiféle fej is akadt a csonkolt alakon. Egy terrakottaszáj halovány emléke, amelyből most Wati szavak nélkül üvöltött.

– Emlékszel még erre a vén vacakra, Wati fiam? – kérdezte Goss. – Tisztában vagy azzal, hogy rohadnál meg mellesleg, milyen átkozottul hosszú időnkbe telt megtalálni ezt a kis nippet odalent, a homokban? Mit szólsz, hogy lebarnultam?

Az usébti. Hát persze. Az első test, amelyből Wati megszületett. Amelyet lenyúltak a múzeumból vagy az eredeti sírkamrából. Wati üvöltött, és csak erőlködött és erőlködött, hátha sikerül eltépnie a szálakat, amelyek a rabszolgatestben tartották a lelkét, de azok mindig visszarántották. Ha esetleg visszanyeri az egyensúlyát, és kap pár percet, hogy összeszedje magát, és osztályharcos öntudatát még több lázadómágiára fordítsa, akkor talán sikerült volna kiszabadulnia.

– Az események kissé elcsigáztak minket, Wati, öreg pajtásom – folytatta Goss, miközben Wati vékony kavicshangon üvöltött. Goss fejjel lefelé fordította. – Nagy pernahajder voltál. De most takarózz be szépen. Ideje aludni. – Ezzel letérdelt.

Wati felsikoltott. Goss a beton fölé emelte az usébtit, majd lesújtott vele a törmelékre és a porra.

Wati hangja elhalt.

A helyiségben eggyel kevesebben maradtak. A megvert MTKSZ tagjai London egész területén abbahagyták, amit éppen csináltak, levegő után kapkodtak, felnéztek és üvöltöttek.

Goss belerúgott az usébtiből maradt porkupacba. Subbyra kacsintott.

– Az van, Paul… – térdelt le az utasülés mellé. – Hahó, kislány! De rég láttalak! Már hosszú ideje itt vagyunk, és arra vártunk, kit kerítesz elő. Mert. Helyzet van. Mit gondoltál, mi tán nem halljuk a Londonon át küldött üzeneteket? Azt hiszed, megpróbálhatsz beszélgetni a barátaiddal, és mi nem fogjuk meghallani? Csivit csivit csipcsirip, a fényen át. – A fejét csóválta.

– És most, fiatalúr, majd elepedek, úgy szeretnék egy kis pofavizitet a főnök úrral. Úgyhogy! Ki a kocsiból. Vedd le a kabátot és az inget. Szedd le szépen, amivel befogtad a száját. Hadd beszéljek vele. Oké-zsoké? Mert idekint most egy picinkét zűrösek lesznek a dolgok.

Marge-ból halk, ijedt hangok szakadtak fel, de összeszorította a száját, és megpróbált kitörni és átjutni Subbyn, de az sokkal erősebben lökte vissza, mint kinézte volna belőle. Paul kinyitotta az ajtót és kiszállt. Marge figyelmeztetni akarta, hogy ne. Utánakapott, és megpróbálta behúzni az ajtót.

– Vegyél vissza egy kicsit, Goss – mondta Paul. A hangja rezzenéstelen volt.

Goss tett egy lépést hátrafelé. Paul levette a kabátját.

– Hadd kérdezzek valamit, Goss – folytatta.

– Figyelj a nőre, Subby! Tartsd a kocsiban.

Paul elkezdte levenni az ingét.

– Gondolkozz egy kicsit – mondta. – Tényleg azt hiszed, hogy ilyen sok évig együtt éltem volna a főnököddel anélkül, hogy kitanultam volna a hallgatózást? Szerinted nem tudom, hogy ha Southwarkon keresztül küldök üzenetet egy londomantának, akkor az oda is fog érni, de Hoxton mindig is áruló volt? Szerinted miért üzentem nekik innen? Tudtam, hogy meg fogod kapni.

Félmeztelenül állt ott, és a hidegben csupa libabőr lett a bőre. Felsőtestén szigetelőszalag kígyózott fosszínű fűzőként. Apró nyiffanás hangzott fel mögötte. Paul kivette a zsebéből Marge slusszkulcsát, és beledobta a sötétbe. Gossra pillantott, utána Subbyra.

– Azt akartam, hogy megkapjátok az üzenetet, hogy leszállíthassam nektek a lányt.

Marge teljesen üresnek érezte magát. Távolabb húzódott Paultól.

– Kicsit abban reménykedtem, hogy a többieket is leszállíthatom. És még mindig nem lehetetlen, hogy idejönnek, főleg, ha eljutott hozzájuk Wati üzenete, mielőtt… – tett egy kört a kezével. – És akkor mind a tiéd lesz.

Marge átmászott a sebességváltón, és ki a nyitott ajtón. A két férfi és a fiú enyhe érdeklődéssel pillantott rá. Marge botladozva odébb mászott.

– Mi ez az egész, Paul? – kérdezte Goss. Hangjában őszinte kíváncsiság csengett. – Mikor beszélhetek a főnök úrral? Szedd már ezt le magadról.

– Oké. Csak egy pillanat. De azt akarom, hogy ezt végighallgasd, és ő is hallja. Tőlem. Figyelsz? – kiáltott oda a saját bőrének. – Azt akarom, hogy tudd, és hogy ő is tudja, hogy üzletet ajánlok. Nem vagyok ostoba… tudtam, hogy meg fogtok találni. Úgyhogy. Nem zártok be többé, mintha állatkertben lennék. Együtt fogunk dolgozni. Ez az ajánlatom. És ezt vehetitek a jóindulat jeleként. – Marge-ra mutatott. – Tudom, hogy nektek Billy kell. Hát, itt egy Billy-csali.

Marge úgy érezte, mintha torkán akadna a levegő. Közben kúszott tovább.

– Ne haragudj – mondta neki Paul. – De te nem tudod, milyen érzés. Esélyem sem volt a menekülésre.

Elővett a zsebéből egy ollót, és letépte magáról a ragacsos műanyag páncélt. Alatta vörösen világított a bőre.

– Mindent hallottál? – kérdezte. – Még van időd arra, hogy megoldd ezt a helyzetet. Grisamentum háborút indított… van valami őrült haditerve, de meg tudom neked mondani, hol van a polip. Megegyeztünk?

Paul megfordult, és most háttal állt Marge-nak. A nő annyira rettegett, hogy már nem is csodálkozott azon, hogy a Paul hátán lévő rosszindulatú tetoválás felvonja a szemöldökét és végigméri.

– Elképzelhető – mondta a Tetkó.

Paul ismét Marge felé fordult. Goss és Subby őt bámulták. Goss ámultan. Marge négykézláb állt a parkoló betonján, Wati poraiban, és olyan gyorsan mozgott, ahogyan csak tudott így, zakatoló szívvel, anélkül hogy levegőt vett volna.

– Hé, fordulj vissza, látni akarom! – mondta a Tetkó.

– Ne beszélj velem így – felelte Paul. – Most már társak vagyunk. Nézd. – Várt egy másodpercet. – Menekül. – A nőre mutatott, és Gossra pillantott, aki csettintett a nyelvével, és a kocsit megkerülve Marge után masírozott.

– Hova igyekszel, te kis huncut bajkeverő? – kérdezte kuncogva. Marge-nak végre sikerült felállnia, és futásnak eredt, de Goss pár lépéssel beérte, majd belemarkolt a lány hajába. Marge eddig nem is tudta, hogy képes ilyen hangokat kiadni. Goss visszarántotta.

Paul és Subby őt figyelték a kocsi túlsó oldaláról.

– Mi folyik itt? Fordulj meg! – mekegte a hang Paul hátán.

– Hé, Goss! Tudod, mire jöttem még rá? Volt rá időm bőven. – Paul a magasba emelte az ollót. – Rájöttem, hogy ez micsoda. – Megpaskolta Subbyt. – Rájöttem, hol tartod a szívedet.

Reccsenve tört meg a pillanat. Marge még észre sem vette, hogy a férfi elengedte, de Goss már ott állt előtte, és futásnak eredt. Goss arcára olyan elszörnyedt arckifejezés ült ki, hogy talán még a nőnek is grimaszba rándult volna az arca, talán még el is sírja magát, ha nem ragadt volna bele az idő töredékébe. De Goss bármilyen gyorsan mozgott, így is túl messze volt, még úgy is, hogy Paul értékes pillanatokat fecsérelt a gúnyolódásra, túl messze járt még ahhoz, hogy időben az olló és Subby közé vetődhessen.

Paul a fiú nyakába vágta az olló dupla pengéjét. Gyors, ismétlődő csapásokkal dolgozott. Vér fröccsent. A fiú üres arca meg sem rezzent, csak a szeme nyílt tágabbra. Paul erőből döfött. Nagyon sötét színű vér fröcskölte telibe.

Subby térdre esett, és értetlenül nézett.

– Mi? Mi az? Mi történik? – A Tetkó olyan ostobán próbálta megtudni, mi történik, mint egy gyermek.

Goss vinnyogott, csikorgott, és üvöltött. Ugrás közben vágódott el. Az olló megremegett, mélyen Subby nyakába merült. Paul megborzongott. Goss elterült az autó motorháztetőjén, és sokkal világosabb vért hányt.

– Ne ne nenenene… – vinnyogta. A sarkával kapált, és felháborodottan meredt a haldokló, fiúszerű lényre.

– Tényleg azt hiszed – mondta Paul, miközben a Tetkó továbbra is csak az ostoba kérdéseit ismételgette –, hogy hajlandó lennék veletek együtt dolgozni? – Kihúzta Subby nyakából az ollót, majd ismét visszanyomta. Subby tekintete egyik oldalról a másikra kúszott, majd lecsukódott. Goss üvöltött, bugyborékolt, rugdosott, váratlanul füstöt nyáladzott, és nem tudott felállni. Sikoltozott.

– Tényleg azt hitted, hogy a közelembe engednélek? – kérdezte tőle Paul. – Azt hitted, hajlandó lennék együttműködni veled? Azt hitted, hagynám, hogy ismét ennek a hátamra festett, aljadék, gonosz faszkalapnak a verőlegénye legyél? Azt hitted, nem foglak megölni? – köpött Paul a haldokló Goss felé. Elé, a földre. – Mert itt van neked ez a húszsák, amelyben a ketyegődet tartod, hát azt hitted, ez megakadályoz majd engem? Goss, hagyd már abba ezt a rikácsolást. Ideje, hogy a pokolra kerüljél, és vidd magaddal ezt a szerencsétlen, nyomorult, üres kis élettartályodat is!

Subby mozdulatlanná vált. Egyre lassabban csörgött belőle a vér. Goss zihált, gurgulázott, és úgy nézett ki, mintha valamiféle búcsúátkot akarna becélozni, de amikor Subby lehunyt szemmel meghalt, neki is vége lett. Az utolsó leheletében nem volt cigarettafüst.

És bármi más is történt…

…akármikor és akárhol…

…elmondhatatlanul sok helyen…

…ez a távozás…

…ez a bevégzettség…

…végiggyűrűzött…

…és nagyon érezhető volt…

…és London minden egyes rettegésben tartott és megalázott polgára, 1065-től 2006-ig egyetlen metapillanatban, mindegyikük a saját jelenében egyesült a többiekkel egy szempillantás erejéig, minden rettenetes helyzetben, minden kis helyiségben, ahol a fejüket a vécébe nyomták, kicsavarták a hüvelykujjukat, leszólták, gúnynevekkel illették, piszkálták, megverték vagy kinevették őket, a brutalitás záporában egy pillanatra, egyetlen másodpercre, amely nem fogja őket megmenteni, legfeljebb cseppnyi vigaszt nyújthatott, de minden korszakban jobban érezték magukat egy kicsivel…

…örültek.

Paul végignézte, ahogy Goss meghal.

– Mi történik? Mi történik? Mi? Mi? – kérdezgette a Tetkó. Paul ügyet sem vetett rá. Marge rá sem hederített.

A lány mozdulatlanul bámulta a jelenetet. A fejét markolta, ahol Goss megütötte. Amikor Subby meghalt – mintha „valaki” lett volna, nem csak arccal ellátott tárolóedény –, egyszerűen porrá vált. Először valami gusztustalansággá morzsolódott, aztán semmivé foszlott, csak egy szív maradt utána, egy férfi mozdulatlan szíve, amely el sem férhetett volna Subby mellkasában.

Goss nem morzsolódott szét. Goss úgy feküdt ott, mint egy halott, és az is volt.

– Ne haragudj – mondta végül Paul. – El kellett érnem, hogy bízzon bennem. Különben sohasem hagyta volna Subbyt egyedül. – Egymásra meredtek. A Tetkó, akit arra kényszerítettek, hogy az üres parkolót bámulja, ahol semmi nem történt, üvölteni kezdett.

– Mit csináltál? – kérdezte a Tetkó.

– Tudtam, hogy meg fognak találni – magyarázta Paul. – És esélyem sem lett volna ellene. Csak ezt tudtam kitalálni. Tudtam, hogy meghallják, ha innen küldünk valamit, és szükségem volt arra, hogy meghallják, és eljöjjenek. Segítenél eltakarni? Őt. – Felemelte a karját. – A Tetkót.

– Nem akartam, hogy Watival ez történjen – folytatta. – Sajnálom. Azt hittem, Goss és Subby ér ide előbb. Hát, így is lett, de nem hittem, hogy majd elbújnak, és várnak. Megpróbáltam rábeszélni, hogy menjen el.

– Nem értem – felelte Marge. – Semmit nem értek.

– Aha. Ne haragudj. Hadd mondjam el, én mit tudok.

72.

Tudták – Paul konkrétan, Marge pedig az egyre erősödő ösztönei révén –, hogy ez még messze nem a vége, mármint London szempontjából. De számukra ez a kivégzés lezárt egy korszakot. Ott ültek, ahol azok ketten meghaltak, kicsit beszélgettek, de leginkább csak ültek, és szívták a Goss-és Subby-mentes levegőt. Paul végigrugdalta Goss szívét a betonon.

Amikor Goss meghalt, a garázsban lévő lámpák kétszer kihunytak, majd ismét felfénylettek, egyfajta hip-hip-hurráként, látványos örömmel. A színek megváltoztak, és árnyékok moccantak körülöttük, mintha a különböző tündérudvarok követei lennének – szíli, nemszíli, abszíli, paraszíli –, akik a pletykák valóságtartalmát érkeztek ellenőrizni. Pár szellem, akiket Marge nem látott, csak érezte őket, mintha szomorú melegség mozgott volna körülötte. Valami malacszerűség suhant el mellette hangos uiii-val. Nem sokkal ezután hallották meg az autót.

Sziréna nélkül, de villogó lámpákkal érkezett egy rendőrautó. Leugratott a rámpán, és csikorogva megállt mellettük. Három állig felfegyverzett zsaru szállt ki gumibottal, paprikasprével és sokkolóval. Meglehetősen látványosan rettegtek. És ki más libbent elő a kocsiból némi hatásszünet után, szélfútta ruhában és frizurával, a szája egyik sarkában szivárgó füsttel, a másikban cigarettával, szemét összehúzva, fejét kicsit oldalra billentve, olyan uralkodóian, mint Boadicea, ha nem Collingswood.

Paulra meredt, előrenyúlt, és lecsatolta az övéről a sokkolót. Marge-ra nézett, felhúzta az egyik szemöldökét, majd ismerősként biccentett neki. Csicsergett, füttyentett, és úgy simogatta a levegőt, mintha egy malac feje lenne.

Collingswood cuppantott egyet.

– Hogy basznám meg a kibaszott bazmeget – suttogta. Ajkán végtelenül szépséges mosoly terült el. – És így is van. Elértétek. Kibasztatok velem. Végre. Ó, te… jó… ég. Ránk fért egy jó hír is ma éjjel.

– Mondtam, hogy furcsa dolgok történnek körülöttem – felelte Marge.

– És lám! – nyugtázta Collingswood. – Körmöst nekem, amiért rosszul ítéltem meg a helyzetet. És maga – fordult Paul felé. – Mármint nem maga, hanem maguk. Rohadjak meg, ha tudom, mi folyik itt ma éjjel, de az ember attól még tegye meg, amit lehet, nem? Na mozgás! – Intett nekik, hogy álljanak fel. Paul és Marge engedelmeskedtek.

– Miről van szó? – kérdezte Marge. Szelíd volt a hangja, nem felháborodott, inkább kíváncsi.

– Ha kapok egy percet, simán összeszedek egy csomó vádpontot – felelte Collingswood. – Alapvetően az lenne a lényeg, hogy velem jöjjenek. Akár még jól is kijöhetünk ebből az egészből. Maga is – pillantott Paulra, aki engedelmesen felállt. A férfi körülnézett, mintha valami láthatatlan dolog kerülgette volna. – Nem akarok bajt. Sem magától, sem… szóval tudja. Az utasától. A kurva életbe, hát nem akar már kiszabadulni ebből az egészből?

De – gondolta Marge. – Meglehetősen. Collingswood biccentett neki. A rendőrnőnek nem volt szüksége a plusz érzékszerveire a válasz leolvasásához.

– Akkor jöjjön – mondta. – Maga kibaszott sztár.

Paul megroggyant, elindult velük az autó felé, majd váratlanul elsuhant Collingswood és nyüzsgő alárendeltjei mellett, a kijárat felé. Menet közben meglökte a rendőrnőt, aki megtántorodott, és elejtette a cigarettáját.

– Te nyomorult! – kiáltott utána a lány. – Sokkoljátok a szemétládát! – Az egyik rendőr elhibázta, de a másik a háta közepén találta el elektromosságot köpködő drótjaival, a láthatatlan Tetkó kellős közepén. Paul felsikoltott, és rángatózva összeesett.

– Állj, állj! – kiabált Marge. – Hát nem tudjátok, hogy ki ő, nem tudjátok, miért…? Nem bírna ki még egy pillanatot bezárva, ezért…

– Brühühü – felelte Collingswood. – Olyannak nézek én ki, mint aki pont nem szarja le? – A levegőért kapkodó Paul fölé állt. Igazából egy kicsit úgy festett, mint aki nem szarja le teljesen. Arckifejezése, ha nem is megbánást, de némi zaklatott ingerültséget azért tükrözött, nagyjából annyit, mintha most fogyott volna ki a papír a fénymásolójából.

– Senki sem akar magával kibaszni – mondta a férfinak. – Abbahagynád?

Malachangú visítás hangzott fel egy elég közeli dimenzióban ahhoz, hogy Marge is meghallja, majd elhalkult.

– Most elijesztette Huncutot – jegyezte meg Collingswood. – Tegyétek be a kocsiba – kiáltott oda az embereinek. – Ha reggel még meglesz London, akkor majd meglátjuk, mit tegyünk.

A zsaruk egy-egy utcakő rendíthetetlenségével a kocsi felé vonszolták a nyögdécselő Pault. Marge-nak eszébe jutott, hogy most elszaladhatna. A felismerést a bizonyosság követte, hogy nem fog. Szépen utánuk sétált, az utasításoknak megfelelően.

A letartóztatás, a kényszerű vendégeskedés gondolata kezdett egészen vonzónak tűnni. A rengeteg munka után, amit elvégzett, mindazok után, amiket átélt, ígéretesnek látszott a rendőrségi tea, a zárka meg a szökés, amelyet majd elvégez helyette valaki más. Hát – gondolta Marge, miközben elhelyezkedett hátul, és felajánlotta vállát Paul még mindig rángatózó fejének – átkozottul fáradt vagyok.

– Ti ketten gyalog jöttök – mondta Collingswood az embereinek. – Csak egy hely maradt. Nem számítottam letartóztatásokra. De Baz ezért a lövésért megkapja a díszpáholyt. – A másik kettő morgolódni kezdett. – Basszátok meg, de bénák vagytok. Nézzétek a jó oldalát: reggelre mindkettőtöket elsöpör a történelem lángvihara, úgyhogy úgysem számít, nem igaz? – Beszállt a kocsiba. – Baz, irány az őrs. Vigyük be a kis zsákmányainkat, utána meglátjuk, mi lesz még.

Én tényleg de tényleg – gondolta Marge – rendkívül fáradt vagyok. Paul felemelte a fejét, és szóra nyitotta a száját, de Collingswood felmutatta neki a tükörben a középső ujját, mire a férfi csendben maradt. Marge azt kívánta, bár sikerült volna megszöknie.

– Hol van Wati? – üvöltötte Dane. – Mi történt vele?

– Marge… – kezdte Billy. – Hallottad, mit mondott Wati, mielőtt… – Cserben hagyták a szavak, úgyhogy csak a fejét csóválta, és eltakarta a szemét. Halott, de minimum fogságba esett.

– Wati! – üvöltött dühöngve Dane. – Megint! Egy újabb! Ó, kraken!

Visszamentek a krakentemplom mélyébe: szinte arcátlanul vették semmibe a rendőrségi szalagkordont, még csak le sem lassítottak, amikor átrobogtak rajta. Az utolsó krakenhívők engedelmes gyermekekként sorakoztak fel a hatalmas csőr előtt a főhajóban.

A londomanták a teherautóval keringtek a közeli külvárosban. Fitch, és néhányan a még megmaradt hívei közül furcsa helyzetben találták magukat. Egyrészt ellenezték ezt a háborús stratégiát, másrészt belekényszerültek, és a sikerétől függött a jövőjük. Mivel a vitát elveszítették, most már csak támogathatták a győzteseket. Ez rendkívüli felelősséget a rótt vezetőségre. Ők fogják a csatamezőre küldeni azokat a londomantákat, akik hajlandóak harcolni.

A krakenhívők csak legendákra támaszkodhattak, ha tudni akarták, mire számíthatnak ebben a háborúban, ahova az oltár előtt átlényegült, új hadsereggé toborzott katonák meneteltek. A maradványhadtest. Az autók már vártak a lesújtott kiválasztottakra, akik szomorú sors elé néztek.

A krakenisták éppen istenhozzádot mondtak egymásnak. Az ölelések után majd áthajtanak Londonon egy régi tintagyárhoz – kínos némaságban vagy a rádiót hallgatják inkább?

A szájszervet az izmosabb hívők egyszerre emelték fel. Fennhangon imádkoztak.

– Ez mind? – kérdezte Billy.

Dane bólintott. Az egyház utoljából nem sokakat kellett győzködni. Billy Dane-re nézett.

– Tehát te is mész – jelentette ki.

– Igen.

– Dane… – Billy megcsóválta a fejét, és lehunyta a szemét. – Kérlek… rá tudlak beszélni, hogy ne tedd?

– Nem. Minden készen áll? – kérdezte Dane. A hívő. – Akkor rajta, csapjunk bele.

73.

Billy végignézte a világ utolsó krakenhívő miséjét. A templom végében ült. Látta a könnyes szemeket és hallotta az áldásokat. Dane néha megakadt, de magasztosan ismételte a liturgia részét régóta nem képző textusokat. A pásztor nélkül maradt nyáj önmagát kezdte terelni. Billy izgett-mozgott, és a zsebében lévő sokkolóval játszadozott.

A gyülekezet zsoltárokat énekelt a torpedó alakú, sokkarú isteneknek. Dane végül azt mondta:

– Hát akkor megvolnánk.

Az önkéntesek egy része mosolyogni próbált, miközben beálltak a sorba. Egyesével a kraken állkapcsára tették a kezüket. A segédek nagyon óvatosan összecsattintották a hatalmas rágókat a bőrükön. A kampó kétszer is nagyobb sebet ütött, mint akarták, és a hívők felsikoltottak. A legtöbb harapás pontos volt – a bőr felszakadt, kicsordult egy kis vér.

Billy végigvárta a drámát. A megharapottak esetlennek, nagydarabnak tűntek, valahogyan zsúfolt lett tőlük a barlangszerű terem. Egymást ölelgették, és vérző kezüket szorongatták. Utolsóként Dane is odatartotta a karját, és hagyta, hogy hittársai ráharapjanak. Billy arcán semmilyen reakció nem látszott.

Ez a terv vagy nagyon egyszerű, vagy nagyon ostoba volt. Elegendő idő, a megfelelő létszám és a kellő gyakorlat is hiányzott ahhoz, hogy kifinomult lehessen. Egy, egyetlenegy helyzeti előnyük, hogy Grisamentumnak fogalma sem volt arról, hogy tudják, merre van. A krakenhívők oldalán kizárólag a meglepetés ereje állt. A lendület, a megtévesztés és a gyors támadás. Ha bárkinek lesz egy másodperce is átgondolkodni a helyzetet, rá fog jönni, hogy az egész csak figyelemelterelés. Úgyhogy nem adhatták meg nekik azt a másodpercet.

Volt pár lőfegyverük, kardjuk, ilyen-olyan megfortélyolt holmijuk. Nem tudhatták, hogy Grisamentum most éppen micsoda. Tinta a papíron, vagy folyadék? Egyszer már sikerült kicseleznie a halált. Talán a tűz kiszárítja, de a pigmentjei megmaradnak. Akkor ki kell lúgozni. Attól láthatóan félt. Üvegeket vettek magukhoz. A legfontosabb fegyverük háztartási tisztítószerekből állt. Páran növénypermetező palackokat töltöttek meg vele, és az övükre akasztották, mint egy pisztolyt.

– Akkor induljunk – mondta végül Billy Dane-nek.

A kocsihoz kísérte. Most Billy vezetett. Még csak navigálni sem kellett, pontosan úgy kanyargott, mint aki tudja, mit csinál. Billy az ablakon bámult kifelé. Nem nézett Dane-re – nem akarta látni a változásokat. A sötét utcákra meredt, és folyamatosan abban reménykedett, hogy felbukkan az emlékezet angyala, de a hajladozó, levelüket vesztett fák alatt, London épületeinek kupolái alatt nem jelent meg az üveg-csont alak, nem gurult tartályra erősített koponya a gyér esti forgalomban. Rohanó emberek voltak csak, meg kis tüzek.

– Jézusom – sóhajtotta Billy. Olyan jó lett volna, ha Wati előőrsként vágtat egyik szoborból a másikba, hogy néha visszaugorjon a műszerfalra erősített hawaii babába.

Nem messze parkolt le attól a gyárlétesítménytől, amelyet Dane mutatott neki a térképen, egy rozsdától megfeketedett öntöttvas kapu mellett. A támadó csapat többi tagja más-más pontokon, gondosan véletlenszerű mintázatban tette le a járműveket, majd a kijelölt helyekre őgyelegtek. Billy az ajkára tette az ujját, és figyelmeztetően nézte Dane-t. Szirénák hangja hasított a levegőbe, de most nem olyan gyakorisággal, mint a tüzek és az erőszakos lárma indokolta volna. Aznap éjjel London összes szülője otthon fogta a gyermekét, hogy suttogva azt hazudhassa neki, minden rendben lesz.

– Szerinted hol vannak most a Tetkó leghűségesebb csapatai? – kérdezte Dane. – Az ökölagyúak és a műhelyek népe? – Verejtékezett. Szemei hatalmasra nőttek.

– Harcolnak – felelte Billy.

Ki a furcsa, meleg éjszakába. A fittebb londomanták egy része, Saira harci különítménye követte őket. Ahol nem láthatta őket senki, gyorsan megmászták a többrétegű falakat, és azon surrantak végig az épületek mentén. Úgy figyelték a gyárat, mintha attól tartanának, hogy mindjárt csinál valamit.

A fal mögött széles udvar tátongott, ahol egy magára hagyott autó terpeszkedett a gyomnövények fölött. A gyárat az üresség buborékja vette körül. Sehol sem láttak mozgást. Habár mintha a sötétség egy kicsit haloványabb lett volna az egyik semmire nyíló, hatalmas ablakban. A fal, amelyen haladtak, gerincként vezetett magához az épülethez; nem kellett róla lemászniuk a földre. Billy rámutatott néhány harcosukra, majd mutogatva jelezte nekik, hogy menjenek.

Ha Wati velük tart, akkor sem tudott volna felderítő munkát végezni nekik – a tetőre épített agyagalakokat összetörték. Grisamentum udvartartása megvakította az épületeket. Billy kivette a zsebéből a kis Kirk-babát. Feltartotta, ugyanúgy, ahogy rengetegszer megtette már, mióta hátborzongató erő rántotta el előlük az usébtit. Wati nevét suttogta. Semmi.

Billy megint mutatott valamit. Dane a krakenhívők fegyverraktárából szerzett puskával az épület tetején észlelt mozgás irányába fordult. Egy ember támaszkodott a korlátra, és mintha feléjük hajolt volna.

– Meglátott minket – mondta halkan Billy.

– Még nem biztos – suttogta Dane. A fegyvere megugrott. A férfi némán felbukott.

– Tyű – szólt Billy.

– A francba – felelte Dane. Reszketett.

– Most már nincs sok hátra – jegyezte meg Billy.

A krakenegységek kiszálltak az autókból. Furcsa sutasággal mozogtak. Amint megindultak, megérkezett a figyelemelterelés.

A londomanták a megbeszéltek szerint igen drámai belépővel érkeztek. Megjött a kőművesek hadserege. A fortélyaik a város védekező rendszerének felébresztésére is alkalmasak voltak, hát mindent megtettek, ami tőlük tellett. Megszólaltatták a riadót a parakemikáliák között, patogén riadóhullámokat indítottak útnak. Azonnali immunreakciót váltottak ki a gyár területéből. London fehérvérsejtjei támadásba lendültek: téglasarkak szülték meg őket, a bozótok réseiből bújtak elől, az autóroncsból szabadultak fel.

Az egyik egy mozgó építmény volt, a másik egy szemétmarionett, a harmadik a város másik részébe nyíló ablak, egy szörnyeteg alakú lyuk. Végigvonultak a város testén, betöltötték a réseket és/vagy hatalmasra nőttek. Lépteik dobbanása kutyaugatás vagy fékcsikorgás volt. Az egyik hátravetette fejszerű szervét, és harci üvöltést hallatott, amely egy autóbusz szaggatott pöfögésére emlékeztetett.

A létesítmény kapui kitárultak. A legbátrabb londomanták rögtön be is rontottak rajta. Lövésre emelték fegyverüket vagy az ösztökéjüket, amellyel a nagyerejű sejttöltéseket szabályozták. A gyár ablakai mögött mozgolódás támadt.

Fegyvertenyésztők bukkantak fel az oldalajtók és a szemeteskonténerek mögött, és két lövés között termékenységi imákat mormoltak. Az egyik ablakon papírhulladékból összetapadt, kutyaformájú alak ugrott ki. Billy pár másodpercig azt hitte, hogy a szörnykondások fújták életre, de senkit sem látott körülötte. Aztán észrevette, hogy a farkasmassza minden egyes papírfecnije tintafoltos.

– Jézusom – szakadt ki Billyből. – Dane… ez ő. Ott van rajtuk. –

Minden darabra elég sok jutott Grisamentum tintájából ahhoz, hogy mozgásra fortélyolják. Pazarlóvá vált, türelmetlenné tette tervezett felmagasztosulásának közelsége. A tintapapírfarkas egy üvöltő londomantára vetette magát, és papírfogaival úgy mart bele, mintha csontból lennének.

– Ó, Jézusom – mondta Billy. – Ideje indulni. – Célra tartotta a fézerét, és kúszni kezdett.

Alatta, a falban elkezdett átváltozni egy sor málladozó tégla, új alakba kényszerült, ősöreg ajtóvá vált, rajta régen elromlott zárral, hogy könnyen be lehessen lökni. Saira lépett be rajta, az ajkába harapott, majd félreállt, és mögötte már jöttek is a krakenegységek. Azok, akiket a polipisten megharapott.

Ki gondolta volna, hogy ennyire erősek? Hatalmas faldarabokat hajigáltak. Eltorzultak és folyamatosan változtak. Hullámok futottak végig rajtuk. Izmaik természetellenesen tekeredtek.

– Jézusom – suttogta Billy. Véletlenszerű figyelemelterelésként erőtlenül nyávogó lövést adott le az épületre, és közben csak bámult.

Az egyik férfi Architeuthis-szemeket növesztett, ádáz, fekete karikákat, amelyek kitakarták a feje mindkét oldalát, és összenyomták a vonásait. Az egyik nő felpüffedt, a teste izmos csővé vált, amelyből lassan abszurd, de erős karok sarjadtak. Egy másik nő úszva tette meg az utat újonnan támadt szivattyúja segítségével, úgy mozgott a levegőben, mintha vízben lenne, haja szétterült a nem létező tengervízben, amely valójában mérföldekre volt innen. Valamelyik férfi a magasba emelte karját, és hólyagok jelentek meg rajta, majd szétrobbantak és tapadókorongokká váltak, egy másiknak pedig kampós szájszervvé változott a szája.

A fegyvertenyésztőkre vetették magukat, és végigrobogtak a tintás papírral kijelölt örvényen. Lövedékek csapódtak beléjük, ők pedig üvöltöttek, haraptak és csapkodtak. A tapadókorongos férfi reménykedve bámulta karja belső oldalát. Billy őt nézte. Igen, ez nagyon remek, de…

De vajon valami isteni gúny jele, hogy egyik krakenegységnek sincsen csápja?

Dane nem alakult át. De amikor Billyre nézett, a szeme csupa pupilla volt, fekete. Neki sem nőtt ragadozókarja.

– Billy… – hangzott fel nagyon halkan Billy műanyag babájából.

– Wati! – kiáltott fel Billy hangosan, hogy felkeltse Dane figyelmét. Meglengette a bábut. – Wati.

– … megtaláltalak – súgta a hang, majd ismét köhögni kezdett. Elhalkult.

– Wati…

Pár másodpercnyi szünet után Wati folytatta.

– Az első dolog, amit valaha saját magamtól tettem, hogy megszűntem az általuk készített test lenni. És most is képes vagyok erre. Csak megleptek, ennyi. Csak annyi kellene… – Rettenetes fájdalmat okozott neki, hogy durván visszalökték a rabszolgatartó bábuba. – Ezt az egy bábut bírtam csak megtalálni. Túl sokban voltam. – A legoptimistább tipp szerint is félig aludt a lélektelenség birodalmában a szobrok között, kómában. Ismét elcsendesedett.

– A fenébe is – mondta Billy. – Wati. – Nem történt semmi, és fogytán voltak az időnek. Billy intett, és előrekúszott, Dane pedig követte, és végül a gyár magas ablaka alatti erkélyről néztek le Grisamentum utolsó nagy előkészületeire.

74.

A teremben nyüzsögtek a papírok. Papírrepülők és fecnik, kitépett lapok csapkodtak céltudatosan. Mindet tinta borította. A termet régi masinák, nyomdagépek és vágógépek maradványai zsúfolták tele. Több szinten húzódtak a körfolyosók. Billy meglátta a megmaradt fegyvertenyésztők kemény magját.

Ott volt Byrne, aki jegyzeteket körmölt. Az asztal fölé hajolt és magával Grisamentummal vitatkozott írásban. Egy nagy kupac letépett keményborító mellett technikusok vacakoltak fogaskerekekkel, ügyet sem vetve a káoszra: ázott papírmasszát préseltek hidraulikus gépekkel, majd összegyűjtötték a kifolyt, sárszínű nedvet.

– Ez a könyvtár – jegyezte meg Billy. Az elázott, cafatokra tépett krakenkönyvtár, amit puszta tintává silányítottak. Mutatott valamit az üveg túloldalán.

Azt a rengeteg ősrégi tudást mind oldószerrel öntötték le, és a tinta kifolyt az oldalakból, amelyeken korábban szavak szerepeltek. A pigment egy részét minden bizonnyal kávémaradványok, az idő patinája, összenyomott bogarak kitinje alkotta. De a folyadék, amit összegyűjtöttek, még így is a krakentudás esszenciája volt. És Billy ekkor pillantotta meg az olvadék fölé magasodó emelvényen, abban a hatalmas, dísztelen vödörben Grisamentum tömegét. Hullámzó, folyékony testét.

Dane rácsapott az üvegre, és dühösen fújtatott. Sugárzott az üvegből a hideg.

– Önmagához fogja hozzáadni – mondta Billy. – Vagy önmagát hozzá.

– A folyékonnyá vált betűk sűrű oldatként kavarognak majd. Csorduló sötétséggé válnak, amely tartalmazza az Architeuthis összes titkát, homeopatikus módon felidézi az összes egykori alakot, amelyeket hajdanán felvett, a titkokat, amelyeket alkotott. Ha Grisamentum mindezt metabolizálja, többet fog tudni a krakenről, mint bármelyik teuthex valaha.

– Gyorsabban! – hallották Byrne-t az üvegen keresztül. Mintha az ablak segítőkészen elvékonyodott volna. – Ideje befejezni! Most már meg tudjuk találni az állatot, de előtte ki kell nyernünk innen az információk utolsó cseppjét is. Gyorsan! – A papírok úgy csapkodtak, mintha forgószél támadt volna a szobában.

Egy magasan repülő fecni a rozsdásodó oszlopok tetejénél rálapult az üvegre, közvetlenül Billy és Dane előtt. A rajta lévő tinta végigmérte őket. Egy másodpercre megállt a levegő. Majd a cetli visszavetette magát a papírörvénybe. A többi is követte, a forgószél belezuhant a saját középpontjába.

– Gyerünk már! – üvöltötte Billy. Berúgta az üveget a terembe, és a papírviharba lőtt, de a fézeréből nem jött a sugár. Erre egyszerűen bedobta a bedöglött fegyvert a Grisamentummal teli hatalmas tintakútba.

Lövések dördültek, és egy, majd két krakenhívő, akiknek sikerült beküzdeniük magukat, elesett. Dane nem mozdult. Billy egy sorozatot hallott, majd a nedves becsapódás hangját Dane felől. A Dane oldalában támadt sebből fekete vér szivárgott. Dane szakadékmély szemekkel nézett Billyre. Nem volt túl emberi a mosolya. Megnagyobbította magát.

Billy a Dane övében lévő pisztoly után kapott, mire záporozni kezdtek rá a papírok. Némelyik harapós koponyaként vetette rá magát. Billy meglengette a nála lévő hipós üveget, és olyan ívben szórta meg vele a környezetét, mintha lézerkarddal hadonászna. A lé feloldotta a pigmentet, ahol csak érte. Billy hipószagot érzett a lőporszagon át, ugyanazt az ammóniabűzt, mint az Architeuthis közelében.

Sikolyok. Egy krakenhívőt felfalt egy falka Grisamentum-paca, amelyek gyilkos játékossággal egy papírtigris alakját vették fel. Billy elkapta Dane tekintetét. Mindketten próbáltak kiolvasni valamit egymás szeméből. Dane végül átvetette magát a kerítésen. Egyáltalán nem lassította le a sebe. Gyorsan zuhant, de nem a gravitáció agyatlan parancsának engedelmeskedve. A papír megpróbálta kettészelni, viszont Dane esés közben megfordult. Lőtt, és megölt egy mérnököt. Lefelé menet hipót permetezett, átfröcskölt vele a papírokon, amelyek ösztönösen elhúzódtak előle, és Grisamentum felé rebbentek.

A célzása tökéletes volt, akár egy ragadozóé. De Byrne elállta az útját. A nőt a mellkasán találta a folyadék. A szaggatottan érkező lé inverz paintballtalálatként mosta ki a ruhájából a színeket. Byrne régimódi parfümszórót nyomott Dane arcába, és megnyomta rajta a pumpát.

Billy támadóállást vett fel. Ökölbe szorította a kezét, megfeszítette a hasát, megfeszítette mindenét, amit meg tudott feszíteni. Nem történt semmi. Nem állt meg az idő. Byrne sötét párát fröcskölt Dane arcába.

A férfi megtántorodott. Arcán nedvesen csillogott a sötétszürke folyadék. Grisamentum egyik hulláma a testébe hatolt. Dane nem tudta nem belélegezni.

Öklendezni kezdett, megpróbálta kihányni Grisamentumot. Billy Byrne-re célzott Dane pisztolyával, bár fogalma sem volt, hogyan kell használni, de a nő mindenre készen beledugta az ujját Grisamentumba, és megrázta a saját arca előtt. Bezárult körülötte a levegő, és amikor Billy lőtt, a golyó visszapattant a semmiről.

Dane a földre zuhant. Lassan szétesett a teste. Grisamentum betöltötte, felvette Dane belsőségeinek alakját. Ocsmány varázsigéket írt Dane tüdejébe. Billy csak nézte, amint Dane meghal.

A papírok perlekedő viharként kavarogtak Byrne körül, olyanok voltak, mint az éhes madarak.

– Biztos vagy benne? – hallotta Billy a nő hangját.

Byrne beleöntötte a krakenkönyvtárból kipréselt folyadék utolsó adagját is Grisamentumba, aki örvényleni kezdett. Bizonyára elvontan értelmezett emésztési problémákat okozott a gyors feldolgozás, de szüksége volt a teuthikus ismeretek utolsó adagjára is. Meg kellett értenie a zsákmányát. Byrne megkeverte, majd körbelengette a botot maga körül. A pigment teljesen beborította a papírokat, és azok egyre gyorsabban örvénylettek. Grisamentum régebbi, beszáradt pacáit nagyobb tudású foltok pettyezték.

– A közelben kell lennie! – kiabálta Byrne. – Keresd meg, és küldd vissza egy részedet, hogy megmondja, hol van. A maradékodat is odaviszem. Menj!

Dane – istennek hála – már nem mozgott. Billy harcba akarta szólítani a krakenegységek maradékát is, hogy semmisítsék meg a fegyvertenyésztőket és a papírörvény-szörnyeteget. De látta a teremben a káoszt, a sajátjai elkerülhetetlen vereségét. Kimászott az ablakon.

Odakint a londomanták és az antitestek álltak szemben a fegyvertenyésztőkkel és a tintás papírördöggel. A földet holttestek borították. A bizonytalan perspektívájú foltok azokat a pontokat jelölték, ahol londoni funkciók hullottak el. A krakenegységek úgy kapkodták a levegőt, mint a partra vetett halak, néhányan mozdulatlanul feküdtek, testükből tengervíz csöpögött. Billy látott egyet, aki még harcolt a hatméteres csáppá alakult bal kezével, amelyet vagy maga után vonszolt, vagy csapkodott vele.

– Saira!

A lány elmosolyodott, amikor meglátta, bár reszketett a harci láztól. London egyik agyagtömbjét rendőrségi rohampajzzsá alakította, leguggolt mögé, és óvatosan átkelt a csatamezőn.

– Billy! – kiáltotta, és még meg is ölelte. – Mi a helyzet?

Billy a fejét ingatta.

– Dane? – kérdezte a lány. Billy ismét a fejét ingatta. Sairának elkerekedett a szeme. Billy reszketni kezdett.

– Katasztrófa – összegezte végül. – Még csak közel sem jutottunk. Grisamentum… hát… a tudásgyűjtés végén jár. Hol van ilyenkor az őrangyalom, hmm? – Erőlködve próbált ismét beszélni a fejfájásához, mint az előző alkalommal, amikor az angyala a közelben járt, de ezúttal csak a fájdalom maradt.

– Billy… – Ez Wati volt, aki a homályos öntudatát próbálta egyben tartani a zsebében. Billy a nevét szólongatta.

– Életben van? – kérdezte Saira. Hatalmas robaj hallatszott. Az épület tetejéről rajnyi fekete foltos papír szállt fel, akár egy denevércsapat. Elcikáztak felettük az égen.

– Odamegy – mondta Wati. – Ő…

– A papírokat Grisamentum borítja. Így még jobban megtudja fortélyolni mindet – magyarázta Billy. – Nem érdekli a pazarlás. Rákényszerítettük. Mind kimegy. A krakent keresi, és amikor megtalálja, Byrne megfeji, és… – Egymásra pillantottak. – Meg tudod találni őket? El tudsz juttatni egy üzenetet a teherautóhoz?

– Ezek londomanták – bólintott Saira. – És én is az vagyok.

– Mondd meg nekik, hogy tűnjenek el onnan. Mondd meg nekik, hogy menjenek… Várj csak! – Billy feltartotta a Kirk-babát, aki kis, műanyag szemével őt nézte. Billy csak gondolkozott és gondolkozott, amilyen gyorsan csak tudott. – Wati…

– Igen – felelte a Kirk.

– Addig van időnk, amíg Grisamentum meg nem találja a teherautót – magyarázta Billy. – És láttad, mennyien vannak. Wati, tudom, hogy megsebesültél, de magadhoz tudsz térni? Hallasz engem? – Nem jött válasz. – Ha nem ébred fel – mondta Sairának –, akkor nekünk magunknak kell megpróbálnunk, de…

– Hova? – kérdezte Wati. – Hova kell mennem?

– Hogy vagy?

– Rosszul.

– Képes vagy… képes vagy utazni?

– Nem tudom.

– Valahogyan idejutottál.

– Ez a baba… annyit használtam, hogy olyan lett, mint egy fenékformára ült fotel.

– Wati, mi történt?

Csend lett.

– Azt hittem, meghaltam. Azt hittem, a barátodat, Marge-ot… Goss és Subby volt az. – Billy várt. – Érzem Marge-ot. Még mindig. Most. Azért tudom érezni, mert a kezén ott van a régi testem pora. Azt ki tudom szagolni.

– Hoxtonban volt.

– … biztosan… sikerült elmenekülnie Gosstól és Subbytól. – Wati hangjában még a kimerültsége ellenére is csodálat csengett.

– El tudsz jutni hozzá?

– Az a test már megsemmisült.

– De neki is van egy! – Billy a pólója elejéhez kapott, mintha egy medált keresne. – Fel tudod használni a port ahhoz, hogy megtaláld? Képes vagy megpróbálni?

– Dane hol van?

A küzdelem továbbra is folyt. Okkult csatazaj morajlott.

– Megölték, Wati – felelte Billy.

– Mi az üzenet? – kérdezte Wati hosszas csend után.

Saira dolgokat súgott London fülébe, hízelgett és könyörgött neki, pedig minden bizonnyal szörnyen retteghetett ezen az éjszakán, de el kellett juttatnia egy üzenetet egykori tanítójához a teherautóba.

– Az egyetlen fegyverünk a gyorsaság – tudatosította benne Billy, majd elmondta a lánynak, hova küldje őket.

Saira formálni kezdte a falat, egy foltját városi sövénnyé alakította, és azon keresztül kifurakodott az utcára.

Billy szentelt pár pillanatot a magánynak, már amennyire egyedül tudott lenni a küzdelem és a zaj közepén. Visszabámult az épületre, ahol a barátja meghalt. Bárcsak tudta volna, hogy is van az a mozdulat, az a csápot jelentő gesztus, amellyel békét és nyugalmat kívánhat a kraken meggyilkolt katonájának. Billy szorosan behunyta a szemét, nyeldekelt, Dane nevét ismételgette, és csukva tartotta a szemét. Ő ezt a szertartást találta ki.

75.

Hogyan lehet elrejteni az ég elől egy akkora valamit, mint egy teherautó? Fitchet egy időre megvédte saját döntésképtelensége. Mivel a londomanták vezére képtelen volt elkötelezni magát harcoló fivérei és nővérei mellett, de cserbenhagyni sem tudta őket, nem egészen egy mérföldnyire tőlük beküldte a járművet egy alagútba, és ott, a föld alatti narancsszín derengésben bekapcsolta a vészvillogót, mintha a teherautónak műszaki hibája lenne. Aztán csak várt, miközben az éjszaka menekültjei sorban elhúztak mellette az autóikban. Amikor Saira feladta az üzenetét, Londonnak nem kellett messzire mennie, hogy kézbesíthesse.

Miközben a fejük felett Grisamentum tintás felderítői száguldottak, Saira és Billy már a védelmet nyújtó jármű felé rohantak, madárürülékcsíkok, lemezborítók és kiállítási poszterek mellett.

Gyertek el hozzánk! – üzente Saira. – Szükségünk van rátok.

Fitch bűntudatosan beindította a motort, és a teherautó rángatózva kigurult menedékéből a megfigyelt utcára.

A papírfecnik kupaca úgy csapott le rájuk a sötét égboltról, mint a lefolyóban kavargó víz, és körbevette a teherautót. Az áthaladt rajtuk. A cetlik érzékenyek voltak, viszont mohók is, mint egy éhes ragadozófalka, és molylepkeként csaptak le a szélvédőre. Mire összefutott Sairával, Billyvel meg azzal a pár londomantával és polipszerűen mozgó krakenegységgel, akik képesek voltak elmenekülni, a járművön nyüzsögtek a papírok.

Te jóságos ég gondolta Billy, amikor eszébe jutott, vajon mit gondolhatnak a függönyük mögül kikukucskáló helyiek. A közelében két londomanta volt, és két krakenegység, akik még mindig folyamatosan alakultak át félig polip, félig emberszerű alakjukba. A végtagjaikkal csapkodtak, és kifröcskölték a hipójuk maradékát. Fitch felcsapta a hátsó ajtót és rájuk üvöltött, hogy menjenek be. A papírok egy halraj egységes koreográfiájával lendültek vissza, a gyár felé.

– Ide akarják hozni Byrne-t és a maradékokat – mondta Billy. – Most, hogy tudják, hol vagyunk, eljönnek értünk. Indulnunk kell.

– De hova? – kérdezte Fitch.

– Csak vezess – válaszolta Billy. – Találkoznunk kell valakivel.

– Szóval mit gondolsz? – kérdezte Collingswood a beosztottjától.

– Mivel kapcsolatban? – kérdezett vissza a férfi. Egyenrangúak voltak. Nem szólította a nőt asszonyomnak. De oda ment, ahova Collingswood mondta, és azt tette, amire utasította.

– Mi az? Tudsz egy jó rablásról valahol? – nevetett fel a lány. Egy ideig az esőben, csúszós, sötét és kivilágított utakon vezettek, ahol egyesek még mindig az éjjel-nappali boltok előtt őgyelegtek, míg mások a szentségtelen bandaháborúk elől menekültek.

– Nem tudom – felelte a férfi.

– Menjünk inkább vissza abba az átkozott irodába.

Marge biztonságban érezte magát a kocsiban. Pault nézte. A férfi arca feldúltnak, de belenyugvónak is tűnt. Meg sem szólalt. A tetoválása beszélt helyette. Az ing alól kiszűrődő, artikulálatlan morgásból Marge kihallotta a fojtott dühöt és a rettegést.

– Minden rendben lesz – mondta Paulnak ostobán.

Újabb vékonyka dörmögés hangzott fel valahol. Marge körülnézett. A hang a nyaka felől jött.

Marge pislogni kezdett. Collingswoodra pillantott, aki továbbra is a kollégáját ugratta. Marge piszkos ujjaival megérintette kis feszületét. Amint hozzáért, ismét megszólalt a hang, ezúttal kicsit erősebben.

– Hahó – mondta.

Az ezüst Jézus suttogott hozzá. Marge kinézett a veszedelmes éjszakába, oda, ahol úgy gondolta, éppen véget ér a világ. Pont most szólal meg ez a hírnök.

– Hahó – suttogta vissza, majd megemelte a feszületet.

Paul csak nézte. A lány az apró, szakállas arcra fókuszált.

– Hahó – mondta az ismét.

– Szóval – szólalt meg Marge. – Mi a mennyei üzenet?

– Micsoda? – kérdezte a fémkrisztus. – Ja, értem. Vicces. – Köhögött egy kicsit. – Tegyél a füledhez – súgta. – Nem tudok hangosabban beszélni.

– Ki vagy te? – kérdezte Marge.

Collingswood most már őt nézte a tükörből.

– Wati vagyok ismét – felelte az alak. – Üzenetet hoztam, úgyhogy figyelj.

– Azt hittem, meghaltál.

– Én is. Meg ne mosd a kezed. Billy szeretné, ha megtennél valamit.

– Mi történik ott hátul? – kérdezte Collingswood. – Kivel fecserészel?

Marge olyan parancsolóan emelte a magasba az ujját, hogy Collingswood engedelmeskedett neki. Az apró, odaláncolt Messiás suttogni kezdett, és elég sokáig folytatta. Marge bólogatott, bólogatott, nyelt, és aházott, mintha telefonon beszélgetne.

– Mondd meg neki, hogy aha. – Végül visszaejtette a feszületet a nyakába.

Felsóhajtott, lehunyta a szemét, majd felpillantott Collingswoodra.

– El kell mennünk valahova. Össze kell szednünk valakit. – Paul kihúzta magát. A másik rendőr idegesen pislogott hátra.

– Aha… – felelte Collingswood elgondolkozva. – Te nem vagy teljesen tisztában a hatósági őrizetbe vétel fogalmával, ugye?

– Figyeljen – mondta Marge lassan. – Be akar vinni minket? Vigyen be. De nézzen egy kicsit körül, és hallgasson meg. – Valamelyik közeli utcából segítőkészen felharsant egy sikoly. Marge adott neki pár pillanatot.

– Most kaptam egy elvégzendő feladatot Billytől. Ismeri Billyt? És ettől a kis fickótól a nyakamban, akit nemrég ölt meg a szemem előtt a világ leggonoszabb, legrémisztőbb szemétládája. Aki engem akart. Szóval, azzal a tájékoztatással kaptam meg ezt a feladatot, hogy ez az egyetlen dolog, ami megállíthatja a világvégét. Szóval. Nem gondolja, hogy az őrizetbe vételi jegyzőkönyv várhat még egy-két órát? Hol szeretné folytatni?

Collingswood továbbra is őt bámulta.

– Goss és Subby – mondta.

– Akkor hát ismeri őket.

– Volt egy kis afférom velük – felelte Collingswood.

– Na tessék.

– Wati is összetűzésbe került velük?

– Ő mondta meg nekem, hova menjek, és mit csináljak.

– Mi lenne, ha elárulnád, mit mondott, és akkor elcseveghetnénk róla? – kérdezte Collingswood.

– Mi lenne, ha bekapná? – kérdezett vissza Marge különösebb harag nélkül. Éppen olyan kimerülten csengett a hangja, amilyen volt. – Nézzen körül, és árulja el, hogy maga szerint van-e vesztegetni való időnk. Mi lenne, ha… nézze, nem kertelek. Mi lenne, ha előbb megmentenénk a világot, és csak utána tartóztatna le minket?

Az autóban csend lett. Felettük izgatottan gyászolt egy sziréna.

– Megmondom, mi legyen, főnök – szólalt meg hirtelen a másik rendőr, a fiatal sofőr. – Nekem az ő terve tetszik. Én arra szavazok.

Collingswood felnevetett. Elkapta a tekintetét, és felnézett a London feletti égre, ahol felhők rángatóztak.

– Aha – felelte. – Lehet, hogy nem lenne rossz, ha meglátnánk a holnapot. Soha nem lehet tudni. De utána – lóbálta meg mutatóujját Marge és Paul felé – mindenképpen beviszlek titeket. Szóval, mi a terv?

– Ti meg ki az ördögök vagytok? – kérdezte Mo a háza előtt, seprűjét fegyverként emelve a magasba. A fák megremegtek. Marge ráfogta a feszületét.

– Nem vagyok vámpír – jegyezte meg a nő.

– Nem, az isten szerelmére – felelte Marge. – Nem ismeri Watit? Dane barátai vagyunk.

– Jézus szent seggére! – förmedt rá Collingswood Móra. – Muszáj lesz rendőrségi brutalitáshoz folyamodnom? Engedjen be, és hallgasson meg minket.

– Simonért jöttünk – mondta Marge a folyosón.

– Ez rossz ötlet. Simont még mindig kísértik.

– Ez de kemény – jegyezte meg Collingswood.

– Már csak egy van. – Egyetlen utolsó, makacs, halott Simon. Mo habozott. – Pihenésre van szüksége.

– Aha – felelte Marge. – Nekem meg egy hét pihire a Maldív-szigeteken. És a szükség törvényt bont.

– Nem mondom, hogy nincs igaza – jegyezte meg Collingswood. – Ebben a kérdésben az őrizetes mellett állok.

Amikor beléptek, Simon felnézett. Fürdőköpenyt és pizsamát viselt. Kezében egy miákoló szőrgolyót tartott.

– Billy és Dane barátai vagyunk – közölte Marge.

Simon bólintott. A levegőből halvány, gyűlölködő szellemkórus hangzott fel. Simon megrázta a fejét.

– Elnézést – mondta.

– Üzenet – felelte Marge. – Odébb kellene raknia valamit. Billy kéri. Ne nézzen így rám…

– De… én nem tudok. Ezért vagyok itt. Ez… ez olyan, mint valami függőség – magyarázta Simon. – A fortély olyan, mint a drog. Én nem csúszhatok le ismét, én…

– Hülyeség – szólalt meg Wati halkan, de tisztán hallhatóan.

– Hadd magyarázzam el neked – szólalt meg Paul ekkor először. Köhögött. A háta felmordult, Simon szelleme pedig nyögdécseléssel válaszolt neki. Paul addig dörzsölte a hátát az ajtókerethez, amíg el nem hallgatott.

– Én az imént hajtottam végre a legveszélyesebb szarságot, amit csak el tudsz képzelni, a legborzasztóbb módon, amelyet valaha alkalmaznom kellett – folytatta. – Wati azt mondta, te azért keveredtél ebbe az egészbe, mert fizettek érte, és hogy talán megmenthetted volna a világot. Ha Gris megkapja, amit korábban akart… Szóval, köszi. Mármint azt. De segíteni fogsz. A fortély nem drog. Amit csinált veled, az az volt, hogy meghaltál, és nem tudatosult benned, hogy meghaltál újra és újra. Holnaptól azt csinálsz, amit akarsz. De most Londoné vagy. Megértetted? Még egy dolgot el kell teleportálni. És nem is személyesen kell odavinned, nem kell kinyírnod magad. Meg fogod csinálni. Még csak annyit sem fogok mondani, hogy légy szíves.

76.

A teherautó a nyílt utcákon dübörgött. A tintával összefröcskölt papírok kemény magja követte és folyamatosan zaklatta, miközben követték nyaktörő útján.

– Nem fogjuk lerázni őket – jegyezte meg Saira. Most ő vezetett. – Gyorsan oda kell érnünk, és el kell végeznünk a munkát. Ezek itt nem tudnak kárt tenni bennünk, kevesen vannak. Bajban akkor leszünk, ha Grisamentum maradéka is utolér.

Végül eljutottak abba az utcába, amelyre Billy még élénken emlékezett. Még mindig teljesen néma volt, mintha nem is lenne háború. Az emberek kinéztek a házakból, majd a dolgukra siettek. Saira lefékezett az utolsó, félhomályos ház mellett.

– Megérkeztünk? – kérdezte Fitch. A rakodótér büdös volt és zsúfolt. A londomanták utóvédje a halott kraken mellett várakozott. – Miért vagyunk itt? Mit fog csinálni a tenger?

A papírok a magasba emelkedtek, és rosszindulatú kis rajként körözni kezdtek. Kapd be, lehelte Billy, amikor felszálltak a háztetők fölé, majd elrepültek.

– Most majd hozzák a maradékot – figyelmeztette a többieket. – Menjünk, menjünk.

A közeledő kék villogástól megdermedt. Egy rendőrautó száguldott feléjük, majd csikorgó kerekekkel megállt. Collingswood szállt ki belőle, és Billy már nyitotta a száját, hogy üvöltve figyelmeztesse Sairát, de ekkor meghallotta Marge hangját.

– Billy! – A lány szinte sikoltott. Kiszállt és a férfira bámult. – Billy.

Billy futva megindult felé, és sokáig ölelték egymást.

– Nézzenek oda – jegyezte meg Collingswood. – Gyönyörű, nem?

– Annyira sajnálom – mondta Billy Marge-nak. – Leon…

– Tudom – felelte a lány. – Tudom. Megkaptam az üzenetedet. És megkaptam a másik üzenetedet is. Nézd, kit hoztam. – A kocsiban Paul mellett Simon Shaw ült.

Amikor Fitch meglátta Pault, elindult és szóra nyitotta a száját, de láthatóan nem tudta, mit mondjon. A többi londomanta zavartnak tűnt. Fitch ismét megpróbált megszólalni, Paul meg egyszerűen csak megrázta a mutatóujját, hogy ne.

– Nincs miről beszélnünk – mondta. – Legalábbis, amíg ő úton van – mutatott felfelé. Odafent Grisamentum egy árva darabja körözött szélfútta levélként. – Jön, úgyhogy fejezzük be.

Ez az egész kezdett egy Grisamentum és a Tetkó közötti párbajra emlékeztetni, gondolta Billy. Habár inkább Grisamentum és Paul között lesz itt leszámolás. Bármit is tervezett vagy tervez Fitch, ébredt rá Billy, Paul már nem fél tőle.

– Billy – kezdte Collingswood. – Haver. Hát te meg milyen szarba keveredtél? – kérdezte kacsintva. – Ha ennyire nem akartál beállni hozzánk, elég lett volna egyszerűen nemet mondanod, a kurva mindenit.

– Biztos asszony – köszönt vissza Billy. Nem kerülte el a figyelmét, hogy Collingswood egy pillanatra kurta vigyort villantott rá. Aztán összeszorította az ajkát.

– Szóval, mi a terv, öreg szivar?

– Gyerünk – felelte Billy. – Mozogjunk. Készen állsz? – Simon rémültnek tűnt, de bólintott. Kinyitották a teherautót, hogy megbámulhassa a kraken tartályát. Hogy fejben metabolizálhassa a helyzetét.

– Jó srác vagy – biztatta Billy. – Tudod, mi fog történni?

Billy írásban készítette elő a kérvényét. Hosszú, részletes üzenet jött össze belőle, amelyet bedugaszolt egy üvegbe. – Mehet? – kérdezte Sairától és Simontól. – Szükségünk van az engedélyére.

– És horgonyokra – tette hozzá Simon. – Mondtam neked, hogy megfelelő horgony nélkül nem fog menni.

Billy megpaskolta az üveget.

– Mindent leírtam. Ott van, bent. Ne pánikolj.

Az üvegben könyörgő üzenet lapult.

Azt mondtad, a kraken már nem a tiéd. Kérlek, muszáj segítened nekünk. Még ha nem is a tiéd, a város kedvéért, ahol ki tudja, mennyi időt töltöttél, arra kérünk, légy szíves, használd fel a semlegességedet és az erődet. Mint amikor a nácik ellen segítettél. Biztonságos helyre lenne szükségünk. Mindnyájan hallottunk róla, milyen megalázva távozott innen a Tetkó, és ismét hasonlóra lenne szükségünk.

Minden kockán forog – írta Billy. – Csak a ma éjszakát kell kihúznunk. És megvédeni a krakent. Eltökéltek vagyunk.

Betuszkolta az üzenetet a levélbedobó-nyíláson.

Csendben ácsorogtak a sötétben. Egy férfi biciklizett el mellettük, hangosan nyikorgott a pedál. Fitch és a londomanták vártak. Az utolsó krakenegységek a teherautóban rejtegették teutikus, burjánzó testrészeiket. A házban lévő tenger hosszú ideig nem válaszolt.

– Mi történik? – suttogta Simon.

– Nem maradhatunk itt örökké – sutyorogta Saira.

Billy felemelte a kezét, hogy bezörgessen az ablakon. Enyhe blaszfémiának tűnt. Azonban megelőzték. Valaki odabentről kopogott ki. Lassú ritmus hangzott fel a függönyön át. A textília alsó sarka megmozdult. Lassan hátrahúzták.

– Megmutatja nekünk – szólalt meg Billy. – Hogy megkereshesd a koordinátákat, Simon. Tedd, amit tenned kell.

– Szentséges szűzanyám – szólt Saira. – Azt hiszem, ez engedélynek számít.

A függöny visszahúzódott egy sötét sarokból. Semmi nem látszott mögötte, amíg a mélységben mozgás nem támadt – halvány jelzések a koromfekete semmiben. Egyre közelebb jöttek, és az üvegtől pár centire álltak meg. Az utcai lámpák homályos fényében apró, áttetsző halak meredtek kifelé a helyiségből.

A kopoltyújuk lüktetett. Áttetsző szemekkel méregették Billyt. Valami váratlanul előbukkant, egy eltátott viperaszájú, fürge lény, és a kishalak eltűntek. A függönyök finoman ringatóztak.

Fények jelentek meg a sötét teremben. Mozogtak. Barlangszerű helyiség tárult fel. Egy tengerrel teli szoba. Egy nappali kanapéval, székekkel, képekkel a falon, televízióval, lámpákkal és asztalokkal, mélyen a sötétzöld vízben, kíváncsiskodó halak és hínárok között. A fények biolumineszkáló állatok kék derengésének bizonyultak.

Egy nappali, amelynek berendezését korallok és hullámzó tengeri uborkák tarkították. Az egyik lámpaernyő rojtjai az áramlatokkal együtt mozogtak, szellőrózsa integetett pihésszerű csillóival, mintha visszhangra rezonáló árnyjátékkal szórakozna. Saját és a szomszédaik fényében világító, szellemszerű halak úsztak át a képen. Körömnyi kis dolgok, karvastagságú angolnák. Egy kagylókkal borított, elmerült hifi mellett ökölnagyságú fény mozgott úgy, mint egy hosszú karú metronóm. Billy ámultan nézte a tik-takkoló világítást.

– Megvan? – kérdezte Simontól. – Amire szükséged van?

– Ki kell majd vinnem onnan a vizet, közvetlenül előtte, a megfelelő alakban – dünnyögte Simon. Csak bámult, és rákészült a különös technikákra, amelyeknek mesterévé vált.

– Kész – mondta végül. Egy muréna siklott elő valamelyik sötét foltból, rásimult egy kanapé lábára és új helyzetbe rendezte, hogy helyet csináljon annak, ami utána jön.

– Oké – szólt Simon. Lehunyta a szemét, és Billy meghallotta körülöttük a levegőben Simon utolsó, gyermekded, bosszúálló szellemének duruzsolását.

– Tudja, mit csinálok – mondta Simon. – Azt hiszi, én magam készülök oda. Próbálja megakadályozni, hogy ismét megöljem magam. – Még el is mosolyodott.

77.

Rebbenő papírlapok hangja hallatszott.

– Itt vannak! – kiáltotta Fitch a teherautóból. – Grisamentum! Jön!

– Készen állsz? – kérdezte Billy.

– Jönnek! – kiabálta Fitch.

Az utca levegője megtelt papírokkal. Átkutatták az előkerteket. Tintafoltszemekkel a teherautóra meredtek, majd a járműre vetették magukat.

– Nem tudom, mi a szart akarsz csinálni, de javasolnám, hogy kezdd el – kommentálta Collingswood.

Simon a kraken tartályához ment, és rátette a kezét. Lehunyta a szemét. Fényszórók kúsztak végig a házak homlokzatán. Megjelent az ismerős, bizsergős hang, a csillámporos derengés. Hol elhalványult, hol felerősödött, és a tartály már ott sem volt.

A házban valami felrobajlott. A levélnyíláson böffentésnyi víz ömlött ki. Simon térdre esett: már nem tartotta meg a tartály.

– Nagy – motyogta. Felnézett, és elmosolyodott. A szelleme felvonított.

A kraken a tenger nagykövetségén volt. Billy, Simon és Saira egymásra meredtek.

– Mi tényleg…?

– Megvan – felelte Billy.

– Kurvára gratulálok – nyelvelt Collingswood. – És most megtennéd, kérlek, hogy bevonulsz a kicseszett börtönbe?

– Biztonságban van – mondta Billy. A papír csak dühöngött és dühöngött körülöttük. Autók értek a közelükbe, majd álltak meg. A papírok haragosan rájuk támadtak, kartácsként sorozták meg őket. Paul kidüllesztette a mellkasát, mintha ő, nem pedig a rajta lévő kép lenne az ellenségük. Billy ismerős hangot hallott: Byrne üvöltötte valahol, hogy „az Isten verje meg!”. Most vette észre, hogy a teherautó üres.

– Ideje indulnunk – szólt Billy.

Collingswood most látta meg Grisamentum konvojként érkező maradékát. Láthatóan mérlegelni kezdte a lehetőségeket. A másik rendőr elmenekült.

– Te kis féreg! – kiabálta a rendőrnő a távozó alak után, és lökött egyet a levegőn, mire a férfi lábai összeakadtak, és akkora lendülettel vágódott el, hogy betört az orra. Collingswood elfordult, mire a társa feltápászkodott, és folytatta a futást. A lány hagyta.

– Nyugodtan megpróbálhatja letartóztatni Grist, ha ez a vágya, Collingswood – jegyezte meg Billy. – Tetszik az ötlet?

– Ami azt illeti, kurvára tetszik. – Nem mintha Collingswood megmozdult volna.

Saira habozott. Simon Fitchet támogatta be a teherautóba.

– Tűnjünk innen – kapott észbe Billy. Marge és Paul is bemásztak, a papírok maradéka Pault zaklatta, megszokásból eredő ellenségességből, abban a hitben, hogy a férfi egyenlő a testdíszével. Billy, Saira, de még Collingswood is némán elindultak a teherautó felé, de túl sokáig vártak vele. Byrne már közel volt, és éppen kétautónyi fegyvertenyésztőt navigált a teherautó felé.

– A francba – mondta Saira, miközben felbecsülte a távolságot.

Egy pillanatra elkapta Billy tekintetét. A férfi alig észrevehetően bólintott, Saira pedig intett a sofőrnek, hogy induljon. A teherautó csapkodó hátsó ajtóval gurult le a járdaszegélyről, és még mindig rajta lógott egy döbbent londomanta és Marge. Marge tiltakozva kiabált a többiek után. De gyorsultak, kanyarodtak, és eltűntek. Simon felsírt, úgy nyújtotta a kezét maga elé, mint egy kisbaba. Billy megragadta, és magával rángatta.

Saira a mellettük lévő falat kezdte gyúrni, és csinált nekik egy mohos, ütött-kopott kaput. Sikerült fedezékbe jutniuk mögötte. Lebuktak a tengerház fala mellett, és ellopakodtak onnan, miközben Byrne és Grisamentum emberei egyre közelebb értek. Felkészültek rá, hogy azonnal szétszóródjanak az utcán, amint a haragos papírok megtalálják őket.

– Biztosan szétveti őket a düh – mondta Billy.

– Szép kis cimboráid vannak – jegyezte meg Collingswood.

– Elmentek nélkülünk – jajdult fel Simon olyan hangosan, hogy Billy befogta a száját.

– Nem volt választásuk – felelte Saira. – Az én utasításomra cselekedtek. Meg fogom keresni őket…

Hangos csattanás hallatszott. Enyhén megrázkódott a fal.

– Mi az ördög? – kérdezte Saira. – Nem lehet olyan ostoba… Megtámadja a tengert?

Képes lenne erre? Közelebb húzódtak a sarokhoz, és kinéztek.

A szárazföld soha nem győzheti le a tengert. Mint azt Knut illusztrálta talpnyaló udvaroncai előtt, a hullámok kérlelhetetlenek. Még a rettenetesen felbőszült Tetkó is tudta, hogy ki kell térnie az összecsapás elől. Ez egyszerűen megkerülhetetlen szabály.

De Grisamentum pont a szabályokat szándékozott átírni.

Azt akarta megváltoztatni, ami meg vagyon írva, módosítani akarta a szabályokat, átírni a tervrajzot, méghozzá a tengerben tárolt tinta segítségével. És akkor most mindezzel felhagyna? Nincs másra szüksége, csak erre az éjszakára.

Ezért volt az, hogy amikor Billy kikukucskált a téglafal mellett, látta, hogy a papírok türelmetlenül örvénylenek, hogy Byrne magával visz egy féltve őrzött, nagy üvegnyit a főnökéből, látta az őrködő fegyvertenyésztőket, és látta, hogy a társaik a bejárati ajtónál csak rugdosnak és rugdosnak, mint a verőemberek vagy a rendőrök.

A házat, a Londonban megszálló óceán erődjét sósvízi fortély zárta körbe. De a védelmének egy része pont abból a tudatból állt, hogy sohasem lesz rá szükség, most viszont az ostromot Grisamentum kérlelhetetlen, koncentrált, mágikus figyelme tette még hatékonyabbá. Byrne egy spricnivel a kezében befújta Grisamentum egy részét a zárba és a zsanérokra. Most, ilyen közel a beteljesülés pillanatához már nem spórolt. Grisamentum gyengítő varázsigéket írt a kulcslyuk belsejébe. Bakancsok rugdalták a deszkát.

– Ne, ne! – kiáltotta Billy, miközben nagyon igyekezett kitalálni valamit, összetákolni egy tervet, de az egyik fegyvertenyésztő előrelépett, az ajtónak lendítette bakancsát, és az kitárult. Kitárult, és beszippantotta a férfit, és ezzel egy időben kitört rajta a víz, akár egy hatalmas, sós vízből teremtett ököl.

Tengervíz zúdult a gazos előkertbe, és tekebábuként döntötte le a támadókat. Az ablakok fentről lefelé sorban kirobbantak. Óceán ömlött az útra és magával sodorta a ház lakóit. Hínár gyűlt kupacba. A fauna kiúszott az utcára, majd haldokolva elpihent. Medúzák, nyálkahalak, kövér, mélytengeri teremtmények rángatóztak gyászosan a kopasz fák között. Egy embernagyságú vak cápa tátogott sápadt állkapcsával, reménytelenül harapdált egy autót. A többi házban sikoltozni kezdtek az emberek.

A fegyvertenyésztők összeszedték magukat. Lerúgták lábukról a halakat, kicibálták átázott ruhájukból a maradványokat és a növényeket. Byrne a tintával bement az ajtón.

– Mit csináljunk? Mit csináljunk? – kérdezte Simon. – Mit csináljunk? – A földön térdelt.

– Szedd ki onnan – felelte Billy. – Küldd el akárhova. – Simon lehunyta a szemét.

– Nem tudom, én… Áthelyezték. Minden megbolondult, képtelen vagyok meghatározni a helyzetét.

– Az emberei mindjárt itt lesznek, igaz? – akarta tudni Saira Collingswoodtól.

– És mi a faszt kéne csinálniuk? – kérdezett vissza Collingswood ingerülten.

– Mi mit tegyünk? – kérdezte Saira.

A magába fogadott könyvtárnak hála Grisamentum értette a kraken-pszichológiát. Byrne-nek csak annyira kell visszahozni a lényt a halálból, hogy félelemreakciót váltson ki a testéből, és ezzel elszabadítsa a szépiafelhőt. Ennyi, gondolta Billy, csak ennyit kell tennie.

– Saira – szólalt meg higgadtan. – Gyere velem.

– Baron – mondta Collingswood a telefonjába. – Baron, hozz ide mindenkit. – Dühösen gesztikulált – várjatok már egy kicsit –, de a kisujját sem mozdította, hogy megállítsa Billyt, aki közben megmászta a ház hátulját, majd Sairát is felsegítette. Billy lenézett az épülettörmelékkel és sittel teleszórt kertbe.

– Vigyél be minket – kérte Sairát.

A nő nekifeszült a hátsó falnak, lassan átalakította a téglákat, lapossá és átlátszóvá kényszerítette őket, ablakot formált belőlük. Az üvegtisztaságúvá halványult részen beláttak a tengermélyi iszap rétegén át a kis fürdőszobába. Saira kinyitotta az ablakot. Nem csak a hidegtől reszketett; vadul remegett. Olyan mozdulatot tett, mintha be akarna mászni, majd tétovázva megállt.

– A faszba már – fortyant fel alattuk Collingswood, majd becsukta a telefonját. Megrázta a fejét, mint aki most hallott egy nem túl vicces poént. Széttárta kezét, és felemelkedett, de nem ugrott, hanem kecses lendülettel felpattant a lehetetlen három méteres magasságba, majd Saira és Billy mellett landolt.

Billy és Saira döbbenten meredt rá.

– Te – mondta a rendőrnő Sairának –, te nemtomki, menj le oda, és fogd annak a másik hogyishíjjáknak a kezét. Te meg – fordult Billy felé –, menj be oda, és meséld el, mi merre hány méter.

Odabent jéghideg fogadta őket. Elképesztő bűz volt. Hal-és rothadásszag terjengett.

Egy jellegzetes londoni fürdőszobában álltak; egy tömzsi kis fürdőkád zuhannyal, csap és vécé, egy apró fürdőszobaszekrény. A szürke iszap, a zöld növények, a szivacsok és a hirtelen jött levegőben összeesett tengeri rózsák alatt csempézve volt minden felület. A padlón ujjnyi vastagon állt az élőlényekkel teli víz, amelyek közül páran még éltek is. Az ajtó mellett egy növendék naphal hevert – egy hatalmas, nevetséges valami – holtan és szomorúan. A kád csurig volt bepánikolt halakkal. Valami csobbant a vécében. A behatolók az arcuk elé emelték kezüket.

Odakint, a folyosón csálén álló bútorok sorakoztak döglött halak szemétkupaca alatt. A tengeri élőlények élénk színben pompáztak, a mélytengeri durvaságok és átlátszó furcsaságok halmokban hevertek. A vizet a tetőablakok és a felsőbb szintek lakói világították meg, ahol kisebb volt a nyomás.

Valahol parancsokat kiabáltak. Billy elindult a csapkodó, fuldokló neszezésben. Megtámaszkodott a hínárral befont korláton.

A konyhából víztől felpuhult ajtó vezetett a nappaliba. A padló csupa törött agyagcserép volt. A mosogatóban polip vergődött. Billy nézte egy ideig, de nem érzett vele semmilyen közösséget. A következő szobából fojtott hangokat hallottak.

– Ezek kurvára nincsenek kevesen – mondta Collingswood.

– Be kell jutnunk oda – suttogta Billy. Egymásra meredtek. – Muszáj.

Collingswood beharapta az ajkát.

– Adj egy másodpercet, Billy – kérte. – Rendben? Felfogtad?

– Mit akar…? – kezdte Billy.

A rendőrnő felhúzta az egyik szemöldökét. Billy bólintott, és készenlétbe helyezte a Dane-től elvett pisztolyát.

– Ha jól értelmezem… Csináld ki a nyomorultat – mondta Collingswood. – Rendben, Billy? Ne maradj lúzer egész életedben. – Összecsücsörítette az ajkát, és furcsa jelet formázott az ujjaival, mint a hipp-hopp videóklipekben. – Keleti oldal! – tette hozzá.

Visszalépett a folyosóra, a nappali főbejárata felé. Billy hallotta, hogy valamit csinál, fortélyol, zajt csap, természetellenes ritmust ver. Hallotta, hogy kinyílik az ajtó, nyüzsgés támad.

– Tartsátok kint őket! – Byrne hangja harsant, léptek dobogtak a behatoló felé, majd ki az ajtón. Billy lövésre emelt fegyverrel berúgta a másik rothadozó bejáratot.

78.

Be a barlangba, a tenger szalonjába. Billy tökéletesen nyugodt volt.

Az ajtónyitástól felhőként porlott szét körülötte a fal. Korallépítményeket látott, sós víztől foltos teret, nagy, mozdulatlan halakat. Az egyik sarokban hatalmas, összezsugorodott test hevert, amelyet nem ismert fel, bár látta, hogy a húshalomból szemek merednek rá. A fegyvertenyésztők elhagyták a szobát, hogy levadásszák Sairát.

Ott volt a kraken is a tartályában, ami egy vékony réteg tartósítószert leszámítva teljesen üresnek látszott. Ott volt Byrne, valamilyen gonosznak látszó mágikus könyvvel a hóna alatt, kezében Grisamentum üvegével. A kraken bőréből hatalmas fecskendő meredt elő. Byrne kifejezetten obszcénnak tűnő módon csiklandozta, stimulálta a halott állatot.

A kraken mozgott.

Üres szemgödrei megrándultak. Az állat megfordult, mire a maradék sós vízzel hígított formalin hullámzani kezdett. Kinyújtóztak és legöngyölődtek a végtagok, még mindig túl gyengén ahhoz, hogy csapkodni kezdjenek. A bőre is túlságosan nyákosnak, elöregedettnek látszott, de a kraken élt, vagy legalábbis félholttá vált. Zombi lett. Élőhalott.

Annyira megriasztotta a halála váratlan vége, hogy sötét, feketés-barnás-szürkés tintát spriccelt magából. Az szétfröccsent a tartály belsején, majd belecsorgott a folyadék maradékába, amelyben a kraken hevert.

Billy látta, hogy Byrne a fecskendőért nyúl. Látta, hogy megmozdul. Tüzelt. Grisamentum tárolóedénye szétrobbant.

Byrne felsikoltott, amikor az üveg tartalma, a tinta és a kezéből spriccelő vér a mellkasára fröccsent, majd a tinta kifolyt az ujjai közül. Végigcsorgott a padlón és feloldódott a lassan apadó ház áramlataiban. Egy fegyvertenyésztő visszatért, Byrne-re, és a hasán szétterülő tintára meredt. Billyből diadalittas sóhaj szakadt fel, majd visszahátrált a konyhába.

– Collingswood! – kiáltotta.

– Mi van? – hallotta. Billy bekukucskált az ajtón, és látta, hogy a kraken megmozdul.

– Eltaláltad? – kiabálta Collingswood.

– El – zihált Billy örömében. – Kicsináltam, már…

Byrne a tartályba suttogott. A felsőrészét átitató tintát csöpögtette, facsarta a kraken tintájába.

– A picsába – dermedt meg Billy. – Mennyi…

A világ válaszolt neki.

Mennyi kell Grisamentumból, hogy egyesülhessen a kraken tintájával? Hogy magába fogadhassa?

Mint kiderült, nem sok.

Rengeteg Grisamentum dühöngött szótlan folyékonyságban: a vízben gázoló léptek mindenhova szétterítették őket. De a tettestársának sikerült kifacsarnia belőle a mohón magába szívott krakenológiai ismeretektől dagadozó adagot, egy kisebb pohárnyit, és belecsavarnia a tartályba. Grisamentum hullámzott és vegyült. Tintaként keveredett el a kraken tintájával, a két tinta egy tinta lett – és megváltozott.

A tartályban lévő folyadék bugyogni kezdett. A zombipolip csapkodott, vergődött, az üvegnek feszült. Folyamatosan szivárgott belőle a tinta.

Billy kapkodva a tartályra lőtt. A töltények átütötték, szétforgácsolták az üveget, a kraken tömör testébe csapódtak. A folyadék viszont nem folyt ki a lyukakon. A gravitáció ellenére is megőrizte a tartály formáját. Örvénylő lény formálódott a közös tintából, az elégett ember és a kraken egyvelege. Bugyborékoló nevetés hallatszott.

A sötét folyadék a magasba emelkedett. Oszlop lett belőle, emberalak, és nevetett és mutogatott. Mindkét karját felemelte.

És elkezdte újraírni a szabályokat.

Így tűnt el a Billyt rejtő fal. Nem omlott össze, nem párolgott el, nem morzsolódott szét, egyszerűen csak nem volt már ott, megszűnt falnak lenni. A konyha a nappali részévé vált, mosogató és tálalópult nélkül, a tenger maradványaitól nedves fotelekkel és könyvespolcokkal.

Billy kezéből eltűnt a pisztoly. Mert Grisamentum azt írta, hogy ebben a helyiségben nincsen pisztoly.

– Ó Jézusom – nyögte ki Billy.

Nem, írta Grisamentum tintája a tudatára. Még csak nem is Isten volt, hanem az Isten által megfogalmazott szabályrendszer. A fegyvertenyésztők támolyogtak. Byrne kacagott, a levegőbe emelkedett, felemelte szeretett főnöke.

Billy érezte, hogy a helyére kattan valami veszedelmes, valami megmásíthatatlan dolog, mintha fedél borulna mindenre, mintha a történelem meghajlana egy másik akarat előtt. Érezte, hogy valami mindjárt újra fogja írni az égboltot.

A tinta gömbbé változott és most a tartály fölött lebegett. Szálakat sodort, azok szavakká alakultak és megváltoztatták a dolgokat. Utasítások lebegtek a levegőben.

A kraken hiányzó szeme Billyre pillantott. Megmozdult. Megrándult. Nem félelmében, az látszott rajta, és nem is fájdalmában. Nekigyürkőzött. Nekigyürkőzött. Hol van az angyala? Hol van a saját üvegtartálya hőse?

Ez fiaskó. Billy majdnem fel is nevethetett volna a furcsa megfogalmazáson. Ez katasztrófa, csapás, ez, ez, a szó furcsán makacsul megragadt a fejében, fiaskó.

Kinyitotta a szemét. Ez a szó azt jelenti, hogy flaska.

Ez az egész csak metafora, jutott eszébe Billynek. Meggyőzés.

– Ez nem kraken – mondta hangosan. A tintaistenség meg sem hallotta, amíg ismét ki nem mondta, és a világ minden figyelme rá nem szegeződött fellélegezve. – Ez nem kraken, és nem polip – értette meg Billy. A szem nélküli valami a tartályban állta a tekintetét.

– A kraken az kraken – folytatta Billy. – Semmi köze hozzánk. Ez? Ez egy kiállítási tárgy. Én már csak tudom. Én csináltam. Ez a miénk.

Byrne arcán aggodalom futott végig, amikor a nő megpördült a tengelye körül. Palackmágia, gondolta Billy. A tinta megremegett.

– Az van – szólt Billy szaggatott, adrenalintól elcsukló hangon –, az van, hogy a krakenhívők a kraken prófétájának néztek azért, amit csináltam… pedig sohasem voltam az. Ami vagyok… Még ha csak tévedésből is – ha csak félreértésből, egy rosszul elsült vicc miatt is –, még ha csak jobb híján is; hát hogyan lesz valakiből messiás?

– Én a palack prófétája vagyok. – Üvegből és emlékekből született véletlen erő. – Úgyhogy tudom, mi ez.

Billy mellett ismét ott termett egy mosogató, és a fal is kezdett centiről centire visszatérni. Az üvegbe zárt kraken a tölcsérén keresztül zihált. A fal nőtt.

– Ez nem állat vagy isten – folytatta Billy. – Nem is létezett, amíg létre nem hoztam. Ez az én fajom.

Az új szabályokat hirtelen keresztülhúzta egy másik erő. Billy érezte a küzdelmet. Látta, hogy a fal összemegy és megnő, ott van, eltűnik, létezik és kívül kerül a létezésen – ő maga képes állni és nem állni, érezte, amint az egész kurva ég új formába rendeződik, majd visszaalakul, mindezt a leírt, majd kiradírozott instrukciók alapján. Valaki írnokpárbajt vívott Grisamentum tudatával – amely csordultig telt krakenerővel, tintamágiával –, és azzal a csápos dologgal birkózott, ami egyáltalán nem is volt kraken.

A preparátum a tartálynak feszítette csápjait. Szívókorongok tapadtak a műanyagra, és megfelelő helyzetbe húzták a hatalmas testet. Nem kitörni próbált – ő oda tartozott.

Billy állt.

Ő szülte a tudatosságba. Ez egy Architeuthis dux. Kiállítási tárgy, szinte könyörög a tartósítószerért. Egy polipformájú paradoxon, de nem mélytengeri állat. Billy most először fogta fel, hogy az Architeuthis nem az a meghatározhatatlan dolog az óceán mélyén, amelyik csak néha önmaga. Az Architeuthis egy emberek kreálta szó.

– Ez a miénk – mondta.

A tintája csupa mágia, ebben igaza volt Grisamentumnak. De az univerzum meghallotta Billyt, aki kellően meggyőző volt.

Ha Grisamentum közvetlenül a mélytengeri lényekből fejt volna tintát, nem pedig egy bepalackozott, kikészített dologból, pontosan olyan mérhetetlen lett volna a hatalma, mint tervezte. De ez egy Architeuthis tintája volt, amelyik nem engedelmeskedett a szeszélyeinek.

– Ez egy kiállítási darab, és benne van a könyvekben – magyarázta Billy. – Mi írtuk le.

Az összekeveredett tinták egymás ellen fordultak. Harcoltak, és megfeszült az univerzum. De ahogy Grisamentum összekeveredett a tintával, úgy keveredett össze a tinta is vele; ahogyan ő elvette a tinta erejét, az is úgy vette el az övét. És Grisamentumból túl sok csörgött szét; több maradt a tintából, mint belőle. És ez egy kiállítási tárgy tintája volt, amelyet egy londoni polgár, Billy tartósított, és szép fokozatosan felemésztette a tintaembert. A fal ismét emelkedni kezdett, Byrne pedig zuhanni kezdett a föld felé.

Grisamentum fájdalomhullámába beleremegett a ház. A tudata ugyanúgy folyt szét, mint ahogyan az ár a többi részét a csatornába sodorta.

Felülírták. Legyőzte a tinta, amely a diadal, egy pillanatnyi elégedettség után visszatért a gondolattalan létezésbe, és sötét esőként hullott a padlóra.

A fal visszatért. A konyha visszatért. Az elázott házat ismét ellepték a döglött halak.

– Mit tettél? – üvöltött Byrne Billyre. – Mit műveltél?

Az érzékelhető jelenlét, Grisamentum összes érzékelhető jelenléte eltűnt. Csak az élőhalott Architeuthis maradt, aki még mindig mozgott, bűzlött, ült ott a vegyszeres tartályban, szegényes, hámló bőrburkában, szánalmasan béna végtagjaival, és ázott a lében, ami most már csak egyszerű sötét, szürkésbarna folyadék volt.

79.

A fegyvertenyésztők elmenekültek. Miért is maradtak volna? Byrne nem mozdult. Miért és hova ment volna? Hagyta, hogy Billy lefegyverezze. Végighúzta a kezét a vizes földön.

– Szép volt, keményfiú – csettintett Collingswood Billynek.

Billy leült és a csuromvizes falnak dőlt. London biztonságban van, gondolta Billy folyamatosan, már nem veszélyezteti a kozmikus, írásos totalitarizmus. Hallotta Saira és Simon lépteit, akik látták a menekülő ellenfeleiket. Amikor beléptek, Collingswood megfordult.

– Rendben, senki ne mozduljon! – kiáltotta. – Rendőrség! – Némán meredtek rá.

– Jaj már, csak szopatlak titeket – kiáltott fel a lány. – Mi történt, Billy? Jézusom, azt nézzétek meg. És mégis mozog a rohadék? – Az Architeuthis csigalassan vonaglott.

Collingswood félig-meddig lefogta Byrne-t, aki teljesen összeomlott, és nem is küzdött ellene.

– Hol a szellemed? – kérdezte Billy Simontól.

– …azt hiszem, eltűnt. – Szirénák harsogtak, kerekek surrogtak a tengervízzel elárasztott utcán. Nem sokkal később megérkezett a házba a rendőrség.

– Hahó, Baron – üdvözölte Billy.

Baron értetlenül pislogva, fegyvert szorongatva lépett be a házba. Az embereivel együtt a vergődő polipot, meg a kimerült harcosokat bámulta.

– Billy! – jegyezte meg lassan. – Billy Harrow, úgy éljek…

– Főnök – mondta Collingswood, majd hátat fordított. – Látom, túlélte. – Meggyújtott egy cigarettát.

– Mi a fészkes fenét művelnek itt? – kérdezte Baron.

– Szeretné, ha jelentést tennék? – kérdezte Collingswood.

– Vardy sehol? – kérdezte Billy.

Baron megvonta a vállát.

– Billy, maga velem jön.

– Azta, főnök – jegyezte meg Collingswood. – Hogy megoldott mindent.

– Elég ebből a szarságból, Kath – felelte a férfi.

– Magával megyek – válaszolta Billy. – Ha alhatok egyet.

– Vajon mit hoznak ki ebből a technikusok? – kérdezte Baron.

– Collingswood majd ír egy jelentést – felelte Billy.

– Nem hinném – felelte a nő. A helyiséget vizslatta, hunyorgott, szaglászott, fortélyolt valamit. – Várjunk csak egy kicsit.

Billy az Architeuthis-hoz lépett. Baron csak nézte, és nem szólt semmit. Billy úgy suttogott az állathoz, mint egy riadt kiskutyához.

– Hahó – mondta. A tartósított, nyolcméteres, sokkarú újszülött saját tartósítószer-tócsájában tocsogott, élőhalott kapaszkodókarjai úgy vonaglottak, mintha vágyakozva nyúlna az elszivárgott folyadék után.

– Még nem végeztem – jelentette ki Collingswood tompa hangon.

– Látod – beszélt Billy az Architeuthis-hoz. Az megmozdította csuklóvastagságú csápjait. – Elintézted. Megmentettél minket.

Egy cuppanás volt a válasz. Collingswood egymás után több mély levegőt vett, és kimerült tekintettel méregette őket. Saira a homlokát ráncolta. Billy ismét meghallotta azt a nedves hangot.

Életében nem látott még ekkora kupac halhúst. Mérgesen kidülledő szemére bámult. Valami egyik oldaláról a másikra fordította. Egy hatalmas keratoid volt, óriási, partra vetett horgászhal, amely saját súlya alatt roskadozott. Küszködve próbálta kinyitni kicsorbult résre emlékeztető száját. Amikor meglátta a közeledő Billyt, maga elé lendítette a szerves horgászbotját – a homlokából induló, karhosszúságú nyúlványon lógó, még mindig világító csalit. Az élő lámpás egyik oldalról a másikra libbent. Csak nem Billyt nézte prédának, még most is, fuldoklás közben?

Nem. A csalihús mozgása most nem a víz alatti élőlények becsapós rángatózása volt. Cseppet sem halszerűen, inkább emberi mozdulatokkal ingatta a csalit. Billy nyelvén szólt. Egy rendreutasító ujjmozdulatra emlékeztetett. Billy azt mondta az Architeuthis-nak, hogy „megmentettél minket”, a tenger pedig azt felelte, hogy nem, nem, nem, nem, nem.

– Mi a fene? – suttogta Billy.

– Ez mit jelent? – kérdezte Saira. – Mi történik?

– Még nincs vége – állapította meg Collingswood. – Ó, a telibekúrt, tetves mindenit. – Vérzett. A szeme, az orra, a szája. Kiköpte a cigarettát és a vért. – Éppen közelebb kerültünk hozzá egy kicsivel.

Billy lehunyta a szemét. Reszketett, mintha már előre allergiás lenne arra, ami következni fog.

– Még mindig… – mondta. Döbbenten érezte, hogy a háta mögé rántják a kezét. Baron megbilincselte. – Elment az esze? – kérdezte. – Mindjárt el fogunk égni!

– Fogja be a lepénylesőjét – felelte Baron. Intett az egyik emberének, hogy Sairát is bilincseljék meg.

– Ó, valaki nagyon felbaszta az agyát – szólt be neki Collingswood. – Főnök, ne legyen ekkora pöcs. – Eretnekpolisz látnokai minden bizonnyal azért imádkoztak, hogy tévedjenek, valami más jöjjön, ne az a kiégett semmi, aminek a közeledését érezték.

– Engedjen szabadon! – kiáltott rá Billy.

– Baron, várjon – kérte Collingswood.

– Ez az egész valójában soha nem is volt logikus – mondta Saira Billynek. Egymásra meredtek. – Akármilyen erős is a kraken tintája, kizárt, hogy lehetővé tette volna, hogy… mindennel végezhessen. Tűzben. Még ha ez is lett volna a szándéka, de miért…?

– Főnök! – szólt rá Collingswood. – Adjon nekik egy másodpercet.

– Mi állíthat meg mindent? – kérdezte Saira. – A tűz, a polip, a…

Billy rámeredt, gondolkozni kezdett, és eszébe jutottak dolgok. Dolgok, amelyeket hallott és látott, pillanatok hetekkel és hetekkel korábbról.

– Be kell fejezni az újrakezdéshez – mondta. – Az elejétől fogva. Úgyhogy visszafelé kell égetni. Ez nem vég… Ez újraindítás.

– Kifelé! – csattant fel Baron. – Mozgás, Harrow.

– Hogyan? – kérdezte Saira Billytől.

– Azt kell elégetni, ami rossz irányba fordított minket. Mintha új programot futtatnánk. Ó, te jó ég, ez soha nem arról a szegény polipról szólt… az csak egy ártatlan áldozat volt. Mi indítottuk el ezt az egészet. Ti. Fitch folyton azt mondogatta, hogy annál közelebb kerül, minél erősebben próbáljátok megvédeni. Ti hívtátok fel rá a figyelmet. – Erőlködő hang hallatszott. Mindenki felnézett. Az ég erőlködött, készült rá, hogy lángokban törjön ki.

– Milyen messze van a Darwin Központ? – kérdezte Billy. – Milyen messze van a múzeum?

– Négy-öt mérföldre – felelte Collingswood.

– Kifelé – parancsolta Baron, de hiába.

– Az túl messze van… Baron, nem tudna üzenni…? Oda kell valakit…

– Fogja be, vagy lefújom paprikasprével! – csattant fel Baron. – Elegem van ebből.

– Főnök, kussoljon már – állította le Collingswood. Megcsóválta a fejét. Felemelte a mutatóujját, Baronnak pedig annyira a torkán akadt a szó a felháborodástól, hogy csak pislogott. – Mit mondasz, Harrow?

Új elem került a képbe, amikor a londomanták értesültek Grisamentum tervéről, amikor Al Adler sutba vágta a hagyományokat és a tiszteletet, amelyre a főnöke tanította meg, és belemerült az addig haszontalanságnak tartott olvasásba. Ez az új dolog még erősebben önmagává vált, amikor a krakent elvitték, és az alternatívák leszűkültek. De az azután történt, hogy az emlékezet angyalai bevetették magukat, és a dolog érzékenysége, a metaénje elég erőssé vált.

– Miért nincs itt az emlékezet angyala? – kérdezte Billy. – Az elvileg az én védőangyalom, nem? Meg akar védeni engem, ugye, és le akarja győzni ezt az átkozott próféciát, ugye? Akkor hát miért nincs itt? Mi dolga lehet, ami ennél fontosabb?

Billy pontosan tudta, hol volt, amikor elkezdődött az az utolsó fázis, és mit mutogatott éppen kinek. Tudta, mi volt az az összekötő fejlemény, amely azzá tette az óceánt, az élet őslevesét, ami, és hogy miért érezte úgy, hogy veszélyben van. Tudta, mi történik, és hogy miért, és kinek az akaratából, de senki mást nem volt képes odajuttatni, ahol lenniük kellett volna, és ezt nem tudta elég gyorsan elmagyarázni.

A Darwin Központban kellett lennie, de azonnal.

– Ó, te jó ég – zihálta, majd kicsit megrogyott, de ismét kihúzta magát. A horgászhal már nem mozgott. Billy némán elbúcsúzott mindentől.

– Simon – mondta.

– Simon! – parancsolta. – Te tudod, hol a Darwin Központ. Hogy hol van a szíve. Juttass oda, most azonnal. Most.

Simon habozott. Baron erőlködött, de nem sikerült megszólalnia.

– De te tudod, hogy ez mit jelent. Én is így…

– Juttass. El. Oda. – Simon nem tagadhatta meg az engedelmességet ettől a hangtól. Billy megpróbálta gyorsan elkapni mindenki tekintetét. Saira, aki félig értette csak az egészet, láthatóan le volt sújtva. Simon kétségbeesetten pislogott, mert ismét gyilkosságot kellett elkövetnie. Baron konkrétan ordított, de némán. Collingswood úgy biccentett felé, mint egy katona, aki istenhozzádot mond.

Megszólalt az a bizsergető háttérzaj, Billy élete utolsó cselekedeteként fojtott kiáltást hallatott, aztán fény borította el a bensőjét, majd halványult el, ő pedig eltűnt, és Baron már a semmit rángatta.

80.

És a tengerillat elapadt (vagy úgy tűnt), és hirtelen vegyszerek szaga vette át a helyét. Billy előtt fények villogtak, másképp látott, nem úgy, mint pár pillanattal korábban. Tudta, hogy semmire sem emlékszik, és ezek inkább olyan képek, amelyek vele születtek. De erről még nem volt hajlandó gondolkozni.

A tartály termében volt, a Darwin Központban. Vele szemben, két sor acél tárolóedény mögött Vardy állt. És most megfordult.

Billynek volt ideje észrevenni, hogy a Vardy előtti munkaasztalt fiolák, lombikok, akkumulátorok és csészék borítják, folyadékok bugyognak. Az sem kerülte el a figyelmét, hogy Vardy pisztolyt fogott rá, ezért lebukott. A golyó a feje felett zúgott el, és szétrobbantott egy tartósított majmokkal teli, combmagasságig érő üveget. A lények azonnal összeestek, amint szétspriccelt a bűzös tartósítófolyadék. Billy a bilinccsel küzdött, amely még mindig lefogta. Az asztal szintje alatt maradt, és kúszni kezdett. Újabb lövés dörrent. Üveg és formalin fröccsent előtte a padlóra, és egy kibelezett delfinkölyök placcsant az útjába.

– Billy – szólt Vardy komor hangon, rekedten, mint mindig. Ez lehetett megállapítás, üdvözlés, átok. Amikor Billy megpróbált közelebb kúszni, újabb golyó csapódott egy másik kiállított példányba.

– Megöllek – mondta neki Vardy. – Az emlékezet angyala sem akadályozhatott meg, úgyhogy te sem fogsz.

Halandzsa hangzott fel, vékony, magas hangú pimaszkodás. Billy a bútorok résein keresztül meglátott oldalt egy apró, dühöngő alakot. A mnemophylax volt az – egy formalinos üvegből vett test, csontkarok és karmok, kutyaként kaffogó koponya. Egy üvegbúra alatt volt. Vardy azzal sem fáradt, hogy megölje. Az angyal olyan sokszor eljött és elment, megjelent és feloszlott, hogy nagyon apróra zsugorodott. Ujjnyi üvegcsővé vált, amelyben legfeljebb egy rovar fért volna el, a végtagjai pedig mi mások lehettek volna, ha nem egérlábak? Az egészet megkoronázó koponya talán egy törpe selyemmajomé lehet. Vicc lett belőle, apró, darabosan mozgó kudarc, olyan, mint egy rajzfilmfigura.

– Mit csinált a piróval? – kérdezte Billy.

– Cole-nak kutya baja – felelte Vardy. – Pontosan azt tette, amit mondtam. Te mit tennél, ha türelmesen elmagyaráznám neked, hogy a lányod éppen a védőőrizetemben van?

– Szóval megkapta, amit akart. Az időtüzet.

– Kettejük közreműködésével, igen. – Vardy ismét lőtt egyet, és tönkretett egy nyolcvanéves törpekrokodilt. – Végigvettem pár lehetőséget, és azt hiszem, jól állunk. Maradj ott, Billy, ahol vagy, minden mozdulatodat hallom.

– Kata…

– Katakronoflogiszton. Fogd be, Billy. Mindjárt vége.

Billy lebukott. Ő adta az ötletet Vardynak. A prófécia önmagát segítette elő. Azért sikerült kelepcébe csalnia őt, Dane-t és a barátaikat, mert odafigyeltek rá, mintha egy fertőző betegség lett volna, egy patologikus gépezet. Billy némán átkozódott. Ez ellen harcolt az emlékezet angyala, a bizonyosság ellen, magukért a tényekért. Amikor a végzet végzetkedik, nem érdekli, milyen végzetet végez be. Üveghang csendült: a phylax ugrándozni kezdett, és apró koponyáját az őt bebörtönző búrába ütögette.

Ismét felhangzott a portálás zaja. Átrendeződtek az árnyékok és a tükörképek. Visszatért az Architeuthis, tartályostul került vissza oda, ahonnan ellopták. Billy átható pillantást vetett rá. A szem nélküli lény mintha ismét őt nézte volta. Megmozdította hurkokba rendeződő zombikarjait. Mi a picsa?– gondolta Billy.

– Életre keltetted? – kérdezte Vardy. – Mi a csudáért?

– Vardy, kérem, ne – felelte Billy. – Ez így nem fog működni, sehogy sem fog működni. Vége, Vardy, és az existene veszített.

– Vagy mégsem – felelte Vardy. A munkaállomás felől kisebb robbanás hangja hallatszott. – Lehet, hogy nem fog működni. De lehet, hogy igen. Igazad van, ő tényleg veszített, az istenem, és én nem tudom ezt megbocsátani annak a gyáva féregnek. Aki nem mer, az nem nyer, igaz?

– Tényleg azt hiszi, hogy ennyire erősek? Ennyire szimbolikusak? – Billy ismét megindult előre. – Az egész csak a meggyőzőkészségen múlik, mint azt mostanra talán már te is észrevetted. Az egész csak az érveken múlik. Ezért nem zavart engem túlzottan Gris. Te ott voltál vele, nem? Egy ilyen alapvető hibával a tervében… – Megrázta a fejét. Billy azon tűnődött, vajon mikor sejtette meg Vardy, mit tervez Grisamentum, és hogyan. – Nos, az egész ezekkel kezdődött. Ők voltak az első érvek.

Billy még közelebb kúszott az időtűz valódi célpontjaihoz, a ragadozó prófécia valódi lényegéhez. Ami sem most, sem a múltban nem a polip volt, az csupán egy ártatlan megfigyelő lehetett, aki rosszkor keveredett rossz helyre. A terem többi lakója mellé, amelyek ott trónoltak jellegtelen vitrinjükben, ismeretterjesztően, mintaszerűen. Darwin tartósított kis állatai, a Beagle fedélzetén szállított példányok mellett.

Lángoló újraindítás volt ez, a világ operációs rendszerének frissítése. Billy emlékezett Vardy melankóliájára, a benne fortyogó dühre, és arra, amit Collingswood mondott egyszer. Igaza volt. Vardy tragédiája az, hogy a hitét legyőzték a tények, de neki folyamatosan hiányzott az a hit. Vardy nem kreacionista, már nem, évek óta nem. És ez elviselhetetlen számára. Csak abban reménykedhet, hogy a szívből jövő tévhit igaznak bizonyul.

Vardy nem eltörölni akarta az evolúciós elméletet: vissza akarta tekerni a létezését. És az evolúciót – azt a kulcsot, azt a feszítővasat, azt az ősforrást – az összes többi is követni fogja, a faragatlanul vulgáris, esetleges istentelenség, ami mellett semmi nem szól, leszámítva, igen dühítő módon, a létezését.

És ő meg volt győződve erről, és megpróbálta a várost és a történelmet is meggyőzni, hogy az evolúció ezek által a megszemlélhető példányok által vált valósággá. Mi lenne az evolúció, ha nem tűnt volna fel az embereknek? Semmi. Még csak egy apró részlet sem. Darwin létrehozta, és onnantól fogva mindig is volt. Ezek a Beagle-holmik felfuvalkodottságok.

Vardy úgy gondolta, hogy ő majd a nemlétezésbe égeti őket, lebontja a szálakat, amelyeket Darwin szőtt, eltörli a tényeket. Így akart segíteni saját meg nem született istenének, a szigorú és szerető, mindent szó szerint értő istennek, akiről a textusokban olvasott. Győzelmet nem tudott biztosítani neki – a csatát elvesztették –, de azt el tudta érni, hogy a múltban győztessé váljon. Addig kell égetni az evolúciót, amíg soha nem létezett, és az újraindított univerzum, és a benne élő emberek teremtetté válnak, mint ahogy annak mindig is lennie kellett volna.

Csak azért aznap éjjel történt az egész, mert Billy és bajtársai ezt az éjszakát változtatták azzá, mert kiprovokálták a végső háborút, ezt a káoszt és krízist. Úgyhogy Vardy tudta, mikor kell a tettek mezejére lépnie.

– Nem fog működni – ismételte meg Billy, de érzett egy kis feszültséget az időben és az égboltban, és nagyon is úgy tűnt, mintha működni akarna. Az átkozott univerzum műanyagból volt, Vardy pedig egy Molotov-koktélt tartott a kezében.

– Nézd – mondta Vardy. – Palackmágia. – Az üvegben a flogiszton volt, amit Cole készített a zsarolásnak engedve, felhasználva a természetes tehetségű lánya segítségét. Robbanékony tachionlángok lobogtak. Zúgó hangon harsogtak, megvilágították Vardy arcát.

A férfi közelebb emelte, és a palack fénybe borította az üvegben tartósított békákat. Azok megmoccantak. Elkezdtek összemenni az időhólyagosító melegben, lassan behúzták végtagjaikat a testükbe. Fejletlenebbé váltak, esetlenül hosszú farkú, lábatlan ebihalakká. Vardy olyan közel tartotta a lángot, hogy az a tartályuk üvegét nyaldosta, majd egy másodpercnyi melegedés után berobbant a homokba, és szétfreccsentette az ebihalakat. Azok visszacsinálódtak, megszűntek valaha is létezni, és összementek, miközben leestek, majd soha nem is léteztek, és semmi nem landolt a földön.

Vardy odafordult Darwin gyűjteményének polcához, és felemelte a karját.

Billy nagy nehezen feltápászkodott. Csak arra tudott gondolni, hogy ne így. Meg fogja próbálni kiönteni a tüzet. Lehet, hogy az a keményfa padló életciklusát is megfordítja, atomjaira bontja a linóleumot, szétválasztja a vegyszereket elemi összetevőikre. De Billy keze a háta mögött volt, ő maga pedig túl messze.

– Ne! – zihálta véres szájjal.

A tűz árnyékokat vetett, a foltok a Charles Darwin keze írásával készült címkéken táncoltak. Billy a földre lapult, mint egy iszaplakó. Vardy üdvözült kiáltással eldobta az időégető bombát.

A palack lassan forogva repült a levegőben. Billy karja használhatatlan volt. De bőven akadtak más karok is a helyiségben.

Az élőhalott Architeuthis hosszú ragadozóvégtagjai kilőttek, végignyúltak a termen, egyenesen a túlsó sarokból. Az utolsó préda. Elkapta a palackot. Leemelte a levegőből.

Vardy csak nézett. Vardy felüvöltött dühében.

Az időtűz hozzáért az Architeuthis bőréhez, és égetni kezdte. A zombipolip másik vadászkarja is fellendült, és formalintól elnehezülten, hangos placcsanással átkarolta Vardy derekát. A saját szája felé rántotta a palackot. Vardy felsikoltott – a rövidebb karok is kinyúltak, hogy elkapják.

A professzor üvöltött. A tomboló időtűz terjedni kezdett. A polip szép lassan összement. Vardy karja és lába rövidülni kezdett.

A polip Billyre nézett. A férfi soha nem tudta pontosan megfogalmazni, mi volt abban a tekintetben, azokban a hirtelen moccanó szemekben, mit kommunikált neki a tartályba zárt példány, de szövetségről volt szó. Nem szolgaságról. Az állat nem engedelmeskedett. Hanem saját szándékából tette, amit tett, felkínálta neki, majd búcsúzóul a szemébe nézett.

Az időtűz tovább csökkentette a méretét, eltüntette a bőréről a halottságot, kisimította. Önzetlen önzés. Az evolúció nélkül mivé vált volna ő meg az összes rokona? Ennek a valaminek nem a mély istenek a rokonai – nem a krakenek kedvéért hagyta magát, hanem a kiállítottak kedvéért, a körülötte lévő fajokért, az üvegbe zárt természettudományos istenekért.

A tartályban zúgott a tűz. A bőr egyre fiatalabbra égett. A csata utolsó, kavargó fázisába lépett. A ragyogásban Billy egy csecsemő árnyképét látta, aki egy felnőtt dühével üvölt egy kis karhosszúságú polippal, aki magához öleli. Mindketten lángoltak. Utána mindketten, továbbra is egymással küzdve, forró embrióvá váltak, amelyek egymásba fonódtak, és groteszk protoplazmikus tűzszünetet kötöttek, majd a lángok eltűntek.

A tartály oldalai beszakadtak, izzó érc és vegyületek parázsló kristályaivá váltak, majd atomokra hullottak, még mielőtt összetörhettek volna.

81.

A lángok maradéka is elhamvadt. A tűz fénye megszűnt. Csak a mesterséges izzók világítottak.

Valami egy kicsit összeráncolódott, megperzselődött és elolvadt és növekedő, újító erő zúdult a világra. Tökéletlen gyógyulás, de gyógyulás. Hatalmas, korszakalkotó összeforrás. London új bőrt növesztett. A tűz perzselt, majd kihunyt.

És ott volt Billy ebben az új bőrben, ebben az időben. Volt egy Billy. Billy kilélegzett valamiből, majd belélegzett, és reszketett a megkönnyebbüléstől. Egy szobában állt.

Darwin példányai biztonságban voltak. Billy a háta mögé tartotta megbilincselt kezét, és egyenként megérintette a kiállított darabokat. Végighúzta az ujjait az acéllapon, ahol még soha nem járt az Architeuthis. Az apró mnemophylax az üvegbúrája alól figyelte. Csontfeje követte Billy mozdulatait.

Semmi nem tűnt el. Billy pontosan erre tippelt.

Különös bizonyossággal tudta, hogy az összes közelmúltbéli kalandja során, amelyek részletei enyhén elmosódtak benne, ebben a teremben sohasem volt egy hatalmas, rejtőzködő életmódot folytató állat. Az emlékezet angyala megfordult, és megrázta csontos fejét. Billy felnevetett, bár nem egészen tudta, miért. Volt egy piromán, aki élt, és a lányára várt, mert senki nem létezett soha, aki a gyermekével zsarolhatta volna. Az idő egy kicsit nyersnek tűnt. A veszély, amit Billy itt győzött le, ebben a helyiségben, és amely nagyon baljóslatú volt, már senkit nem fenyegetett, és nem is létezett soha. Billy kacagott.

Az ég is megváltozott. Billy ezt a tetőn keresztül is érezte. Más lett, mint amilyen régen nem volt. A történelem kapott egy égési heget. Még mindig érződött a perzselt szag. Billy egyértelműen az emberszabásúaktól származott, végső soron pedig a tenger halaitól.

Elkapta a mnemophylax tekintetét a terem túlsó végéből, szem meredt szemüregbe. Bár az angyalnak nem volt arca, ami ráncokba szaladhatott volna, úgy érezte, visszamosolyog rá. A kis lény megvonaglott, és apró ujjaival az üveg belsejére kezdett írni – Billy nem látta, mit. Kinyitotta, majd becsukta a száját. Emlék volt. Megrázta a fejét. Hajszálvékony csontujját nemlétező ajkaira tette. Apró csontjai összeomlottak, koponyája semmivé vált, az egészből csak egy lombik maradt, valami szerves porral.

Billy leült az acélra, amelyen soha nem hevert egy hatalmas fejlábú. Úgy ült ott, mintha kiállított preparátum lenne. Azon töprengett, miféle perzselő dolog nem lett legyőzve. Várta, ami történni fog, valaki majd megtalálja őt.

Végül Baron és Collingswood lépett be elsőnek a szobába. És nem hiányzott mellőlük egy kollégájuk sem, gondolta Billy óvatosan. Soha nem volt harmadik csapattársuk, bár többször túl közel húzódtak egymáshoz, egy kicsit túl sok helyet hagytak a falnál, mintha lett volna még ott valaki. Elég sok minden rémlett nekik, és azt tudták, hogy valami történt, valami befejeződött.

Billy felállt, és intett nekik megbilincselt kezével. A zsaruk átballagtak az üvegcserepeken, a kiömlött tartósítófolyadékon, a szétszórt szerves maradványokon, amelyeket senki nem szórt szét.

– Billy – szólt Baron.

– Most már rendben van, azt hiszem – felelte Billy. Pár pillanatra egymásra meredtek. – Hol van Simon?

– Elment – válaszolta Collingswood.

Baron és Collingswood összesúgott.

– A fenébe az egésszel – jelentette ki Collingswood. Kinyitotta Billy bilincsét.

– Miféle törvénysértés? – kérdezte Baron Billyt. – Maga majdnem dolgozott nekem. Milyen állat? – értetlenkedett. – Itt sohasem volt egy sem.

Az ajtó felé bökött a hüvelykujjával.

– Tűnjön a fenébe – mondta nem különösebben barátságtalanul.

Billy lassan elmosolyodott.

– Én nem is… – kezdte mondani.

Collingswood félbeszakította.

– Kérlek – mondta. – Kérlek, csak kopj le. Nemrég felajánlottunk neked egy munkát, te pedig nemet mondtál.

– A körülmények ellenére – tette hozzá Baron.

– Lehet, hogy eggyel kevesebben vagyunk – szólalt meg Collingswood –, de mi mindig is eggyel kevesebben voltunk. – Szívott egyet az orrán. Elgondolkodva végigmérte Billyt. – Az égési sérülések nem gyógyulnak szépen – tette hozzá. – Mindig egy kicsit heges a helyük. Ilyen szarságok miatt nem balhézhatsz, Billy.

Billy kinyújtotta a kezét. Baron felhúzta a szemöldökét, és a fejét ingatta. Billy megfordult, és Collingswoodra nézett, aki a helyiség szélén állt. A nő odaintett neki.

– Ó, Billy, Billy, Billy – súgta. Elmosolyodott, és rákacsintott. – Te és én, mi? Mit nem csináltunk még? – Futó csókot fújt felé.

– Viszlát! – mondta. – A következő apokalipszisnél, mi? Ismerem azt a nyomorult fajtádat, Billy. Téged viszont foglak látni. – Biccentett egyet búcsúzóul. Billy nem ellenkezett.

Végigsétált a folyosókon, azon az útvonalon, amelyet úgy ismert, mint a tenyerét, ahol hetek óta nem járt. Csavargott. Kiment a Darwin Központból, és visszamerült a még mindig összecsapásoktól, lopásoktól és világvége-próféciáktól forrongó, de egyre jobban lenyugvó éjszakába, és nem értette saját aggodalmait, bizonytalanul azon tűnődött, miért érezte úgy, mintha ez lenne az utolsó éjszaka, amikor egyértelműen nem az volt, és soha nem is lehetett az.

A tartály termében Baron a jegyzettömbjébe írt valamit.

– Rendben – mondta. – Az igazat megvallva fingom sincs, hogyan írunk ebből jelentést – tette hozzá. – Mehetünk, Collingswood? – Pattogó hangon beszélt, és nem nézett a rendőrnő szemébe.

Collingswood várt egy kicsit, mielőtt válaszolt volna.

– Kérvényezni fogom az áthelyezésemet – válaszolta végül. Elkapta társa döbbent tekintetét. – Ideje egy újabb FSZBCS-egységnek, főnök. „Főnök”. – Az idézőjeleket a levegőben is mutatta. – Előléptetésre hajtok. – És elmosolyodott.

Hetedik rész

HŐS = PALACK

82.

Egy csendes helyen, a város egyik zugában, a vasúti sínek mellett különböző leszerelt szobrok sorakoztak. Az urbánus szentimentalizmus egyik hosszú távra tervező pillanatában született meg az ötlet, hogy így kell nyugdíjazni a már nem tisztelt és nem kívánatos mementókat. Ezekben aludt Wati. Ezt csak a barátai tudták.

Wati a bizonytalan, és végül be sem következett katasztrófa után mászott ide Marge feszületéből. Úgy aludt, mint a legyőzöttek. Többek között Watinak köszönhetően London megmenekült a veszélytől, már ha volt egyáltalán ilyesmi, de a szakszervezete elveszítette a csatát, és az új kollektív szerződések büntetésképpen egészen feudális feltételeket kínáltak. Billy nem bánta, amiért Wati végigalhatta az események nagy részét, bár amikor majd felébred, biztosan hibáztatni fogja magát, és újra megpróbálja megszervezni a mozgalmat.

– Szomorú vagy? – kérdezte Saira.

Billyvel szemben ült. Együtt voltak Billy lakásában. A múltkori éjszaka után, a múltkori minden után Billy kereste meg a lányt. Olyasvalakivel kellett lennie, aki azt látta, amit ő, bármi is volt az valójában.

Először Collingswoodot hívta fel.

– Menj a fenébe, Harrow – közölte vele a rendőrnő aránylag barátságosan. A háttérben mintha felvisított volna egy malac, majd a nő bontotta a vonalat. Amikor megpróbálta még egyszer felhívni, a telefonja kenyérpirítóvá változott.

– Jól van, jól van – mondta.

Vett egy új telefont, és nem hívta többet Collingswoodot, inkább lenyomozta Sairát. Nem volt nehéz. Saira továbbra is ugyanazzal a tudással rendelkezett, mint mindig, de kilépett a londomanták közül. Megmaradt képességeit többnyire arra használta, hogy addig görgette az ujjai között a London-darabkákat, amíg cigarettává nem változnak, utána pedig elszívta őket.

A részletekben egyikük sem volt túlságosan biztos. Látták, amikor megtámadták a tengert, de arra nem emlékeztek, mi lehetett az oka.

– Te igen? – kérdezett vissza Saira. Vonakodva szólalt meg. Zavarba hozta a téma, pedig mostanában sok időt töltöttek együtt.

– Nem igazán – felelte Billy. – Nem is ismertem.

Akit nem ismert, az az a férfi volt, aki meghalt; a korábbi Billy, az első Billy, az a Billy Harrow, aki kiportálódott a tengerházból, ahol olyan okokból jártak, amelyekre mindannyian emlékeztek, bár nem voltak igazán elájulva tőle. Az a Billy az atomoknál kisebb darabokra robbant.

– Bátor volt – mondta Billy. – Megtette, amit tennie kellett.

Saira bólintott. Billy nem úgy érezte, mintha önmagát dicsérné, noha tudta, hogy ő, ez a Billy pontosan ugyanannyira bátor, mint az elődje.

– Miért tetted… tette? – kérdezte Saira.

Billy megvonta a vállát.

– Nem tudom. Meg kellett tennie. Ahogy Dane mondta… emlékszel még Dane-re? – Dane meghalt. Ebben biztos volt. – Mielőtt Grisamentum kicsinálta. – Grisamentum is elpusztult. – Rengetegen vannak, akik bele sem gondolnak, milyen így utazni. Csak akkor van baj, ha tudja az ember. – Az egész azon múlik, honnan nézi az ember, és zavarja-e az a tény, hogy ez a módszer mindig végzetes.

– Folyamatosan próbálom rajtakapni magam – folytatta. – Folyamatosan próbálom hirtelen felidézni, emlékszem-e olyan dolgokra, amiket csak ő tudhatott. Az első titkokra. – Felnevetett. – Mindig emlékszem.

Billy nem érezte úgy, hogy jogos tulajdonosa lenne az emlékeknek, amelyeket akkor örökölt, amikor megszületett a levegőmolekulákból a tartály termében pár nappal ezelőtt, miközben körülötte éppen haldoklott egy katasztrófa.

Hiányzik Dane, gondolta. Semmi konkrétumban nem volt biztos Dane-nel kapcsolatban, még abban sem igazán, hogy mi hiányzik neki. De amikor eszébe jutott, Billy nagyon szomorú lett azért, ami Dane-nel történt. Jobbat érdemelt volna.

Amikor Marge és Paul becsöngetett hozzá, Billy behívta őket, de ők inkább megvárták kint, a járdán. Billy lesétált hozzájuk. Ez egy előre megtervezett búcsú volt. Abban a pillanatban mindenki nagyon óvatosan bánt a többiekkel.

Paul a régi kabátjában volt. Kitisztították és befoltozták. Soha nem fog már újnak tűnni, de jól nézett ki. Az arcán kezdtek begyógyulni a karcolások. Marge ugyanúgy nézett ki, mint mindig. Esetlen, szívből jövő ölelésekkel köszöntötték egymást.

– Hova mentek? – kérdezte Billy.

– Még nem tudom – felelte Paul. – Lehet, hogy vidékre. Vagy egy másik városba.

– Tényleg? – kérdezte Billy. – Tényleg?

Paul vállat vont. Marge mosolygott. Billy többször találkozott vele, amióta megmentette a történelmet a ki tudja, mitől, és a nő mindig fel volt dobva – minél többet megtudott arról, ahol most élt, annál jobban.

– Ez mekkora baromság – jelentette ki Paul. – Szerinted ez az egyetlen hely, ahol istenek élnek? – Elmosolyodott. – Most már nem lehet elmenekülni előlük, bárhova mész, ott lakik majd egy isten.

Billy és Marge egyszer összeült, és a következő néhány órában a férfi felindultan elmesélte, mi történt Leonnal – hogyan ölte meg Goss és Subby, amikor belekeveredett egy sokkal átfogóbb tervbe, amelynek még mindig elég hézagosak voltak a részletei. Mindkettőjüket szörnyen idegesítette, hogy a részletek pereme kicsorbult és csak nem akartak illeszkedni.

– Megkérdezhetnéd Paul hátától, mi történt valójában – jegyezte meg Billy. – Az a szemétláda tervelte ki az egészet. Azt hiszem.

– És mi a terv, hogyan csináljuk? – kérdezte Marge. – Egyébként is, szerinted tud ő erről egyáltalán?

London eretnekpoliszában még mindig akadtak olyanok, akik úgy engedelmeskedtek Paulnak, mintha ő lenne a Tetkó, de nem sokan. A legtöbben nem ismerték a részleteket, csak azt tudták, hogy már nem az, aki valaha volt. Paul szabadúszóvá vált, egy leváltott drogbáró mobilbörtönévé. A Tetkó csapatai a közelmúltbéli, nagyon zavaróan homályos majdnem-apokalipszis óta szétzilálódtak és szétszóródtak.

– És hogyan is csinálnánk? – kérdezte Marge ismét.

Nem figyelték őket, senki sem járt az utcán, akit érdekeltek volna. Paul kihúzta az ingét a nadrágjából, megfordult, és megmutatta Billynek a bőrét.

A Tetkó mondani próbált valamit, és az erőfeszítéstől először kidülledt, majd összeszűkült a szeme. Mintha Billy bármilyen tiszteletet érezne iránta, vagy hajlandó lenne meghallgatni. Paul hátának alsó részére újabb részletek kerültek. Öltéseket tetováltatott magára, és bevarratta a hajdani főgonosz száját. Billy csak annyit hallott, hogy mmm mmm mmm.

– Nem volt könnyű – mondta Paul. – Keresnünk kellett egy olyan tetoválót, aki érti a dolgát. Ez meg folyamatosan próbált bemozdulni, csücsöríteni, ilyenek. Beletelt egy kis időbe.

– Nem érezted a kísértést, hogy eltávolíttasd? – kérdezte Billy.

Paul visszavette az ingét. Mindketten elmosolyodtak. Marge felhúzta a szemöldökét.

– Ha túl sokat baszakodik, akkor lehet, hogy megvakíttatom – felelte Paul.

Szadizmus? Tényleg? Nem, gondolta Billy. Akkor igazság? Inkább hatalom.

– Soha nem fogod elmondani nekünk, hogy igazából mi történt, ugye? – kérdezte Marge váratlanul.

– Nem tudom – felelte Billy. – Goss megölte Leont. Ez indította el az egészet. Minden ok nélkül. – Ezzel nem vitatkoztak. – De utána Paul megölte Gosst. Ott voltál.

– Ezt tettem – mondta Paul.

– Ott voltam – helyeselt Marge. – Oké. – Még el is mosolyodott. – Oké. És a többi? Mi történt még?

– Az, hogy mindent megmentettem – felelte Billy. – Akárcsak ti.

– Fogva tartják Byrne-t? – kérdezte Saira.

– Azt hiszem, a tenger házának adják. Valamivel be kell bizonyítanunk az óceánnak, hogy sajnáljuk.

– Akár ő tette, akár nem?

– Akár igen, akár nem.

– Úgy hallottam, a tenger lassan átköltözik egy új követségre.

– Én is így hallottam.

Billy lakása ismét a sajátja volt. Ezt nem tudta hova tenni – gyakran bóklászott ámultan a szobákban. (Persze nem arról volt szó, hogy ismét a sajátja lett. Sohasem volt az övé – a névrokonától örökölte, aki pontosan ugyanúgy nézett ki, mint ő. És nem értette, miért is muszáj elvégeznie ezeket az ösztönző kis gondolatkísérleteket). Végignéztek az utcán. Közeledett az év vége.

– Milyen év is volt? – kérdezte Saira. – Minek az éve? Ami most múlt el?

– Nem tudom – felelte Billy.

– A palack éve.

– Mindig a palack éve van.

– A palack és valami éve.

– Ez is mindig igaz.

Szóval ez az univerzum? Billy erőlködött, és talán semmiség volt, lehet, hogy csak ebből a szemszögből látszott így – de hirtelen úgy tűnt, mintha egy repülő madár egy másodpercre mozdulatlanná vált volna az égen. Saira őt nézte. Felszaladt a szemöldöke. Az emberek még mindig a majmoktól származnak. Ebben a régi-új Londonban bármi megtörténhetett.

Billy kinézett a városra, ami megváltozott, amióta utoljára kinézett az üvegen. Billy immár Eretnekpoliszban élt, és tudni fogja, mikor közeledik, majd bukik el a következő Armageddon. Mostanában más pubokban ivott, és más dolgokat tanult.

Kiitta a borát, és mindkettőjüknek töltött még. A palack éve van, gondolta, ez a konzerválás ideje, miközben megfeszített magában valamit, és érezte, amint az óra hirtelen tétovázni kezd, mintha megszorította volna a torkát. Ismét a palack éve van.

Koccintottak. Ez nem bármi másnak az éve. Szóval.

Persze ismét közeledik a világvége – mint mindig. De talán nem olyan eszeveszetten, mint korábban. Nem olyan gyötrelmesen. Billy nem az emlékezet angyala – ahhoz túlságosan is ember –, de onnan, ahol állt, látta, milyen az emlékezet angyalának lenni. Így is lehetett mondani. Van történelem, amit megvédelmezhet? Most úgy tűnt, hogy már nem éheznek az utcák.

Odakintről benézett rájuk az ég. Billy üveg mögött volt.

Tantras

[2] Alfred Tennyson: A Kraken (Tandori Dezső fordítása.)

[3] Körmendi Ágnes fordítása

Tartalom

CHINA MIÉVILLE KRAKEN

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Első rész PREPARÁTUMOK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Második rész MÉLYSÉGBEN SZUNNYADÓ

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

Harmadik rész LONDOMANCIA

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

Negyedik rész NAGYLONDONFÜRDŐ

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

Ötödik rész EMELKEDÉS A MÉLYBE

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

Hatodik rész TINTA

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

Hetedik rész HŐS = PALACK

82.

Table of Contents

CHINA MIÉVILLE KRAKEN

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Első rész PREPARÁTUMOK

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

Második rész MÉLYSÉGBEN SZUNNYADÓ

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

Harmadik rész LONDOMANCIA

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

Negyedik rész NAGYLONDONFÜRDŐ

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

Ötödik rész EMELKEDÉS A MÉLYBE

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

Hatodik rész TINTA

63.

64.

65.

66.

67.

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

Hetedik rész HŐS = PALACK

82.