„Ian McDonald egyike a világ legjobb SF íróinak. Regényei félelmet nem ismerőek, ragyogóan bölcsek…”

Kim Stanley Robinson

„McDonald még soha nem írt rossz regényt, de a Luna: Újhold egyenesen nagyszerű.”

Cory Doctorow

„Provokatív, izgalmas és játékosan érett, bámulatos példája annak, milyen remek dolog a science fiction, és bizonyíték arra, hogy McDonald egyike a zsánerben dolgozó legjobb íróknak.”

SFX

„Komolyságban, feszültségben és tragédiában majdhogynem shakespeare-i. Adjuk ehhez hozzá A Tűz és Jég dala megszállottságát […]: a helyszín olyan ragyogóan megrajzolt és ügyesen feldíszített, hogy nem kérdés, hogy elragadja-e az olvasót; hatalmas szereplőgárdája egyénenként és McDonald bonyolult társulatának részeként is szimpatikus; cselekményét pedig oly sok szál építi fel, hogy az ember nem tudhatja, merre fog kanyarogni – azt kivéve, hogy ha véget ér, akkor szörnyű lesz a vég.”

Tor.com

„Évek óta a legjobb Holdon játszódó regény… McDonald regényének félelmetes SF karmai vannak a sűrű szövésű felszín alatt.”

Locus

„Lenyűgöző thriller… McDonald portréja a gyilkos társadalomról, amely a leghalálosabb környezetben próbál életben maradni, egyúttal az év legerősebb science fiction könyve.”

The Chicago Tribune

„A könyörtelen erőszak ellenére remek, szeretettel megrajzolt és különös módon vonzó környezet.”

The Wall Street Journal

„Sok intrika, némi erőszak és sok szex […] és egy gyilkos, űrbéli szappanopera minden élvezete: egyfajta holdkupolában játszódó Dallas.”

Adam Roberts, The Guardian

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ian McDonald: Luna – New Moon Gollancz, an imprint of Orion Publishing Group, London, 2015

Fordította: Tamás Gábor

Borítófestmény: © Superstock Borítótipográfia és tördelés: @blacksheep-uk.com, Kovács Mária

Copyright © 2015 by Ian McDonald Hungarian translation © Tamás Gábor, 2017

Cover art © @blacksheep-uk.com Hungarian Edition © GABO, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-510-4

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Novák Gergő

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

Enidnek

LUNA: SZEREPLŐK

A holdi házassági szokásokra és a vállalati pozíciókra vonatkozó kifejezéseket lásd a szószedetben.

Corta Hélio

Adriana Corta: a Corta Hélio alapítója és cshoigója Carlos de Madeiras Castro: Adriana okója (meghalt) Rafael (Rafa) Corta: Adriana legidősebb fia. A Corta Hélio uicsangja Rachel Mackenzie: Rafa Corta okója

Lousika Aszamóa: Rafa Corta kedzsi-okója

Robson Corta: Rafa Corta és Rachel Mackenzie fia Luna Corta: Rafa Corta és Lousika Aszamóa lánya Lucas Corta: Adriana második fia. A Corta Hélio csonmuja Amanda Szun: Lucas Corta okója

Lucasinho Corta: Lucas Corta és Amanda Szun fia Ariel Corta: Adriana Corta lánya. Kitűnő ügyvéd a Clavius-féle bíróságon Carlinhos Corta: Adriana Corta harmadik fia. A felszíni munkákért felelős vezető, a Corta Hélio zasitnyikja Wagner Corta (Lobinho): Adriana Corta negyedik (kitagadott) fia. Elemző és holdi farkas Marina Calzaghe: a Corta Hélio felszíni munkása, később Ariel Corta titkárnője Helen De Braga: a Corta Hélio pénzügyi igazgatója Heitor Pereira: a Corta Hélio biztonsági igazgatója Dr. Carolina Macaraeg: Adriana Corta személyi orvosa Nilson Nunes: Boa Vista tiszttartója

Madrinhák

Ivete: Rafa Corta méhanyja.

Monica: Lucas Corta méhanyja.

Amalia: Ariel Corta méhanyja.

Flavia: Carlinhos, Wagner és Lucasinho Corta méhanyja.

Elis: Robson és Luna Corta méhanyja.

Mackenzie Művek

Robert Mackenzie: a Mackenzie Művek alapítója, nyugdíjas ügyvezető

Alyssa Mackenzie: Robert Mackenzie okója (elhunyt) Duncan Mackenzie: Robert és Alyssa Mackenzie legidősebb fia, a Mackenzie Művek ügyvezető igazgatója Anasztaszja Voroncov: Duncan Mackenzie okója

Rachel Mackenzie: Duncan és Anasztaszja legkisebb lánya, Rafa Corta okója és Robson Corta anyja Apollonaire Voroncov: Duncan Mackenzie kedzsi-okója Adrian Mackenzie: Duncan és Apollonaire legidősebb fia, Jonathon Kayode, a holdsas okója Denny Mackenzie: Duncan és Apollonaire legkisebb fia: a Mackenzie Kohók, a Mackenzie Művek hélium–3 alcsoportjának vezetője Bryce Mackenzie: Robert Mackenzie legkisebb fia, a Mackenzie Művek gazdasági főosztályának vezetője, számos „örökbe fogadott gyerek” apja Hoang Lam Hung: Bryce Mackenzie örökbe fogadott gyereke, rövid ideig Robson Corta okója Jade Szun-Mackenzie: Robert Mackenzie második okója Hadley Mackenzie: Jade Szun és Robert Mackenzie fia, a Mackenzie Művek zasitnyikja. Duncan és Bryce féltestvére Analiese Mackenzie: Wagner Corta sötét amorja a férfi sötét formájában Eoin Keefe: a Mackenzie Művek biztonsági főnöke. Hadley Mackenzie vette át a helyét Kyra Mackenzie: holdjáró

AKA

Lousika Aszamóa: Rafa Corta okója, később az Abena Aszamóa kotoko tagja. Holdjáró Kodzsó Aszamóa: Lucasinho Corta csoporttársa és holdjáró Ja Afúom Aszamóa: Partiarc Twében

Adofo Menszá Aszamóa: az arany zsámoly omahenéje, a kotoko feje

Dajjang

Jade Szun: Duncan Mackenzie okója

Amanda Szun: Lucas Corta okója

Jaden Ven Szun: a Naptigrisek kézilabdacsapat tulajdonosa Jake Teng-lung Szun: a rövid életű Kismadárkák tervezőiroda ügyvezető igazgatója Fu Hszi, Sen Nung, Sárga Császár: a három fenséges személy: három magas szintű MI, a Dajjang fejlesztései

VTO

Valerij Voroncov: a VTO alapítója, az elmúlt ötven évet a Szent Péter és Pál kompban töltötte, szabadesésben Nyikolaj Voroncov (Nick): A VTO holdhajóflotta parancsnoka Grigorij Voroncov: Lucasinho Corta (futó) amorja és bújtatója

Holdi Fejlesztési Vállalat

Jonathon Kayode: a holdsas: a Holdi Fejlesztési Vállalat elnöke Kuffour bíró: a Clavius-féle bíróság vezető bírója és Ariel Corta professzora Rieko Nagai: a Clavius-féle bíróság vezető bírója és a Fehér Nyúl Pavilon tagja Vidjá Rao: közgazdász és matematikus, a Fehér Nyúl és a Holdi Társaság tagja, a függetlenség nyílt támogatója. A Dajjanggal közösen részt vett a három fenséges személy fejlesztésében a Whitacre Goddard Vállalat számára

A Pillanat Urainak Rendje

Loa irmã: Adriana Corta gyóntatója

Flavia madrinha: miután száműzték Boa Vistából, csatlakozott a rendhez Odunlade Aboszede Adekola mãe-de-santo: a Pillanat Urainak Rendje matrónája

Meridián/Dél Királynője

Jorge Nardes: bossa nova zenész és Lucas Corta amorja Szóni Sarma: a Túloldali Egyetem kutatója

Mariano Gabriel Demaria: az orgyilkosképző, a Hétharangos Iskola igazgatója An Hsziu-jing: a Kínai Energiahordozó-befektetési Vállalat kereskedelmi képviselője Elisa Stracchi: a Kismadárkák szabadúszó nanoeszköz-tervezője

A Farkasok

Amal: a meridiáni Kék Farkasok falka vezére.

Szasa Volcsonok Ermin: a Magdalena-falka vezére Dél Királynőjéből Irina: Wagner Corta fényideji falkaamorja

Egy fehér szobában a Sinus Medii peremén hat meztelen kamasz ül. Három lány, három fiú. Fekete, sárga, barna, fehér bőrűek. Folyamatosan, eltökélten vakaróznak: a nyomáscsökkenés kiszárítja a bőrt, és viszketést gerjeszt.

Szűkös a helyiség, épp csak akkora tartály, amiben felállhatnak. A gyerekek padokon szoronganak egymással szemben, combjuk a szomszédjukéhoz préselődik, térdük a szemben lévőéhez ér. Nincs hová nézni, nincs mit látni, csak egymást, de kerülik a másik tekintetét. Túl közel vannak, túlságosan is védtelenek. Mindegyikük átlátszó maszkon át lélegzik. Ahol nem jól zárul, sziszegve távozik az oxigén. A kintről záródó ajtón lévő ablak alatt nyomásmérő: tizenöt kilopascalt mutat. Egy órába tellett, mire ennyire alacsonyra süllyedt.

De odakinn légüres tér.

Lucasinho előredől, és újra kinéz a kicsiny ablakon. A kaput bárki láthatja: egyenes, akadálymentes vonal vezet tőle odáig. A nap alacsonyan áll, az árnyékok hosszúak és mélyek, feléje nyújtóznak. A sötét regoliton még sötétebbek, sokféle aljasságot rejthetnek.

„A felszíni hőmérséklet százhúsz Celsius-fok – figyelmeztette a famulusa. – Parázson jársz majd.”

Parázson jár, jégen.

Hét kilopascal. Lucasinho mintha felfúvódott volna, a bőre feszül, szennyesnek érzi. Amikor a mutató az ötöshöz ér, kinyílik az ajtó. Azt kívánja, bár ott lenne a famulusa: Jinji lelassíthatná őrülten verő szívét, lecsillapíthatná a jobb combjában rángó izmot. Tekintete elkapja a vele szemben ülő lányét. Egy Aszamóa – a bátyja is itt van, mellette. A lány a nyakában lógó adinkra amulettet babrálja. A famulusa egészen biztosan figyelmeztette már rá. Odakinn a fém összeforrhat a bőrrel: lehet, hogy mindörökre hegtetoválásként viseli majd a gaje njamét. Éppen csak mosolyt villant rá. Hat meztelen, tetszetős tizenéves préselődik össze, a combjuk egymáshoz ér, a kamra szexualitás szempontjából mégis vákuumnak számít. Minden egyes gondolat az ajtón túli dolgok felé fordul. Két Aszamóa, egy Szun lány, egy Mackenzie lány, egy rémült, levegőt kapkodó Voroncov fiú… és Lucasinho Alves Mão de Ferro Arena de Corta. Mindenki megvolt már, kivéve a Mackenzie lányt; a Corták és a Mackenzie-k nem szoktak összejönni. Meg Abena Mánu Aszamóát, mert a lány tökéletessége elbátortalanítja Lucasinho Cortát. Viszont a bátyja… senki nem szop úgy, mint ő.

Húsz méter. Tizenöt másodperc. Jinji beleégette a számokat. Ez a távolság a két ajtó között. Ennyi ideig bírja a meztelen emberi test a sugárzásos vákuumban. Tizenöt másodperc, mielőtt jön az eszméletvesztés. Harminc másodperc, és visszafordíthatatlanok a károk. Húsz méter. Tíz ugrás.

Lucasinho a szépséges Abena Aszamóára mosolyog. Aztán a világítás vörösre vált. Lucasinho talpon terem, amint nyílik az ajtó. A nyomás utolsó lélegzete kilöki a Sinus Mediire.

Első ugrás. Jobb lába a regolithoz ér, és minden gondolat kiröppen a fejéből. Szeme ég. Tüdeje izzik. Mindjárt szétrobban.

Második ugrás. Kilégzés. „Ki. Nulla nyomás legyen a tüdődben” – mondta Jinji. Nem, nem, nem jó, ez a halál. Kilégzés, különben felrobban a tüdőd. Leér a talpa.

Harmadik ugrás. Kifújja a levegőt. Lélegzete az arcára fagy. A víz a nyelvén, a könnyek a szeme sarkában fortyognak.

Negyedik. Abena Aszamóa elhúz mellette. A bőre szürke a dértől.

Ötödik. Mindjárt befagy a szeme. Nem mer pislantani. Akkor összefagyna a szemhéja. Aki pislant, vak, aki vak, halott. Az ajtót bámulja: kék irányfények veszik körül. A girhes Voroncov fiú is elhagyja. Eszelős módjára fut.

Hatodik. A szíve rémülten ver, küzd, ég. Abena Aszamóa bevetődik az ajtón, körülnéz, ahogy a maszk után nyúl. A szeme elkerekedik, lát valamit Lucasinho mögött. Szája néma kiáltásra nyílik.

Hetedik. Hátranéz a válla fölött. Kodzsó Aszamóa a földön, bucskázik, hempereg. Kodzsó Aszamóa épp belefullad a Hold óceánjaiba.

Nyolcadik. Miközben a kék zsilipajtófény felé tart, Lucasinho előrelöki a karját és megtöri vad menekülését.

Kilencedik. Kodzsó Aszamóa igyekszik talpra állni, de vak, a por a szemgolyójára fagyott. Kalimpál, botorkál, előrebukik. Lucasinho megragadja egyik karját. Fel. Fel!

Tizedik. Szemében lüktet a vörös: a fény és az öntudat köre a zsilipajtó körére összpontosul. A körre, amely darabjaira hulló agyának minden egyes vörös lüktetésére egyre összébb zárul. Levegőt! – sikoltozza a tüdeje. Levegőt! Fel. Fel. A zsilip tele karokkal és arcokkal. Lucasinho a felé nyúló karok körébe veti magát. Forr a vére. Ereiben gázbuborékok: mindegyik izzófehér golyó. Elhagyja az ereje. Az elméje a végét járja, de nem engedi el Kodzsó karját. Rángatja, rángatja a fiút magát is – haldokolva, lángolva. Valami végigvág a testén, hallja a robbanásszerű nyomáskiegyenlítés visítását.

Látómezeje megmaradt apró körében verítéktől és kicsapódott nedvességtől csöpögő tagok, bőr, fenekek és hasak kusza halmát látja. Hallja a nevetésekké változó zihálásokat, az eszelős vihogásba csapó zokogásokat. Őrült nevetés rázza a testeket. Megcsináltuk a holdjárást. Legyőztük Hold úrnőt.

Újabb villanásszerű kép: vörös fröccsenet a zsilipajtó középvonalán, furcsán ható vörös a fehéren. Csak ezt figyeli, a céltábla vörös közepét, ami minden érzékelését egyetlen vonalba sűríti össze közte és aközött. Ahogy tudata átadja magát a sötétségnek, még felfogja, mi is ez a vörös folt. Vér. A zsilipajtó Kodzsó Aszamóa bal nagylábujján csapódott össze, és cafatokból álló folttá morzsolta szét.

Most pedig sötétség.

*

A szárnyas nő a termik tetejéből szárnyal fel. A korai fény arannyá változtatja. Magát a világ firmamentumát karcolja, majd hátát ívbe feszíti, karját behúzza, lábát mozdítja, és elnyújtott ívű zuhanórepülésbe görnyed. Száz, kétszáz métert hullik, fekete pontként vágódik ki a hamis pirkadatból, gyárak és lakóházak, ablakok és erkélyek, drótkötélpályák és liftek, sétányok és hidak mellett suhan el. És a legutolsó pillanatban szétfeszíti ujjait, nanoszövet evezőtollakat tár, és kihúzza magát a zuhanásból. Aztán föl, mind magasabbra, szárnyai megvillannak az egyre erősödő fényben. Három csapással máris egy kilométernyire jár: arany szikra az Orion quadra gigászi kanyonja előtt.

– Büdös kurva – suttogja Marina Calzaghe. Utálja a repülő nő szabadságát, a sportosságát, a hibátlan bőrét, a feszes, ruganyos testét. Mindenekelőtt utálja, hogy a nőnek van szórakozásra pocsékolható levegője, míg neki minden egyes kortyért meg kell küzdenie. Lejjebb vette a légzési reflexét. A szemgolyóján lévő csib mutatja egyre növekvő oxigéntartozását. Minden tüdőt kitöltő lélegzet költséget jelent. Túllépte a hitelét a lélegzetbanknál. Emlékszik még a pánikra, amikor először próbálta kipislogni az új csibet a szeméből. Nem ment. Ujjával piszkálta – ott maradt, a szeméhez rögzítve.

– Mindenki visel ilyet – mondta előtte a HFV bevezetési és honosítási felelőse. – Akár egy holdbéla, aki most esett ki a zsilipből, akár maga a sas.

Életre kelt a négy elem – a víz, a tér, az adat és a levegő számlája – állapotmutató sávja. Attól a pillanattól kezdve mérték és felszámították az összes kortyot és alvást, az összes gondolatot és lélegzetet.

Mire a lépcső tetejére ér, szédeleg. Az alacsony korlátnak dőlve küzd a levegőért. Előtte a rémítő, telizsúfolt, fények ezreivel sziporkázó üresség. A Meridián quadráit kilométernyi mélységbe ásták, és fordított társadalmi rend érvényesül bennük: a gazdagok alul élnek, a szegények felül. A Hold csupasz felszínét ultraibolya, kozmikus sugarak és a napszél töltött részecskéi bombázzák. Néhány méternyi regolit el is nyeli a sugárzást, azonban a nagy energiájú kozmikus sugarak másodlagos részecskék tűzijátékát pattintják ki a talajból, ami veszélyes az ember DNS-ére. Ezért aztán az emberek lakóhelyei a mélybe fúródnak, és a helyiek olyan távol élnek a felszíntől, amennyire csak módjukban áll. Csak az ipari szintek vannak magasabban Marina Calzaghénál, márpedig azok szinte teljesen önműködők.

A hamis égen egyetlen ezüstös léggömb, egy gyerekjáték lebeg csapdába esetten.

Marina Calzaghe felmegy, hogy eladja a hólyagja tartalmát. A húgykufár biccentéssel engedi be a bódéjába. Marina húgya kevés, sárgásvörös és zavaros. Tényleg vér színezi el? A húgykufár megállapítja az ásványianyag-és tápelemtartalmát, és kifizeti. Marina a hálózati számlájára vezeti át a bevételt. Az ember csökkentheti a lélegzését, kalózkodhat némi vizet, lophat némi ételt, de sávszélességet nem lehet koldulni. Hetty, a famulusa a bal válla fölött áll össze pixelpermetből. A legegyszerűbb ingyenes skin, de Marina Calzaghe végre visszatér a hálózatra.

Legközelebb – suttogja, ahogy újra felkapaszkodik a páracsapdához. – Legközelebb megszerzem a gyógyszert, Blake.

Kézzel-lábbal kapaszkodva teszik meg az utolsó néhány fokot. A műanyag háló kivételesen szerencsés találat volt: még azelőtt kapta fel és tette biztonságos helyre, hogy újrahasznosíthatták volna a zabbálún hulladéktúró robotjai. Ősrégi és megbízható alapelvet követ: a műanyag szálakat támasztóoszlopok közé lógatta fel. A nedves és meleg levegő felemelkedik, és a mesterséges éjszaka hűvösében rövid életű pehelyfelhőket alkot. A pára kicsapódik a vékony szálakból álló hálón, és a szálakon lefelé csurogva iható mennyiségű víz gyűlik össze a gyűjtőüvegben. Egy korty neki, egy másik Blake-nek.

Valaki van a csapdájánál. Magas, holdtól vékony férfi iszik éppen az ő gyűjtőedényéből.

– Add ide!

A férfi ránéz, és kiüríti az edényt.

– Az nem a tiéd!

Marinának még megvan a földi izomzata. Hiába nincs elég levegő a tüdejében, el tudja kapni – nagy, sápadt, törékeny holdi virágszál.

– El innen. Az enyém.

– Már nem. – Kés van a férfi kezében. Egy kést nem tud legyőzni. – Ha megint itt látlak, ha bármi eltűnik, szétváglak, és eladlak.

Marina nem tehet semmit. Semmiféle tett, semmi, amit mondana, amivel fenyegetne, semmilyen jó ötlet nem változtathat itt semmin. Ez a késes fickó tönkretette. Nem tehet mást, mint hogy eloldalog. Minden egyes lépés, minden egyes lépcsőfok maga a pusztító szégyen. A kis lépcsőfordulón, ahonnan a repülő nőt látta, térdre rogy, és gyomorszorító indulattal öklendezni kezd. Száraz, gyomorkavaró és meddő dolog. Semmi nedvesség, semmi élelem nem maradt benne.

Felállni, elhagyni a holdat.

*

Lucasinho felébred. Arcán átlátszó héj, olyan közel, hogy párás lesz a leheletétől. Megrémül, felemeli a kezét, hogy elhessentse magától a klausztrofóbiás félelmet felszító izét. Sötét melegség árad szét a koponyájában, feje hátsó felében, végig a karján, a felsőtestében. Semmi rémület. Alvás. Az utolsó, amit lát, az ágya előtt álló alak. Onnan tudja, hogy nem kísértet, mert a Holdon nincsenek szellemek. Az itteni kövek elűzik, a sugárzás és a vákuum szétoszlatja őket. A kísértetek illékonyak: csupa pára, árnyalat és sóhaj. Az alak mégis kísértetként áll ott, szürkén, kezét összefonva.

– Flavia madrinha?

A kísértet felnéz, és elmosolyodik.

*

Isten nem bünteti meg a nőt, aki kétségbeesésében lop. Marina a húgykufártól elmenet mindennap elhalad az utcai szentély mellett: Kazanyi Miasszonyunk ikonja, lüktető biolámpák csillagképe kíséretében. A kocsonyagömbök egyenként egy-egy kortynyi vizet tartalmaznak. Gyorsan, vétkes módon dugja a hátizsákjába. Négyet Blake-nek szán. A férfi egyfolytában szomjas.

Alig két hete, mégis úgy érzi, egy egész élet eltelt már, mióta megismerkedett Blake-kel – a szegénység megnyújtja az időt. És a szegénység lavina. Egyetlen aprócska kő megcsúszik, elindít egy másikat, az is újabbakat mozdít ki a helyükről, és aztán minden csuszamlik, száguld az eredeti helyéről. Egyetlen törölt szerződés. Egy nap, amikor az ügynökség nem telefonált. És azok a parányi számjegyek a látómezeje peremén egyre csak pörögtek lefelé – csuszamlottak, száguldottak. Aztán már kapaszkodott is a létrákon és lépcsőkön, fölfelé az Orion quadra falain. Kapaszkodott fölfelé a hidak és karzatok szövedékéből, a lakóházak sugárútjai fölé, egyre följebb a mind meredekebb lépcsőkön és létrákon (mert a lifteknek költségük van, és azokra a legfelső szintekre egyáltalán nem is járnak), föl, Bairro Alto levegőbe nyúló halmai és kockái irányába. A gyér levegőnek olyan volt a szaga, akár a tűzijátékoknak: nyers kő, összeolvadt üveg, amit épp csak elhagytak az építőrobotok. Gyalogjárók inogtak el félelmetesen kőkamrák függönyajtói mellett, amiket csak az ott és az üvegtábla nélküli ablakokon beszüremlő fény világított meg. Elég egyetlen rossz lépés, és lassan ordítva zuhan lefelé, a Gagarin proszpekt neonfényeibe.

Bairro Alto minden eltelt holdnappal más lett, Marina pedig messzire elkóborolt benne, mire Blake szobájára lelt. „Szívesen megosztom. A napikat összeadjuk” – olvasta a hirdetést a meridiáni listákon.

– Nem maradok sokáig – mondta, ahogy körülnézett az egy szem szobán, a két emlékezőhab matracon, az üres műanyag vizesflakonokon, a félredobott ételesdobozokon.

– Nem szoktak – felelte Blake. Aztán kidülledt a szeme, és gyötrő, hasztalan köhögésbe görnyedt, amitől sovány testének minden csontja rázkódott. A szaggató köhögés egész éjjel ébren tartotta Marinát – három száraz, szinte türelmetlen kis köhögés. Aztán megint három. Még három. Még három. A köhögés nem hagyta pihenni a rákövetkező éjszakákon se. Ez volt Bairro Alto dala: a köhögés. A szilikózis – a holdpor kővé változtatta a tüdőt. A bénulás után szokott jönni a gümőkór. A fágok általában könnyen kezelik. A Bairro Altóban élők azonban levegőre, vízre és térre költik a pénzüket. Itt még az olcsó fágok is messzi reménynek tűnnek.

– Marina. – A famulusa olyan régen szólt már hozzá, hogy meglepetésében leesik a létráról. – Munkát ajánlanak neked.

A zuhanás alig néhány méternyi: ebben a tébolyító nehézkedésben az semmi. Még mindig vannak álmai, amelyekben repül: felhúzhatós madár bennük, és óraművel működő planetárium körül kering. Egy kőkalitkában pörgő planetárium körül.

– Vállalom.

– Felszolgálás.

– Felszolgálok. – Megtenne bármit. Átfutja a szerződést. Alacsony árat kér, ám az ajánlat így is éppen csak elégséges. A víz-levegő-szén-hálózata, meg még valamicske. Van előleg. Új egyenruhára lesz szüksége a nyomtatókból. És egy fürdésre az egyik banjában – ő is érzi a saját haja szagát. Meg egy vonatjegyre.

Egy órája van, hogy a Központi Állomáson legyen. Marina pislantással írja alá a szerződést. A kontaktlencse letapogatja és továbbítja a retinamintáját az ügynökségnek. Famulusok ráznak kezet, és ott a pénz a számláján. Az öröm olyan éles, hogy fáj. A pénz ereje és varázsa nem abban rejlik, amit birtokolhatsz általa… Hanem abban, ami általa lehetsz. A pénz szabadság.

– Költsed! – mondja Hettynek. – Visszatérés az alapbeállításokhoz.

A tüdejében azonnal megszűnik a feszülés. A levegőt kifújni csodálatos. A belégzés felemelő. Ízlelgeti a Meridián fűszeres illatát: elektromosság, lőpor, csatorna csípős szaga és penész. Amikor pedig odaér, ahol a légvételnek véget kellene érnie, még mindig van. Nagyot kortyol a levegőből.

De kevés az idő. A vonathoz a nyugati 83. lift visz, ám az épp ellenkező irányban van, mint Blake szobája. Lift vagy Blake? Ez nem kérdés.

*

Lucasinho ismét felébred. Megpróbál felülni, mire a fájdalom visszakényszeríti az ágyba. Úgy fáj mindene, mintha teste összes izmát lehúzták volna a csontjairól és ízületeiről, és a helyükbe őrölt üveget töltöttek volna. Hever az ágyon aláöltözetben: ugyanolyan fajtában, amit épeszű, biztonságos, hétköznapi sétához is viselne a felszínen. Tudja mozgatni a kezét és a lábát. Ujjai végigvándorolnak a testén, fel és le, leltárba véve mindent. A hasizmokat, melyek páncélként fedik a zsigereit, feszes és tiszta rajzolatú combját. A feneke mesébe illő testrésznek érződik. Azt kívánja, bár megérinthetné saját bőrét. Tudnia kell, hogy ép-e. Híres a bőréről.

– Szarul érzem magam. Még a szemem is fáj. Kapok valami gyógyszert?

– Közvetlen ingerlés éri a periaquaeductalis szürkeállományodban lévő mű-opioid receptorokat – mondja egy hang a fejében. – Igazíthatok az ingererősségen.

– Jé, Jinji, visszatértél. – Semmivel nem lehet összetéveszteni a famulusa szőrszálhasogató, komornyikokat idéző beszédmódját. A famulusok nehezen kezelik a kétértelműséget. Lucasinho észreveszi a látómezeje jobb alsó sarkában lévő csibet. A Cortáknak nem kell figyelniük a számokat, de attól még örül, hogy látja: a csib elárulja, hogy életben van, éber és fogyaszt.

– Hol vagyok?

– A Sanafil meridiáni gyógyászati központban – mondja Jinji. – Kivittek már a hiperbár oxigénkamrából, és aláöltözetet adtak rád. Egy sor mesterségesen előidézett kómán vagy túl.

– Mióta? – Megpróbál felülni. Fájdalom hasít minden csontjába és ízületébe. – A bulim!

– Elnapolták. Most újabb mesterséges kóma következik. Az apád jön meglátogatni.

Ízelt fehér karok hajtogatják ki magukat a falakból.

– Várj! Ne! Láttam Flaviát.

– Igen. Eljött meglátogatni.

– Ne mondd el apámnak!

Soha nem értette meg, apja miért száműzte a madrinháját, a méhanyját Boa Vistából Lucasinho tizenhatodik születésnapjának reggelén. Csak azt tudja, ha Lucas Corta értesül arról, hogy Flavia madrinha itt járt, az apja száz meg száz rosszindulatú dologgal árt majd a nőnek.

– Nem fogom – közli Jinji.

*

Lucasinho harmadszor is felébred. Apja áll az ágya előtt: alacsony, vékony férfi – sötét és meggyötört, míg a bátyja széles vállú és aranyló. Egyenes tartású és választékos, ceruzavékony bajusszal és szakállal – tökéletes, de ügyel is rá mindig, hogy megőrizze a tökéletességet: ruhája, haja, körmei mind makulátlanok. Hűvös, hamar ítélő férfi. Bal válla fölött lebeg Toquinho: famulusa hangjegyek és bonyolult akkordok sokrétegű csomója, ami időről időre csak félig hallható, elsuttogott bossa nova gitárdallammá áll össze.

Lucas Corta tapsol. Öt tiszta csattanás.

– Gratulálok. Mostantól holdjáró vagy.

A családon belül és azon kívül is köztudott, hogy Lucas Corta soha nem csinálta meg a holdjárást. Ennek az oka titok: Lucasinho azt hallotta, aki kíváncsiskodik, azt megbüntetik, méghozzá csúful.

– Sürgősségi ellátás, szem-és tüdőspecialisták, hiperbár oxigénkamra bérlése, aláöltözet bérlése, O_2-palackok… – sorolja az apja. Lucasinho leszáll az ágyról. Az orvosbotok már eltávolították az aláöltözetet. Körülötte szétnyílnak a fehér falak – robotkarok bontakoznak ki frissen nyomtatott ruhákat kínálva.

– Szállítás Meridiánból João de Deusba…

– João de Deusban vagyok?

– Buliba kell menned. Hősnek kijáró fogadás. Próbálj viselkedni. És próbáld meg öt percig megoldani, hogy ne másvalakiben legyen a farkad. Mindenki itt van. Még Ariel is elintézte, hogy otthagyja egy időre a Clavius-bíróságot.

Mindenekelőtt: az alapvető dolgok. Fémszegecsek és -tüskék csusszannak a bőrében lévő nagy gonddal készült lyukakba… mindegyik egy szívszaggató szakítás emléke. Jinji megmutatja Lucasinhonak magát, hogy a homlokába lógó fürtöt az alacsony nehézkedésnél lehetséges teljes pompájába fésülhesse – fénylő, sűrű haj mélytengeri hullámába. Észbontó az arccsontja, és a hasán követ lehetne törni. Magasabb az apjánál. Ebben a nemzedékben mindenki magasabb a második generációnál. Annyira eszelősen királyul néz ki.

– Túléli – mondja Lucas.

– Ki? – Lucasinho tétovázik kicsit az ingek között, mielőtt a halványbarna, anyagában mintásat választja.

– Kodzsó Aszamóa. A teste húsz százalékán másodfokú égési sérülések vannak, a tüdőhólyagjai megrepedtek, továbbá szakadt véredények, agyi sérülések. És a lábujja. Rendbe jön. Az Aszamóák várnak rád Boa Vistában, hogy megköszönjék.

Lehet, hogy Abena Aszamóa is ott van. Talán annyira hálás lesz, hogy megdughatja. Vörösesbarna nadrág két centiméteres hajtókával és hat pliszével. Behúzza az övet. Pókselyem zokni és pepita papucscipő. Buli lesz, szóval mehet a sportzakó. A tweedet választja, érzi ujjai között a szálakat. Ez állattól van, nem nyomtatott. Eszelősen drága állati eredetű cucc.

– Meg is halhattál volna.

Ahogy belebújik a zakóba, feltűnik neki a kitűző a kabáthajtókán: Dona Luna az, a holdjárók pecsétje. A Hold védőszentje: Élet és Halál, Fény és Sötét Madonnája, arca egyik fele fekete angyal, a másik pőre fehér koponya. Kétarcú úrnő. Hold úrnő.

– Mit tett volna akkor a család?

Honnan tudta az apja, hogy a kitűzős zakót választja? A karok visszateszik a többi ruhát a falakba, és ő észreveszi, hogy minden zakón ott van Dona Luna kitűzője.

– Ha én lettem volna ott, akkor nem segítettem volna neki.

– Nem te voltál ott – közli Lucasinho. Jinji megmutatja neki az összképet. Elegáns, de nem hivatalos, lezser, mégis előkelő, és megfelel az aktuális divatnak, ami az 1950-es évek európai stílusát követi. Lucasinho Corta rajong a ruhákért és a kiegészítőkért.

– Most már készen állok a bulimra.

*

– Megküzdök magával.

Ariel Corta hangja tisztán cseng a bíróságon. És a helyiség felrobban. Az alperes üvölt: ezt nem teheti. A védőügyvédek az eljárásrenddel való visszaélésről mennydörögnek. Ariel jogászcsapata – most, hogy a párbajjal történő igazságszolgáltatást elfogadták, a segédei – azt bizonygatják, hízelgik és ordítják, hogy ez esztelenség. Al-Jaum zasitnyikja darabokra vágja majd Arielt. A nyilvános galérián óriási a felhördülés. A bírósági sajtósok foglalják a sávszélességet, ahogy élőben közvetítik a képet.

Mindennapos, válás utáni elhelyezési megállapodásból egyszerre igazi megrázó esemény lett. Ariel Corta Meridián – tehát a Hold – legjobb házasságokkal foglalkozó ügyvédje, akár a megkötésükről, akár a felbontásukról van szó. Az ő nikáhszerződései érintik az Öt Sárkány, a Hold jelentős családjai mindegyikét. Házasságokat hoz össze, válásokról tárgyal, lyukakat talál titánium szilárdságú nikáhokon, kivásárlásokról alkuszik és hatalmas tartásdíjakat hoz össze. A bíróság, a nyilvános galéria, a sajtó, a közösségi közvetítők és a bíróság iránt érdeklődő jelenlévők mind a lehető legnagyobb elvárásokkal követik figyelemmel Filmus keresetét al-Jaum ellen.

Ariel Corta nem okoz csalódást. Lehámozza a kesztyűjét. Lerúgja a cipőjét. Kibújik a Dior-kosztüméből. Egyetlen szűk halásznadrágban és egy sportmelltartóban áll most a Clavius-bíróság előtt. Megveregeti a zasitnyikja, Isola hátát: széles vállú, golyófejű joruba, kedves ember és kegyetlen harcos. A legjobb bírósági harcosok a holdbélák – az újonnan bevándoroltak – közül kerülnek ki.

– Ezt most én csinálom, Isola.

– Nem, senhora.

– Egy ujjal sem nyúl majd hozzám.

Ariel a három bíróhoz megy.

– Van kifogás a kihívásomat illetően?

Kuffuor bíró és Ariel Corta kapcsolata régre nyúlik vissza: tanár és diák voltak. Arielnek a jogi egyetemen töltött első napján azt tanította, hogy a holdi jognak három alappillére van. Az első, hogy nincs büntetőjog, csak szerződési jog: minden forgalomképes. A második, hogy a több törvény rossz törvény. A harmadik, hogy gyors lépés, egy ügyes húzás, vakmerő kockázatvállalás erősebb a jól felépített érvelésnél és alapos vizsgálatnál.

– Corta ügyvéd, maga is tudja, épp úgy, ahogy mi, hogy ez a Clavius-bíróság. Mindent próbára lehet tenni, beleértve magát a bíróságot is – mondja Kuffuor bíró.

Ariel begörbíti jobb keze ujjait, és biccent a bírók felé. Megfordul, hogy szembenézzen az alperes zasitnyikjával a terem túlsó végében. Csupa izom és heg, legalább húsz olyan per veteránja, aminek harc lett a vége, és már integet is neki, hogy gyerünk, jöjjön le, jöjjön le a verembe.

– Hát akkor harcoljunk!

A terem helyeslően hördül fel.

– Első vérig – kiáltja Heraldo Muñoz, al-Jaum ügyvédje.

– Ó, nem – bömböli Ariel Corta. – Halálig, vagy semmi.

A csapata, a zasitnyikja már talpon. Rieko Nagai bírónő igyekszik túlharsogni a hangok förgetegét.

– Corta ügyvéd, figyelmeztetnem kell…

Ariel Corta egyenes háttal, erővel telten áll a felfordulásban, ő a csönd és a nyugalom a hangok viharának szívében. Az alperes ügyvédei fejüket lehajtva tanácskoznak, szemük a nő felé villan, aztán visszamerülnek a sebesen folyó sutyorgásba.

– A bíróság engedélyével – Muñoz felállt közben. – Az alperes visszavonja a keresetét.

A Clavius-bíróságon pisszenés sem hallatszik.

– Akkor a felperes javára döntünk – mondja Zsang bíró. – A költségek az alperest terhelik.

A terem harmadszor is hangzavarban tör ki, és ez mind közül a leghangosabb. Ariel issza magába a dicséreteket. Ügyel arra, hogy a kamerák minden szögből vehessék. Kicsúsztatja táskájából karcsú titánium e-cigijét, kicsapja teljes hosszára, kimerevíti, meggyújtja, és aztán fehér gőz halvány pamacsát fújja ki. Kosztümkabátját a vállára dobja, cipőjét ujjára akasztja, és harci öltözetében lépdel ki a teremből. Felemészti az egészet: a tapsot, az arcokat, a famulusok fejek fölött lebegő felhőjét. Minden per színház.

*

A kilátás sokba kerül – a szórakozás még többe, úgyhogy Marina ül a legalsó szinten, a középső sávbeli helyén, és grimaszol a fejtámlák között hátrafelé kukucskáló gyereknek. Nagysebességű vonattal csak egy óra az út Meridiánból João de Deusba. Egy gyereket mulattatni épp elegendő szórakozás. Marina most először jár Meridiánon kívül. A Holdon van, a Hold felszínén, óránként ezer kilométeres sebességgel száguld rajta mágneses sínen, vakon egy fémcsőben. Síkságok, kráterperemek, barázdák és meredek rézsűk. Óriási hegyek és roppant kráterek. Mindez odakinn van, ezen a meleg, jázminnal illatosított, pasztellszín, karattyolással teli belső téren túl. Minden szürke és poros. Minden ugyanolyan, mindenből hiányzik a nagyszerűség. Nem marad le semmiről.

Hettynek teljes hozzáférése van a hálózathoz, ezért amikor szólnak a srácnak, hogy hagyja abba a hátsó sorbeli hölgy nyaggatását, Marina zenével és képnézegetéssel múlatja az időt. A húga új családi képeket töltött föl. Látja az új unokahúgát és a régi unokaöccsét. Ott van a sógora is, Arun. Az anyja a székben, kézfejében a csövekkel. Mosolyog. Marina örül, hogy nem látja a levegő nélküli hegyeket, az érdes és kemény vonalú, üres tengereket. A rengeteg levélhez, a lágy, galambszürke éghez, a tengerhez képest, ami olyan zöld és olyan telt, hogy szinte szagolni lehet a mélyét, a Hold fehér koponyának tűnne. Ezen a vonaton Marina úgy tehet, mintha otthon lenne, a Földön, és bármikor kimehet, ott sétálhat a Csendes-óceán északi partvidékének fái és vulkánjai között.

„Anya új kezelésbe kezd kedden.” Kessie soha nem könyörögne nyíltan pénzért, de a kijelentésben ott van a kérés. Anya orvosi kezelésének számlái küldték Marinát a Holdra. A holdi nagy bumm! Mindenki a kezét tartja – mindenki minden egyes másodpercben. Marina lenyeli a torkába toluló epét. Nem ez a dolgok elintézésének holdi módja. Ha mindenki aszerint cselekedne, amit érez, a városok éjszakára már hullaházak lennének.

A vonat belassít João de Deusba. Az utasok összeszedik a cókmókjukat. Marinának az utasítások szerint jelentkeznie kell a biztonságiaknál a 6. vágányon, ahonnan magánvillamos viszi tovább oda, ahol dolgozni kell. Gyomrát szorítja az izgatottság – ez az első alkalom, hogy arra gondol, ami a magánsínpár végén várakozik: Boa Vista, a Corták mesékbe illő kertpalotája.

*

A hármas számú bírósági termen kívül a kíséret leszáll. Ariel Cortát mindig csodálók, ráakaszkodó emberek, lehetséges ügyfelek és mindenféle nemű lehetséges udvarlók veszik körül. „Vonzó”, ez az első dolog, amit mondani szoktak róla. A Corták soha nem voltak nagy szépségek, de egyetlen brazil se számított soha csúfnak, és Adriana minden egyes gyermekébe szorult annyi kellem, hogy magukra vonzzák a tekinteteket. Ariel vonzósága a tartásából fakad – határozottság és kiegyensúlyozottság, hűvös önbizalom árad belőle. Felhívja magára a figyelmet. A munkatársa, Idrisz Irmak nyomakodik át a puszik és gratulációk között.

– Meg is halhattál volna ott.

Rovarméretű kamerák nyüzsögnek Ariel feje körül.

– Nem, dehogy.

– Darabokra vághatott volna.

– Gondolod?

Ariel megragadja a férfi alkarját, és megfeszíti a könyökét. Elég csak egyetlen apró nyomás, és úgy pattintaná ki az ízületet, akár a palackról a kupakot. A kíséret levegő után kap. A kamerák hirtelen mozdulattal ereszkednek lejjebb, közelebbi szöget keresnek. Ez szenzációs anyag. A pletykahálók napokig ezen visítoznak majd. És elengedi. Idrisz rázogatja meggyötört kezét. Az összes Corta gyereknek tanítottak gracie dzsiudzsicut. Adriana Corta meggyőződése, hogy minden gyereknek ismernie kell valamilyen harcművészetet, játszania kell valamilyen hangszeren, beszélnie kell három nyelvet, olvasnia kell az éves jelentést, és tudnia kell tangózni.

– Darabokra szaggatott volna. Szerinted tényleg kockáztattam volna ilyesmit, ha nem tudtam volna, hogy Muñoz feladja?

Idrisz széttárja a kezét. Magyarázd el, mi a trükk.

– Az al-Jaumok a Mackenzie-k védencei voltak, amíg Betake al-Jaum meg nem sértette Duncan Mackenzie-t azzal, hogy nem vette feleségül Tansy Mackenzie-t – mondja Ariel. A kíséret issza a szavait. – A Mackenzie-k visszavonták a támogatásukat. Enélkül, ha csak megkarcolnak az al-Jaumok, abból vérbosszú lett volna a Corták és köztük, miközben a Mackenzie-ház nem támogatja őket. Ezt nem kockáztathatták meg. Egész végig párbajon alapuló ítéletet erőltettem, mert tudtam, hogy engedniük kell.

Megáll az ügyvédek helyiségének ajtaja előtt, hogy a kísérethez is szóljon.

– Most pedig, ha megbocsátanak, mennem kell az unokaöcsém holdjárása miatt szervezett bulira, és így egyszerűen nem jelenhetek meg ott.

*

Nagai bíró és egypalacknyi tíznövényes gin várja az ügyvédek helyiségében.

– Ha még egyszer ilyen húzást mutatsz be a bíróságomon, utasítom a zasitnyikokat, hogy belezzenek ki – mondja a bírónő. A mosdó peremén kuporog. Az ügyvédek helyiségei kicsik és zsúfoltak.

– De az az elvárható eljárási kötelesség elmulasztása lenne – feleli Ariel. A bontóba teszi ölnyi kosztümkupacát. A töltőgarat elnyeli, és szerves nyersanyaggá szedi széjjel a szövetet. Beijaflor, Ariel famulusa, már kiválasztotta a bulira a ruhát: aszimmetrikus szabású 1958-as Balenciaga-modell vállpánttal, mélyszürke háttérre nyomott fekete virágmintával.

– A bíróság nem védelmezi a szerződéses fél érdekeit?

– Miért nem tudsz egyszerűen csak héliumot bányászni, mint a testvéreid?

– Olyan kis buta fiúk. – Ariel csókot nyom mind a két arcára. – Lucasnak negatív a humorérzéke.

A gint tanulmányozza: az ügyfele ajándéka.

– Egyedi nyomtatás. Milyen figyelmes. – Nagai bírónőnek kínálja, aki a fejét rázza erre. Ariel készít magának egy martinit: olyan száraz, hogy hólyagot húz.

Rieko végighúzza bal mutatóujját a szeme között: általánosan bevett mozdulat annak jelzésére, hogy famulusok nélkül beszélgessenek. Ariel egy pislantással elküldi Beijaflort, mely egy félig látható kolibri, a nő öltözködésének megfelelően állandóan árnyalatot váltó irizáló fröccsenet. Rieko famulusa, egy új meg új origamimodellbe összehajtogatódó üres papírlap, egy villanással eltűnik.

– Nem tartóztatlak – mondja Nagai bírónő. – Röviden: talán nem tudsz róla, hogy a Fehér Nyúl Pavilon tagja vagyok.

– Mit is szoktak mondani? Aki azt állítja magáról, hogy a Fehér Nyúl tagja…

– Nem az – fejezi be az aforizmát a bírónő. – Minden szabály alól van kivétel.

Ariel Corta kedélyesen kortyint egyet a martiniból, de közben minden érzéke feszül az éberségtől. A Fehér Nyúl Pavilonja, a holdsas tanácsadóinak csapata valahol a mítoszok és a valóság közötti átmeneti helyen lakozik. Létezik, nem lehetséges, hogy ne létezzen. Ott rejtőzik, ahol mindenki számára látható. Tagjai egyszerre tagadják és állítják, hogy a részei. Ariel Cortának nincs szüksége Beijaflorra, hogy megállapítsa: a szívverése felgyorsult, szaporábban szedi a levegőt. Minden erőfeszítésére szükség van, hogy ne hagyja az izgatottságot végigfodrozni martinija felszínén.

– A Fehér Nyúl tagja vagyok – folytatja Nagai bírónő. – Immár öt éve. A Fehér Nyúl minden évben két tagjától válik meg. Ebben az évben rám kerül a sor. Szeretnélek téged jelölni az egyik helyre.

Ariel zsigerei összeugranak. Helyet kínálnak a kerekasztalnál, ő pedig egy szál alsóneműben álldogál itt.

– Megtiszteltetés. De meg kell kérdeznem…

– Mert kivételesen tehetséges fiatal nő vagy. Mert a Fehér Nyúl tisztában van azzal, hogy az Öt Sárkány egyes részeinek egyre nő a befolyása a HFV-ben, és szeretné ellensúlyozni ezt a befolyást.

– A Mackenzie-k.

Nincs még egy család, amelyik ennyire nyíltan törekszik a politikai hatalomra. Adrian Mackenzie, Duncan, az ügyvezető legkisebb fia, Jonathon Kayode, a holdsas, a Holdi Fejlesztési Vállalat elnökének okója. Robert Mackenzie, a család feje régóta hirdeti már a HFV megszüntetésének szükségességét és a Hold teljes függetlenségét, a teljes mentesülést a Föld szülői felügyelete alól. „A Hold a miénk.” Ariel tisztában van a politikai érvekkel, ismeri a szereplőket, de soha nem érdeklődött a téma iránt. Egyetlen olyan területe sincs a jognak, mint a holdi házassági jog: érzelmektől áthatott elköteleződések, sziszegő sértődések és soha véget nem érő ellenszenvek zűrzavaros terepe. Amikor ez a HFV-vel kapcsolatos politikával keveredik, igazán gyúlékony lesz az elegy. De egy hely a sas mellett… Lehet, hogy soha nem szívta be a holdport a bőréről, de attól még Corta, márpedig a Corták lelke a hatalom.

– Vannak olyan döntésközeli személyek, akik úgy vélik, itt az ideje, hogy a Corták feladják elszigeteltségüket, és részt vegyenek a holdi közigazgatásban.

A családjában senki nem került olyan közel a politikai hatalomhoz, mint Ariel. Rafa, a Corta Hélio bu-uicsangja, gazdasági hatalommal rendelkezik: a Corta Hélio ad fényt a Föld éjszakájának. Adrianának, a Corta Hélio mátriárkájának erkölcsi hatalma van. Ám a régebbi családok közül nem rajong mindenki a Cortákért. Az ötödik sárkányt felkapaszkodottaknak, szerencsés szélhámosoknak, vigyorgó orgyilkosoknak, carioca cowboyoknak tekintik. A Corták mosolyogva szabdalják szét az embert. Többé nem lesznek carioca cowboyok, héliumvigécek. Ez itt a meghívó a hatalom asztalához. Ez az, amikor nemes háznak fogadják el a Cortákat. Mamãe megvetően beszél majd – kinek kell ezeknek a korcsoknak, ezeknek a gyenge élősködőknek a beleegyezése? –, de örül majd annak, amit Ariel elért. Mindig is tudta, hogy nem ő a kedvence, nem ő az aranygyermek, de ha Adriana Corta kemény kézzel bánik a lányával, hát azért teszi, mert többet vár tőle, mint a fiaitól.

– Ezek szerint elfogadod? – kérdezi Nagai bírónő. – Nagyon szeretnék már leszállni erről a mosdóról.

– Persze hogy elfogadom. Mit hittél, mit mondok?

– Elvárható eljárási kötelességgel is kezelhetted volna – veti fel a bírónő.

– Miért? – Ariel tágra nyílt szemű meglepetése őszinte és ártatlan. – Bolond lennék, ha nem fogadnám el.

– A családodnak is lehet róla véleménye…

– A családom véleménye az, hogy João de Deusban kellene lennem porosan és izzadtan egy fetöltőben. Nem. – Magasba emeli martinispoharát. – Igyunk rám! Ariel Cortára, a Fehér Nyúlra.

Nagai bírónő jobb mutatóujjával végigsimít a szemöldökén. Visszatérhetünk a rögzített világba. Ariel egy pislantással visszahívja Beijaflort. Megjelenik Oko, a bírónő famulusa is. Nagai bírónő távozik. A nyomtató megcsendül: elkészült a Balenciaga-féle estélyi. Beijaflor már színt is váltott, hogy igazodjon hozzá.

*

A kis Luna Corta bazsarózsamintás buggyos és ujjatlan szoknyaruhát visel. A ruha fehér, a korca behúzva, rajta bíbor virágok feltűnő mintája: Pierre Cardin-modell. Azonban Luna nyolcéves, és belefáradt a különleges ruhákba, úgyhogy lerúgja magáról a cipőjét, és mezítláb szalad át a bambuszligeten. A famulusa is Luna: citromzöld holdasszövő lepke, szárnyán nagy, kék szemmel. „A holdasszövő lepkék észak-amerikaiak, nem déliek – mondta Adriana nagymama. – És nem jó, hogy a saját nevedet adod a famulusodnak. Az emberek így nem mindig tudják majd, hogy kihez beszélnek.”

Lepkék szökkennek elő rejtekhelyükről és kavarognak Luna feje fölött. Kékek, kékek, akár a hamis égbolt, olyan szélesek, akár a tenyere. Az Aszamóa gyerekek hoztak egy dobozt tele jó dolgokkal, ők engedték szabadon ezeket. Luna örömében összecsapja a tenyerét. Boa Vistában soha nem lát állatokat: a nagyanyja retteg tőlük. Semmilyen prémes, pikkelyes, szárnyas lényt nem enged be Boa Vistába. Luna a lassan csapdosó pillangók szalagját kergeti, és nem azért fut, hogy elkapja őket, hanem hogy ugyanolyan szabad legyen, ugyanúgy lebegjen, ahogy a lepkék. A levegő felkavarodik, a bambusz susogni kezd, beszédhangokat, zenét és főzés illatát továbbítja. Hús! Luna maga köré fonja a karját. Ez valami különleges. A sülő hús illata elvonja a figyelmét, ahogy utat tör magának a bambusz magas, lengedező szárai között. Mögötte lassú vízesések zuhognak alá az orixák óriási kőarcai között.

Három és fél milliárd évvel ezelőtt magma tört elő a Hold élő szívéből, hogy elárassza a Fecunditatis medencéjét – lassan bugyogott elő, barázdákat, bakhátakat és lávakürtőket formázva. Aztán a Hold szíve meghalt, a lávafolyások kihűltek, az üres lávakürtők hidegen, sötéten, ismeretlenül, megcsontosodott verőerekként húzódtak a helyükön. Adriana Corta 2050-ben ereszkedett le ide kötélbiztosítással, azon az alagúton át, amelyet a szelenológusai fúrtak a Termékenység tengerébe. Lámpái rejtett világra derítettek fényt – sértetlen lávakürtő húzódott itt, száz méter széles és magas, két kilométer hosszú. Üres, szűzi világ, oly értékes, akár egy geóda. „Ez az a hely – jelentette ki Adriana Corta. – Itt hozok létre dinasztiát.” Öt év sem telt el, és a gépezetei megformázták a belső teret, az umbanda isteneinek arcát háztömbnyi méretben mintázták meg, megalkották és beindították a víz körforgását, és erkélyekkel, lakásokkal, pavilonokkal és galériákkal töltötték meg az egészet. Ez Boa Vista, a Corta család udvarháza. A szikla még ezen az ünnepnapon is reszket a mélyen a falakban ténykedő, Luna és az ő nemzedékei számára helyiségeket és egyéb tereket kialakító kotrók és a kokszológépek vibrálásától.

Ma van Lucasinho holdjáróbulija, és Boa Vista megnyitotta zöld szívét a társaság előtt. Luna Corta amorok és madrinhák, családtagok és alkalmazottak, Aszamóák és Szunok, Voroncovok, sőt Mackenzie-k és olyan emberek között cikázik, akik egyik nagy családhoz se tartoznak. Mindenütt magas harmadik generációsok és alacsony, zömök első generációsok. Öltönyök és kosztümök, nadrághajtókák és alsószoknyák, báli kesztyűk és színes cipők. Tucatnyi bőr-és szemszín. Vagyon és szépség, barátok és ellenségek. Luna Corta ebbe, a zuhogó víz zajába és a bambuszhajtások, ágak között játszó mesterséges szél mormolásába született bele. Nem ismer másféle világot. Ezen a különleges napon van hús.

A konyhai kiszolgálószemélyzet elektromos barbecue-kat állított fel Oxum alsó ajka árnyékában. Szakácsok bökdösik és forgatják a nyársakat. Zsíros füst száll az ég felé, amit ma napfényes délutánira állítottak egy-egy elhaladó felhővel: ragyogó földi délután. Pincérek lavíroznak nyársra tűzött húsok óriási táljaival a vendégekhez. Luna egy pincérnő és az úti célja közé plántálja magát.

– Szia! Szép ruha – mondja a pincérnő igen hibás portugálsággal. Alacsony, nem sokkal magasabb Lunánál, és szögletes. A nehézkedéshez képest túlságosan sokat mozog. Egy holdbéla, most lépett ki a kompból. A famulusa szétbomló tetraéderekből álló olcsó skin.

– Köszönöm – mondja Luna globóra, az általánosan használt egyszerűsített angolra váltva. – Az.

A felszolgáló odakínálja neki a tálcáját.

– Csirkét vagy marhát?

Választ egy zaftos, zamatos marhanyársat.

– Vigyázz, nehogy a szép ruhádra menjen. – Norte akcentussal beszél.

– Sose tennék olyat – mondja mérhetetlen komolysággal Luna. Aztán végigszökdel a Boa Vista kellős közepén keresztülfolyó erecske melletti kőösvényen, és közben apró, fehér fogaival véres marhahúsdarabokat marcangol. Ott van Lucasinho a buliruhájában, rajta a Dona Luna-kitűzővel, kezében egy Blue Moon martinivel. Körülötte a holdjáró cimborái. Luna felismeri az Aszamóa-lányt és a Szunt. A Szunok és az Aszamóák mindig is a család részei voltak. Könnyű felismerni a furcsa, sápadt Voroncov fiút. Olyan, mint egy vámpír, gondolja Luna. És az ott biztosan a Mackenzie-lány. Csupa arany.

– Csodaszépek a szeplőid – jelenti ki Luna félbevágva Lucasinho csoportjának beszélgetését. Egyenesen a Mackenzie lány arcába bámul. Nevetnek a vakmerőségén, legjobban a Mackenzie lány.

– Luna – szólal meg Lucasinho –, menj és edd meg valahol máshol azt az izét.

Úgy beszél, mint aki viccet mond éppen, de Lunának ennél élesebb a füle. Mérges rá. Épp közte és Abena Aszamóa között van. Lucasinho biztos szexelni akar vele. Annyira anyagmániás! A lábánál felfordított koktélospoharak sorakoznak. Anyagozik és részeg.

– Csak úgy mondtam. – A Corták kimondják, amit gondolnak. Luna megtörli a száját a kézfejével. Hús! És most még ráadásul zene is megüti a fülét. – Nekem is van szeplőm – érinti meg Corta–Aszamóa arcát az ujjával, és már fut is tovább. Végigsuhan a folyóba fektetett gázlóköveken, ahogy keresi a zene forrását. Beletoccsan a vízbe, lassan lehulló vízpermetet rúg fel a levegőbe. A vendégek elégedetlenkednek, visítoznak és elhúzódnak a repülő víz útjából, de közben mosolyognak. Luna tudja, hogy senki nem tud ellenállni neki.

– Tio Lucas!

Odaszalad a férfihoz, és átöleli a lábát. Persze hogy Lucas bácsi a zene közelében lesz. Azzal a bevándorlónővel beszél, aki felszolgálta az előbb Lunának a húst. Most kék koktélokkal megrakott tálca van nála. Luna félbeszakította az előbb a bácsikáját, aki most beleborzol a lány sötét, göndör hajába.

– Luna, coração, most fuss tovább, rendben? – Enyhe érintéssel a vállán megfordítja. Elsuhantában hallja, amint Lucas bácsi azt mondja a pincérnőnek:

– A fiamnak nem lehet több alkoholt felszolgálni. Megértetted? Nem vagyok hajlandó nézni, ahogy mindenki előtt lerészegedik, és hülyét csinál magából. Zárt ajtók mögött azt tesz, amit akar, de nem hagyom, hogy szégyent hozzon a családra. Ha a nap hátralévő részében akár csak egyetlen csepp is a közelébe kerül, mindegyikőtöket visszaküldöm Bairro Altóba használt oxigént koldulni és egymás húgyát inni. Semmi személyes. Kérlek, ezt mondd el a vezetőségeteknek.

Luna szereti Lucas bácsit, azt, ahogy leereszkedik az ő szintjére, a kis játékait, a trükköket és a tréfákat, amiket kizárólag csak ők ketten értenek, de vannak olyan pillanatok, amikor magas és messze van, egy másik világban, ami kemény és rideg és rosszindulatú. Luna látja a bevándorlónő arcán a fakó félelem kifejezését, és borzasztóan érzi magát ettől.

Karok fogják meg és emelik föl, feldobják a levegőbe.

– Hát szia, anzinho!

Ahogy esik lefelé, tollpuhán elkapják, a bazsarózsás ruhája az arca körül kavarog. Rafa. Luna egészen az édesapjához simul.

– Na, találd ki, ki jött meg?! Tia Ariel. Menjünk, keressük meg! – Rafa megszorítja Luna kezét, a lány pedig hevesen bólogat.

*

Penge ruhájában Ariel Corta kilép a megállónál Boa Vista nagy kertjébe. Az 1958-as Balenciaga rétegei szirmokként úsznak a levegőben a holdi nehézkedésnek köszönhetően. A vendégek sokaságában pusmogás kel életre. Ariel Corta. Mostanra mindenki hallott már az al-Jaum kontra Filmusról. Luna a nénikéjéhez szalad. Ariel ugrás közben kapja fel unokahúgát, és megpördül vele, miközben a lány örömtelien visong. Most megérkezik a madrinhája, Monica. Kedves ölelések, puszik. Amanda Szun, Lucas felesége. Lousika Aszamóa, Luna anyja. Maga Rafa, aki felkapja a húgát a levegőbe, hogy Arielnek könyörögnie kell, vigyázzon a ruhájára. Rafa másik okója, Rachel Mackenzie most Dél Királynőjében van a fiukkal, Robsonnal. Soha nem teszi be a lábát Boa Vistába. Ariel örül, hogy Rachel nincs itt. Jogi dolgok vannak köztük, és a Mackenzie-k haragtartók. A következő: maga a holdjáró fiú. Ügyefogyottan, esetlenül viselkedik a tiájával, pedig a barátai társaságában soha nem ilyen. Ariel ujjai egy pillanatra megpihennek a Dona Luna kitűzőjén, ezzel vonja Lucasinho figyelmét a ruhája dekoltázsán látható ugyanolyan jelre: képzeljetek el engem is meztelenül, összefagyva, amint futok a puszta Holdon.

Ezután jönnek a családi alkalmazottak: Helen de Braga, a pénzügyi vezető – idősebb lett, mióta Ariel utoljára megfordult Boa Vistában –, és a jó öreg, tisztességes Heitor Pereira, a biztonsági főnök. Végül pedig érkezik Lucas. Kedves csókot nyom nővére arcára. Ő az egyetlen testvére, akit Lucas magával egyenrangúnak tart. Suttogás: szeretne négyszemközt szót váltani vele. Ariel kesztyűs keze könnyedén lecsap egy Blue Moonra egy elhaladó tálcán.

– Milyen Meridián az évnek ebben a szakában? – kérdezi Lucas. – Egyszerűen nem tudok elég időt szakítani arra, hogy eljussak oda.

Ariel tudja, hogy a bátyja árulónak tartja, amiért a Corta Hélio helyett a jogot választotta.

– Úgy tűnik, híres vagyok. Egy időre.

– Hallottam valami ilyesmit. Pletykák és szóbeszédek.

– Több a pletyka, mint az oxigén, több a szóbeszéd, mint a víz.

– Azt is hallottam, hogy a Kínai Energiahordozó-befektetési Vállalat küldöttsége érkezik a Szent Péter és Pál-on. A szóbeszéd szerint ötéves kitermelési szerződést kötnek a Mackenzie Művekkel.

– Én is ilyesmit hallottam.

– És az is a fülembe jutott, hogy a holdsas cserkésztalálkozót szervez a fogadásukra.

– Úgy van. És igen, meghívtak engem is. – Ariel tisztában van vele, a bátyja hírszerzőhálózata olyan hatékony, hogy már tudomást szerzett a kis beszélgetéséről Nagai bírónővel.

– Mindig is volt érzéked a közösségi politizáláshoz. Ezt irigylem tőled.

– Akármiről is van szó, Lucas, a válaszom: nem.

Lucas mentegetőzve emeli fel a kezét.

– Csak elismételtem néhány szóbeszédet.

Ariel kacagása ezüstösen csilingel, de Lucas kitartó, Lucas acél, Lucas csapdába ejtette. Aztán a fekete-fehér holdpor förgetegében megmentő érkezik.

*

Talán még húst. Talán gyümölcslevet. Lucas sarokba szorította Ariel tiát. Lucas bácsi unalmas, amikor úgy beszél, hogy az arca ennyire közel van egy másik emberéhez. Aztán a szeme, a szája elkerekedik. Lelkesedésében felsipít.

Fetöltős alak lépdel végig a szurdokon. Sisakja a jobb karja alatt, bal kezében a túlélőcsomagja. Lábán csizma, a bőrére tapadó fetöltő logók, láthatósági csíkok, helyzetjelző fények és versenyfelvarrók tarka folthalma. A famulusa pixelről pixelre újra betölt, ahogy belép Boa Vista hálózatára. Port hullat magából lassan leülepedő, ezüstös fekete ösvényben.

– Carlinhos!

Carlinhos Corta észreveszi az unokahúgát, aki szalad, hogy megölelje, és hátralép, de Luna nekiütközik, belemarkol a lábába, és óriási porfelhőt küld a magasba, ami hamuként telepszik a bazsarózsás ruhára.

Két lépéssel Luna mögött érkezik Rafa. Játékosan bokszol egy menetet az öccsével, aztán összeérintik az öklüket.

– A felszínen jöttél?

Carlinhos válasz helyett magasba emeli a sisakját. A sokfoltos fetöltőjében, körülötte a holdpor fűszeres, lőporos szagával kalóznak látszik egy koktélpartin. Ledobja a túlélő-felszerelését, és elkap egy Blue Moont, majd egy hajtásra lehúzza.

– Mondok valamit: két óra a motoron, a saját vizeletedet iszogatva…

Rafa a fejét ingatja, értékeli a holdkórosságot.

– Egyszer még ráfázol erre a hülye motorozásra. Lehet, hogy nem ma, lehet, hogy nem is holnap, de egy napon jön a napszél, te pedig ott maradsz a felszínen egy pormotoron, ötórányi távolságra mindenhonnan. És akkor megsüti. A. Carioca. Seggedet.

Nyomatékosításul minden szó után megböki az öccse vállát.

– És te mikor jártál utoljára a felszínen? – csap játékosan a bátyja gyomra felé Carlinhos. – Mi ez, amit itt érzek? Hasad van. Kijöttél a formából, irmão. Vissza kell szerezned a felszíni formádat. Túlságosan sok értekezleten üldögéltél mostanság. Héliumbányászok vagyunk, nem könyvelők.

A legidősebb és a legfiatalabb Corta fiú egyaránt rajong a sportért. Carlinhos szenvedélye a pormotorozás. Ő ennek az extrém sportnak az úttörője, ő tervezte a motorokat, a különleges öltözékeket. Nyomokat hagyott keresztül-kasul az imbriumi Appennineken és útjára indította a Serenitatist átszelő hosszú távú versenyt. Rafa sportja biztonságosabb és zárt helyen játsszák. Övé a Holdi Kézilabda-bajnokság egyik csapata. Jó helyen vannak éppen az első osztályban. Rafa rajongásában osztozik a sógora, Jaden Ven Szun, a Naptigrisek tulaja is. Kedélyesen és elszántan versengenek egymással.

– Itt maradsz a buli után is? – kérdezi Rafa.

– Eltávozást adtam magamnak. – Carlinhos három holdnapot töltött kinn, a Tranquilitatison, héliumot szerezve.

– Gyere el a meccsre! Látnod kell, hogyan játszunk.

– Ahogy hallom, vesztésre – feleli az öcs. – Hol az a holdjáró? Hallottam az Aszamóa srácról. Rendes dolog volt. Ha szeretne bármikor munkát odakinn, hasznát tudnám venni.

– Ez nincs benne Lucas pályafutási tervében.

Carlinhos mögött két lépéssel egy másik fiatal férfi fetöltőben: olyan sötét, amilyen szőke Carlinhos, az arcéle csodaszép, a szeme keskeny, vadászt idéző.

– Wagner, irmão – mondja Rafa. Újabb ökölérintések. Wagner, a legfiatalabb testvér, tartózkodóan elmosolyodik.

Luna holdportól koszosan és maszatosan csimpaszkodik Carlinhos bácsi lábába.

– Hadd lássalak titeket! – kiáltja a kíséretével érkező Ariel. – Micsoda csinos fiúk!

Odahajol, hogy puszit adjon, de valójában nem ér hozzájuk. Az estélyijén nem eshet folt.

Közben megjött Lucas is, taktikusan késve. Udvariasan, de csak megszokásból köszönti Carlinhost. Figyelme Wagner felé fordul.

– Szeretem a bulikat. Az a sok távoli rokon, akikkel egyébként soha nem találkozni.

– Wagner a vendégemként van itt – mondja Carlinhos.

– Persze – feleli Lucas. – Az én házam a te házad.

Nyers gyűlölet szikrázik Wagner és Lucas között, majd Carlinhos könyökön ragadja az előbbit, és egy pördüléssel az emberek közé vezeti.

– Luna, szaladj oda Elis madrinhához – mondja Rafa.

– Letakarítunk rólad valamennyit ebből a koszból – mondja Elis madrinha. Erős vonású, vastag csontú paulistana, egy fejjel alacsonyabb a holdon született nemzedékeknél. A földi testek remekül beválnak béranyának. A Corták csakis brazilokkal hordatják ki a gyerekeiket. Elis kézen fogja a maszatos kis Lunát, és elvezeti a felnőttek beszélgetéséből, hogy megnézzék a zenészeket.

– Lucas, ne itt – mondja halkan Rafa.

– Ő nem Corta – közli kendőzetlenül Lucas.

Kéz érinti meg Lucas kézfejét. Amanda Szun van mellette.

– Ez még tőled is durva volt – korholja. Amanda Szun harmadik generációs: holdi magasságú, még a férjénél is magasabb. A famulusa zsen: „a fölriasztó” mélyvörösben. A Szunok hagyományosan a Változások könyvéből származó trigramokként jelenítik meg a famulusaikat.

– Miért? Ez az igazság – mondja Lucas. A társaságban meglepetést keltett, amikor Amanda Szun az Örök Fény Palotájából a még félkész Boa Vistába költözött. A nikáh nem tért ki erre. A házasság nagyon erősen dinasztikus célokat szolgált: fékek, egyensúlyok, semmisségi záradékok. Amanda Szun mégis elment Boa Vistába, és már tizenhét éve ott él. Legalább annyira a részének számít, mint a békés orixák, vagy a csobogó-csurgó víz. A társaság – mármint azok a tagjai, akik még foglalkoznak ilyesmivel – úgy véli, Amanda hosszú távú játszmát folytat. A Szunok ott voltak az első telepesek között – a Mackenzie-kkel együtt régi családoknak, valódi holdi arisztokráciának tekintik magukat. Több mint fél évszázadon át küzdöttek a népköztársaság hegemóniája ellen, ami a Szun-házat használná hídfőállásnak a Hold fölötti uralom megszerzésében. Mindenki egyetért abban, hogy a Szunok soha nem házasodnak egyéb megfontolások nélkül.

Az elmúlt öt évben Lucas Corta a lakásában élt, João de Deusban.

A zene – halk bossa-jazz – elhallgat. A poharak megállnak az ajkak felé vezető útjukon. A beszélgetések elhalnak, a szavak elpárolognak, a csókok nem csattannak. Mindenki az alacsony nőt bámulja, aki az orixák roppant méretű, szelíd arca közötti ajtón lépett ki.

Megérkezett Adriana Corta.

*

– Nem keresnek majd?

Lucasinho kézen fogta Abena Mánu Aszamóát, és messzire vezette a lakott résztől, más helyiségekből kiszüremlő fénypászmák megvilágította folyosókon át – az építőbotoknak is kell a fény –, újonnan kivágott, az egyre ásó gépek rezgésétől zümmögő szobákon keresztül.

– Évekig megy most a kézcsókolgatás meg a beszédek. Rengeteg az időnk. – Magához húzza Abenát. A hőleadó lámpáknak köszönhetően itt nem a felszín alatt szokásos mínusz húsz uralkodik, de a levegő elég hűvös, hogy a lélegzet párafelhőkbe dermedjen, és Abena megborzongjon az estélyijében. A holdnak jeges a szíve.

– Mi is az a különlegesség, amit adni szeretnél? – Lucasinho keze lesiklik Abena derekán, hogy megállapodjon a csípőjén. A lány egy nevetés kíséretében tolja el magától.

– Kodzsónak igaza van, rossz fiú vagy.

– A rossz a jó. Nem, komolyan. De ne viccelj… holdjárók vagyunk. – A másik keze Abena Luna Úrnőjén simít végig, és pók módjára siklik a lány mellének felső lankájára. – Életben vagyunk. Jelen pillanatban senki nem él annyira ezen a kődarabon, mint mi.

– Lucasinho, nem.

– Megmentettem a testvéredet. Meg is halhattam volna. Majdnem meg is haltam. Hiperbár kamrában voltam. Mesterséges kómában tartottak. Visszamentem és megmentettem Kodzsót. Nem voltam köteles rá. Mindannyian tisztában vagyunk a kockázatokkal.

– Lucasinho, ha folytatod ezt, akkor tönkreteszed az egészet.

A fiú felemeli a kezét: megadja magát.

– Szóval, mi ez?

Abena kinyitja a jobb kezét. Ezüst van benne – csillanó fémfog. A lány hirtelen Lucasinho bal füléhez csapja a tenyerét. A fiú felkiált, tenyere a váratlan fájdalmon csattan. Ujjain vér.

– Mit csináltál? Jinji, mit csinált?

– Kívül vagyunk Boa Vista kameralefedettségén – mondja Jinji. – Nem látom.

– Adtam egy kis emlékeztetőt Kodzsóra. – Talán a hőlámpák vöröses ragyogása teszi, de Lucasinho olyan csillogást lát Abena szemében, amit addig soha. Nem is tudja, ki ez a lány.

– Tudod, milyen hír járja rólad? Hogy minden alkalom után, amikor összetörted valaki szívét, átlyukasztottad magadat. Hát, velem másként lesz. Az, amivel átlyukasztottalak, szívet ad neked. Ígéret. Amikor szükséged lesz az Aszamóák segítségére… igazán szükséged lesz rá; amikor nincs más reményed, amikor egyedül vagy, csupaszon és védtelenül, ahogy a testvérem, akkor küld el a piercinget. Emlékezni fogok rá.

– Ez fájt! – vinnyogja Lucasinho.

– Akkor emlékszel majd rá te is – feleli Abena. Lucasinho vére foltot hagyott a mutatóujján. Nagyon lassan és nagyon kecsesen nyalogatja le.

*

Adriana Corta olyan törékenynek és kecsesnek hat magas gyermekei és még magasabb unokái között, akár egy madár. A holdi nehézkedésben könnyű hazudni az életkorról: a bőre sima és ránctalan, testét nem görnyesztette meg hetvenkilenc éve. Egy elsőbálozóhoz illő tartással lépdel előre. Továbbra is ő a Corta Hélio feje, holott immár hónapok óta nem hagyta el Boa Vistát. A hely számos lakója is sok idő után most látja először, de a család kedvéért még mindig képes összeszedni magát. Köszönti a gyermekeit. Három puszi Rafaelnak és Arielnek. Kettő Lucasnak és Carlinhosnak, egy Wagnernak. Luna kiszakítja magát Elis madrinha öleléséből, és odaszalad Adriana vovójához. Elakadó lélegzetek az Adriana Ceil Chapman-estélyijére kenődő foltok miatt. Adriana nem visel Luna Úrnőt ábrázoló kitűzőt. A maga kockázatos vállalkozásokkal teli idején többször kóstolt a vákuumba, mint Boa Vista összes holdjárója együttvéve.

Lucas az anyja mögé zárkózik, ahogy Adriana végigsétál az unokái, a madrinhák, az okók és a vendégek során. Mindenkihez van egy kedves szava. Külön néhány percet tölt Amanda Szunnal és Lousika Aszamóával, Rafa kedzsi-okójával.

– Na de hol van Lucasinho? – kérdi. – Itt kell lennie a hősnek is.

Lucas most veszi észre, hogy a fia eltűnt. Lenyeli az indulatát.

– Előkerítem, mama. – Toquinho hívja, de a fiú nincs a hálózaton. Adriana Corta ciccegve jelzi elégedetlenségét. A protokoll szerint addig nem végzett, amíg nem gratulált a buli főszereplőjének. Lucas odasétál a gitárosból, zongoristából, nagybőgősből, seprűs dobon játszó ütősből álló kicsiny zenekarhoz.

– Ismerik az Aguas de Marcót?

– Persze. – Sztenderd darab. Klasszikus.

– Játsszák azt, de finoman. Az a mama kedvence.

A gitáros és a zongorista biccent egymásnak, beszámolják a kellemes kontraütemet. Március vizei: régi és bájos dal, amit Adriana Corta énekelt a gyerekeinek, amikor a madrinháik behozták és odaültették őket a térdére, ezt énekelte nekik a bölcsőjükben. Benyomásokból építkező őszi dal ez az esőről, a botokról és az apró élőlényekről, a tenyérnyiben lévő egyetemesről: egyszerre örömteli és saudadéval fűszerezett. Női és férfihang énekli felváltva a sorokat – elevenen és játékosan felkapják egymás végszavát. Lucas nagyon figyel, szenvedéllyel hallgatja. Alig vesz levegőt, teste egészen megfeszül. Szeme sarkába könnyek gyűlnek: a zene mindig nagy hatással volt rá, különösen Brazília régi zenéje. A bossa nova, az MPB. Liftzene, könnyen hallgatható MOR. Fiiiinom, töketlen jazz. Aki ezt mondja, annak nincs füle – nem is kell figyelni rájuk. Nem hallják a saudadét – a dolgok mulandósága miatti édes keserűséget, amitől még jobban és élesebben lehet megélni az örömöket. Nem hallják az elsuttogott kétségbeesést, az érzést, hogy a szépségen és az egykedvűségen túl valami rettenetesen, borzasztóan félresiklott.

Lucas az anyjára sandít. Adriana bólogatva, szemét lehunyva követi az oldalvást kanyarogva haladó ritmust. Sikerült elterelnie a figyelmét arról a tékozló fiúról. Lucas majd később még számol a fiával.

A dal csúcspontja a két hang, amint capoeirát játszik egy-egy szóval, és egymást szakítják félbe bukdácsolva, kerülgetve a másikat. Mind a férfi a gitárral, mind a nő a zongorával nagyon jó. Lucas eddig még nem hallotta így előadni, de nagyon örül neki, hogy most lehetősége nyílt rá. A dalnak vége. Lucas lenyeli a feltoluló érzéseket. Hangosan és csengőn tapsol.

– Bravó! – kiáltja. Adriana csatlakozik hozzá… aztán Rafa, Ariel. Carlinhos, Wagner. A taps végigsöpör a jelenlévőkön. – Bravó! – Italok újabb köre érkezik, a kellemetlen pillanatot már el is feledték, a buli megy tovább. Lucas odalép, hogy váltson egy-két szót a gitárossal.

– Köszönöm. Magában van bossa. A mamãe-m imádta. Szeretném, ha eljönne, és játszana nekem a lakásomban is, João de Deusban.

– Megtiszteltetés nekünk, Mr. Corta.

– Nem mind. Csak maga. Mihamarabb. Hogy hívják?

– Jorge. Jorge Nardes.

A famulusok kicserélik a kapcsolattartási lehetőségeket. Aztán a pincérnő, a norte holdbéla a koktélostálcával váratlanul Rafael Corta felé veti magát.

*

A lánynak tetszik a heg durva felülete Lucasinho fülén. Kedvvel cibálja meg újra meg újra, hogy akadályozza a gyógyulást, és kis friss vér szivárogjon a sebből. Abena egészen benedvesedik ettől a Helena Barber-féle báli ruhájában. Most, hogy újra Boa Vista hálózatában vannak, Jinji megmutatta Lucasinhonak, milyen ajándékot kapott: krómozott agyar kanyarodik át jobb füle felső ívén. Jól néz ki. Menőn néz ki. Viszont a lány még annyit se enged, hogy átölelje a derekát.

Mielőtt az ablakhoz érnek, már mindketten tudják, hogy valami baj van. Nincs zene, nincs beszélgetés, nem loccsannak a testek a vízesés alatti medencében. Kiáltozás, portugálul és globóul csattanó parancsok. Xangô kőszemének bogara végigtekint Boa Vista kertjein. A zenekar és a pincérek keze mind a tarkójukon. Biztonsági drónok tapogatják le a formázott falakat – lézerfényük egy pillanatra megtorpan Lucasinhon és Abenán.

– Mi folyik itt? – kérdi a fiú. Jinji ugyanabban a másodpercben válaszol, amikor a lány arcára kiül a döbbenet.

– Merényletet kíséreltek meg Rafael Corta ellen.

*

A kés hegye Marina Calzaghe torkánál. Ha megmozdul, ha megszólal, ha csak túl nagy levegőt vesz, szétválasztja a húsát. A kés olyan esztelenül éles, hogy az szinte már önálló esztétikumot hordoz magában: nem is érezné, ahogy átmetszi a légcsövét. De mozognia, beszélnie kell, ha életben akar maradni.

Ujjai a koktélospohár szárán kopogtatnak, ami szájával lefelé szorul a tálcára.

– A légy – sziszegi.

A legyek nem mozognak így. Marina Calzaghe jól ismeri a legyeket. Dolgozott légykapóként. A Holdon a rovarok, a beporzók, a díszítésre szolgáló pillangók, amilyeneket az Aszamóa gyerekek küldtek széjjel Boa Vistában, engedélyhez kötött lények. A legyek, darazsak, vad bogarak fenyegetik a holdi városok bonyolult rendszereit, ezért végeznek velük. Marina Calzaghe megölt már legalább egymillió legyet, és tudja, hogy egy légy nem így repül, nem támad ilyen egyenes vonalban a Rafael Corta álla alatti szabad bőrfelületre és lágy részre. Lecsapott a pohárral, milliméterekre a célpontjától elkapta a legyet, és az üres martinispoharat a tálcára koppantotta. Koktélbörtön. És ugyanabban a pillanatban kés szisszent elő rejtett mágneses tokjából a torkának. A kés végén egy Corta-escolta testre szabott öltönyben, mellzsebében tökéletesen hajtogatott négyszöggel. Ettől még verőembernek néz ki. Ettől még olyan, mint a halál.

Heitor Pereira merev mozdulatokkal guggol oda szemügyre venni a pohárban lévő izét. Első generációshoz képest igen nagy, szögletes fickó. Megtermett ember, egykori tengerész, amint épp egy lefelé fordított koktélospohárba bámul: ha nem lennének a kések, vígjátékba illő lenne a jelenet.

– Orgyilkosbogár – mondja. – AKA.

Abban a másodpercben pengék veszik körül Lousika Aszamóát. Hegyük milliméterekre van a bőrétől. Luna felsikolt és zokog, az anyjába csimpaszkodik. Rafael a biztonságiakra veti magát. Öltönyös férfiak kapják el a tagjait, mozdulatlanná béklyózzák kezükkel.

– A biztonsága érdekében, senhor – mondja Heitor Pereira. – Lehet, hogy biológiai fegyverek vannak nála.

– Ez egy drón – suttogja Marina Calzaghe. – Csipes.

Heitor Pereira alaposabban megnézi. A légy időről időre a pohár falának koppan, de amikor egy másodpercre mozdulatlan, jól látható szárnyán és páncélján az arany erezet.

– Engedjék el! – Adriana Corta nem beszél hangosan, a parancsoló éltől mégis összerándul a biztonságiak összes tagja. Heitor Pereira biccent. A kések a tokjukba kerülnek. Lousika felveszi a bömbölő Lunát.

– És őt is – adja ki az utasítást Adriana. Marina levegő után kap, ahogy a kés eltávolodik a torkától, és ráébred, azóta nem lélegzett, hogy a biztonsági ember elkapta. Kezdődik a remegés.

Lucas kiáltozik.

– Lucasinho? Hol van Lucasinho?

– Átveszem – teszi a kezét a pohár tetejére Heitor Pereira. Impulzuspisztolyt húz elő apró tokból. Akkora, mint a hüvelykujja, ostoba játék fegyver hatalmas tenyerében.

– Kapcsolják le a famulusukat! – A famulusok Boa Vista teljes hosszában kihunynak. Marina egy pislantással elküldi Hettyjét. Abban a kis játék pisztolyban annyi az energia, hogy kisütheti Boa Vista teljes hálózatát. Se látni, se hallani nem lehet semmit, de a mozgó legyecske most már mozdulatlan és döglött.

Lucas Corta odahajol a biztonsági főnökéhez, és odasúgja:

– Megpróbálták megölni a bátyámat. Bejutottak Boa Vistába. Az otthonunkba. És megpróbálták megölni a bátyámat.

– Uraljuk a helyzetet, senhor Corta.

– A helyzet most az, hogy az orgyilkost csupán egy koktélospohár fala választotta el attól, hogy végezzen Rafával. Az Öt Sárkány mindegyikétől érkezett vendégek szeme láttára. Az anyánk szeme láttára. Nekem nem úgy tűnik, mintha tényleg uralnák a helyzetet.

– Elemezzük a fegyvert. Kiderítjük, ki van emögött.

– Hát, ez nem elég. Bármelyik pillanatban történhet egy újabb támadás. Biztosítsák ezt a helyet. A bulinak vége.

– Senhorok, senhorák, biztonsági esemény történt – szólal meg hangosan Heitor Pereira. – Át kell vizsgálnunk Boa Vistát. Kérem önöket, távozzanak. Kérem, fáradjanak a villamosállomáshoz. Most már biztonságosan visszakapcsolhatják a famulusukat.

– Keresd meg a fiamat! – utasítja Lucas Heitor Pereirát. Lucasinho barátai tétován – elfeledetten és mellőzötten – toporognak. A holdjárásuk, Lucasinho tette, hogy megmentette Kodzsó Aszamóát, eltörpül a most történtek mellett. A Boa Vista-i biztonságiak kiterelgetik a vendégeket a kertekből az állomás irányába. Őr kíséri a Corta-hatalmasságokat az épület belsejébe. Lucas Corta jég és vas, ahogy végigméri Marina Calzaghét. A nő reszket a sokktól.

– Hogy hívják?

– Marina Calzaghe.

– A felszolgálóknak dolgozik?

– Elvégzek minden munkát, ami jut. Folyamatvezérlő mérnök va… voltam.

– Mostantól a Corta Hélionak dolgozik.

Lucas a kezét nyújtja. Marina elfogadja.

– Beszéljen az öcsémmel, Carlinhosszal. A Corták tartoznak magának.

És ennyi. A döbbenettől még mindig zsibbadt Marina próbálja kitalálni, mi is történt. A Corták megpróbálják átvágni a torkát, most pedig nekik dolgozik. De: ezek a Corták. Blake, minden rendben lesz. Szerezhetek orvosságot. Soha többé nem leszünk szomjasak. Könnyedén lélegezhetünk.

Luna Corta: kicsi kém. Boa Vistában egymást érik a rejtekhelyek, ahová egy unatkozó kislány behúzódhat. Luna egy hosszú Boa Vista-i délelőttön fedezte fel a szervizfolyosót, egy takarítóbot nyomában. Mint valamennyi holdi gyereket, őt is vonzzák az alagutak és a kúszva elérhető terek. Felnőtt ide nem jutna be, és ez így is van rendjén, mert a búvóhelyeknek és a kuckóknak titokban kell maradniuk. Az akna szűk lett már, mióta Luna először mászott be ide és jött rá, hogy innen lepillanthat anyja saját szobájába, és, ha visszatartja a lélegzetét, hallgatózhat is. Oxossi szeme mögé kucorodva fészkelődik: összeszorul a vadász és védelmező homlokában.

– Kést tartottak a torkomhoz.

Az apja mond valamit, amit nem ért. Luna közelebb fészkelődik a szellőzőrácshoz. Poros fénypászmák világítják be az arcát.

– Kést tartottak a torkomhoz, Rafa!

Luna látja, ahogy anyja ujja végigsimít a torkán, megérinti a kés emlékeiben létező hegyét.

– Csak biztonsági intézkedés volt.

– Meg is öltek volna?

Luna megint mozdul, hogy a keskeny nyílás befogja mind a két szülőjét. Apja az ágyon ül. Kicsinek tűnik, összezsugorodottnak, mintha minden levegő és fény kiszállt volna belőle.

– Minket védelmeztek. Mindenki gyanús volt, aki nem Corta.

– Amanda Szun nem Corta. Az ő torkánál nem láttam kést.

– A légy. Mindenki tudja, hogy a tieid használnak biológiai fegyvereket.

– A „tieid”.

– Az Aszamóák.

– Voltak más Aszamóák is a bulin. Például Abena Mánu. Az ő torkánál sem láttam kést. Az enyéim, vagy csak néhányan az enyéim közül?

– Miért műveled ezt?

– Mert a tieid, Rafa, kést szegeztek a torkomnak. És semmi olyasmit nem hallok a szádból, ami szerint nem szabdaltak volna fel alkalomadtán.

– Azt sohasem hagytam volna nekik.

– Ha az anyád erre ad parancsot, akkor megállítottad volna őket?

– Én vagyok a Corta Hélio bu-uicsangja.

– Ne sértegess, Rafa.

– Mérges vagyok, hogy a biztonságijaink kést szegeztek a torkodnak. Mérges vagyok, hogy gyanúsított voltál. Tombolok, de te is tudod, hogyan élünk itt.

– Igen. Meglehet, nem akarok itt élni.

Luna látja, hogy Rafa felnéz.

– Tudom, hogyan élünk Twében. Twé jó hely. Biztonságos. Az enyéimmel, Rafa. Oda akarom vinni Lunát.

A kislány levegő után kap. Az akna olyan keskeny, hogy nem tudja a kezét a szája elé kapni, hogy megpróbálja visszaszorítani a hangot. Lehet, hogy meghallották. Aztán viszont azt gondolja, Boa Vista tele van sóhajokkal és suttogásokkal.

Rafa talpra szökken. Amikor indulatos, akkor közelre, lélegzetvételnyi közelségbe lép. „Köpj az arcomba” közelségbe. Lousikának egyetlen vonása sem rezdül.

– Nem viszed el Lunát.

– Itt nincs biztonságban.

– A gyerekeim mellettem maradnak.

– A te gyerekeid?

– Nem olvastad a nikáhot? Vagy netán alig vártad már, hogy ágyba bújhass a Corta Hélio örökösével?

– Rafa. Ne. Ilyet ne mondj. Ez nem te vagy. Ez nem méltó hozzád.

Rafa haragja mostanra tetőfokára hágott. Az ő bűne a harag. Ez a nyájassága másik oldala: könnyen nevet, könnyen játszik, könnyen szeret. Könnyen megdühödik.

– Tudod mit? Lehet, hogy a tieid kitervelték…

– Rafa. Elég. – Lousika ujját a férfi ajkára teszi. Tudja jól, az indulata hamar felhorgad és hamar lecsillapul. – Soha, de soha nem ármánykodnék ellenetek, sem én, sem az enyéim, hogy megszerezzem Lunát.

– Luna velem marad.

– Igen. De én nem.

– Nem akarom, hogy elmenj. Ez az otthonod. Velem. Lunával.

– Itt nem vagyok biztonságban. Luna sincs. De a nikáh nem engedi, hogy magammal vigyem. Ha akár egyszer is azt mondtad volna, sajnálod, hogy az escoltáid kést szegeztek a torkomnak, akkor talán másként lenne. Mérges voltál. De nem sajnáltad.

Most az apja beszél, de Luna nem hallja, amit mond. Nem hall mást, csak a fejében a zúgást, ami a világon a legrosszabb dolgok eljövetelének zaja. A mamãe-ja elmegy. A mellkasa összeszorul. Fejében iszonytató sziszegés, mintha a levegő, az élet szökne belőle éppen. Luna izegve-mozogva kiszabadítja magát, végigszuszakolja magát az aknán, minél messzebb a titkos luktól, ahol túl sok mindennek volt a fültanúja. Lekoptatta a cipőjét, megszaggatta a Pierre Cardin-ruháját a durva kövön.

*

Az eső törmelékcsomókba hordta össze a döglött pillangókat. Szárnyuk azúrkék tajték a medencék peremén. Luna Corta a tetemek között üldögél.

– Hé, halihó, mi az? – kuporodik Lousika Aszamóa a lánya mellé.

– A pillangók meghaltak.

– Nem élnek sokáig. Csak egy napig.

– Szerettem őket. Szépek voltak. Ez nem igazság.

– Így alkotjuk meg őket.

Lousika kibújik a cipőjéből, és leül Luna mellé a kőre. Lábával kavarja a vizet. Kék szárnyak tapadnak sötét bőrére.

– Csinálhatnátok úgy is, hogy tovább éljenek egy napnál – mondja Luna.

– Csinálhatnánk, de akkor mit ennének? Hová mennének? Díszek, akár a lobogók a jamszgyökérünnepen.

– De nem azok – feleli Luna. – Élnek.

– Luna, mi történt a cipőddel? – kérdezi Lousika. – És a ruháddal?

A kislány a sodrással lassan ellebegő pillangótajtékot nézi.

– Elmész.

– Ezt meg miből gondolod?

– Hallottam, amikor mondtad.

Lousika egyetlen lehetséges kérdésének sincs már értelme.

– Igen. Visszamegyek Twébe, a családomhoz. De csak egy időre. Nem örökre.

– Mennyi időre?

– Nem tudom, drágám. Csak addig, ameddig muszáj.

– De én nem megyek veled.

– Nem. Nagyon szeretném, semmit nem szeretnék ennyire… még azt se, hogy én elmenjek… de nem lehet.

– Biztonságban vagyok, mama?

Lousika magához öleli Lunát, megcsókolja a feje búbját.

– Biztonságban vagy. Papa megvéd téged. Letépi a fejét annak, aki bántani próbál téged. De nekem mennem kell, amíg nem tisztázódnak a dolgok. Nem akarok, és nagyon hiányzol majd. Papa gondoskodik majd rólad, és Elis madrinha is. Elis nem hagyja, hogy bármi bajod essen.

A szavak égetik Lousika Aszamóa torkát. A madrinhák, a méhanyák. Bérelt méhek, akik aztán dadusok lesznek, akik nem hivatalos nagynénik lesznek, családtagok lesznek. Az olyan kis vállalatoknál, amilyen a Cortáké, ahol építeni kell az üzletet, és nincs idő várandósságra, szülésre, kisgyerekkorra, meg tudja érteni ezt a felállást. De a következő nemzedéknél nem, a szerény, mindig jelen lévő madrinhák falkájának nem lenne szabad hagyománnyá válnia. Ferde szemmel nézte a magas, brazilos arccsontú Elis madrinhát, aki kihordta a gyerekét, megszülte a kisbabáját. Döbbenten hallotta, amikor Rafa kész tényként közölte vele a béranyaságot: hogy ez a Corta-módszer. Tedd belém, plántáld belém, majd én növesztem és hordom, és kinyomom a világba. Nem kellenek nekem Fogantatási Madonnák, akik összekevernék a spermádat a petémmel, és bejelentenék: „legyen élet”. Nincs szükségem arra, hogy végignézzem, amint a nőgyógyászati botjaid becsúsztatják az embriót a jól táplált, mosolygó Elisbe, és figyelni, ahogy napról napra nagyobbá és teltebbé válik. Nincs szükségem a jelentésekre, a méhéről készült képekre, a napi beszámolókra a terhessége előrehaladásáról. És nem volt szükségem arra, hogy sírva, ordítva, törve-zúzva bezárkózzak a szobámba, miközben Elis ment a kés alá. Nekem kellett volna lennem, Luna. Nekem kellett volna lennem, akihez odavisznek. Az én mosolygó, kimerült, könnyes arcomnak kellett volna az első dolognak lennie, amit láttál. Egy Aszamóáé. Minden nedvünkben és levünkben ott fröcsög és bugyog az élet. Erős vagyok, termékeny, minden természetesen, zseniálisan, termékenyen működik. De ez nem a Corták módszere.

Szeretlek, Luna, de a Corta-módszert nem tudom szeretni.

Lousika átöleli a lányát, és ringatózik, legalább annyira saját maga, mint Luna kedvéért. Egyetlen orgyilkoslégy szétrepesztette a világát. Ez nem az istenek kertje, a vizek palotája. Ez egy sziklába vájt alagút. A családja minden egyes fénnyel teli mezőgazdasági egysége, minden egyes város, gyár és telep egy karcolás, sziklákból rakott törékeny sátor a légüres ég és a gyilkos nap alatt. Mindenki minden egyes pillanatban veszélyben van. Sehová nem lehet elmenekülni, sőt még elbújni sem.

– A papád, a szerződés és mindenki állíthatja, hogy te Corta vagy, de Aszamóa vagy. Aszamóa vagy, mert én Aszamóa vagyok, és az anyám is Aszamóa. Ezek vagyunk mi.

*

Lucas Corta végigsöpör a tárgyalóasztalon, és szétszórja a virtuális iratokat.

– Erre nincs időm. Honnan jött? Ki készítette?

Heitor Pereira lehajtja a fejét. Egy fejjel alacsonyabb, egy évtizeddel idősebb mindenki másnál az asztal körül ülők közül, kivéve Adriana Cortát és a pénzügyi igazgatóját, Helen de Bragát, a Corta Hélio sötét akaratát.

– Még elemezzük…

– A miénk a Hold legjobb kutatócsoportja, és nem tudod megmondani, ki készítette?

– Figyelemre méltó erőfeszítéseket tettek azért, hogy elrejtsék mindazt, amiből azonosítani lehetne a drónt. A csipek általános termékek, a nyomtató ismertetőjegyeiből nem sikerült kiderítenünk semmit.

– Vagyis nem tudjátok.

– Még nem tudjuk. – Az asztalnál ülők mindegyike hallja a reszketést Heitor Pereira hangjában.

– Nem tudjátok, ki készítette, nem tudjátok, ki küldte, nem tudjátok, hogyan jutott át a biztonságiakon. Nem tudjátok, hogy vajon jelen pillanatban nem támadja-e meg egy újabb ilyen a bátyámat, engem, vagy, Isten ments, az anyámat. Te vagy a biztonsági főnök, és ezt nem tudod?

Lucas tekintete nem mozdul. Heitor Pereira arca megrándul.

– Teljes biztonsági zárat tartunk fenn. Figyelemmel kísérünk mindent, ami nagyobb egy bőrlemezkénél.

– És ha már itt vannak? Azt a drónt akár hónapokkal ezelőtt elhelyezhették itt. Erre gondoltál? Tucatnyi másik ébredhet fel ebben a pillanatban is. Vagy akár száz másik. Elég csak egyszer szerencsésnek lenniük. Tudom, mire képesek a modern mérgek. Megvárakoztatnak. Megvárakoztatnak, hogy órákat kelljen fájdalomban töltened, miközben tudod, minden egyes lélegzeted kevesebb az előzőnél, tudod, hogy nincs ellenszer, tudod, hogy meg fogsz halni. Az ember hosszú időt tölt azzal, hogy a halált szemléli. És csak akkor engedik meghalni. És azt tudom még, hogy valaki megpróbált ilyen mérget használni a bátyám ellen. Ezt tudom. Most pedig mondd el, mit tudsz te?

– Lucas, elég. – Adriana Corta a tárgyalóasztal végében ül. A helye hónapok óta üresen állt, egyedül a fetöltős alakját ábrázoló óriási, suta portré képében volt jelen, Héliumos Miasszonyunk, amint lenéz az asztalra. A gyermekeit érintő azonnali és halálos fenyegetés hozta el most teljes hatalmában a tanácsterembe. Rafa a jobb kezénél ül, Ariel a balján. Lucas anyjától jobbra foglal helyet.

– Mamãe, ha a biztonsági főnököd nem képes gondoskodni a biztonságunkról, akkor kicsoda?

– Heitor hűséges segítője a családunknak, méghozzá hosszabb ideje, mint hogy te élsz.

Senkinek nem kerülheti el a figyelmét a nő szavaiban csendülő tekintély.

– Igen, Mãe. – Lucas fejet hajt anyja előtt.

– Nem nyilvánvaló? – tölti be Rafa a fájdalmas csöndet.

– Nyilvánvaló? – kérdi Ariel.

– Ki más is lett volna? – hajol rá Rafa az asztalra. Valósággal füstöl belőle a düh. – Bob Mackenzie soha nem bocsátott meg Mamãe-nak. Lassú méreg az övé. Nem ma, nem is holnap, nem idén, még csak nem is ebben az évtizedben, de egyszer, egy napon a Mackenzie-k háromszorosan fizetnek vissza. Az utódlásra sújtanak le. Azt akarják, hogy lásd, amint mindaz, amit felépítettél, szétesik, Mamãe.

– Rafa… – kezdi Ariel.

– Kyra Mackenzie – szakítja félbe Rafa. – Ott volt a bulin. Átkutatta őt bárki is, vagy egyszerűen csak továbbintettük, mert Lucasinho egyik barátja?

– Rafa, gondolod, hogy a Mackenzie-k megkockáztatnák a nyílt háborút? – kérdezi Ariel. Nagyot szív az e-cigarettájából. – Tényleg?

– Ha úgy gondolják, hogy ezzel megtörhetik a monopóliumunkat, akkor előfordulhat – mondja Lucas.

– Újrakezdődik, hát nem látjátok? – mondja Rafa.

Nyolc évvel ezelőtt a Corta Hélio és a Mackenzie Művek rövid ideig tartó háborút vívtak a területekért. Kitermelők zuhantak fémrudak közé, vonatokat térítettek és szállítmányokat raboltak el, botok és MI-k omlottak össze sötét kódos bombázások alatt. Porfalók verekedtek puszta kézzel, késsel Maskelyne és Jansen alagútjaiban meg odakinn, a Nyugalom és a Derültség kőtengerein. Százhúsz halál, a károk pedig több millió egységre rúgtak. Végül a Corták és a Mackenzie-k megállapodtak az egyezségi eljárásban. A Clavius-bíróság a Corta Héliot hozta ki győztesnek. Két hónappal később Adrian Mackenzie hozzáment Jonathon Kayodéhoz, a holdsashoz, a Holdi Fejlesztési Vállalat, a Hold tulajdonosa ügyvezető igazgatójához.

– Rafa, elég – mondja Adriana Corta. A hangja gyenge, a tekintélye megkérdőjelezhetetlen. – A Mackenzie-kkel üzletileg küzdünk, és üzleti úton győzzük le őket. Pénzt keresünk.

Merev arccal és tagokkal, elgyötörten áll fel az asztaltól. Gyermekei és alkalmazottai meghajolnak, és követik kifelé a tanácsteremből.

Carlinhos feláll, összezárja jobb keze ujjait, és meghajol édesanyja előtt. Egy szót sem szólt az igazgatósági ülésen. Soha nem beszél. Az ő helye odakinn van, a kitermelők, a finomítók és a pornyelők között. Ő a pornyelő, a harcos. Rafa felülmúlhatja kellemével, Lucas lehengerelheti érveivel, Ariel csomót köthet rá az ékesszólásával, de egyikük sem sétálhat végig a porban úgy, ahogy ő.

Lucas egy pillanatra feltartóztatja Heitor Pereirát.

– Hibát követtél el – suttogja. – Túl öreg vagy. Már nem vagy az igazi, és már nem is vagy itt.

*

A tanácsterem előtti váróban Wagner Corta álldogál. Adriana és a tanácsadói rá se néznek, ahogy elhaladnak mellette, aztán jön Lucas és Ariel. Ariel biccent, mosolya feszült. Carlinhos öccse vállára csap.

– Szia, tesó.

Wagner a tüntető távollét az igazgatóság asztalánál.

– Szeretnék beszélni Rafával – mondja most.

– Persze. Motoron jössz vissza Joãóba?

– Másra gondoltam.

– Később találkozunk, Lobinho.

– Miről szeretnél beszélni? – kérdi Rafa. Oxala jobb szemének alsó peremén gubbaszt. Mögötte lassan bucskázik le a víz.

– A légy. Szeretném megnézni.

Rafa gondoskodott arról, hogy Wagner megkapja Heitor Pereira tervrajzait. Rafa mindig ügyel rá, hogy Wagner minden igazgatósági ülés összes adatát megkapja.

– Nálad van minden.

– Tisztelem Heitort és a kutatócsoportotokat, de vannak olyan dolgok, amiket én meglátnék, ő pedig nem.

Rafa tudja, hogy Wagnernak elég bonyolult az élete, a hozzájárulása a Corta Héliohoz megbízható, de nehezen mérhető, viszont kiváló mérnök, aki a kicsi, összetett dolgokhoz ért. Rafa néha irigyli kettős természetét – a sötét pontosságot, a világos kreativitást.

– Mint például?

– Ha meglátom, tudni fogom. De látnom kell majd.

– Szólok Heitornak. – Socrates, Rafa famulusa már el is küldte az értesítést. – Jeleztem neki, hogy Adriana ne tudja meg.

– Köszönöm.

Wagner olyan régóta az árnyék a családban, hogy a testvérei egy egészen más közösségi teret vontak köré, amiben tájékoztatják, bevonják, miközben láthatatlanul tartják, mint valami fekete lyukat.

– Mikor találkozunk legközelebb, miudo? – kérdi Rafa. Adriana hátrapillant, őt várja.

– Amikor van mit mondanom – feleli Wagner. – Ismersz. Ne felejts el lélegezni, Rafa!

– Te se, Kicsi Farkas!

*

– Ariel – szól oda Lucas a húgának az Oxala-lépcső másik végéből. A nő megfordul. – Máris mész vissza?

– Dolgom van Meridiánban.

– Persze, a kínai kereskedelmi küldöttségnek tartott fogadás. Azt nem kérhetem, hogy kihagyd.

– A bulin világosan elmondtam már.

– Ez családi ügy.

– Jaj, Lucas, ne már!

A férfi értetlenül ráncolja a homlokát, Ariel pedig látja, hogy Lucas képtelen megérteni, amit mond. Teljes szívéből hiszi, hogy minden egyes cselekedete a családját szolgálja, csakis azt.

– Fordított helyzetben én megtenném. Gondolkodás nélkül.

– Te egyszerűbben látod a dolgokat, Lucas. Van, aki érdeklődik a pályafutásom iránt. Megtámadhatatlannak kell lennem. Tisztának.

– A Holdon senki sem tiszta. Megpróbálták megölni Rafát.

– Nem. Ezt ne tedd többet!

– Lehet, hogy nem a Mackenzie-k voltak. De valaki megtette. Mi vagyunk a Corta Hélio: jók vagyunk, de csak egy dologban. Héliumot bányászunk. Mi tartjuk odalenn égve a lámpákat. Ez az erősségünk, de ez a gyengeségünk is. AKA, Dajjang: ott vannak mindenütt, mindenfélét csinálnak. Ők nem csak egy helyre mehetnek. Még a Mackenzie Művek is szélesíti a palettáját… méghozzá a mi első számú üzleti területünkön. Ha elveszítjük az üzletet, nincs hová mennünk. Elvesztünk mindent. A Hold nem szereti a veszteseket. És mamãe sem olyan, mint volt.

Ariel eddig nem nézett Lucasra, kerülte nagy erejű tekintetét. Már gyerekként is a fiú nyert minden farkasszemnézős versenyt. Most elég néhány szó, és már nem bírja elfordítani a pillantását.

– Ezt még neked is észre kellett venned – mondja Lucas. Ariel lenyeli a horgot. Hónapok óta ez volt az első Corta Hélio igazgatósági ülés, amin részt vett.

– Tudom, hogy Rafa intézi a hivatalos kötelezettségeit.

– Rafa Corta. Az aranyfiú. Ha rajta múlik, az üzlet belefúródik a földbe. Segíts, Ariel. Segíts nekem, segíts mamãe-nak!

– Rohadt egy alak vagy, Lucas.

– Nem vagyok. Én vagyok az egyetlen igazi gyereke ezen az egész helyen. Kell valami azokról a kínaiakról, Ariel. Nem sok. Csak valami parányi előny. Csak lesz valamijük. Valami apró karcolás, amibe belekapaszkodhatok.

– Bízd rám.

Lucas meghajol. Ahogy elfordul a húgától, mosoly ül ki az arcára.

*

Egy lámpa ég, ha zárva az ajtó, kettő a dokkolás megszűnésekor. Három a távozásnál. Apró remegés a sziklában, ahogy az indukciós motorok lebegtetik a kocsit. És a villamos már el is indult. Csak öt kilométer az út Boa Vistából a João de Deus-állomásig. Rafa ölelései, búcsúzása és – bizony – könnyei alapján mintha világok választanák el a kettőt.

Lucas kényelmetlenül figyeli bátyja nyers érzelmeit. Megrándul a szája sarka. Rafa esetében mindig minden nagy. Mindig is így volt. Ő a legnagyobb kötekedő, övé a leghangosabb kacagás, ő a karizmatikus srác, az arany fény – éppoly tékozló a haragjával, amilyen az örömével. Lucas az árnyékában nőtt fel: visszafogott és pontos – egyenes és meglapuló, akár egy sokkoló. Ugyanolyan mély és heves érzései vannak, mint a bátyjának. Az érzelem nem egyenlő az érzelgősséggel. Az egyik a forgatókönyv, a másik az előadás. Lucas Cortában megvan a hely az érzelmeknek, csakhogy ez külön helyiség, ablaktalan, fehér és tágas. Fehér szobák, árnyékok nélkül.

Rafa megöleli az öccsét. Ez nevetséges és kellemetlen. Lucas fújtat fájdalmában.

– Visszajön majd. – Ez az a fajta közhely, amire számítani lehet az ilyen helyzetekben.

– Nem bízik bennem.

Lucas nem tudja megérteni bátyja érzelmi zabolátlanságát. Erre valók a házassági szerződések. A bizalom és a szerelem nem olyasmi, amiből dinasztiát lehet építeni.

– Amíg Luna itt van, addig visszajön majd – mondja. – Megérti. Itt tartom Lucasinhot, amíg nem javul a biztonsági helyzet. Utálja majd. Jót tesz neki. Legyen valami, ami ellen dolgozhat. Túl könnyen él. – Lucas meglapogatja Rafát. Vedd könnyen! Tedd túl magad rajta! Engedj el!

– Visszaszerzem Robsont!

Lucas elfojtja elkeseredett sóhaját. Már megint ez. Amikor Rafa csalódott, akár az üzletben, akár a sportban, akár a társaságban, akár a szexben, mindig a fiával és elsőszülöttjével kapcsolatos szűnni nem akaró igazságtalanságához tér vissza. Három éve már, hogy Rachel Mackenzie visszavitte Robsont a saját családjához. Felháborítóan és szándékkal sértettek szerződéseket. Az ügyvédek még mindig vitatkoznak azon, ami gyakorlatilag túszejtés. Ariel acélszilárdságú láthatási megállapodást hozott össze, de valahányszor a villamos visszaviszi Robsont Dél Királynőjébe vagy Olvasztóba, Rafa hegei felszakadnak és ismét vérezni kezdenek. Ha ilyen hangulatban van, akkor még Lucas sem képes lecsillapítani a testvérét.

– Tedd, amit tenned kell. – Lucas minden szempontból tiszteli az anyját, kivéve Rafával kapcsolatos vak imádatát. Arany Rafa, az örökös. Túlságosan érzelgős, túlságosan nyitott, túlságosan lágy, hogy ő vezesse a vállalatot. A szív nem dönthet olyan dinasztiák sorsáról, amelyek a Föld lámpásainak világát őrzik. Újra megöleli a bátyját. A feladata egyértelmű. Meg kell szereznie a Corta Hélio irányítását.

*

Dél Királynőjéből két ugrás João de Deus. Rafa és az escoltái a BALTRAN-állomás magánvárójában tartózkodnak. Eddig elektronikus testőrök vigyáztak rá. Most a közelébe húzódnak, biológiai lények: két férfi és egy nő. Fegyveresek, éberek.

– A kapszula a liftaknában – tájékoztatja Socrates.

Zöld fények. Ajtók nyílnak. Egy fiú ront elő: bőre barna, sörénye raszta – csupa kar meg láb. Nekirohan Rafának. A férfi felnyalábolja, nevetve forgatja.

– Jaj, te, te, te!

A fiú mögött érkezik a nő: magas, vörös hajú, bőre fehér. A szeme zöld, akárcsak a fiáé. Végtelen nyugalommal lépdel oda Rafához, és kemény pofont oszt ki neki. A testőrök keze jól szabott öltönyükbe rejtett késük markolatához villan.

– Tudod, vannak vonataink is.

Rafa nagy, aranyló nevetésben tör ki.

– Gyönyörűen nézel ki – mondja a feleségének. És valóban káprázatosan fest egy olyan nőhöz képest, akit úgy hajszoltak keresztül a Holdon egy átalakított tehereszközben, mint valami ércszállítmányt. A sminkje makulátlan – minden egyes hajszál, minden egyes redő és hajtás: hibátlan. És igaza van. A BALTRAN már elavult, mióta összekapcsolták a nagysebességű vonathálózatot. Kezdetleges, de gyors. A BALTRAN ballisztikus szállítási rendszer. Egy légkör nélküli holdon a ballisztikus röppálya pontosan kiszámítható. Mágneses tömeggyorsító indítja a kapszulákat. Feldobja – a nehézkedés pedig lehozza. A megcélzott tömeggyorsító fogadóoldala elfogja és lelassítja a kapszulát. Közben húszpercnyi szabadesés. Ismétlés szükség szerint. A kapszulákban lehet rakomány, vagy emberek. Nehéz, de kibírható – gyors, és csak akkor áll fel tőle a szőr az ember hátán, ha túl sokat gondolkodik rajta. Rafa egykor nagyon kedvelte a szabadesésben való szexeléshez.

– Azt akarom, hogy lássa a meccset. Ha vonattal jön, lemarad róla.

Aztán a fiúhoz:

– Szeretnéd megnézni a meccset? Moçók a tigrisek ellen. Jaden Szun azt hiszi, már le is győzött minket, de szerintem felmossuk a tigrisekkel a stadiont. Mit szólsz?

Robson Corta tizenegy éves, és a látványa, a jelenléte, csodálatos haja, arca, nagy, zöld szeme, az, ahogy izgatottságában szétválik az ajka, mind akkora örömmel tölti el Rafa szívét, hogy az már fáj, és egyúttal olyan mély veszteséggel, hogy émelyeg tőle. Leguggol a sráchoz.

– Meccs van ma. Mit gondolsz, hm?

– Jaj, Raf, az isten szerelmére. – Rachel Mackenzie tudja, Rafa tudja – mindkét csoportnyi testőr tudja, még Robson is tudja, hogy ez itt nem a kézilabda-mérkőzésről szól. A kikötések szerint Rafának bármikor lehetősége van találkozni a fiával. Még úgy is, hogy ehhez kézilabda módjára át kell dobni a Holdon. Eldobni és elkapni. Eldobni és elkapni.

– Lehet ezt őelőtte is, ha szeretnéd – mondja Rafa.

– Robbo, kicsim, vissza tudnál menni a kapszulához? Csak néhány percre.

Rachel biccentése nyomán az egyik embere visszamegy a fiúval. Robson egyszer pillant vissza az apjára. Gyilkos, zöld szempár. Sok szív megszakad majd miatta. Egyet most tör össze éppen.

– Robbo – mondja megvetően Rafa.

– Semmi közöm nem volt ahhoz, ami a bulin történt.

– „Ami a bulin történt.” A bulin az történt, hogy valaki megpróbált megszúrni egy idegméreggel teli léggyel. Órákon át görcsök között fetrengtem volna, a saját húgyomban és szaromban, mielőtt megfulladok.

– Príma, de ez nem a mi stílusunk. A Mackenzie-k azt szeretik, ha látod az arcunkat, mielőtt megölünk. A barátaidnál, az Aszamóáknál kellene kutakodnod. Mérgek, orgyilkosbogarak… ezek inkább az ő játékszereik.

– Vissza akarom kapni.

– A megállapodás szerint…

– Picsába a megállapodással!

– Ezt hagyd az ügyvédekre, Raf. Tényleg nem tudod, miről beszélsz.

– Melletted nincs biztonságban. Érvényesítem a biztonsági záradékot. Kérlek, küldd el Robsont hozzám.

– Mellettem nincs biztonságban? – Rachel Mackenzie nevetése, akár a bányászszerszámok a kövön. – Te megbolondultál? Raf, nem érdekel, téged hogyan ölnek meg, vagy hogy egyáltalán megölnek-e, de ismerem a Holdat, és nem állnak meg nálad. Gyökerek és ágak, Rafa. Hogy elvidd Robsont? Kurvára nem. Rob mellettem marad. A Mackenzie-k gondoskodnak a sajátjaikról.

Az őreihez fordul.

– Készítsetek elő új BALTRAN-ugrást. Megyünk Olvasztóba.

Rafa artikulálatlan haraggal üvölt föl. Kések ugranak elő mágneses tokokból: escolták és őrök.

– Az igazság az, hogy az öcsédnek igaza van – mondja Rachel Mackenzie. – Háborúzni akarsz velünk? Tegyétek el, srácok.

A Mackenzie-őrök kinyitják a kapszulát. Ahogy záródik, a nő azt mondja:

– Mondok valamit: a húgod inkább megrémít, mint te. És tökösebb is nálad.

– A kapszula a liftben – mondja Socrates. – A tömeggyorsító energiát gyűjt.

Rafa erővel beleöklöz a betonba. Bütykeiből vér fröccsen.

– Tudom, hogy ti voltatok! – bömböli. – Tudom, hogy ti voltatok! Őt akarjátok a Corta Hélio igazgatói székébe ültetni!

*

Meridiánba visszatérte során Marina Calzaghe a legfelső szinten vesz ablak melletti helyet. Hegyek és kráterek, nagy és poros tájelemek, nagyszerűség sehol, épp, ahogy gondolta. Teleregényt néz a szórakoztatóegységen. Semmi értelme és minden értelem benne van. Szerelem, árulás és vetélkedés az elit tagjai között. Most ritka földfémeket bányászó előkelőségekről van szó. Buta, önismétlő és a színészek is rosszak. Azért nézi, mert megteheti. Üzenetet küld haza. „Anya! Kessie! Hírek, hírek, hírek. VAN MUNKÁM! Igazi munka. A Corta Hélionál. A fúziósoknál. Öt Sárkány. El tudom küldeni a pénzt.”

Hetty beteszi a kimenők közé, majd Marina belép a vonat boltjába, hogy új skint keressen a famulusának. Az aranyos robotmajmok aranyosak, de nagyon nyilvánvalóak. Istenség kardokkal. Gőzboszorkány. Orkakiborg. Ez az. Rápislant a vásárlásra, mire Hetty alapalakja ruganyos, folyékony fémre és feketére vált. Marina mámoros sikkantást hallat. A pénz szabaddá tesz. Újra kinéz az ablakon, az abroncs-és lábnyomokkal mintázott halványszürke hegyekre és barázdákra, megpróbálja elképzelni a saját lábát is ott Carlinhos Cortával és a pornyelőivel. A Corták nagy vödrökkel lapátolják a port, átszűrik, válogatják, kivonják belőle a hélium-3-at, a többit pedig eldobják. Mocskos meló.

„Beszélj Carlinhosszal” – mondta Lucas Corta. Marina már szaladt is. A válsághelyzetek utáni ígéreteket elfelejtik, ha az ember nem váltja be azonnal. Carlinhos teával és hellyel kínálta Boa Vista számos pavilonjának egyikében, a kupola alatt, hogy Marina bemutatkozhasson Wagnernak és neki.

– Mivel foglalkozik?

– Az egyetemi diplomámat számítógépes evolúciós biológiából szereztem a folyamatvezérelt architektúrák területén.

Amikor Carlinhos Corta nem értett valamit, akkor jellegzetesen viselkedett: az alsó ajka megereszkedett, épp csak egy milliméternyit, és a lehető legapróbb függőleges vonal jelent meg a két szemöldöke között. Marina aranyosnak gondolta ezt. De amikor Wagner mutatta be ugyanezt a fintort, azt jelentette, hogy mélyen az elhangzottak alá ásott.

– Ez azt jelenti, hogy a termelést a biológiához hasonlóan kell végezni – mondta.

– Nagyon leegyszerűsítve a dolgot. Azt tanulmányoztam, hogy egy olyan, napenergiában gazdag környezet, amilyen a Hold, megfeleltethető-e a földi fotoszintetizáló szárazföldi ökoszisztémáknak, amilyen például a magasfüves préri, és ez miképpen állíthat elő új termelési paradigmákat, hogyan növelheti a hatékonyságot. A technológia mindig összetart a biológiával.

– Ez érdekes – mondta fejét félrebillentve Wagner, mintha az eszmék súlya kibillentette volna az egyensúlyából.

Ez a te aranyos vonásod – gondolta Marina.

– Akkor tehát van felszíni tapasztalata? – szakította félbe Carlinhos.

– Nyolc hete vagyok itt. Eddig nem láttam mást, csak Meridián belsejét.

Mind a két Corta fivér a fetöltőjét viselte. A láthatósági szegélydísz izomzatuk vonalait követi. Marina beszívta lőporszagú holdporból és újrahasznosított testnedvekből álló parfümük illatát. A Hold verítéke. A fiúk lazán, keresetlenül viselkedtek koszos aláöltözetükben. Fájdalommal és sóvárgással töltötték el Marinát, épp úgy, ahogy a hódeszka-felszereléstől és a szemüvegtől is megfeszült a lelke. A barátai deszkáztak – fent a Snoqualmie-n és a Mission Ridge-en. Havas gyerekek voltak. Egy alkalommal felajánlották, hogy elviszik és megtanítják deszkázni, de épp le kellett adnia egy dolgozatot. Nem volt lehetetlen, csak aggasztó. Idő kellett hozzá. Ezért aztán Marina otthon maradt, míg a többiek felpakolták a kocsit, és amikor elhajtottak, sírt magányosságában. A dolgozatot megírta, de onnantól kezdve mindig az a lány volt, aki lemaradt a hódeszkázásról. Soha többé nem keresték meg. Valahányszor síszemüveget, -kesztyűt és -felszerelést látott a boltokban, amikor az időjárás-jelentésben bemondták, leesett az első hó odafönn, sajgott benne a sóvárgás és a veszteség. Odakinn, egy párhuzamos világegyetemben létezett egy hódeszkás Marina, egy üde és boldog lány. A matricákkal teleragasztott fetöltők, a sisakok úgy hívogatták, akár a hóról szóló hírek. Újra itt a lehetőség. Ne legyél a nő, aki lemaradt a Holdról.

– Szeretnék a felszínen dolgozni. Odakinn szeretnék lenni. Meg tudom tanulni.

– Egy egész sor új fizikai képességet kell megtanulni – mondta Wagner.

– Én majd megtanítom – mondta Carlinhos. – Jelentkezzen a Corta Hélio kitermelési telephelyén, João de Deusban.

– Az menni fog. – Szubvokális suttogás, és Hetty már kereste is a szállást.

– Tanuljon meg portugálul – szólt még oda búcsúzásképpen Carlinhos. A biztonságiak az állomáshoz kísérték a vendégek és a kiszolgálószemélyzet vegyes csoportokba keveredett tagjait. – És köszönjük.

Marina hátradől ablak melletti székében. A munka, a lakás, élete teljes átalakulása benne van egyetlen apró, alig észrevehető mozdulatban: felkapcsolja a látómezője jobb alsó sarkában lévő csibjét, és aranyban látja O_2-mércéjét. A Corták számlájára lélegzik éppen. A második mojitkáját issza ki, ahogy a vonat befut Meridiánba, és a zsilipek összekattannak az ajtókkal. A liftek felviszik az Orion csomópont dübörgő, kaotikus katedrálisába. Minden egyes tea-és vízárusbódé, minden egyes bolt és üzlet, minden egyes utcai étkezde és szolgáltatókioszk csillog-villog a sok holmitól, amit megvásárolhat. Aztán eszébe jut Blake odafenn, a város plafonjában, ahogy köpetről köpetre felköhögi éppen a tüdejét. Orka-Hetty ajánlatokat tesz farmaciákon, szerződést köt fágterápiás kezelésre. A többszörös rezisztens tüdővész nemrégiben érkezett a Földről, pedig szigorú a karantén, és nem tellett sok időbe szállást találnia: fehér penészként tapad meg a quadrák nyirkos, pállott, magasan húzódó bordái között, a szegények soraiban. A bódé húsz fehér lapocskát nyomtat ki. Kis fehér lapocskákat.

Három egység az expresszliftért. Egy egység a mozgólépcsőért – felfelé, keresztül a Nyugati ’80-asok és ’90-esek lapostetőin, lépcsőin és sikátorain. A 110-en túl nem jár semmi. A maradék utat futva, nagy, fáradhatatlan földi ugrásokkal teszi meg Bairro Altóba – egyszerre egy egész lépcsősort hagy maga mögött. Itt van a húgykufár, itt a Kazanyi Miasszonyunk, még mindig fény és szeretet nélkül. Itt van az erkély, ahonnan irigykedve nézte a repülő nőt.

A helyiség üres. Eltűnt minden: a matrac, a vizespalackok, Blake apróságai és a kacatok, a műanyag tányérok és kanalak. Teljesen üres, egyetlen köpetfolt, egyetlen porszem se maradt. A bőrlemezkék értékes szerves anyagok.

Bizonyára rossz lakásba lépett be.

Bizonyára Blake elköltözött.

Ez nem lehet.

Marina az ajtókeretnek dől. Nem kap levegőt. Nem kap. Hetty igazít a tüdőműködésén.

– Lélegezz!

Nem lenne szabad, nem kellene. Belélegeznie a meg nem érdemelt levegőt, mikor Blake eltűnt.

– Mi történt? – kiáltja az összezsúfolódott fülkék elfüggönyözött ajtóinak és üres ablakainak. A létrákon és utcasarkokon Bairro Alto hátat fordít neki. – Hová lettél?

– Van felvételem – mondja Hetty, mire Marina szemlencséjén testek tűnnek fel az üres helyiségben. Zabbálúnok a robotjaikkal. Utcaseprők. Megpillant egy lábat az egyik matrac végében, a bokája kifordult. A zabbálúnok összezárnak körülötte, és kitakarják a képből. A felvétel egy utcai kamerából származik, ezért rossz a szöge és szemcsés a nagyítás. A zabbálúnok mindkét kezükben súlyos fémdobozzal jönnek ki.

– Kapcsold le, kapcsold le! – sikoltja. Hetty épp akkor állítja le a felvételt, amikor Marina azt látja, ahogy gépek fedik le vákuumfóliával az ajtót-ablakot. A legutolsó bőrlemezkét is. A legutolsó vércseppet is. És nem lehet tenni semmit. Nem lehet tiltakozni sehol. Blake halott, de a Holdon a halál nem jelent felmentést a tartozások alól. A zabbálúnok begyűjtik a Blake csibszámláin lévő tartozásokat azzal, hogy kíméletlenül újrahasznosítják teste minden egyes részét, és jól használható szerves anyagot állítanak elő belőle.

Halálra köhögöd magad, miközben hallgatod a zabbálún botok kapirgálását az ajtód körül, amint azt várják, mikor hallgat el a köhögés.

– Miért nem tettetek valamit? – kiáltja Marina az ajtónak és az ablakoknak. – Tehettetek volna valamit. Nem került volna sokba. Néhány tized mindenkitől. Belehaltatok volna néhány tizedbe? Miféle emberek vagytok ti?

Az üres ajtók, a hátak, az elfelé igyekvő vállak adják meg a választ. A Hold lakói.

*

A villamos nem engedelmeskedik neki. Megtagadja. Ellenszegül.

Eddig soha semmi nem szegült ellen Lucasinho Cortának. Egy pillanatra már magától a sértéstől megbénul. Újra parancsot ad Jinjinek, hogy nyissa ki a zárat.

– A hozzáférést megtagadták tőled – feleli Jinji.

– Hogyhogy megtagadták tőlem?

– A hozzáférés a villamoshoz a következő névsorban szereplők számára korlátozott: Luna Corta, Lucasinho Corta.

Eddig azt hitte, az apja tréfált, amikor azt mondta neki, hogy Boa Vistát lezárták. Védik a gyerekeket.

– Írd felül!

– Nem vagyok rá képes. Tájékoztathatom a biztonságiakat. Szeretnéd, hogy tájékoztassam a biztonságiakat?

– Hagyjad.

Lucasinhonak eddig tetszett a gondolat, hogy Boa Vistában és João de Deusban időzzön. Egy ideig azt az életet élni, amire született. Nem kell visszasietni az egyetemre: a csoportja majd elmondja mindazt, amiről lemaradt. Erre van. Viszont az apja most bezárta, és ki kell jutnia. Ez klausztrofóbia. Boa Vista egy nagy vastagbél, kőből. Beszorult a fenevad zsigereibe, mely lassan emészti. Öklét emeli, hogy megüsse a kapu dacos fémlapját. Félbehagyja. Váratlanul még jobb, zseniális ötlete támad.

Carlinhos és Wagner a felszíni kapun át érkeztek. Ő is kimehet ugyanott. És amikor kimegy azon a kapun, akkor oda mehet, ahova csak akar. Bárhová. El innen. Basszák meg a lezárást, bassza meg a családi biztonsági szolgálat! Bassza meg a család is. A vója, mondjuk, nem. Idős, és már nem a régi, de még mindig keményen izzik, és Lucasinho imádja, hogy olyan természetesen parancsol magának tiszteletet, mint ahogy levegőt vesz. És talán Carlinhos sem, bár Lucasinho soha nem tudja, pontosan mit is kellene mondania a nagybátyjának, hogyan kellene közölnie vele, hogy szerinte menő. Évek óta attól fél, hogy Carlinhos egy pöcsnek tartja. A gyerekeket fontolóra venni se érdemes. A többiek meg basszák meg.

Főleg az apja bassza meg.

A vészhelyzeti öltözékeket nem harmadik generációsokra tervezték, ezért ötperces birkózás árán képes csak felvenni egyet. A ruha túlnyomásos zsebében nincs elég hely az öltözékének. Nem számít. João de Deusban nyomtathat újat. Kiszedi belőle a Luna úrnős kitűzőt, és beteszi a zsebbe. A vészhelyzeti öltözék pufi, gumós robi-robot láthatósági narancssárgában, villanófényekkel. Elég bő, hogy Lucasinho mocoroghasson benne. Jinji belemásolja magát a ruha rendszerébe, és bekapcsolja az egészet. A felszínen kívül lesz a hálózat hatótávján. Karmok kattannak. Zárak zárnak. Sziszeg, majd elhallgat a nyomáskiegyenlítés.

– Járjunk egyet! – suttogja Lucasinho. Jinji kivezérli a fiút a zsilipbe. Lucasinhonak eszébe jut az utolsó zsilipjárása. Meztelen testek. Térd a térdnek. Vele szemben a meztelen Abena Aszamóa. A nyomás csökkenésével az izzadság elpárolog tökéletesen ívelődő melléről. Megszerzi még azokat a melleket. Odakinn, a világban. Megkeresi. Tartoznak neki. Abena a vérét vette.

Nem is gondol a másik zsilipre: az egymásba gabalyodott testekre, amint lüktetve újra meg újra magukhoz térnek. A fájdalomra, a vörösségre, a feketeségre, a fájdalomra. A vészhelyzeti nyomáskiegyenlítés sivítására.

Csapódva nyílik a külső ajtó.

Jinji vezérli a robotruha szervóit, és gyors, öles léptű futásra ösztökéli a ruhát. A biztonságiak tudják majd, hogy kinyitották az egyik zsilipet és elvittek egy ruhát. Azt nem tudják majd, ki vitte el, hová ment és milyen gyorsan. Rájönnek majd, de Lucasinho addigra már megint fedél alatt lesz, újra nyomásban, kibújva már a héjruhából, beleveszve João de Deus tömegébe.

Nem vagy olyan okos, pai.

Kilép João de Deus zsilipjéből, és beszáll a belvárosba tartó liftbe. A ruha majd magától kizsilipel és visszakocog Boa Vistába. A vészhelyzeti öltözékek túlságosan értékesek ahhoz, hogy csak úgy széthagyják őket a Termékenység tengerében. Egy nap talán valakinek az élete múlhat rajtuk.

Majdnem olyan nehéz átszúrni a holdjárókitűzőt a nyomásbiztos szövésen, mint felvenni a bőrre feszülő aláöltözetet. Tönkretette a sértetlenségét. Reméli, nem lesz olyan nap, amikor valakinek az élete múlik majd rajta. Reméli, hogy az ő élete nem múlik majd rajta. Nem: ez volt az utolsó alkalom, amit Lucasinho Corta önszántából a felszínen kívánt tölteni.

João de Deus félig kész város – nyers sziklák és alacsony architrávok, szűk és szikár proszpektek és quadrák. A biztonsági ajtók ránganak és görcsölnek, a napfény meg-megrebben. Szartól, testszagtól, a teljesítményük határán erőlködő légkondicionálóktól szaglik. A víznek akkumulátoríze van. Túl sok ember, rohanó emberek. Valaki mindig előtted van, az utadban áll. Könyökök és lélegzetek, az ember kísértetként hatol át a famulusok lebegő seregén. A jelek és a nevek, a röpcédulák és a falfirkák mind portugálul. João de Deus egy héliumfalu, város a határon. Céges város, Lucasinho épp ezért nem marad itt.

– Ha te lennél az apám, mit tennél? – kérdezi Jinjit.

– Befagyasztanám a pénzszámláidat.

Úgyhogy a fiú nem a ruhanyomtató bolthoz, hanem az állomás felé veszi az irányt.

Az aláöltözetek teljesen közönséges látványnak, sőt elfogadottnak számítanak João de Deusban. A Meridián központi állomáson húsz fej fordul utána, mire odaér a főfelvonóhoz és felmegy a Gagarin proszpektre. Akkor is ki kell bújnia ebből a ruhából, ha jól áll neki? Vajon elhitetheti-e mindenkivel, hogy ez az új mikrodivat? Az 1950-es évek teljesen ósdi, múlt holdnapi dolog. Felszíni munkás sikk. A kékgalléros a menő: annyira őszinte, annyira mostani. Kissé nagy svádával kezd el lépdelni. Az egész a zacskóból, az alhasból indul. Parádézik. Jól érzi magát. Elért valamit. Mert Boa Vista nem tudta visszatartani, a családja nem tudta ottmarasztalni. Mert elmenekült, méghozzá a saját csavaros eszének és menőségének köszönhetően. Mert szabad. Mert visszatért. Ez nem csak egyvalami. Ez sok valami. Lucasinho Corta nem egyszerűen jól érzi magát – kiválóan érzi magát.

A pincér képtelen uralkodni magán, és meredten bámulja, amikor e-cigit és mentateát rendel, majd elnyújtózkodik a kávézó székében. Az öltözet, vagy a benne lévő izmok miatt? Ívbe görbíti a hátát, megfeszíti a hasizmait, szétnyitja a lábát megmutatni a combját. Szereti, ha megnézik. Gazdag kölyök vagyok aláöltözetben. Miattam néz ki jól ez a cucc, de te nem tudsz megengedni magadnak.

Felpattintja az e-cigi végét, és belélegzi a gőzt. THC gomolyog le a torkán. Érzi magában a kioldódást, a belső mosolyt. Kortyolgatja a teát, és Jinjivel előkeresteti magának a Boy de la Boy katalógust, hogy a szemlencséjére vetítse. Mire összeállítja magának a ruhatárat, kellemesen betép. Jinji elküldi a rendelést egy nyomtatóboltnak. Az pedig visszapattan.

– Tranzakció elutasítva.

Lucasinho lebegésének lőttek. Nagyot zuhan, és keményen csapódik oda az alján.

– Befagyasztották a számládat – mondja Jinji. Émelygő, forgó fogaskerekekkel teli verem nyílik a fiú gyomrában. Körülnéz, látta-e bárki, ahogy összerezzen, ahogy levegő után kap. A motók ide-oda suhannak, tömeg tülekedik a fák alatt a Gagarin proszpekten. Senki sem tudja, hogy egyik pillanatról a másikra sárkányból koldus lett. Nincs pénz, nincs semmi pénze. Nem tudja, mihez kezdjen pénz nélkül.

Ujjai rátalálnak a szögre, amit még Abena Aszamóa tett a fülébe. „Amikor szükséged lesz az Aszamóák segítségére… amikor nincs más reményed, amikor egyedül vagy, csupaszon és védtelenül, ahogy Kodzsó…”

Megforgatja, élvezi az apró fájdalmat, ahogy meghúzza vele a hegesedő húst. Nem. Még nincs ennyire kétségbeesve. Ő Lucasinho Corta: bűbájos, jóképű és szexi. Ezt mind kiaknázhatja.

Csibje négy óriási számjegye izzik. Ezek jelentik az egész világot: levegő, víz, szén, adat. A négy elemet nem lehet senkitől se elvenni. Levegőért és adatért azok fizetnek, akiknek dolgozniuk kell. A Corták hozzájutnak ezekhez. Tud levegőt venni, ihat, fenn van a hálón és van szénhozzáférése. Ebből tervezzük meg a következő lépést. A lakásba nem mehet: már biztosan ott vannak az apja escoltái. Neki vannak barátai, amorjai, vannak helyek, ahová mehet. Ruha kell neki meg egy hely, ahol meghúzódhat.

El kell tűnnie. Igen. Ez az. Az apja nyomon tudja követni a hálózaton keresztül. Úgyhogy Jinjinek mennie kell. Ettől aztán a golyói a hasába húzódnak és összeugrik a gyomra. Hálózaton kívül, szétkapcsolva lenni. Nem meri elsuttogni a szavakat, amelyekkel leállíthatja a famulusát. Ez a közösségi halál. Nem, ez a túlélés. Az apja a sikertelen fizetés alapján talán mostanra már azonosította is a hollétét. Lehet, hogy már úton is vannak ide a szerződtetett biztonságiak.

Fizetnie kell az e-cigiért és a teáért.

Nem, nem kell fizetnie értük. Ahogy azt Boa Vistában és João de Deusban is tette, egyszerűen el is sétálhat. Ugyan mihez kezd akkor a pincér? Leszúrja? Összecsődít másokat? Lucasinho még mindig Corta. Aki kezet emel egyre, az összes ellene fordul. A Holdon nincsenek bűntények, nincs lopás, nincs gyilkosság. Csak szerződések és alkuk.

Lucasinho feláll a székből, és átsétál a Gagarin proszpekten. Még a foszforeszkáló pink aláöltözetében is belevész az emberek, járművek és botok tülekedésébe. Még néhány lépés és már a fák alatt van. Ne nézz hátra! Soha ne nézz hátra! Séta közben megfosztja Jinjit a rendelkezésektől és a rutinoktól, kapcsolódásokat szakít meg és segédprogramokat állít le, míg végül nem marad más, csak a bal válla fölött lebegő üres skin. Az emberek gyanakodni kezdenek, ha nem látnak famulust a feljavított látásukkal.

Kétoldalt emelkednek az Orion quadra falai: réteg a réteg, szint a szint után, fények és latin, cirill és kínai neonok. Jinji leállításával a virtuális reklámok egy egész rétege tűnt el a világból, de még mindig képernyők és aranyos kavai animációk néznek le rá. Egyedül van Meridiánban, egyetlen egység nélkül a hüvelyklenyomatán. Mint a szegények. Csakhogy neki barátai vannak odafenn, a világ falaiban lévő fények között. Szóval valójában nem is úgy, mint a szegények. Basszák meg a szegények! Neki mennie kell tovább.

*

Mire a kínai kereskedelmi küldöttség fogadására ér, az egész Hold imádja Arielt. A HFV nyitott erkélyes kilátószobát bérelt a rotunda, a Vízöntő quadra öt proszpektjének találkozási pontjánál található központi tengely nyolcvanadik emeletén. A látkép minden irányban kilométerekre nyúlik el. Függőkertek vetnek kúszónövényekből álló függönyöket a boltívek fölé. Azokon túl fények lebegnek végig a semmiben.

Ariel Ceil Chapman-féle koktélruhát visel. Minden szempár felé fordul. Minden emberi lény szeretne a vonzáskörébe kerülni. Hallja a sutyorgást, látja az összehajló fejeket. A figyelem oxigén. Mélyen beleszippant titánium e-cigarettájába, és beveti magát a fogadásba.

Az Öt Sárkányból érkezett vendégek: Jao Aszamóa az Arany Zsámolytól; a szégyenlős és kelletlen Alexej Voroncov; Verity Mackenzie, aki csodaszép háziállatot, egy angóra vadászgörényt dajkál, méghozzá biológiait. A jószág ámuló figyelmet vonz magára. Szun Vejlun, mindenkor a kínaiak látóterében.

A kínai küldöttség csupa férfi, mozdulataik még mindig suták és eltúlzottak. Semmiféle erőfeszítést nem tesznek annak érdekében, hogy testüket a holdi nehézkedés követelményeihez hangolják. Nem terveznek olyan sokáig itt tartózkodni. Hajlonganak, mosolyognak, kezet fognak Ariellel, és fogalmuk sincs, ki ez a nő, azon kívül, hogy láthatóan igen ünneplik. Ariel élvezi az izgalom kicsiny, szexuális töltetű alhasi zsibongását. Ő a Ceil Chapmanbe öltözött kém.

A HFV hatalmasságai. Vállalati menedzserek és pénzügyi igazgatók. Jogászok és bírók.

Rieko Nagai bírónő odabiccent a helyiség túloldaláról. A holdsas felé bök a fejével.

– Megemlítettem a nevedet a sasnak – mondja a famulusán keresztül. – Elfogad.

Ariel válaszképpen megemeli a koktélospoharát. Isten hozott a Fehér Nyúl Pavilonjában!

És itt is van a holdsas maga, Jonathon Kayode, a Holdi Fejlesztési Vállalat vezető ügyvezetője: király, pápa és császár, a valóságban azonban csak kirakatalak, díszes tollazatú madár kalitkában. Famulusa maga a holdsas. Egyedül neki van engedélye ezt a skint használni. Vállánál az okója, Adrian Mackenzie, aki ügyel arra, hogy egy árnyalattal mindig szürkébb legyen a tündöklő sasnál. Famulusa hollót formáz.

– A híres Ariel Corta – mondja a holdsas. Megtermett ember egy földihez képest: óriás igbo Lagoszból. A második generációs holdszülöttek között sem törpül el. – Remélem, itt nem akar harcot kezdeményezni!

– Ebben az estélyiben? – mondja évődve Ariel, ám közben fejjel lefelé fordítja üres koktélospoharát: ez a jelzés, hogy megharcol akár az egész vendégsereggel is. A holdsas nem ismeri a jelzést, de a férje, aki ausztrál, érti a tréfát. Művi a mosolya.

– Magára tettem a Celebdaq-on – suttogja a holdsas. Pillantása az okójára villan. – Versenyezgetünk néha. Ez segít megőrizni a józan eszünket. Nagyon rosszul tűri, ha veszít.

– Egy lány még a Holdon is csak azzal tudja magára vonni a figyelmet, ha levetkőzik.

A holdsas felkacag. Nevetése betölti a helyiséget. Mindenki megdermed, aztán a humor apró utórengései fodrozódnak végig a fogadáson – emberek nevetnek, mert még fontosabb emberek nevetnek.

– Nagyon is igaz. Sajnos, túlságosan is az, nem? – Tréfából oldalba böki Adrian Mackenzie-t. Adrian elfintorodik, nyeli az epét. A szóbeszédek szerint azon ügyeskedik, hogy a holdsas tegye a hivatalát politikusabbá, legyen nagyobb a hatalma, működjön inkább elnökként, és közben egyre mélyebbre igyekszik süllyeszteni az egészet a Mackenzie Művek zsebébe.

– A családja kifejezetten könnyedén vonja magára a közfigyelmet. Látványos coup de tribunal-t mutat be alsóneműben. Az unokaöccse megmenti azt az Aszamóa gyereket a holdjáráson. És most a bátyja is: döbbenetes hír. Egészen döbbenetes.

– Úgy tűnik, egyik biztonsági problémát halmozzuk a másikra. – Ariel gőzbodort kanyarít a lámpák felé.

Jonathon Kayode ujja közé csippenti szemhéja bőrét.

– Sasszemem van – szellemeskedik. Átvezeti a nőt a hibiszkuszfüggönyön az egyik balkonra. Egy pillantás tudatja Adriannel, maradjon odabenn. A balkon magasan van, meg-megrezdül az alsó szintekről fölfelé szálló légáramlatokban. A fény napnyugtába fordul. Hosszan elnyúló arany világosság, mályvaszín, indigókék árnyak emelkednek elő a mélyben húzódó padlószintről: egész negyedek kelnek életre, fényük pislákol a porban. Jonathon Kayode azt mondja mély, bensőségesnek szánt suttogással: – Örülök, hogy csatlakozik a tanácsadóimhoz.

– Megtiszteltetés.

– Ami engem illet, véleményem szerint épp itt az ideje, hogy a Corták leverjék a csizmájukról a port, és elfoglalják az őket megillető helyet a politikai közéletben. A politika nem szitokszó. Viszont a merényletkísérlet nagyon aggasztó. Rettenetes tett, mintha visszasüllyedtünk volna a hatvanas évekbe. Párbajok, vérbosszúk, merényletek: ezeket már magunk mögött hagytuk. Persze, a sasnak nincs jogalapja beavatkozni, de figyelmeztetni és tanácsot adni van lehetőségünk. Szégyen lenne, ha a Corták előtt megnyíló lehetőséget néhány kardcsörtető fivér viselkedése buktatná el.

A holdsas lehajtja a fejét. Ariel Corta egymáshoz érinti ujjait. A megbeszélésnek vége. Jonathon Kayode áttör a hibiszkuszfüggönyön – agbadája vállát kósza szirmok pettyezik. Adrian Mackenzie belekarol.

Ariel még elidőzik, megtámaszkodik a kőmellvéden. Drónok és pedikopterek utazófényei, a repülők sziporkázása, liftkocsik és gondolák ékköves abakusza – megmerül a fényben, úgy lélegzi be, ahogy a hal a vizet. Világosság buborékjait fújja ki.

Nagyot szippant hosszú e-cigarettájából, és végiggondolja az előbbi beszélgetést. Két dolog: a HFV tudott a merényletkísérletről, valamint Rafa meggyőződéséről, hogy a régi Mackenzie–Corta-vita fellángolásáról van szó. És a holdsas nem állította le közben a felvételt – hallották a famulusok is. Azt akarta, hogy Ariel továbbítsa Boa Vistába minden egyes ígéretével és fenyegetésével együtt. A Hold királyai lehetünk, ahogy most a hélium királyai vagyunk, azonban királyokként, nem pedig elvadult bandeirantékként kell ehhez viselkednünk. A holdsas azzal bízta meg, hogy fogja vissza indulatos bátyját.

Hívogatja a parti, és szemérmetlenül kokettál is majd ma este, de még hátravan egy feladat – egy Corta-feladat. Fejét a felé a férfi felé fordítja, aki egész este ott ólálkodott a látómezeje peremén. A férfi kisétál a balkonra, és egy pillanatig csak áll mellette, nézi az állandó mozgást.

– An Hsziu-jing – mondja, és nem néz oda, nem köszön.

És már ott sincs. A Holdi Fejlesztési Vállalat egyik középvezetője, az öltönye jobb, mint amit a fizetéséből megengedhet magának, és felbérelt egy nikáhügyvédet, aki jobb, mint akit a fizetéséből megengedhet magának, hogy összeházasodhasson azzal a Szun fiúval, akit hatalmas és gyenge szíve teljes melegéből szeret.

– Lucas – mormolja Ariel Beijaflornak. Bátyja azonnal ott terem. Egész éjjel ezt a hívást várta.

– An Hsziu-jing – mondja a nő.

– Köszönöm.

– És ne kérj tőlem több szívességet, Lucas – azzal bontja is az összeköttetést. Kihúzza magát, kiengedi magából az aznapi feszültséget és görcsöt. Nincs vonzóbb nyaklánc a magabiztosságnál. Illik ő a hatalom csábító ékszereihez. De még milyen jól illik.

Mozgás, zaj a kijáratnál. Rózsaszínbe öltözött alak a botokon és a kérlelhetetlen biztonsági őrökön túl. Van, aki valamit akar, van, aki panaszos, van, aki reménykedik, van, aki kérvényez. Most már a kínaiak is figyelnek.

– Senhora Corta? – Észre sem vette, mikor lépett oda a segéd. Váratlanul beszédhang csendül a fülében. Erre valók a segédek: feltűnés nélkül odalépni az emberhez. Suzy Perette-ruhája mellrészének hajtókáján sasjelvény mutatja a nő hovatartozását.

– Ismer egy bizonyos ifjabb Lucas Cortát?

– Az unokaöcsém.

– Szeretne találkozni önnel. Odakinn, ha volna olyan kedves. Nem megfelelő a fiú öltözéke.

A rózsaszín alak megismeri Arielt. Mi ez, aláöltözet? De ez kétségkívül a jóképű lapaj. Senki másnak nincs ilyen istentelenül csinos arca, ilyen nagy, szívdöglesztő mosolya.

– Tia – mondja portugálul. – Elszöktem Boa Vistából. Maradhatok kicsit nálad?

*

Süti és mentatea várja Arielt kicsiny, alig használt konyhájában.

– Készítettem sütit – mondja Lucasinho. – Köszönetképpen. A függőágyért.

Ariel lakása nagyon kicsi. Egyszemélyes. Oda küldte Lucasinhot a kínaiak fogadásának ajtajából. A nyomtató adogatójában függőágy várta. Mire a nő megérkezett, öntudatlanul, tátott szájjal, ernyedt tagokkal, mély álmában szétvetett tagokkal csüngött benne, Richard Avedon Dovimáról készült portréfényképének egész falat betöltő másolata alatt. Ez Ariel lakásának egyetlen díszítése: fehérítővel lekent arc, lágy, fekete szempár, puha ajkak, az orrlyukak nyílások.

– Nem mondod el papainak? – kérdezi Lucasinho.

– Lucas majd rájön – mondja Ariel. Vesz egy szeletet a süteményből. Citromos, leheletkönnyű. – Ha még nem tudja. Engem kérdez majd.

– Mit mondasz akkor?

– A bátyám jön nekem eggyel.

Lucas valószínűleg egész éjjel ébren volt, szívességeket váltott be, szövetségeseknél kopogtatott, hadba vonultatta informatikai és biológiai ügynökeit a Földön. Minden erejét An Hsziu-jing irányába fordítja majd, mindenekelőtt azonban eltökélt és nyughatatlan értelmét, ami addig nem nyugszik, addig nem hagy fel a munkával, amíg Lucas Corta meg nem kapja, amit akar. Ariel szinte már sajnálja szegényt. Lucas váratlanul, keményen és kiút nélkül játssza majd ki a kényszerítő lépést.

– Szóval azt mondhatok, amit akarok. – Most. De Ariel keze nem tiszta. Helyet kapott a Fehér Nyúl Pavilonjában, és ő máris minősített információt árult el – méghozzá maga a holdsas előtt. Lucas soha nem nézte jó szemmel, hogy a családon kívül keres magának életet és sikereket. Most, hogy megtette ezt az egyetlen, parányi árulást a családja kedvéért, kapaszkodót adott a bátyjának. Nem most. Nem is a közeljövőben. De egy napon, amikor Lucasnak igazán szüksége lesz rá. A családért. Mindig a családért.

– Ez a süti – harap bele még egyszer. – Hol tanultad?

– Hol tanul az ember? Hát a hálón. – Lucasinho felé tolja a süteményt, hogy Ariel megvizsgálhassa. – Ügyes vagyok süteményekben.

– Az vagy.

– Nem volt egyszerű. Nem sok minden van a konyhádban. Tulajdonképpen csak víz és gin.

– Berendelted?

– A hozzávalókat. Amit nem tudtam kinyomtatni. Mint amilyen a tojás.

– Akkor nagyon takaros is vagy.

A fiú elvigyorodik, öröme nyilvánvaló és őszinte.

– Ariel, maradhatok?

A nő elképzeli, amint a lakása állandó része lesz. Vicces, színes és kiszámíthatatlan a komor fehérek és tiszta síkok között, a hűtőjében lévő egyéni gyártmányú gin és tiszta víz és a rég halott, 1950-es évekbeli modell roppant, lehunyt szemű, alsó ajkába mélyedő fogú arca mellett. Valami aranyos és kedves dolog.

– Ennyire nem tartozik nekem.

Lucasinho vállat von.

– Oké. Megértem.

– Hová mész?

– Barátokhoz. Lányokhoz. Fiúkhoz. A csoportomhoz.

– Várjunk csak! – Ariel belibben a szobájába, és papírokat vesz ki a táskájából. – Erre szükséged lesz.

Lucasinho homlokát ráncolva nézi a kezében lévő szürke cetlik bokrétáját.

– Ez mi?

– Pénz.

– Hű.

– Készpénz. Apád befagyasztotta a bankszámláidat.

– Még soha… Azta. Fura szaga van. Kicsit csípős. És mint a bors. Miből van?

– Papír.

– Az…

– Rongypép, bármit is jelentsen ez. És igen, a HFV nem támogatja, viszont eljuttat oda, ahová csak menned kell, és még azon is túl, ahová menni szeretnél.

– Hogyan szerezted?

– Az ügyfelek gyakorta igen leleményesek, amikor a költségek rendezéséről van szó. Igyekezz, hogy ne egyszerre használd el az egészet.

– Hogyan használom?

– Tudsz számolni, nem?

– Készítettem neked süteményt. Tudok számolni. És összeadni. Meg kivonni.

– Persze hogy tudsz. Százasok, ötvenesek, tízesek és egyesek. Így kell használni.

– Köszönöm, Ariel.

Az az óriási, szívdöglesztő mosoly. Ariel újra tizenhét – kibújt édesanyja szárnya alól, pislogva néz bele a nagyvilág fényébe. A Túloldali Egyetem most nyitotta meg első csoportját Meridiánban, és Ariel Cortáé volt a tanulócsoportban az első név. A Túloldal a kockák akolja volt, João de Deus koszos bányásztelep, Boa Vista alig több egy barlangnál. Meridián volt a szín, a csillogás, a tűz, és a Holdon található legjobb jogászok helye. BALTRAN-nal ment. Semmi nem tudta elég gyorsan elvinni a Corta Héliotól. Elszökött, és nem is ment vissza. Lucas nem engedi meg, hogy ugyanez történjen a fiával. Lucasinho jövője úgy ki van rakva előre, akár egy társasjáték: igazgatósági hely Boa Vistában, az erősségeihez és a korlátaihoz szabott családi munka. Hol van itt hely szeretettel készített sütiknek? Épp ugyanott, ahol az apja zeneszeretetének. A Corta Hélio igényeinek alárendelve.

Becsüld meg ezt a kis szökési lehetőséget, cimbora!

– Egy apróság: sok szenet költöttem a ruhák kinyomtatására. A legkevesebb, amit megtehetsz, hogy viseled is.

Lucasinho elvigyorodik. Ariel úgy véli, káprázatos: izmok, fém és táncoshoz illő tartás. A süti pedig egészen kiváló.

*

Kézilabda! Meccs van este! Kézilabda! Férfimérkőzés: João de Deus-i Moçók a Naptigrisek ellen.

Az Estádio de Luz kolosszeum – meredeken egymás fölött sorakozó székek, a puszta kőből kivésett páholyok, egyik sor a másik után, hogy a legfelső szintek már-már függőlegesen néznek le a pályára. Az olcsó helyek fölött már csak a lámpák és az aranyos manhuaikonok formáját felöltött, hasukon reklámokat hordozó robotléghajók vannak. A szurkolók egészen közel ülnek – ha lenne ideje egy pillanatra körülnézni, a pályán lévő játékos arcok falát látná, egyik sort a másik után. Úgy érezné magát, akár egy gladiátor a küzdőtéren. A játékosok még nem vonultak be. Kamerák rebbennek át a szurkolók peremei között, akiknek arcát mindenki lencséjébe szétsugározzák. A játéktéren zsonglőrök mutatnak be elképesztő műsorszámokat, pompomosok – elképesztő ruganyosságú, szépséges lányok és fiúk – peckeskednek és szökdelnek. A szurkolók minden egyes meccsen látják, mégis a műsor része. Zene és fények. Az isteni kövérségű léghajók új alakzatokba rendeződnek. Füttyögés és fújolás: a HFV persze megemelte az O_2 árát a meccsre. Ettől még vadul megy a fogadás.

João de Deus népe alagutakban és tömegszállásokon él, de nekik van a Holdon a legjobb kézilabda-stadionjuk.

Rafa Corta kinyitja a tulajdonosi páholy üvegfalát, és az erkélyhez kíséri An Hsziu-jinget. Jobb keze gyógykesztyűben. Hülye volt. Hülye és hebehurgya. Hülye és forrófejű és érzelgős. Robsonnak itt kellene lennie mellette, a páholyban, magasan a szurkolók sorai fölött: a te csapatod, fiam. A te játékosaid. Rosszul csinálta. Attól a pillanattól fogva elrontotta, hogy meglátta Rachel Mackenzie-t makulátlanul és csodálatosan előlépni a BALTRAN kabinjából. Eszébe jutott minden, amit imádott a nőben: a tartása, a büszkesége, az intelligenciája, a tüzessége. Dinasztikus házasság – békekötés a Corták és a Mackenzie-k között, egy fiúgyerekkel megpecsételten. Robson volt a házassági szerződés első számú kitétele, és az is, ami szétválasztotta őket, akár a jég, ami megrepeszti a sziklát. A keresztelőnél – egy az egyháznak, egy az orixáknak – látta, ahogy a Mackenzie-k körbeburukkolják a babát, mint valami dögevő galambok. Vámpírok. Élősködők. Valahányszor Rachel magával vitte meglátogatni a családját – és minden egyes látogatás hosszabbra nyúlt az előzőnél –, a bizalmatlanság és a rettegés minden velőt kiszívott a csontjaiból. Sérült keze lüktet a kesztyűben.

De hát ma este van a meccs! Meccses este! Neki pedig vendége van a Földről. Mert van a játék, és van egy másik fajta játék is. Az, amelyik ma este igazán számít a stadionban.

Kapcsold le a szívedet, Rafa!

Egy pillanatra kimarad minden, a hangok, a képek, az érzetek mind megbillentik An Hsziu-jinget, ahogy kilép a páholyba. Rafa int a lelátók felé. A szurkolók ordítással felelnek. Itt van a patrão. A szomszédos páholyban ott látja Jaden Ven Szunt, és odaszökell köszönteni és kicsit heccelni barátját és vetélytársát, hogy a vendégének közben lehetősége legyen magába szívni a meccs estéjének légkörét. A földi két kézzel kapaszkodik a korlátba: szédül a zajtól és a nehézkedéstől.

A bemondó felolvassa a csapatok névsorát. A szurkolók a famulusuk segítségével azonnal hozzájuthatnának, de abban nincs meg a közösség érzése, a pillanat, a hangulat. Minden egyes nevet hangorkán fogad. A leghangosabb bömbölés Muhammad Baszrának, a nemrégiben a CSZK Szent Jekatyerinától leigazolt balátlövőnek szól.

– Igazán izgalmas, Senhor Corta – mondja An Hsziu-jing.

– Azt várja meg, amíg kifutnak a csapatok a pályára!

Harsonák! Kijönnek a vendégek. A pálya nekik kiosztott felében megőrülnek, zászlókat lobogtatnak és dudákat fújnak a vendégcsapat szurkolói. A szomszédos páholyban Jaden Szun a levegőbe bokszol és rekedtre üvölti magát. Naptigrisei dobálóznak kicsit a labdával, gyakorolják a felugrásaikat, ziccereiket, betöréseiket. A kapus aprócska ikont akaszt a parányi háló végébe. Ettől lesz a kézilabda a Hold legjobb csapatsportja: lehet, hogy nincs nehézkedés, mégis feszül a háló.

Zene! „The Kids Are Back”. A Moçók témája. Itt jönnek a fiúk, a fiúk, a fiúk! A drukkerek felállnak. Hangjuk több lesz egyszerű zajnál. Lüktet tőle az Estádio de Luz zárt amfiteátruma. Rafa Corta fürdik benne. A nyomában minden indulat és sértettség kioldódik belőle. Ezt a pillanatot még a győzelemnél is jobban szereti – a pillanatot, amikor kitárja a kezét, és pukkan a varázslat. Nézzétek, mit adok nektek? De önző vagyok – magamnak is ugyanezt adom. Szurkoló vagyok, olyan, amilyen ti is.

A csapat megkezdi a bemelegítést a pályán. An Hsziu-jing ráhajol a korlátra. Rafa látja kontaktlencséje mozgását: a famulusa ránagyít valamire. Muhammad Baszra hátára. A neve, a száma, a szponzor logója van ott.

– Ma először játszanak ebben a mezben – mondja Rafa. – Új megállapodás. Az Arany Főnix Holdings.

Ugyanez a név szerepel valamennyi João de Dios-i moço hátán.

An Hsziu-jing ellép a korláttól. Remeg a keze. Arca sápadt és verítékben fürdik.

– Nem érzem jól magam, senhor Corta. Nem hiszem, hogy végig tudom nézni a mérkőzést.

És Lucas ott van mögötte. Az inge egészen ropogós, a hajtások egészen élesek, a zsebkendője egészen pontosan a helyén van.

– Igazán sajnálom, Mr. An. Pedig remek látvány. Talán felzaklatta a mezünkön a logó? Érdekes egy cég ez az Arany Főnix. Meglepően nehezen sikerült kiderítenem, pontosan mivel is foglalkozik. A vizsgálódásaimból úgy tűnik, kizárólag azért létezik, hogy átirányítsa az infrastruktúra-fejlesztésre szánt forrásokat egy sor, adóparadicsomba bejegyzett fantomcégen, amelyek közül jó néhánynak itt, a Holdon van a székhelye… Olyan mintázatot követnek, amit még nekem sem volt könnyű kibontani. Ha nem szeretné a mérkőzést nézni… a Tigrisek győznek majd, Rafa fiai egész idényben borzasztó formában vannak… akkor talán elbeszélgethetnénk a maga és az Arany Főnix közötti kapcsolatról. Tudja, leleplezhetem. A kormánya láthatóan ismét megszigorította a korrupcióra vonatkozó szabályait, ahogy azt időről időre megteszik. A másik lehetőség, hogy elrejtem mindezt. Rafa visszavonultatja a mezeket. A maga döntésén múlik. Továbbá beszélgethetnénk a Kínai Energiahordozó-befektetési Vállalat jövőbeli hélium–3-as szükségleteiről is. A Corta Hélio a legteljesebb mértékben képes ezeket kielégíteni. A mérkőzés egy órán át tart. Biztos vagyok benne, hogy ennyi idő elég lesz megállapodásra jutni.

Egy vállára nehezedő kéz tereli An Hsziu-jinget vissza a tulajdonosi páholyba. Mielőtt becsukja az ajtót, Lucas odabiccent a bátyjának.

Rachelnek igaza volt, gondolja Rafa. Okosabb vagy nálam. Aztán megszólal a síp, és felrepül a labda. Kezdődik a meccs!

Egy óra meg az időkérések. A Tigrisek győznek – 31:15. Tönkreverték őket. Jaden Szun ujjong, Rafa Corta elkeseredett. Lucas soha nem téved a meccsek végeredményét illetően.

*

A villamos egy utassal megy majd. A Boa Vista-i biztonságiak megkapták az értesítést. A felderítés és a követés során kerülik majd a feltűnést. Az utast semmiképpen sem szabad átkutatni. Adriana Corta személyes meghívására érkezik.

A kocsi befut a Boa Vista-állomásra. A felcsiszolt kőre kilépő nő még holdi mércével nézve is magas – arca-szeme sötét, és vékony, akár a késpenge. Terjedelmes, fehér öltözéket visel: sokszoknyás ruhát lazán kötött turbánnal. Színek: zöldesarany és kék szőtt stóla, nehéz gyöngyökből álló kalárisok egymás után sorjázó csíkjai a nyakában, fülében és minden egyes ujján aranykarika. Bő ruhája kiemeli karcsúságát és magasságát. Nincs nála famulus – olyan a hiánya, mintha valamelyik végtagját vesztette volna el valamikor. Az őrök kihúzzák magukat. Sistereg körülötte a karizma. Álmukban sem gondolnák átkutatni.

– Irmã – szólal meg Nilson Nunes, Boa Vista tiszttartója. A nő éppen csak megbiccenti a fejét, így vesz tudomást a férfiról. A Corták kertjében megáll. Felnéz az égpanelekre, pislog a hamis napfényben. Végigméri az orixák óriás kőarcát, némán elmondja a nevüket.

– Irmã?

Biccentés. Tovább.

Adriana Corta a São Sebastião pavilonban, a lankás lávakürtő legmagasabb pontján található oszlop-és kupolakeveréknél várakozik. A pillérek közül víz csorog. Két szék, egy asztal. Mentateával megtöltött szamovár. Adriana Corta – puha selyemblúzban, melegítőnadrágban – felkel a helyéről.

– Loa irmã.

– Senhora Corta. A nővérek legmelegebb üdvözletét, a szentek és az orixák áldását hozom.

– Köszönöm, nővér. Kér teát? – Adriana Corta tölt egy pohárnyi mentát. – Annyira szeretném, ha sikerülne kávét termesztenünk ezen a világon! Közel ötven éve ittam meg az utolsó arabicámat!

A nő leül, de a pohárral nem foglalkozik.

– Sajnálom a családját legutóbb ért nehézségeket – mondja.

– Túléltük – feleli Adriana. Belekortyol a teájába, és elfintorodik. – Pocsék. Az ember soha nem szűnik meg aggódni értük. Rafa nem fogja elengedni Robsont. Carlinhos alig várja, hogy visszatérjen a terepre. Ariel visszament Meridiánba. Lucasinho elszökött. Lucas befagyasztotta a számláját, de ez nem fogja megállítani. Lucas nem is tudja, mennyire hasonlít rá a fia.

Loa irmã ajkához emel egy keresztet gyöngysorai zuhatagából, és megcsókolja a keresztre feszítettet.

– A szentek és az orixák védelmezzenek! És Wagner?

Adriana Corta kérdéssel üti el a kérdést.

– Na és maguk: most már biztos a munka?

– Szent és bűnös egyaránt megfizeti a lélegzet adóját – mondja Loa irmã. – A katolikusok pedig továbbra is tiltakoznak ellenünk. Viszont megtartottuk az eddigi legsikeresebb Nagyboldogasszony-napi ünnepségünket. Folyamatos áldásként éljük meg a maga pártfogását. Ritkán találunk olyasvalakit, aki ugyanúgy gondolkodik, ahogy mi, évszázadokban.

– Maguk emberekbe fektetnek. Én technológiába. Hosszú távú céljaink elkerülhetetlenül találkoznak. A legjobb, ha ezt még most megteszik, hogy aztán felismerjék egymást, amikor évszázadok, vagy esetleg évezredek múlva ismét összeérnek útjaik. Nagyon-nagyon kevesen gondolkodnak hosszú távon. Igazán hosszún. Mind a ketten dinasztia vagyunk.

A hangok nyomában Luna érkezett mezítláb, piros játszós ruhában. Locspocsolva szökdécselt fölfelé az erecskéken.

– Ki vagy te? – kérdezi a fehérbe öltözött nőt.

– Ő Loa irmã, a Pillanat Urainak rendjéből – szólal meg Adriana. – Velem teázik.

– Nem is issza a teáját – jelenti ki Luna.

– Mi az ott, a vállad fölött, egy szender? – kérdi Loa irmã. Luna bólint, a mosolya ellenére kicsit még mindig tart a fehérbe öltözött nőtől. – Vonzza a fény. De mert csak egyetlen célja van, ezért egyszerű elvonni a figyelmét. A szender törékeny, ám ő Yemanja leánya. Tele van ösztönös megérzéssel. A szeretet vonzza, és mások őt szeretik.

– Neked nincs famulusod – mondja Luna.

– Mi nem használunk famulust. Összezavarnak minket. Elállják a kapcsolatteremtésünk útját.

– De az enyémet látod.

– A lencsét mindenki hordja, anzinho. – Loa irmã turbánja bugyraiba nyúl, hogy apró tárgyat nyomjon Luna kezébe: parányi nyomtatott műanyag fogadalmi sellő, homlokán csillaggal. – Vizes Miasszonyunk. Ő lesz a barátod és ő vezet el a fénybe.

Luna markába szorítja az istenséget, és leszökdécsel a lefelé csobogó vizek között.

– Ez kedves volt magától – mondja Adriana. – Azt hiszem, az összes unokám közül Lunát szeretem a legjobban. Aggódom értük. Havaianasosok Havaianasosokhoz három nemzedéken át. Ismeri a mondást, nővér? Az első nemzedék kilép a szegények cipőjéből. A második nemzedék megteremti a vagyont. A harmadik nemzedék elherdálja a vagyont. Vissza újra a szegények cipőjébe. Hosszú távú tervek, nővér.

– Miért kérte, hogy idejöjjek, Senhora Corta?

– Gyónni szeretnék.

Loa irmã nyugodt arcán meglepetés.

– Minden tiszteletem az öné, Senhora, de ha megengedi, nem tűnik olyan nőnek, akit igazán foglalkoztat a bűn.

– A nővérek pedig nem olyan vallást követnek, amelyiket igazán foglalkoztatná a bűn. Öregasszony vagyok, nővér. Hetvenkilenc éves. Biológiai szempontból nem valami nagy kor, de idősebb vagyok majdnem mindennél, ami ezen a világon létezik. Nem én voltam az első, de az első kevesek egyike voltam. A semmiből jöttem, semmiből jött lány voltam, és én építettem ezt az egészet, idefenn, az égben. El akarom mondani a történetét. Az egészet. A jót és a rosszat is. Tényleg azt hitték, hogy a támogatásom adomány volt?

– Senhora Corta, a lelki egyszerűség nem jelent naivitást.

– Hetente egyszer eljön ide, én pedig meggyónok. A családom érdeklődik majd… Lucasnak szüksége van arra, hogy megvédjen… de nem kell tudniuk róla. Addig nem, amíg… – Adriana Corta elhallgat.

– Haldoklik, igaz?

– Igen. Természetesen titokban tartottam ezt. Egyedül Helen de Braga tud róla. Mindent végigcsinált velem.

– Előrehaladott?

– Az. A fájdalom kordában tartható. Tudom, hogy nagy terhet teszek a vállára. Maga dönti el, mit mond el belőle Rafának vagy Arielnek, mindenekelőtt Lucasnak. De Lucas egészen biztosan újra meg újra meg újra visszatér majd rá. A hazugságainak tökéletesen kikezdhetetlennek kell lenniük. Ha a gyerekeim hírét veszik, hogy haldoklom, széttépik egymást. A Corta Hélio elbukik akkor.

– Szeretnék fohászkodni magáért, senhora Corta.

– Tegyen azt, amit akar. Akkor kezdem.

A nevem. Kezdjük a nevemmel. Corta. Nem portugál név. Spanyol szó: azt jelenti, vágás. Valójában spanyolul sem név. Hangsor, ami végiggördült a világon egyik országból a másikba, egyik nyelvből a másikba, és szó lett belőle, majd név, végül kikötött Brazília partján.

Amikor az ember jelentkezik, hogy a Holdra menjen, a HFV ragaszkodik a DNS-teszt elvégzéséhez. Aki maradni szeretne, gyerekeket szeretne, annál a HFV nem akarja, hogy idősebb korában, vagy az utódaiban súlyos genetikai eredetű betegségekre derüljön fény. Az én DNS-em a Föld minden tájáról származik. Óvilági és újvilági, van benne afrikai, a Földközi-tenger keleti és nyugati medencéjéből, tupi, japán, norvég. Egy egész bolygó vagyok egyetlen nőben.

Adriana Corta. Adriana a nagy-nagynéném után. A legtisztább emlékem róla, hogy elektromos orgonán játszik. Aprócska lakásban élt, és a szoba közepén állt ez az óriási orgona. Ez volt az egyetlen értéke. Lopásbiztos volt: senki nem tudta volna kivinni a lakásból. Játszott rajta, mi pedig körültáncoltuk. Heten voltunk: Byron, Emerson, Elis, Adriana, Luiz, Eden, Caio. Én voltam a középső. Ez a legrosszabb hely, a középsőé. Persze középsőként meg is úszhatunk dolgokat. Az öcséim meg a nővéreim adták az álcázást. Otthon mindig szólt a zene. Édesanyám semmilyen hangszeren nem játszott, de imádott énekelni, és valahol mindig be volt kapcsolva egy rádió. A klasszikusok között nőttem fel. Magammal hoztam őket. Amikor a felszínen dolgoztam, ezek szóltak a sisakomban. Lucas az egyetlen, akiben megvan az én zene iránti szeretetem. Kár, hogy nincs hangja.

Adriana Arena de Corta. Édesanyám Maria Cecilia Arena. Nővérként dolgozott egy katolikus jótékonysági intézményben. Csecsemőgondozás és semmi fogamzásgátlás. Igazságtalan vagyok vele. Odafenn, Vila Canoasban dolgozott – amikor nyugdíjba vonult, az egész favela kijött. Apám egy nap megégette a kezét, ahogy egy autót hegesztett. Felkereste anyámat, hogy lássa el a sebét, és végül hozzáforrott. Nagy, lassan mozgó nő volt – alig hajlott a csípője, és Eden után ritkán dugta ki az orrát a lakásból. Esélye sem volt arra, hogy mindannyiunkat utolérjen, úgyhogy kiabált. Erős, mennydörgő hangja volt, ami mindig pontosan azt találta meg közülünk, akinek a mondandóját szánta. Annyira kedves volt. Papa rajongott érte. Rossz volt a keringése és gyengélkedett a szíve. Miért van, hogy mindig azok a legkevésbé egészségesek, akik az egészségügyben dolgoznak?

Még most is hiányzik. Mindazok közül, akik ott maradtak, a legtöbbször ő jár az eszemben.

Adriana Mão de Ferro Arena de Corta. Mão de Ferro. Vaskezű. Micsoda egy név, mi? Mindannyian Vaskezűek voltunk, ahogy az apám és az összes bácsikám is. Ez volt a Belo Horizontéból származó nagyapám, Diogo beceneve. Meghalt, mielőtt megszülettem, de tizennégy éves korától fogva a vasbányában dolgozott egészen addig, amíg elbocsátották, mert magára és a többiekre is veszélyt jelentett már. Tízmillió tonnát csákányozott ki. Én többet. Ezerszer többet. Tízezerszer is. Ha valaki Vaskezű, hát én az vagyok. Bányászat és fémek. Apám autókereskedő volt. Előbb tudott szétszedni és újjáépíteni egy motort, mint hogy megtanult vezetni. Akkor jött Rióba, amikor valamilyen recesszió köszöntött be Minas Geraisban, és egy karosszériaműhelyben kapott munkát a sötétebbik fajtából… az ember fog két totálkáros kocsit, levágja az egyiknek az elejét, a másiknak a végét, és összehegeszti. Új autó! Sohasem szerette ezt a munkát… nagyon tisztességes ember volt az apám. Ha a híradóban korrupcióról vagy csalásról esett szó, mindig ordított a tévével. A tízes és húszas évek Brazíliájában egyfolytában ordított. Az a csalás az olimpiai stadionokkal! A dolgozó emberek nem engedhették meg maguknak a buszjáratot sem! Elkezdett autókkal kereskedni… hogy ez mennyivel tisztességesebb roncsok átépítésénél, ezt az erkölcsi kérdést nem tudom eldönteni. De hamar szerzett egy kereskedést, aztán kockáztatott, és vásárolt egy Mercedes-kereskedési engedélyt. Ez volt élete legjobb döntése… mármint azután, hogy feleségül vette mãe-t. Úgy tűnt, apámnak érzéke van az üzlethez. Barra de Tijucába költöztünk. Ó! Soha addig nem láttam ilyet! Egy társasház teljes emelete csak a miénk volt. Csupán egy nővérrel kellett osztoznom a szobán! És ha kihajoltunk az ablakon, és a nyakunkat nyújtogattuk, akkor ott, a többi társasház között még a tengert is láttuk!

Adriana Maria do Céu Mão de Ferro Arena de Corta. Mennybéli Mária. Csillagos eges Miasszonyunk. Anyám az Abrigo Cristo Redentornak dolgozott, elküldött mindannyiunkat hittanra és misére, de nagyon távol állt attól, hogy jó katolikus legyen. Amikor betegek voltunk, gyertyát gyújtott és szentet ábrázoló medált csúsztatott a párna alá, viszont vásárolt gyógynövényeket, fohászokat és ikonokat is a mãe-do-santótól. Kettős biztosítás, így nevezte. Minél több istenség foglalkozik az üggyel, annál jobb. Két láthatatlan világ, a szenteké és az orixáké átfedésében nőttünk fel. Tehát egy katolikus szent után nevezték el, aki egyúttal Yemanja is volt. Emlékszem, édesanyám reveillonra levitt minket a tengerpartra Barránál. Ez volt az évben az egyetlen alkalom, amikor hajlandó volt kimenni a partra. Az óceán megrémítette. A karácsony utáni hetet jelmezek készítésével töltöttük… csupa kék és fehér, a szent színek. Mãe csodálatos fejdíszeket csinált drótokból meg régi harisnyából… Pai a műhely hátsó részén fújta le őket festékkel. Nekem ez az újév szaga: autófesték. Mãe tiszta fehérbe öltözött, és mindenki nagy tisztelettel bánt vele, ahogy lesétált a partra. Annyira büszke voltam… olyan volt, akár egy nagy hajó. Milliók mentek el a reveillonra Rióban, de odalenn, a Barrában nem számítottunk olyan rongyosnak. Ez a mi ünnepségünk volt. Mindenki pálmaleveleket lógatott ki az erkélyén. Autók jöttek-mentek az Avenida Sernambetidán hangosan zenélve. Olyan sok ember nyüzsgött az utcákon, hogy csak lépésben tudtak hajtani, ezért még a nagyon kis gyerekek is biztonságban voltak. Voltak DJ-k meg rengeteg kaja. Mindaz, amit Yemanja szeret. Fű. Virágok. Fehér virágok, papírcsónakok, gyertyák. Lesétáltunk a víz pereméig, lábujjunknál az óceán. Még mãe is, térdig a megtörő hullámokban, a homok pedig folyt kifelé a lábujjai alól. Hajunkban virágok, kezünkben gyertyák. Vártuk a pillanatot, amikor a Hold pereme kibukkan a tenger fölött. És meg is jelent: az elképzelhető legapróbb szegélye, olyan vékony, akár a körömnyesedék. Mintha átvérzett volna a láthatáron. Hatalmas volt. Annyira hatalmas. Aztán már másként érzékeltem, és azt láttam, hogy nem a világ peremén túl emelkedik: a tengerből formálódik éppen. Szóhoz sem jutottam. Egyikünk se. Csak álltunk ott ezrével, mozdulatlanul. Fehér-kék sor Brazília szegélyén. Aztán felemelkedett a Hold, tisztán és teljesen, és a tengeren át ezüst vonal ért el tőle egészen hozzám. Yemanja ösvénye. Az út, amit az Úrnő bejárt, hogy eljusson a mi világunkig. És emlékszem, ahogy azt gondolom, hogy az utak mindkét irányban járhatók. Én is végigjárhatom, egészen a Holdig. Aztán beledobtuk a virágainkat a hullámokba, azok pedig elvitték magukkal. Felraktuk a kis teamécseseinket a papírhajókra és útnak indítottuk a virágok nyomában. A nagy részük elsüllyedt, de akadt néhány, amelyik elsodródott a Hold ösvényén Yemanjáig. Soha nem felejtettem el a parányi hajókat, amint a Hold vonalán ringatóznak végig kifelé.

Mãe soha nem hitte el, hogy emberek jártak ott, fenn, a Holdon. Ez felfoghatatlan volt. A Hold személy volt, nem holmi kőből való kísérő. Az ember nem sétálgathatott szúnyog módjára másvalaki bőrén. Még évekkel később sem, amikor levittem a partra, mielőtt elmentem, még akkor sem hitte el, hogy emberek jönnek-mennek rajta. Addigra nagyon nehezen mozgott már. Kocsit béreltem, és levezettem azt a néhány száz métert a partig. Pai elbukta a kereskedést. Többé már nem voltunk autósok. A lakásunk azért volt meg, mert pai előre törlesztette a jelzálogot. Megint tele volt velünk: Byronnal, Emersonnal, Elisszel, Luizzal, Edennel, Caióval, Adrianával. Az összes madár visszatért a fészekhez.

Mãe addigra olyan nagy volt, akár a Hold, de a reveillonra lemenő összes ember köszönt neki, és végig az Avenidán dudáltak az autók, amikor meglátták. Nagyszerű, szent asszony. Kézen fogva vezettem le a parthoz, és láttuk, ahogy a Hold mintha a tengerből jönne létre, és azt mondtam, „Nemsokára ott leszek”. Nevetett, és nem tudta elhinni, de aztán azt mondta, hát, egyszerű lesz kimennem az erkélyre, és integetni neked.

Adriana Maria do Céu Mão de Ferro Arena de Corta. Az Outra. Outrinha. A másik, a másikacska. Átlag Ágnes. Ez az utolsó nevem. Ez az, amelyik a leginkább alakította az életemet. Az átlagos. Nem a legjobban kinéző, nem a legokosabb és a legkedvesebb. Nem az, akinek vovo először adta a húsvéti pénzt. Átlagos Adriana. Jó volt a lábam, de a testem túl kicsi, az orrom és a fülem túl nagy. Kicsi, résnyire nyílt szemek, a bőröm pedig túl sötét. A szüleim úgy gondolták, jót tesznek velem. Nem akarták, hogy bármiféle ábrándokat kergessek. Azt mondták, soha nem te leszel a csinos, nem te leszel az arany gyerek, a szerencsés, úgyhogy ne várd, hogy a világ barack módjára hulljon a tenyeredbe. Meg kell dolgoznod érte. Minden egyes erősségedet és tehetségedet fel kell használnod majd, hogy hozzájuss ahhoz, amit a többiek a kinézetük, a mosolyuk miatt kapnak meg. A Másik. Ötven éve senki nem nevezett így. Maga ezen a világon az egyetlen, aki ismeri ezt a nevet. És érzem, ahogy megfeszül az állkapcsom. Összeszorulnak a fogaim. Csak emiatt az egyetlen név miatt. Ötven év ezen a világon, és még mindig ez a név! Ez a név!

*

Szóval: kellem és kegy nélkül születtem. Szóval: az orrom túl nagy volt, a bőröm túl sötét. Magamat kellett különlegessé tennem. Én leszek az, aki megtesz mindent, bevállal mindent. Tudtam, hogy soha nem kapnak el. Az iskolában én voltam a gyerek, akinek elsőként volt a magasban a keze. Én voltam a lány, aki nem fogta be a száját, amikor a fiúk beszéltek. Én voltam, aki feltörte az iskola hálózatát és megváltoztatta a vizsgaeredményeket. A nyilvánvaló kocka srác csinálta. Megkértem Baby Nortont, a futsalcsillagot, akiért rajongott minden csaj, hogy csúsztassa végig a kezét a szoknyám elején. Megtette, és mindenki teljesen ledöbbent. A szépek álcáját viseltem. Soha többé nem választottak ki a lányok futsalcsapatába. Legyen: megtaláltam a magam sportját, a brazil dzsiudzsicut. Anyám egyáltalán nem nézte jó szemmel. Pai imádta az MMA-t a kábelen, és talált nekem egy dodzsót. Kicsi voltam, csibész és aljas, kétszer olyan idős fiúkat is el tudtam dobni. Akkor már gimnáziumba jártam. Huhú, milyen rossz voltam! A srácoknál rávertem a csinos csajokra, mert tudták, hogy megteszek bármit. Meg is tettem, de nem annyit, amennyit a csinos csajok gondoltak, hogy megteszek. A legenda már önmagában elég volt. A csinos csajok kihagytak a kis klikkjeikből és a bulijaikból. Micsoda veszteség! Tervekkel próbálkoztak, beszóltak, hogy megszégyenítsenek, de egyiküknek se jutott eszébe olyan közösségi balhé, ami bármit is ért volna. Mindenfélét feltettek rólam a Facebookra… feltörtem a fiókjukat, és tízszeresen adtam vissza. Jobban kódoltam, mint mindőjük együttvéve. Testileg meg nem mertek próbálkozni a megfélemlítésemmel, és akkumulátorsavat sem dobtak rám – gyors voltam, kemény voltam, úgy tudtam volna jobbra-balra hajigálni őket, akár a Barbie babákat. A gimnázium háború volt. Nem az mindig mindenütt?

Egyébként a srácok nagyjából rendben voltak. Análról beszéltek, de a fiúk mindig análról beszélnek. Egy pipa, és már elégedettek is voltak. Legalább annyira féltek tőlem, mint a lányok.

Nem botrányos ez? Egy olyan idős hölgy, mint én, anális meg orális szexről beszél?

Papai boldog volt, amikor elmondtam neki, hogy műszakira megyek. Bányamérnök szak: Minas Gerais igaz leánya voltam. Valódi Vaskezű. Anyám nem tudta, min borzadjon el jobban. A mérnökösködés férfidolog. Soha nem megyek férjhez. Soha nem lesznek gyerekeim. Kézzel eszem majd, koszos lesz a körmöm, és soha egyetlen férfi sem néz felém. És mindez São Paulóban. Abban a rettenetes-rettenetes városban.

Imádtam São Paulót. Imádtam a heges csúfságát. Imádtam a névtelenségét. Imádtam a közhelyességét. Imádtam a felhőkarcolók soha véget nem érő sorának látványát. Imádtam, hogy nem alkuszik meg. A Holdhoz képest angyali szépség. A Holdon nincs semmiféle szépség. São Paulo olyan volt, mint én – ránézésre semmi különös, de szétfeszül az energiától, az ötletektől, az indulattól és a köpetektől.

Jó baráti társaságra leltem. Elsődlegesen és jobbára srácokra… még mindig szokatlan volt nőt látni a bányamérnökin, és jobban értettem a fiúk működését, mint a lányokét. A férfiak egyszerűek és egyenesek voltak. Kiderült, hogy lehetnek lányok is a barátaim. Kiderült, hogy miben különbözik a lányok barátsága a férfiakétól. Kiderült, hogy kedvelhetek lányokat. Kiderült, hogy szerethetem is őket. Opportunista voltam, botrányos. Mindenféle trükköket ismertem. Visszagondolok arra a fiatal nőre, a bátorságára, a rámenősségére, és rajongok érte. Egyetlen lehetőséget se szalajtott el. Épp csak beköltöztem a campusra, amikor tetőtől talpig a nemzeti zászló színeire festettem magamat, és meztelenül indultam biciklizni São Paulo utcáin. Mindenki engem nézett és senki sem látott. Meztelen voltam és láthatatlan. Nagyon tetszett. Ó, micsoda testem volt akkor! Mennyivel többet is tehettem volna vele!

*

Most pedig mesélek Lyotóról. Mélyből halásztam elő ezt a nevet… tudja maga, mi az a halászás? Néha megfeledkezem róla, hogy vannak olyan óvilági szavak és fogalmak, amelyekről az új nemzedékek mit sem tudnak. Állati hasonlatok… az unokáim csak a homlokukat ráncolják. Luna nem látott még egyetlen élő marhát, malacot, sőt még csirkét sem.

Lyoto. Mostanság már nem látom magam előtt tisztán, de emlékszem a hangjára. Déli akcentusa volt: Curitibából származott. Azt hiszem, ő volt az első szerelmem. Ó, mosolyog. Nem flörtöltem vele, nem incselkedtem vele, nem csábítottam el, nem játszottam vele szexi játékokat, úgyhogy szerelemnek kellett lennie. A dzsiudzsicucsapatban találkoztam vele. A sportcsapatok élete csupa szex, szex, szex – mindenki mindig csinálja. Valami versenyen voltunk: én a női csapatban, könnyűsúly, lila öv. Ő nehézsúlyú, fekete ötös. Emlékszem a súlyára és az övére, de az arcára nem.

Papai kölcsönvette a legmenőbb Mercedest a kiállítótérből, és azzal ment az otthon rendezett versenyekre. Hosszú volt az út, de ő szerette. Utána végigvitt engem a Jardinson, és elmentünk valami drága helyre vacsorázni. Kiszálltam abból a nagy kocsiból, és úgy éreztem magam, mint valami milliomos.

Aztán egyszer odahajtott, én viszont nem szálltam be és nem mentem vele. Meg akartam inni egy sört Lyotóval, aztán menni tovább bulizni. Emlékszem a szomorú kifejezésre papai arcán, amiért nem megyünk végig a Rua Barão de Capanemán megint, nem nézzük végig az étlapokat az autó képernyőjén. Azt hiszem, miattam ő is milliomosnak érezte magát. A versenyekre továbbra is eljött, egészen addig, amíg lementem Ouro Pretóba másoddiplomás képzésre. Az túl messze volt neki, hogy odáig elvezessen, engem pedig addigra már nem érdekelt igazán a verekedés. Évről évre bucskázni-birkózni valami matracon, hogy aztán itt egy dant, ott egy övet szerezzünk.

Lyoto addigra már két éve halott volt, Több mint egy évig voltunk szeretők. Nem voltam ott, amikor a Praça da Sén lelőtték. Épp a féléves dolgozatomat írtam, amikor eljutott hozzám a híre. Soha nem én voltam a politikus. Mérnök voltam, ő pedig irodalmat tanult. Aktivista volt. Azt mondta nekem, én csak egyszerű természetes kapitalista voltam, aki soha nem foglalt állást, mert soha nem gondolkodtam a politikáról. Ő ismerte az elméleteket. Soha nem tudtam vitába szállni vele, mert már mindent végiggondolt – egyik érvet a másik után sorakoztatta fel, mint valami gyarmati haderő. Amikor az egyik vonal elesett, tüzelve előrelépett a következő. A világrend elrohadt. Beteggé teszi az igazságtalanság, a rasszizmus, a szexizmus, az egyenlőtlenség és a hibás genderpolitika. Azt hittem, ez Brazília természetes állapota. De még én is láttam a helikoptereket a São Pauló-i Egyetem campusa fölött: a hipergazdagok napról napra sokasodó limuzinjait, azokét, akik odafenn, a tornyok tetején éltek, és soha nem is érintették a talajt. A változások mikrometeoritok módjára zuhogtak, száz meg száz apró becsapódásként. A busz és a metró díja megint megemelkedett. A barátaim megjelölik a biciklijüket, mert egyre több a lopás, mert emelkednek a díjak. A boltok teljes redőnyzetet szerelnek fel, mert egyre többen alszanak a boltok bejárataiban. Még több kamera az utcákon az ott alvók miatt. Megfigyelő drónok. São Paulóban! Valamelyik európai államban, vagy a Perzsa-öbölben még hagyján, de ez nem a brazil módi. Ahol drónok vannak, ott mindig lesz rendőrség is. Ahol van rendőrség, mindig lesz erőszak. És a kenyér ára napról napra egyre feljebb és feljebb ment. Ha van valami, ami az utcára viszi az embereket, akkor a kenyér ára az.

Lyoto eltökélte magát. Lement a Praça da Séra, és falragaszokat tett ki, teret foglalt. Azt hitte, nem törődöm az egésszel. Törődtem, csak nem azokkal az emberekkel, akiket nem ismertem. Nem foglalkoztam a kínai vállalatokkal, amelyek teljes tartományokat vásároltak fel, és elűzték az embereket a földekről. Nem törődtem a vidékről jött menekültekkel, akiket még a faveladók is lenéztek. Csak azzal tudtam törődni, amit ismertem. A családommal, a barátaimmal, a családdal, amim lesz majd egy napon. Első a család, mindig a család.

Aggódtam érte. Néztem a Youtube-ot. Láttam, hogy fokozódnak a tüntetések: a kiáltozástól a kövekig, a benzinespalackokig. A rendőrség kellően megfelelt minden egyes lépésre: a tömegoszlató pajzsoktól a könnygázig, a fegyverekig. Azt mondtam neki, nem örülök, hogy oda lemegy. Azt mondtam neki, letartóztathatják, vagy börtönbe kerülhet, visszavonhatják a CPF-jét, és soha nem kaphat akkor hitelt, sem tisztességes állást. Azt mondtam, jobban érdeklik idegenek, mint azok, akik törődnek vele. Mint én. Egy időre szakítottunk. Persze attól még szexeltünk. Soha senki nem szakít igazán.

Először nem is tudtam, mi történt. Egyszerre tucatnyi üzenet érkezett. OMG. Lőnek a rendőrök. Lelőttek embereket. Lövések. Lyoto megsérült. Lyoto jól van. Lyotót meglőtték. Jöttek az üzenetek, egyik a másik után. Volt valami bemozduló felvétel is: testet rángattak be az egyik bolt ajtaján. Aztán szirénák, megérkezett a mentő. A kamera egyfolytában rángatott, rázkódott. Semmi nem volt éles. Lövések a távolban. Hallott már lövéseket? Gondoltam, hogy nem. A Holdon nincsenek puskák. Halk és komisz a hangjuk. Csak záporozott rám ez a sok információ, de nem tudtam kiválogatni belőle, mi az igazság. Megpróbáltam felhívni. Nem volt térerő. Aztán a szóbeszédek kezdtek összeállni. Lyotót meglőtték. Kórházba szállították. Melyikbe? El tudja képzelni, mennyire tehetetlennek éreztem magamat? Körbetelefonáltam, felhívtam mindenkit, akiről tudtam, hogy ismerte Lyotót, vagy aki ismerte bármelyik másik aktivistát. Sírio-Libanês kórház. Loptam egy biciklit. Néhány másodperc alatt feltörtem a nyomkövető csipjét. Eszelős módjára száguldottam át a São Pauló-i forgalmon. Nem engedtek oda hozzá. A sürgősségin várakoztam… mindenütt rendőrök meg kamerák voltak. Nem mondtam semmit, csak ültem hátul. A rendőrök kérdéseket akartak feltenni, aztán a híradósok is. Figyeltem, egyre csak figyeltem, de egy szót sem hallottam arról, hogy is van. Aztán megjött a családja. Soha nem találkoztam velük, még csak azt se tudtam, hogy egyáltalán van családja, de azonnal láttam, kik azok. Vártam, csak vártam, próbáltam kihallgatni, amit mondtak. Aztán arról jött a hír, hogy meghalt a műtőasztalon. A család romokban hevert. A kórháziak távol tartották tőlük a rendőröket. A híradósok megcsinálták a remek felvételeket. Nem volt mit tenni. Nem volt mit visszavenni. A halál mindent megtart magának. Eloldalogtam onnan a lopott biciklimen.

Lyoto meghalt, és még öt másik is. Nem őt lőtték le elsőként, úgyhogy senki nem emlékezett a nevére. Senki nem fújta fel a falakra és a buszokra: emlékezettek Lyoto Macusitára. Senki sem emlékszik a második emberre a Holdon. Emlékszem, megrendültem, zsibbadt voltam, rémült, de mindenekelőtt dühös. Dühös, hogy ennyire kevésre tartott engem, hogy halálos veszélybe sodorta magát. Dühös, hogy ilyen hülye módon halt meg. Emlékszem a dühre, de már nem tudom felidézni az émelygést, az izmok feszülését, a nyomást a szem mögött, az érzést, ahogy belül újra meg újra meghalok. Öreg vagyok. Messzire vagyok már attól a műszakis diáktól a São Pauló-i Egyetemen. Van a dühnek felezési ideje?

Vajon ha életben maradt volna, mit szólt volna hozzám Lyoto? Gazdag vagyok és hatalmas. Egy szavam is elég, hogy a Föld összes fénye kihunyjon, sötétségbe és télbe taszítsam a bolygót. Még csak nem is az egy százalékba tartozom – én vagyok az egy százalék egy százaléka. Azok közé tartozom, akik hátrahagyták a Földet.

Egy héten belül el is feledkeztünk Lyoto Macusitáról, a második mártírról. Új lázongások, új halálok jöttek. A kormány ígéreteket tett, és megszegte mindegyiket. Aztán jött az első az összeomlások közül, és mindegyik ilyen egyre lejjebb lökte az országot és a gazdaságot, míg végül padlóra került, és javíthatatlanul tönkrement.

*

Akkor még nem tudtam, hogy Lyoto volt az osztályháború egyik első vesztesége. A nagy osztályháborúé, az utolsóé: a középosztály kiürítéséé. A financializált gazdaságnak nem volt szüksége munkásokra, a gépesítés pedig versenybe hajtotta a középosztályt a legalja felé. Ha egy robot képes volt megfelelően és olcsóbban megtenni, a robot kapta meg a munkát. A gépek arra késztettek, hogy alájuk ígérj. Még azokat az alkalmazásokat is gépek biztosították, amelyekkel alájuk és egymás alá ígértek. Ha olcsóbb voltál egy gépnél, ettél. Valamit. Mindig is azt hittük, a robotapokalipszis gyilkos drónok flottáit, háztömbnyi méretű hadimecheket és vörös szemű terminátorokat jelent. Nem pedig gépesített pénztárak sorát a helyi ábécében és alkoholboltban, online bankolást, önvezető taxikat, automatizált triage-rendszert a kórházban. Jöttek a botok, egyik a másik után, és felváltottak minket.

És most itt vagyunk, a leginkább gépfüggő társadalomban, amit az emberiség valaha is létrehozott. Meggazdagodtam, dinasztiát építettem pontosan azokon a robotokon, amelyek koldussá tették a Földet.

Apám nem emlékezett arra, hogy az észak-amerikaiak leszálltak a Holdra, de azt mondta, az öreg Mão de Ferro igen. Egy bárban iszogatott éppen, Belo Horizontéban. A tévén focira váltották a csatornát, Mão de Ferro pedig majdnem verekedést kezdett, ragaszkodott hozzá, hogy a tulaj kapcsoljon át a holdraszállásra. Azt mondta, ez történelem. Nem látunk ennél nagyobb dolgot az életünkben. Csalás, kiáltozták a többiek a bárban. Hollywoodi stúdióban vették fel. De ő odaállt a tévé elé, nézett fölfelé a sötétre és a képekre, kíváncsian, ugyan ki merészeli visszakapcsolni a focira. És emlékszem arra, amikor a Mackenzie-k robotokat hoztak a Holdra. Én is egy kocsmában voltam a csoporttársaimmal. Visszamentem a szülőföldre, Minas Geraisba, a DEMIN-be, a bányászati kutatóintézetbe, diploma utáni képzésre. Ouro Petróban még jobban kilógtam a sorból. Nem is: egyedülálló voltam. Én voltam az egyetlen nő. A férfiak túlzottan is udvariasak voltak, és zártkörű társaságokat alkottak. Nem engedhettem, hogy kihagyjanak belőle, úgyhogy velük söröztem a kocsmában. A tulaj a sportcsatornák között váltogatott, amikor egy pillanatra megállt a híradónál. Láttam a Holdat, láttam a gépeket, láttam a keréknyomokat. Odakiáltottam a tulajnak: hé, hé, hé, hagyd itt! Én voltam az egyetlen abban a kocsmában, aki a képernyőt nézte, látta a történelmet, amint bekövetkezik. Az ausztrál Mackenzie Bányászati Vállalat robotokat küldött a Holdra, hogy ritkaföldfémeket keressenek információtechnológiai hasznosításra. Miért nem nézitek? – ezt akartam odakiáltani a többieknek. Miért nem látjátok, amit én? Ti nevezitek mérnöknek magatokat? A képernyőt nézve úgy éreztem, belém villan a megértés, fényes csillanás támad a fejemben. Olyan volt, mintha elakadna a lélegzetem, mintha a szívem kihagyná minden harmadik-negyedik ütemet. Olyan érzés volt, hogy a lehetetlen nemcsak lehetségessé, hanem elérhetővé válik. Nekem. Aztán folytatódtak a hírek… eléggé a híradó végén volt már, senkit nem érdekelt az űr és a tudomány. Az számított hírnek, amit a teleregénysztárok és a modellek csináltak. Kimentem a kocsmából a sörkertbe, és leültem a falra a poros fák alatt, felnéztem az éjszakába. Láttam a Holdat. Azt mondtam magamnak, odafenn dolgok vannak, és épp pénzt termelnek.

Eljött meglátogatni az apám. Busszal jött. Azonnal tudtam, hogy rossz hírt hoz. Ouro Preto messze volt, de az apám kalandot csinált volna az odáig vezető autóútból. Elvesztette a kereskedést. Többé senki sem vásárolt menő Mercedeseket, még Barrában sem. Óvatos volt: megvette a lakást, és az oktatásom is biztonságban volt. Amennyiben a következő két évben lediplomázom, és nem töltöm fel hetente a hűtőt sörrel. De az üzletnek befellegzett, és annyi idősen, amennyi ő volt, semmi esély nem volt rá, hogy újra kitanulja, mi is kell a gépes-programos gazdasághoz, másik munkalehetőségről már nem is beszélve. Sajnálta, egyúttal büszke is volt: megtett mindent, amit tudott, a lehető legjobban, ahogy képes volt rá. A piac hagyta cserben.

Aztán megjött Tüdővészes Miasszonyunk, és lesöpörte az asztalról a terveit. Caio, a kicsi fiú – a kisöcsi. Caizinho: vakarcsnak hívtuk mindig. Soha nem költözött el, mindörökké tizenhárom évesnek tűnt. Ahogy munkahelyek szűntek meg, házasságok vallottak kudarcot és családok roskadtak össze, mamãe Corta hét kicsinye közül a többi visszaköltözött. Mind, engem kivéve. Aki tanult, aki megőrizte magát. Aztán Caio belélegezte a TEGYR-tuberkolózis baktériumát – buszon, osztályteremben, misén. Akkor három típusa volt a tüdővésznek: TÖGYR, KGYR és TEGYR. Többszörösen gyógyszerrezisztens, különösen gyógyszerrezisztens, teljesen gyógyszerrezisztens. A TÖGYR ellenáll az antibiotikumok első vonalának. A KGYR ellenáll a második vonalnak is, ami lényegében mérgező kemoterápiás kezelést jelent. TEGYR: maga is kitalálhatja, mit jelent. Fehér Úrnő, így neveztük: belesodródott Caio tüdejébe, és ott növekedni kezdett.

Mamãe szanatóriumot alakított ki az egyik szobából – fóliával zárta le. Papa összeszerelt egy légkondicionálót. A kórházat nem engedhették meg maguknak, és a gyógyszereket sem. Kísérleti kezeléseket vásároltak a feketepiacon: kísérleti orosz fágokat, vegyileg megbabrált generikus gyógykészítményeket. Hazamentem. Láttam Caiót a fólián át. Nem volt biztonságos bemenni a szobájába. Mãe olyan tálcákon csúsztatta be az ételeket, kétrétegnyi vastag fólián át, amiket a testvéreim a McDonaldsból loptak. Caio két zacskóba tette a maradékot. Láttam őt, láttam a csontja velejéig fáradt pait, láttam mãe-t, ahogy a szentjeivel meg az orixáival beszél. Láttam a bátyáimat, öcséimet és húgaimat, meg a gyerekeiket, amint mindenhonnan igyekeznek összekaparni minden elérhető réalt: itt egy roncsvásárlás, ott egy kis cserebere, amott állatos lottó. Caio életének vége volt, de nem tudtam hibáztatni a családomat, amiért minden centavót reménykedve félretettek. Nem tudtak támogatni, hogy befejezzem a diploma utáni képzést. Volt egy módja. A szakmai lapokon és honlapokon hetekkel a Mackenzie-k leszállását követően már feltűntek a hirdetések.

Jelentkeztem munkára a Holdon.

A konzulensem segített a hitelkérelemnél. A holdi regolitból kinyert ritkaföldfémek naprendszeri finomításáról szóló dolgozatom miatt értékesnek számítottam a holdi fejlesztésben. Szerződést kaptam a Mackenzie Művektől. Elfogadták a kérelmemet, megkaptam a hitelt.

Hazamentem azon a hétvégén. Megengedhettem magamnak a repülőjegyet. Elmentem Barrába, és láttam kisarjadni a füvet a Niemeyer utca kövei között. Cserjék nőttek a társasházak tetején és az üres ablakokban. Az Avenida Sernambetidát bodegák és viskók szegélyezték, minden egyes háztömböt vízcsövek és villanykábelek hálóztak be, akár a fojtófüge. Minden körforgalomban víztartályok és napelemek csapata bújt össze. A focistadion, az Olimpiai park, a kiszaggatott ülések, az utolsó vihar óta félig hiányzó tetők. Hanyatlott a város. Hanyatlott a bolygó.

A lakás tele volt, mégis külön szobát kaptam. Caio még mindig a fóliabarlangjában tartózkodott. Mostanra már oxigént kellett kapnia. Caio meg én, mindketten a magunk kuckójában: a haldokló herceg és a hazatért hercegnő. Tévé éjjel-nappal, emberek jönnek-mennek éjjel-nappal, férjek, feleségek, élettársak és rokonaik, családtagok, akik nem voltak családtagok. És a mamãe-m – olyan nagy, hogy csak kacsázni tud –, aki kiabálva uralkodik mindenki fölött. Aznap éjjel kimentem az erkélyre, és láttam a Holdat. Yemanja, az istennőm: csakhogy most nem a tengerből emelkedett elő – messze a világon túl volt, és a világ most felé fordult. A világ fordult, és a pillantása elé vitt engem, és az óceán összes vize vonzódott hozzá. Vele együtt én is. Ó, én is.

*

Imádtam felkészülni a Holdra. Futottam, úsztam, súlyzóztam és crossfitteztem. Karcsú voltam, céltudatos és annyira, de annyira fitt. Imádtam az izmaimat. Azt hiszem, nagyon is szerelmes voltam magamba. Nemcsak hogy én voltam a Vaskezű, én voltam a Vasnő.

A dél-amerikai kiképzőközpont Guyanában volt, az ESA kilövési központja közelében. Futás közben hallottam kintről az orbitális szállítóeszköz melegedő hajtóműveinek bömbölését. Úgy megráztak, hogy a végén már nem is hallottam. Eget-földet megráztak. Aztán megpillantottam a vízpáracsíkot, amint fölfelé kanyarodik, csúcsán az űrjármű apró, sötét tűjét, amint száguld fölfelé. Föl, egyre följebb, egyre messzebb a világtól. Sírnom kellett a láttán. Minden egyes alkalommal.

A Holdra való felkészüléssel az a helyzet, hogy az ember nem a Holdra készül fel. Hanem a kilövésre. A Holdnak semmi szüksége nem volt a csodálatos testemre. A Hold apránként megeszi az ilyesmit. A Hold a saját képére változtat majd engem.

Nem én voltam az egyetlen nő, bár nem sok híja volt. A kourou-i intézmény olyan volt, mint egy szteroidos DEMIN. A Hold várhatóan óriási főiskolai focicsapat lesz, az űrben. Rá kellett jönnöm, hogy a Hold nem volt biztonságos hely. Ezernyi módját ismerte annak, hogyan végezzen az emberrel, ha hülye, ha óvatlan, ha lusta volt, de a valódi veszélyt a többi ember jelentette. A Hold nem világ volt, hanem egy tengeralattjáró. Odakinn a halál. Ezekkel az emberekkel leszek összezárva. Nem volt se törvény, se igazságszolgáltatás: csak menedzsment. A Hold volt a határvidék, csakhogy nem volt határos semmivel. Nem volt hová menekülni.

Három hónapba tellett felkészíteni engem a Holdra. Centrifugás gyakorlatozás, szabadeséses gyakorlatozás… fenn, egy ősöreg A319-esen az Atlanti-óceán déli része fölött, én pedig minden egyes alkalommal elhánytam magam, amikor a bukószakaszba fordultunk. És az öltözékes kiképzés… az öltözékek óriási, csörgő-zörgő izék voltak a mostani fetöltőkhöz képest: olyan kesztyűben próbálna meg becsavarni valamit! Nekem jól ment. Remek finommotoros képességek. Alacsonynyomásos képzés, nyomásmentes környezeti képzés. Alacsonynehézkedéses szerelés, vákuumos környezeti szerelés, robotika és 3D-s nyomtató programozása. Három hónap! Három év se lett volna elég rá. Három egész élet se.

Aztán már csak három hét volt a kilövésig. Hazamentem. Papa bulit tartott a tetőn. Minden lehetőséget kihasznált egy kis churrasceriára. Mindenki azt mondta, mennyire menőn nézek ki. Nagyon jó buli volt, örömmel vegyes saudade. Még a holtak is felébredtek rá. Mindenki tudta, hogy soha nem térek vissza.

Caio három nappal a kilövés előtt halt meg. Nekem pedig nem a veszteség vagy a szomorúság volt az első gondolatom. Hanem az, hogy miért nem tudott még várni? Egy hetet, vagy akár csak öt napot? Miért kellett neked éreznivalót adnod nekem, amikor minden érzésemet magával ragadta odafenn az a nagy hold, és a csillag a hajnali égen, amely minden egyes nappal valamivel fényesebbé válik – a komp, a Föld felé közeledtében –, és ami a legközvetlenebb, az a fekete madár, amely arra vár, hogy kigördüljön a hatos számú hangárból a kifutóra.

Úgyhogy harag, aztán bűntudat. Közeli hozzátartozó elhalálozása miatti eltávozást kértem. Elutasították. A kilövéshez ennyire közel nem kockáztathattam meg, hogy megfertőződöm valamivel. Egy kórokozó tönkretenné a komp zárt terét és a létesítményt is. A Hold egyetlen hatalmas tiszta helyiség volt. Mindennap ellenőrizték, nincs-e vírusos fertőzésünk, élősködőnk, valamilyen rovar rajtunk. Élősdinek nincs helye a Holdon.

Úgyhogy akkor hamvasztották el Caiót, hogy végezzenek a Fehér Úrnővel, amikor engem túlnyomásos buszban vittek ki éppen az űrgéphez. A hangárban tucatszor is elgyakoroltuk már a behajózást, mégis rátapadtunk a sötét ablaküvegre, hogy mikor pillantjuk meg az OTV-t, amint feketén csillámlik pőrén a napon. Annyira erős volt a hatalom, az ember ügyességének tudata. Sok férfi sírt. A férfiak könnyen meghatódnak.

Becsatoltuk magunkat, rajtunk öltözék meg sisak, ablak sehol, a képernyők kikapcsoltan. Hússzor is megcsináltuk korábban, de attól még ügyetlenkedtem az övekkel, a biztonsági ellenőrzési listával. Nem álltam készen. Ilyesmire senki sem. Egyfolytában az előttem és mögöttem lévő hidrogéntartályok, a talpam alatt lévő oxigéntartály járt az eszemben. Minden tagom merev volt a félelemtől. Aztán kiderült, létezik egy hely azon a félelmen túl… nem nyugodt, nem szép, nem is rezignált vagy tehetetlen, csak eltökélt és szilárd.

Aztán kigördült az OTV, és hupp-hupp-hupp végighaladt az aszfalton, amelyen állva a gumik leeresztettek. Ötven éve, és most is ilyen tisztán emlékszem rá. Éreztem, amint ráfordulunk az aszfaltra, éreztem az űrgép megtorpanását, aztán a hajtóműveket, ahogy beindulnak. Te jó ég! Micsoda erő! Ilyesmit biztosan nem érzett még, még akkor sem, ha közlekedett már BALTRAN-nal. Mintha az ember minden egyes íze ordítana. És kiderült, mi is van a félelmen túli eltökéltségen túl. Lelkesedés. Színtiszta lelkesedés. Soha életemben nem csináltam még ennél szexibbet.

A hajtóművek leálltak. Enyhe sokk: kioldott a rakománytároló. Szabadesésben voltunk. Éreztem, ahogy kigubancolódik a gyomrom, a sav marta a torkomat. A sisakba hányni nem csak egyszerűen rossz. Az ember meg is fulladhat tőle. Aztán a centrifugális erő belekapott a gyomrom aljába, és tudtam, hogy elkapott a pányva, épp lendülünk fölfelé az átszállításhoz szükséges bolygókörüli pályára, a komphoz. A gék a csúcsra értek, a vér száguldott a lábujjaim felé. Újabb szabadesés. A következő súly, amit megérzek majd, a komp centrifugális karjaiban lesz.

Rándulás. Rázkódás, hangos csendülések és kondulások és a szervomotorok vinnyogása. Összekapcsolódtunk a komppal. Kioldott az övünk. Ellöktem magamat a nyitott zsilipajtó irányába. Túlságosan kicsinek tűnt, még egy olyan kicsinek is, mint én. De átjutottam rajta, mind átjutottunk rajta, mind a huszonnégyen.

Egy ideig ott maradtam a zsilipben, kapaszkodtam az egyik támoszlopban, és birkóztam az émelygéssel, közben néztem kifelé az egyik aprócska ablaknyíláson a hatalmas, kék Föld előterében csüngő űrgépre. Túlságosan nagy volt, túlságosan közeli, hogy megmutatkozhasson a száguldva távolodó komp mozgása. Én mégis éreztem. Ott voltam, kinn, a Hold ösvényén, én: Adriana Maria do Céu Mão de Ferro Arena de Corta.

Két puszi Adriana Cortának, egy-egy mind a két orcára. Kicsiny ajándék, szövetpuha japán nyomtatott papírba csomagolva.

– Mi ez?

Lucas szeret ajándékot hozni az édesanyjának, amikor meglátogatja. Kötelességtudó: egy héten legalább egyszer felszáll a Boa Vistába menő villamosra, és találkozik anyjával a Santa Barbara pavilonban.

– Nyisd ki! – mondja.

Látja édesanyján felderengeni az örömet, ahogy nagy gonddal eltávolítja a papírt, és megérzi az ajándék sokat eláruló illatát. Lucas imádja az érzelmek irányítását.

– Jaj, Lucas, nem kellett volna. Annyira drága.

Adriana Corta kinyitja az apró üvegedényt, és belélegzi a kávé szagát. Lucas éveket és sok százezer kilométert lát letűnni az arcán.

– Sajnos, nem brazil.

A kávé drágább az aranynál. Az arany olcsó a Holdon, és csak a szépsége miatt értékelik. A kávé drágább az alkaloidáknál és a diamorfinnál. A nyomtatók képesek narkotikumokat szintetizálni – egyetlen nyomtató sem állított még elő olyan kávét, aminek ne szaríze lett volna. Lucas nem szereti a kávét: túl keserű és hazug. Soha nem olyan az íze, mint az illata.

– Megtartom – mondja Adriana, és lecsukja az üvegedény fedelét, majd egy másodpercre a szívéhez szorítja. – Valami különleges alkalomra. Tudom, mikor lesz itt az ideje. Köszönöm, Lucas. Felhívtad már Amandát?

– Azt gondoltam, most kihagyom.

Adriana nem fűz ehhez semmit, még csak rá se néz. Lucas és Amanda Szun házassága évek óta csak formaság.

– És Lucasinho?

– Letiltottam a pénzét. Azt hiszem, Ariel adott neki valamennyit. Koszos készpénzt. Mit is árul el ez a családról?

– Hadd menjen a fiú a feje után!

– Előbb-utóbb felelősen kell viselkednie.

– Tizenhét. Amikor én ennyi idős voltam, jártam minden fiúval és lánnyal, aki csak elérhető volt. Kell neki egy kis szabadság. A pénzét mindenképpen tiltsd le… Jót tesz neki, ha használnia kell az eszét. Kezdeményezőkészséget mutatott az a húzása a mentőruhával.

– Az eszét? Abból nem sok jutott neki. Az anyjára ütött.

– Lucas!

A fiú elfintorodik a korholás hallatán.

– Amanda még mindig családtag. Családtagokat nem szidalmazunk. És nincs jogod neheztelni Arielre. Még meg se melegedett a széke a Fehér Nyúlban, és máris veszélyezteted a helyzetét.

– Miénk a kínai megállapodás. Legyőztük a Mackenzie-ket.

– Ezt nagyon élveztem, Lucas. A kézilabdamezek ötlete ügyes húzás volt. Leköteleztél minket. De néha vannak a családnál nagyobb dolgok is.

– Nekem nem, Mamãe. Nekem sohasem.

– Az apád fia vagy, Lucas. Igaz fia vagy.

Lucas fogadja a dicséretet, habár keserű az íze, akár a kávénak. Soha nem találkozott az apjával. Sosem akart más lenni, csak az anyja fia.

– Mamãe, mondhatok valamit bizalmasan?

– Persze, Lucas.

– Aggódom Rafa miatt.

– Bárcsak ne vitte volna el Rachel Robsont Olvasztóba! Ráadásul ilyen kevéssel a merényletkísérlet után. Könnyű összeesküvésnek hinni ezt az egészet.

– Rafának ez a meggyőződése.

Adriana ajka pengevékony, ahogy a fejét ingatja bosszúságában.

– Jaj, ne viccelj, Lucas!

– Mindenben a Mackenzie-k kezét látja. Ő maga mondta. Ismered, milyen: a jó öreg Rafa, a vicces Rafa, a bulis Rafa. Ki másnak beszélhet még esetleg erről egy óvatlan pillanatban? Látod, milyen veszélyt jelent ez a cégre?

– Robert Mackenzie meg akar fizetni majd, amiért elbukta a kínai üzletet.

– Persze. Mi is pontosan ugyanezt tennénk. De Rafa csak Robert Mackenzie személyes bosszújának újabb megnyilvánulásaként tekintene rá.

– Mit akarsz kérni, Lucas?

– Hűvösebb fejeket, Mamãe. Csak ennyit.

– Lucas fejére gondolsz?

– Rafa a bu-uicsang, ebben nincs vita. Nem akarom, hogy csökkenjen a megbecsültsége. De talán átruházhatná a feladatai egy részét.

– Folytasd.

– Ő a Corta Hélio arca. Legyen is az. Legyen ikon. Vigye el az értekezleteket és a meccseket. Üljön továbbra is ő az asztalfőn az igazgatósági gyűléseken. Csak annyi, hogy nagyon finoman emeld ki a cég döntéshozatalából.

– Mit akarsz, Lucas?

– Csakis, ami a legjobb a cégnek, Mamãe. Csak azt, ami a legjobb a családnak.

Lucas Corta búcsúcsókot ad édesanyjának: kétszer, mert család. Egyet-egyet mind a két orcára.

*

Húsz kilométerrel Olvasztó alatt Robson Corta-Mackenzie-t famulusa a fülében szóló dallal ébreszti. A fiú a kocsi elején található információs buborékhoz szalad, és kezét az üveghez nyomja. Egy tizenegy évesnek az első alkalom megpillantani a Mackenzie-k fővárosát soha nem lehet unalmas. A sínautó a Mackenzie Művek magánjárműve, és éppen a Viharok óceánját szeli át a lassú járatú, keleti egyenlítői egyesen: hat pár, három méter széles sín – tiszta, csillog rajta a Föld visszavert fénye, ahogy átkarolja, teljesen körbeéri a világot. Csincsungból érkező expressz ugrik elő látszólag a semmiből, és elmosódott fénycsíkként már tova is tűnik. Rachel idegölőnek találja az elülső végből nyíló látványt. A fiú imádja.

– Odanézz, egy Ghan-osztályú szállító – mondja Robson, ahogy a sínautó tovasiklik a lassú felfelé vonalon haladó hosszú, nehézkes tehervonat vége mellett. Gyorsan elfelejtkeznek róla: a keleti láthatáron másik nap kel fel – olyan fényes és olyan csillogó, szembántó fénypont, hogy az emberi szem védelmére elsötétül az ablaküveg. A pont labdává növekszik, délibábként lebeg a világ peremén, mintha soha nem növekedne, nem jönne közelebb, nem erősödne a fénye.

– Öt perc múlva Olvasztóba érünk – jelentik be a famulusok.

Rachel Corta eltakarja a szemét. Sokszor látta már ezt a trükköt: a pont táncol majd, elkápráztat, majd az utolsó másodpercben részletekbe áll össze. Soha nem szűnik meg ámulatot kelteni. A vakító fény betölti az egész megfigyelőbuborékot, majd a sínautó beér Olvasztó árnyékába.

Olvasztó az egyenlítői egyes négy belső sínpárja fölött terpeszt. A forgóvázak két különálló sínen futnak – régi típusú acél, nem mágnesvasút. A lakókonténerek húsz méterrel a sínek fölött lebegnek, csupa ablak és fény, örökös árnyékot vetnek az alant húzódó pályára. Fölöttük a mosoda, az osztályozósziták, a kohók – az egész fölött pedig parabolatükrök összpontosítják a napfényt a konverterekre. Olvasztó egy tíz kilométer hosszú vonat, amely meglovagolja az egyenlítői egyest. Utasszállító expresszek, tehervonatok, javítókocsik húznak el alatta és benne, mintha valami roppant híd felépítménye lenne. Örökké, óránkénti tíz kilométeres sebességgel mozog, feltartóztathatatlanul, és egy holdi nap alatt tesz meg egy kört. A nap változatlanul delelőn áll tükrei és kohói fölött. A Szunok a Malapert-hegy tetején álló üvegtornyukat az Örök Fény Palotájának nevezik. A Mackenzie-k lenézik az efféle modorosságokat. Ők azok, akik a végeláthatatlan fényben laknak. Fürdeti, átmossa, dúsítja – kiszívja és kifakítja – őket a fény. Az árnyék nélkül született Mackenzie-k önmagukba emelték be a sötétséget.

A sínautó áthalad Olvasztó pereme alatt az árnyak és fényfoltok közé. A félig látható reflektorokból tehervonat lesz, amint regolitot öklend magából az arkhimédészi csavarokból álló ütegen át. A sínautó lassít: a vonat és Olvasztó MI-je protokollt cserél egymással. Robson ezt a pillanatot kedveli a legjobban. Karmok zárulnak a sínautóra és emelik fel a sínről, hogy beillesszék a Mackenzie Művek vasúti kocsijainak tárolójában található helyre. Zsilipek találkoznak, kiegyenlítődik a nyomás.

– Isten hozott itthon, Robson Mackenzie.

*

Fénypengék döfnek le a tetőnyílásokon át, olyan élesen ragyogva, hogy szinte szilárdnak tűnnek. Az Olvasztó szívébe vezető utat fényből lévő léckerítés őrzi – a napot a kohókba összpontosító tükrök szilánkjai. Rachel ezerszer is végigment már a termen, és minden egyes alkalommal érzi a feje fölötti sok ezer tonna olvadt fém súlyát és forróságát. Veszély és vagyon, biztonság. Az olvadt fém Olvasztó egyedüli pajzsa a kíméletlen sugárzással szemben. A helyiek soha nem feledkeznek meg erről: a fejük fölötti olvadt fémekről, ami olyan, akár az acéllemez a megrepedt koponyán. Kiegyensúlyozott, ingatag páncél. Egy napon becsődölhet a rendszer, és a fém lezuhan, de nem ma, nem az ő napjai alatt, nem az ő életében.

Robson előresiet. Meglátta Hadley Mackenzie-t, a kedvenc nagybátyját – habár csak nyolc év választja el őket – a következő fülke zárjánál. Hadley Robert, a családfő fia Jade Szunnal kötött téli házasságából. Szóval nagybáty, de inkább csak báty. Robert Mackenzie-nek csakis fiai születtek. „A holdbéli ember” – tréfálkozik még mindig a vén szörnyeteg. Válogatott abortuszokkal, embriók géntérképezésével, kromoszómasebészettel valóság lett a tréfából. Hadley feldobja Robsont. A fiú nevetve emelkedik a magasba, Hadley Mackenzie erős karja pedig elkapja.

– Ezek szerint van eredmény a brazillal – mondja. Megcsókolja kétfelől mostoha-unokahúgát.

– Azt hiszem, valójában ő a gyermek – mondja Rachel Mackenzie.

– Utálom még a gondolatát is, hogy Robbo ott nőjön fel – közli Hadley. Alacsony, csupa drót és acél, kidolgozott izmok és inak csomója. A Mackenzie-k pengéje – rengeteg a szeplője a napozószobákban töltött időtől. Folt hátán folt – párducember. Egyfolytában piszkálja, vakarja az irháját. Túl sok időt tölt a kvarclámpák alatt, a D-vitamin-bevitel miatt.

– Ott nem tanulhatja meg egy gyerek sem, hogyan kell rendesen élni.

– Üzenet Robert Mackenzie-től – jelenti be Kamenij, Rachel famulusa. Hadley és Robson arckifejezése elárulja neki, hogy ők is megkapták ugyanezt.

– „Rachel, drágám. Örülök, hogy biztonságban hazahoztad Robsont. Nagyon örülök. Gyere, keress fel!”

A hang halk, még mindig érződik benne a nyugat-ausztrál akcentus, és nem valóságos. Robert Mackenzie jóval azelőtt elvesztette ezt a hangzását, mint hogy az előtérben tartózkodó három ember bármelyike megszületett volna. A lencsében feltűnő kép nem Robert Mackenzie-é, hanem a famulusáé, Vörös Kutyáé: annak a városnak a jelképe, ahol a becsvágya megszületett.

– Felviszlek – mondja Hadley.

Kapszula viszi Rachelt, Robsont és Hadley-t Olvasztó elejére – tíz kilométernyit előre a sín mentén. Rachel úgy érzi, mintha a kapszula mágneses pályája felerősítené a mozgásból eredő enyhe, de állandó remegést. Olvasztó lassú ringása a síneken az otthon szívverése. Rachel Mackenzie gyerekként sokat olvasott, és azokon a képernyőkön, a szavakból épített világok között ádáz kalózokkal és kardforgatókkal hajózott óceánokon. A saját, kőtengerekből álló világán elképzelése szerint nem kerülhet ennél közelebb a vitorlás hajón utazás élményéhez.

A kapszula figyelmeztetés nélkül lelassít és dokkol. A zsilip kinyílik. Rachel zöldet és rohadást, nedvességet és klorofilt lélegez be. Ez a kocsi óriási üvegház. Az állandó napfényben, a gyenge holdi nehézkedésben a páfrányok fantasztikus méretűre nőnek – páfránylevelek zöld boltíve a melegház íves tartóbordáival szemben. Foltokban világosság, tigriscsíkfény: a nap mozdulatlan, hajszálnyival a zeniten túl. Az összes páfrány felé törekszik. Madárfütty, élénk színű tollazat villanásai a levelek között. Valami valahol kurjongat. Paradicsomi kert ez, Robson mégis megfogja édesanyja kezét. Itt lakozik Bob Mackenzie.

Ösvény kanyarog a tavacskák és a halkan csobogó erecskék között.

– Rachel! Drágám!

Jade Szun-Mackenzie két csókkal köszönti mostohaunokáját. Ugyanígy Robsont. Magas, ujjai hosszúak, elegáns és törékeny, akárcsak körülötte a páfránylevelek. Egy nappal se tűnik idősebbnek annál, mint amikor tizenkilenc évvel ezelőtt hozzáment Robert Mackenzie-hez. Az öreg egyetlen leszármazottját sem téveszti meg a kinézete. Drót és tövis meg szigorú, inas akarat.

– Alig vár titeket.

Robson keze megszorítja anyjáét.

– Komisz kedvében van, amióta a Corták ellopták a kínai kitermelési megállapodást – veti hátra a válla fölött Jade. Látja, ahogy a fiú felnéz édesanyjára. – De ti majd jobb kedvre derítitek.

Robert Mackenzie egymásba font páfrányokból kialakított kilátószobában várakozik. Törpepapagájok és arák folytatnak csiripelésekből és füttyökből álló eszelős tereferét. Pillangórobotok csapkodnak lustán széles, irizáló polimerszárnyakon.

A monda szerint a szék tartja életben Robert Mackenzie-t, de az igazsághoz elég egy pillantás: az akarat az, ami ott izzik a tekintetében. A hatalom akarása, a birtoklásé, és hogy semmit ne vehessenek el tőle, még az életnek ezt a puszta héját se. Robert Mackenzie farkasszemet néz a halállal. A létfenntartórendszer koronaként, glória módjára magaslik a feje fölé. Csövek lüktetnek, pumpák szisszennek és pörögnek, motorok zümmögnek. Kézfején szederjes foltok a lassan gyógyuló vérömlenyektől, ahol tűk és kanülök bökik át a bőrét. Egy másodpercnél tovább senki sem bír a torkában lévő csőre nézni. A páfrányok illata, az édesvíz párája sem tudja elnyomni a szagot. Rachel Mackenzie gyomra a torkába emelkedik a kolosztómia bűzétől.

– Drágám.

Rachel odahajol, hogy megcsókolja a beesett arcot. Robert Mackenzie a legkisebb tétovázást, viszolygást is észrevenné.

– Robson – tárja ölelésre a karját. A fiú előrelép, és engedi, hogy köré fonódjanak. Egy csók az irtóztató vén múmiától mind a két arcára. Robert Mackenzie negyvennyolc éves volt, amikor Nyugat-Ausztrália helyett a Mare Insularumot választotta, elkötelezte családját és jövőjét a Holdnak. Túl öreg a Holdra menni. Soha nem élné túl a felemelkedést a bolygó körüli pályára, hát még azt, ahogy az alacsony nehézkedés lassan elcsócsálja a csontjait, véredényeit és tüdejét, vagy a sugárzás kitartó záporát. Hagyja csak a kölykökre meg a robotokra. Robert Mackenzie jött, és lefektette a Hold milliós nagyságú társadalmának alapjait. Ez a lény a létfenntartó székben joggal nevezheti magát a Holdbéli Embernek. Százhárom éves, tucatnyi orvosi MI figyeli és tartja karban a testét, ám az üzemanyaga ugyanaz a fakókék szempárban látható akarat.

– Jó fiú vagy, Robson – suttogja Robert Mackenzie a fülébe. – Jó fiú. Örülök, hogy újra ott vagy, ahová tartozol, messze azoktól a tolvaj Cortáktól. – A papírvékony, karmos kezek megrázzák a fiút. – Isten hozott itthon!

Robson kitépi magát a törékeny karmok közül.

– Többé nem rabolnak vissza.

– A férjem eltöprengett a dolgon – szólal meg Jade Szun. Ott áll mögötte, egyik keze az öreg vállán. Karcsú, finom vonalú, lakkos körmű kéz, Robert Mackenzie mégis mintha megrogyna apró súlya alatt.

– Van valami oka, hogy Robson ne házasodhatna meg?

*

„Szia, anya! Szia, Kessie! Srácok, ha ezt látjátok, szevasztok! Egy ideje nem sokat hallattam magamról. Van rá mentségem. Szóval: ahogy abban a nagyon kapkodva küldött levelemben mondtam, a Sárkányoknak dolgozom. A Corta Hélionak. A hélium–3-bányászoknak.

A Corta Hélionak dolgozom. Gondoltam, elmondom újra, hogy tudjátok értékelni. Ez elsősorban azt jelenti, hogy nem kell többet aggódni az oxigénért, sem a vízért, a szénért és a hálózatért, és ezért tudom ezt elküldeni. Nem hiszem, hogy sikerülne megértetnem veletek, milyen érzés, hogy nem kell többet aggódnom a négy elem miatt. Mintha megnyertem volna egy lotteriát, ahol tízmillió dollár helyett a nyeremény az, hogy továbbra is lélegezhetek.

Nem beszélhetek sokat arról, hogyan szereztem az állást… biztonsági kérdés: az Öt Sárkány olyan, mint a maffia, mindig egymást marják. Annyit azért mondhatok, hogy Carlinhos Corta személyes felügyelete alatt állok. Kessie, húgocskám! Neked is ki kellene vándorolnod. Ez a kődarab tele van menő testekkel.

Egy felszínitevékenység-beindítási csoportban dolgozom. Holdjárás. Rengeteg a tanulnivaló. A Hold ezer módját ismeri annak, hogy megölje az embert. Ez az első számú szabály, és ez szabályoz mindent. Megvan a módja annak, ahogy mozgunk, ahogy jeleket és jelzéseket olvasunk, ahogyan részt veszünk a kommunikációban és ahogyan kilépünk belőle, az öltözék adatai elemzésének, az embernek pedig ismernie kell mindegyiket, máskülönben az a parányi valami, amiről megfeledkezett, megfőzi, megfagyasztja, megfullasztja, vagy telenyomja sugárzással. Három teljes napot töltöttünk el a porral. Tizenöt fajtája van, és mindegyiknek ismerni kell a fizikai jellegzetességeit a morzsolódástól az elektrosztatikus jellemzőin át a tapadásáig. Mint ahogy Sherlock Holmes tanulja a szivarhamu ötven fajtáját. Ott van az akkumulátor újratöltési ideje, a holdi tájékozódás… a holdbélák rosszul érzékelik, hol a láthatár, és azt hiszik, hogy a dolgok jóval távolabb vannak a valóságosnál. És még ki se vittek a felszínre. És a fetöltők. Tudom, hogy szorosnak kell lenniük, de tényleg eltalálták a méretemet? Tíz percembe telt belebújni. Nyomásvesztésnél egészen biztosan nem szeretném ezt csinálni. Aki rosszul veszi fel, azt felhorzsolják az illesztések. Persze, ha körülötted nyomásvesztés van, akkor a legkevésbé a horzsolások miatt fog főni a fejed.

Valószínűleg halálra rémítelek titeket. De majd megszokjátok. Ekkora szintű állandó rettegéssel senki sem képes együtt élni. De ha csak egyszer is gondatlan az ember, akkor nincs irgalom. Carlinhos azt mondja, minden egyes beindítási csoportban van legalább egy halálesetünk. Nagyon ügyelek arra, hogy ne én legyek az.

A csoportom: Oleg, José, Szaadijja, Thandeka, Patience és én. Én vagyok az egyetlen norte. Csak néznek rám. Mindenfélét mondanának rólam, de az egyetlen közös nyelvünk a globo, én pedig anyanyelvi angolbeszélő vagyok. Nem kedvelnek. Carlinhos többé-kevésbé egyedül foglalkozik velem, ettől aztán más leszek. Különleges. A kiképzők Corta-kémnek tartanak, az osztály pedig azt hiszi, hogy a tanár kedvence vagyok. Talán Patience utál a legkevésbé. Eredetileg Botswanából való, de a csoport többi tagjához hasonlóan ő is a világon mindenfelé járt egyetemekre meg dolgozott. A holdbélák bizonyára a történelem legtanultabb emigránsai. Patience szóba áll velem és teázunk. José holtan akar látni. Azt hiszem, ha képes volna megoldani, hogy ne kapják el miatta, akkor megtenné. Mindig közbevág, akármit is akarok mondani. Nem tudom, azért van-e, mert nő vagyok, vagy azért, mert észak-amerikai. Valószínűleg mindkettő. Seggfej. A csoport szellemisége olyan, akár egy főiskolai focicsapatnál. Mindig minden bele a pofádba, a pofádba, egyenesen a pofádba. Minden egyes lélegzetvételben benne van a tesztoszteron. Nemcsak azért, mert egy természeti kincsek kiaknázásával foglalkozó iparágban vagyunk – mindenki fiatal, okos, becsvágyó és nagyon-nagyon motivált. Ugyanakkor szexualitás szempontjából ez a valaha létezett legliberálisabb társadalom. A lunar globóban még külön szó sincs a homóra meg a heteróra. Mindenki megtalálható valahol a palettán.

Elmondom, mi az, ami nehéz. Portugálul tanulni. Miféle nyelv ez? Úgy kell beszélni, mintha folyamatosan náthával küzdene az ember. Semmi nem úgy hangzik, ahogy írják. Legalább kiolvasni logikusan lehet. De a kiejtés… Van portugál kiejtés, aztán van brazil portugál kiejtés. És van még riói brazil portugál kiejtés. Végezetül ott van a riói brazil portugál kiejtés holdi változata – ez az, amit a Corta Hélionál beszélnek. Felvetettem, hogy Hetty lefordíthatna mindent – hogy micsoda pillantásokat kaptam! Úgyhogy itt az ideje portugált tanulni. Ami azt jelenti, adeus, eu te amo, e eu vou falar com você de novo em breve!

*

Lucas Corta olyan könnyen és törékenyen ereszkedik le körben a levelek oszlopán, mint valami álom. Csorog és csöpög, csurog és szivárog a víz, végig a növekedési tartályok szintjeit összekötő csöveken és csatornákon. Csigalépcsőn halad lefelé a tükrök központi oszlopa körül, amelyek visszaverik a fényt az emeletekre. Felpillant: a zöld egyre csak halad fölfelé, míg végül egyesül a tanya hengertetejének vakító napérméjével. A mezőgazdasági akna egy kilométer mély. Az Obuaszi agrárüzem öt ilyen aknából áll, Twé hetvenöt ilyen agrárüzem közepén fekszik. Saláták, vacsorazöldség nő olyan szorosan egymás mellett, hogy még egy bogár se tudna bemászni közéjük. Már ha lennének bogarak a Holdon, csakhogy nincsenek, se levéltetvek, se rágcsáló hernyók: nincs rovarkár. Faméretű burgonyaszárak – a támasztóléceken száz méterre felnyúló kúszóbabok. Ehető gyökerek páfránylevelei – kalalú és aki zöldellő sorai. Jamsz és édesburgonya – lopó-és főzőtök, meridiáni motókkal vetekedő méretű sütőtökök. Az összes szimbiotikusan kezelt, keresztbe oltott növényt a tápanyagokkal dúsított víz csorgása-csepegése táplálja önfenntartó mikrokörnyezetekben. Obuasziban még egyetlen betakarítás sem maradt el, és évente négyszer vetnek. Lucas most lenéz. Messze lenn, a haltartályok fölötti járdákon két bogáralak. Kacsák hápognak, békák kuruttyolnak. Az egyik apró alak ő maga.

– Egészen rendkívüli a hangminőség – mondja, ahogy egy pislantással kitörli a képet a lencséjéről.

– Köszönöm – feleli Kobby Aszamóa. Hatalmas férfi, magas és széles vállú. Lucas Corta gyenge árnyék csak mellette. Felemeli a kezét, mire a légy rászáll.

– Szabad?

Egy gondolat, és a légy Aszamóa kezéről Lucaséra száll. A szemével egy vonalba emeli.

– Megölhetnél mindnyájunkat alvás közben. Ez tetszik. – Feldobja a legyet a levegőbe, és nézi, ahogy felkapaszkodik a fénypászmán, a zöldben és a párás klorofil között, míg végül eltűnik a szeme elől. – Megveszem.

– Az egység élettartama három nap – mondja Kobby Aszamóa.

– Harminc kell.

– Tízet tudunk szállítani most, a többit pedig nyomtatjuk.

– Megegyeztünk.

Toquinho átveszi az árat Kobby Aszamóa famulusától, és felvillantja Lucas lencséjére. Egészen szemérmetlen.

– Engedélyezd a kifizetést – utasítja Lucas.

– Az állomáson átveheti – mondja Aszamóa. Széles, nyílt arca ismét megelevenedik. – Tisztelettel, Mr. Corta, nem túlságosan drága módja ez annak, hogy szemmel tartsa a fiát?

Lucas Corta hangosan nevet. Mély, zengő nevetése van, akár valami harangjáték. Kobby Aszamóa egészen meghökken rajta. Az Obuaszi ötös agrárüzem csőfarmjának kacsái és békái elnémulnak.

– Ki mondja, hogy a fiamnak lesz?

*

Heitor Pereira engedi, hogy a légy a kezére repüljön – az apró, kampós lábak csiklandozzák sötét, ráncos bőrét. Akármerre fordítja a kézfejét, az aszamóalégy legfelül marad.

Lucas azt mondja:

– Huszonnégy órás megfigyelést akarok.

– Hogyne, senhor. Ki a célpont?

– A fivérem.

– Carlinhos.

– Rafael.

– Értem, senhor.

– Tudni akarok mindent: mikor dug, mikor fingik, mikor pénzezik. Mindent. Édesanyámnak nem kell tudnia róla. Senkinek nem kell tudnia róla rajtad és rajtam kívül.

– Értem, senhor.

– Toquinho elküldi a protokollokat. Azt akarom, hogy személyesen kezeld. Senki más. Naponta kérek jelentést, kódoltan, Toquinhonak.

Lucas látja a kelletlenséget Heitor Pereira arcán. Flottatiszt volt, akit elbocsátottak, amikor Brazília kiszervezte magánvállalkozásnak a véderejét. Kiesett a tenger kegyéből és elhagyta a Hold kedvéért, ahol – mint oly sok más korábbi katona – biztonsági céget alapított. Azok az idők, amikor Adriana Corta épp kitépte a Corta Héliot a Mackenzie Művek bordái közül, véres idők voltak, csupa kitermelési jogbitorlás, becsületbeli ügyek miatt vívott párbajok és pártharcok, amikor a jogi vitákat gyorsabban és gazdaságosabban oldották meg egy késsel a sötétben. Életek préselődtek szorosan egymáshoz, egymás levegőjét szívták. Heitor Pereira számos Adriana Corta felé tartó pengét megállított. Kétség nem fér a hűségéhez, bátorságához és becsületéhez. Csak ezek nem számítanak. A Corta Hélio túllépett rajta. De a megvetés, amit Lucas lát, nem ennek, még csak nem is a felderítőlégynek szól. Heitor azt utálja, hogy a kihagyása a holdjáróbulin járomba kényszerítette a fejét. Lucas mostantól azt kérhet tőle, amit csak akar, mindörökké.

– És Heitor?

– Senhor?

– Ne vallj kudarcot.

*

Száradt ondó szigetvilága található Lucasinho Corta bal farpofájának tökéletes vonalú horpadásán. Finoman felemeli Grigorij Voroncov karját, és kicsusszan a fiú öleléséből. Nyújtózik, megfeszíti izmait, megropogtatja ízületeit. Nehéz a Voroncov srác. És sokat is akar. Már ötször is ott billegett az alvás peremén, amikor megérezte arcán a szakáll bökését, és azt suttogták a fülébe, „szia!”… megmerevedő pénisz lüktetett közben a combja belsejénél.

Lucasinho mindig is tudta, hogy Grigorij pörög rá – Afua mondta neki a tanulócsoportban, az egyik olyan csajos játékban, ahol a szabályokat soha nem árulják el, de ha bárki megszegi, azt csúful megbüntetik –, de azt nem, hogy ilyen kiválóan tud dugni. Órákon át ment neki, kitartóan, mélyen, keményen. Kérlelhetetlenül baszott. És nem sajnálta a másiktól a kézimunkát közben. Még nyögni is alig tudott tőle. Ki hitte volna a heti személyes megbeszéléses szemináriumokon, hogy ekkora szenvedély van az asztal túlsó végében ülőben? Nagyszerű volt, óriási, a legjobb szex, amiben része volt fiúval, de most nincs több, ugye? Nincs több.

Hiszen mindazért, amit Lucasinho kapott, mit is adhatna? Süteményt. Mióta az apja elvágta a pénztől, nem sok egyebet adhat. Míg Grigorij horkol, Lucasinho átnézi a hűtőt. Közel annyira üres, mint Arielé volt, de annyi azért akad benne, hogy süthessen belőle egy adag liszt nélküli brownie-t. Két adagnyit is. A következő ágyán gondolkodik. Ebben nem maradhat még egy éjszakát. Nem bírja. Belecsöpögtet egy keveset a tésztába Grigorij THC-készletéből. Tegnap este elfüstölték egymáson elterülve a kanapén: felváltva adtak egymásnak csókot és e-cigit. Hátrasandít az ágyon csillag módjára elterülő fiúra. Milyen szőrös. Ezt beszélik a Voroncovokról. Szőrösek és furcsák. Megérintette őket az űr. Lucasinho ismeri a mondákat. A Voroncov-ház Valerijtól, az eredeti családfőtől ered: az oligarcha magán rakétakilövő-állásba fektette a pénzét Közép-Ázsiában. Akárhol is van az. Ők építették meg az orbitális pányvákat, a két kompot, amelyek nyolcas alakot leírva állandóan járnak a Hold és a Föld között, a BALTRAN-t, a vasúthálózatot. Az űr megváltoztatta őket. Furcsa gyermekeik születtek: különös, megnyúlt lények, akik a szabadesésben jöttek világra. Évek óta senki nem látta a kompok személyzetének egyetlen tagját sem. Képtelenek lejönni a felszínre: a nehézkedés tetszetős pillangókként zúzná össze őket. De senki nem olyan furcsa, mint maga Valerij… még mindig életben van: olyan hatalmasra, olyan puffadtra nőtt szörnyeteg, hogy elfoglalja az egyik komp teljes központi részét. A mondák nem egyértelműek, melyik az, a Szent Péter és Pál vagy az Alekszander Nyevszkij. Innen tudni, hogy igaz. A kitalált történetek mindig túlságosan is kerekek.

Lucasinho int a sütő lapja előtt, hogy átlátszó legyen az üveg, és beles a tepsikre. Nyugtalanul pillant Grigorijra. Nem most kell felébreszteni a fenevadat. Még néhány perc. Aztán kiveszi és hűlhet. Lucasinho még Grigorij szőrei és izmai nyomakodása előtt megérzi bőrén az árnyékot.

– Szia.

– Szia.

– Mit csinálsz?

– Sütök.

– Mit?

– Brownie-kat. Finomak. Van bennük cucc.

– Mindig így sütsz?

– Hogy?

– Hát, ruha nélkül.

– Úgy jobban jelen vagyok.

– Szerintem szexi.

Lucasinho szíve kihagy egy ütemet. Grigorij szorosan, feszesen nekipréselődik, és egyre merevebb. Spermából van ez a srác? Felcsippenti a hűlő süti egy morzsáját, és megfordul, hogy Grigorij ajkai közé csúsztassa.

– Finom.

Azzal újra nekiállnak.

*

Marinának erkélye van. Kicsi, de nagyon hamar rá lehet kapni. Amikor vége a napnak, és hullafáradtan, sajgó izmokkal, amiért a testének megint új dolgokat kell megtanulnia a Corta Hélioért, hazatér a kiképzésről, kimegy az erkélyére.

A cég a Santa Barbra quadra nyugati 23. tömbjében van, úgyhogy az erkélyről az utcára lenézve – habár nincs olyan magasan, mint amikor a Bairro Alto-ból nézett le a Gagarin proszpektre – látja, kiugrón van. Vonzza a szédítő mélység. Meg a hangok. João de Deus portugál nyelvű utcái másként szólnak, mint Meridiáné. Kiáltások és köszöntések – tizenévesek idenézz rikkantásai, nagykerekű tricikliken a Kondakova proszpekten le-fel berregő gyerekek hangja. Másféle hangok. Motók zümmögése, liftek, emelők, mozgójárdák, léggyökér – különféle zajok. Az ég kékebb, a színkép sárgább, mint Meridiánban. A neonok színe elsősorban kékeszöld és arany, a régi Brazília színvilága. A nevek, a szavak kizárólag portugálok. Másféle, izgalmas. João de Deus tömör város – nyolcvanezer ember három quadrában, minden nyolcórányi idő más és más szakasz: mañana, tarde, noche. João de Deus sok szempontból régivágású hely, a Mare Fecunditatis bőrét behálózó lávakürtőkből alakították ki. Santa Barbra quadra átmérője háromszáz méter, Marina zsúfoltnak érzi. A tető mintha egészen közel lenne hozzá és ránehezedne. Kissé klausztrofób érzés. Csakhogy repülőknek nincs elég légtér, és ezért nagyon hálás. Utálja azokat az egészséges, pökhendi aeronautákat.

– O bloqueio de ar não é completamente despressurizado – mondja. Igyekszik portugálul beszélni a lakásban. Hettyt úgy állította be, hogy a globóra ne feleljen.

– Daqui a pouco sair para a superfície da lua – feleli Hetty. – Seu sotaque é péssimo.

A famulusa nemcsak jobban beszéli nála a portugált, ráadásul tökéletes Corta Hélio-akcentussal teszi.

Most pedig megszakítja a leckét.

– Carlinhos Corta está na porta – mondja.

Haj jó, arc jó, ruhát kisimítani, fogat megnézni, vetetlen ágyat visszahajtani a falba. Húsz másodperc, és Marina készen áll fogadni a főnökét.

– Ó.

Carlinhos Corta rövidnadrágot, lábtyűt, csuklóján, térdén és bokáján színes fonatokat visel. Ennyi. Portugálul köszönti. Marina alig hallja. Csodálatos látvány. Méz-és kókuszolajillata van. Csodaszép és félelmetes.

– Öltözz fel! – mondja globóul. – Kijössz velem.

– Fel vagyok öltözve.

– Nem, nem vagy.

– Senhor Cortá está acessando a sua impressora – mondja Hetty. A nyomtató rövidnadrágot (kurta), sportmelltartót (kevéske) és lábtyűt dob ki magából. Az utasítás egyértelmű. Marina a fürdőszobában bújik beléjük. Igyekszik a melltartót lefelé, a nadrágot felfelé húzni. Még a meztelennél is meztelenebbnek érzi magát. A szobájában ott a főnöke, és Marina nem tudja, mit is művel itt, ki vagy mi is ő valójában.

– Ez a tiéd. – Carlinhos maréknyi zöld fonatot markol ki a nyomtatóból. – Az orixám, Ogun színét adom.

Megmutatja, hogyan kell az ízületeire kötni ezeket, mekkora lógót kell hagyni. A lábtyű mintha szívná a lábujjait.

– Futni tudsz, nem?

Marina megy utána a ladeirókon. A lépcsők meredekek, keskenyek, nehéz kocogni rajtuk. A járókelők a falakhoz préselődnek, és köszöntésképpen biccentenek. Ott fut Carlinhos mögött végig a Harmadikon: a központi proszpekttel párhuzamosan, de három szinttel följebb. Biciklik, motók suhannak el mellettük. Sülő kukorica, forró olaj, krumpli szaga. Zene dübörög a puszta sziklába vésett kicsinyke, ötszékes bárokból. Az ég bíborba-vörösbe halványul. Carlinhos balra fordul az egyik keresztutcán. Marina mostantól mesterséges világítás alatt megy. Az előttük lévő T-elágazásos főalagútból mintha kántálást hallana. Aztán futókat lát elhúzni az alagútban, famulusuk fölöttük lebegő angyali kar. A csupasz bőr olajtól, verítéktől, testfestéktől csillog. Bojtok-rojtok és fonatok lógnak könyökökről és térdekről, csuklókról és torkokról, homlokokról. Ének. Énekelnek. Marina szinte megdermed meglepetésében.

– Gyerünk, vedd fel! – mondja Carlinhos, és félméternyit megnyújtja a lépteit. Marina utána. Nem jó futó, de megvan még a földi izomzata, könnyen utoléri. Carlinhos befordul a keresztalagúton: enyhén jobbra ívelő, széles szervizút. Marina nem ismeri João de Deusnak ezt a részét. Előttük a futók szoros csoportja, mint valami büntetőosztag. A holdi nehézkedésben futó gazellák módjára iramodnak és szökellnek előre. A mozgás hömpölygő tengere. Marina dobokat, sípokat, ujjcintányérok csörgését hallja a kántáló ének mellett. Carlinhos utoléri a hátsókat. Marina két lépéssel mögötte. A futók szétválnak, hogy beengedjék őket, Marina pedig könnyedén felveszi a tempót.

– Vedd fel megint! – szól oda a férfi, és előretör. Marina megszaporázza, és követi a falka közepére. Magába nyeli az ütem, ritmusuk a szíve, a lába ritmusa. A kántáló hangok az ő hangját is kérik. Nem érti a szavakat, de szeretne csatlakozni hozzájuk. Kiterjed – érzékei, személyes tere átfedi a körülötte lévő futókét, miközben sugárzóan tudatában van önnön testének. Tüdő, idegek, csontok és agy egyetlen egységet képez. Erőfeszítés nélkül, tökéletesen mozog. Minden érzéke a lehető legmagasabb fokozatára hangolódott. A térdében, a sarkában érzi a dobokat. Orrában érzi Carlinhos bőrének izzadtságát. A testén erotikusan játszanak a rojtok. A levegőben lebegő összes porszemet képes megkülönböztetni. A falka élén felismer egy tetoválást a vállon, és – mintha pillantása érintés lenne – Szaadijja a csoportjából hátrafordul, és odabiccent neki. Tömény öröm hulláma söpör végig Marina egész testén.

A szavak. Most már érti őket. Portugál, olyan nyelv, amit nem ért teljesen, olyan dialektusban, amit egyáltalán nem tud értelmezni, de a jelentése egyértelmű. „Szent György, vas ura, férjem. Szent, csapj le vakmerőn. Szent Györgynek van vize, de vérben fürdik. Szent Györgynek két kardja van. Egyikkel vágja a füvet, egyikkel ejti a jeleket. Tűzből való köpenyt visel. Vérből való inget visel. Három háza van. Kincsek háza. Gazdagság háza. Háború háza.”

A szavak a torkában vannak, a szavak az ajkán vannak. Fogalma sincs róla, hogyan kerültek oda.

– Vedd fel, Marina! – mondja harmadszor is Carlinhos, és együtt hatolnak át a testek és famulusok tolongásán a futók falkájának elejére. Marina előtt nincs semmi. Előtte egyre csak kanyarodik az alagút. A levegő hűvösen kavarog a bőrén. Örökké képes lenne így futni. Test és szellem, lélek és érzékek egyetlen dolog, nagyobb és érzékenyebb, mint külön-külön bármelyik összetevője.

– Marina – a hang egy ideje már szólongatja. – Engedd el. – Leválnak a vezető helyről, és hátrakerülnek a falka oldala mentén. – Itt menj jobbra!

Fizikai fájdalmat okoz elhagyni a futókat a keresztalagútban, de az érzelmi fájdalom mindent agyonnyom. Marina megáll, keze a combján, feje lehajtva, üvölt a veszteségtől. Hallja, ahogy a futók hangja, dobjai és csörgése belevész a távolba, és olyan, mintha száműzték volna a tündérek földjéről. Ütemről ütemre tér vissza az emlékezete, ki is ő. Ki is a férfi.

– Sajnálom. Jaj, Istenem!

– Jobb, ha elindulsz, különben nehéz lesz.

Fájdalmas kocogásra készteti a testét. A keresztalagút a Santa Barbra quadra Harmadikjára nyílik. Sötét az ég, a quadra az utcai világítás és tízezer ablak tócsáitól fénylik. Marina fázik.

– Meddig voltam…

– Két teljes kör. Tizenhat kilométert.

– Észre sem vettem…

– Nem is. Ez a lényeg.

– Mióta…

– Senki nem tudja pontosan, de egész életemben ment. Az elképzelés az, hogy soha nem áll meg. Futók lépnek bele, futók lépnek ki belőle. Körözünk a szentek között. Ez az én egyházam. Itt gyógyulok, itt tűnök el egy időre. Itt szűnök meg Carlinhos Corta lenni.

Marina combjára és lábikrájára most nehezedik rá annak a tizenhat kilométernek a súlya. A kilövést megelőző kiképzésen soha nem kedvelte a futást. Ez most más. Lénye egy része mindig odakinn lesz, fut a fohász és a dicsőítés mindörökké forgó kerekében. Alig várja már, hogy visszamenjen.

– Köszönöm – mondja. Ha bármi mást mondana, azzal beszennyezné a pillanatot. – Most mit csinálunk?

– Most zuhanyozunk – feleli Carlinhos Corta.

*

Analiese Mackenzie leereszkedik a csigalépcsőn a hálószobából egy légy belsejébe – perspektivikus bontásban, kinagyítottan, feljavítottan és jegyzetekkel ellátva. A szárnyak vezérsíkokká bomlanak ki, a szemek alkotólencséikké válnak szét, lábak, belek és szívószerv, nanocsipek és fehérjeprocesszorok pörögnek a feje körül. Az egész közepén Wagner ül háttal, meztelenül, ahogy szeret lenni, amikor összpontosít, odahívja és elküldi, felnagyítja és egymásra fekteti a képeket közös látómezejükben. Kápráztató, szédítő látvány hajnali fél ötkor.

– Ana.

Nem tud arról, hogy bármiféle zajt csapott volna, de Wagner kiszűrte a jelenlétét a lakás szisszenésekből, zümmögésből és reccsenésekből álló háttérzajából. Fokozott érzékenységgel, nyugtalansággal, zabolátlan energiával kezdődik. Az álmatlanság új dolog.

– Wagner, most…

– Ezt nézd meg.

Hátradől a székében, karját Analiese fenekére fonja. Másik keze szétdarabolt legyet forgat körbe a helyiségben.

– Ez mi? – kérdezi a nő.

– Ez a légy, ami megpróbálta megölni a bátyámat.

– Mielőtt még elhamarkodott következtetésre jutsz, nem én voltam, nem mi voltunk.

– Ó, ebben biztos vagyok. – Wagner nyújtja a kezét, kihúz egy fehérjekörcsomót a perspektivikusan ábrázolt légyből, és félretol minden egyebet. – Nézd!

Megcsavarja a kezét, kinagyítja, hogy végül betölti a kicsiny szobát – összehajtott fehérjékből álló agy.

– Tudod, hogy nincs nekem szemem az ilyesmihez.

Analiese személyre szabott metalogikával foglalkozik és szitáron játszik egy perzsa klasszikus zenekarban.

– Heitor Pereira azt sem tudta volna, mit kell keresni. Még a kutatásnál lévő srácok se. Beletellett némi időbe, de amikor megláttam, azt gondoltam, ennek kell lennie, én pedig feltörtem, és ott volt, mármint, rajta van minden egyes molekulán, mintha telefirkálta volna a nő az aláírásával, de tudni kell, hogy mit keresünk, tudni kell, hogyan kell ránézni.

– Wagner.

– Nagyon gyorsan beszélek?

– Igen. Azt hiszem, kezdődik.

– Nem lehet. Túl korán van még hozzá.

– Egyre korábban és korábban kezdődik.

– Nem lehet! – csattan fel Wagner. – Olyan, mint az óra. A nap felkel, a nap lemegy. Ezen nem lehet változtatni. Ez a csillagászat.

– Wagner…

– Sajnálom. Sajnálom.

Megcsókolja hasán a bemélyedést, és érzi, ahogy a mézszín bőr alatt megfeszülnek az izmok – ez az, amit annyira szeret, mert nem technika, nem kód, nem matek… tisztán fizika és kémia. De ő is érzi a változást, akár a láthatár alatt a napot. Eddig azt gondolta, az érdeklődés, az elkötelezettség az, ami meghatározta a hangulatát, de most belátja, hogy a változás az, ami fűti ezt az érdeklődést. Amikor teli a Föld, napokon át, magas hőfokon égve képes dolgozni.

– El kell mennem Meridiánba.

Érzi, ahogy Analiese elhúzódik tőle.

– Tudod, hogy utálom, amikor odamész.

– Ott van a nő, aki ezt a processzort készítette.

– Eddig még egyszer sem kellett kifogást találnod.

Újra megcsókolja Analiese feszes hasát, ő pedig egyik kezét a tarkójára csúsztatja, ujjaival a hajába túr. A nőnek vanília-és öblítős lepedőillata van. Wagner mélyen magába szívja, és elhúzódik tőle.

– Dolgoznom kell még.

– Menj aludni, Wagner – mondja Analiese.

– Később felmegyek.

– Nem fogsz. Ígérd meg, hogy reggel ott leszel.

– Ott leszek.

– Nem ígérted meg.

Amikor Analiese már elment, Wagner kitárja a karját, és lassú tapsban vonja össze a kezét, így hívja elő az orgyilkoslégy perspektivikusan ábrázolt darabjait. Lassú forgásba küldi mindegyiket maga körül, keresi a készítőire utaló egyéb jeleket is, csakhogy az összpontosítása már oda. Éppen csak hallásküszöbén, minden érzékének peremén hallja már a falkáját, amint szólítja a Nyugalom tengere túlsó feléről.

*

A Fehér Nyúl Pavilonjához Ariel Corta egy 1955-ös Dior modell újranyomtatott változatát viseli csokoládébarnában, japán ujjas, mély dekoltázsú, rüsbe szedett Chantilly blúzzal. Karima nélküli kis kalap van a fején barna selyemrózsával, kesztyűje alkarja közepéig ér, hozzá illő cipő és táska van rajta. Összehangolt, de nem utálatos minden-mindenhez-illik módon. Profi, de nem merev.

Recepciós viszi fel a tanácsterembe. A szálloda ízléses, a szolgáltatás diszkrét, de korántsem ez a legdrágább, legfényűzőbb a meridiáni kínálatból. A liftben az utasításnak megfelelően lekapcsolja Beijaflort. Megvan a politikai és társasági életnek az a szintje, ahol az állandó kapcsolat már terhes. Rieko Nagai az előtérben köszönti, ahol a tanácsnokok teát szürcsölgetve beszélgetnek és vörösbabkrémes gőzgombócot vesznek közben a tálcákról. Tizennégyen vannak, beleértve a leköszönőket is. Rengeteg pompás ruha, rengeteg pőre váll. Ariel úgy érzi, mintha valamilyen titkos szexklubba engedték volna be: sikamlós, kissé botrányos helyzet.

Rieko bemutatja. Szun Csaj-jüe, a Dajjang fejlesztési igazgatója, Stephany Mayor Robles, a nevelőpedagógus Dél Királynőjéből. Monique Dujardin professzorasszony a Túloldali Egyetem asztrofizikai tanszékéről. Dau Szú Hla, családja vérségi és üzleti kapcsolatban van az Aszamóákkal, Atá Afua Aszamóa a kotokóból, amint próbálja megzabolázni háziállatként tartott, túlzottan élénk rókamangusztáját. Felkapott főszakács, Marin Olmstead: Ariel pislogva veszi tudomásul a jelenlétét. „Mindenki így reagál” – mondja a séf. Négy éve van a Fehér Nyúlban. Pjotr Voroncov a VTO-tól. Marlena Lesnik a Sanafil Healthtől, a legnagyobb orvosi biztosítótársaságtól. Muhammad at-Tajjib sejk, a Dél Királynője központi mecsetének főmuftija, tudós és jogtudós, híres a fatvájáról, amely a holdhoz szokott személyeket felmenti a haddzs kötelessége alól. A távozó Niles Hanrahan, és V. P. Szing, a költő, az utóda. Hat nő, öt férfi, egy neutro: csupa sikeres, hivatásának élő, pénzes ember.

– Vidjá Rao – rázza meg hevesen egy alacsony, idős neutro Ariel kezét. – Örvendek, senhora Corta. Régóta ideje volt, hogy a családja jelen legyen a Fehér Nyúlban.

– Örvendek – feleli Ariel, de közben már a helyiséget figyeli, ravaszul, akár a rókamanguszta, keresi a megszerezhető társasági előnyöket.

– Régóta ideje volt – ismétli Vidjá Rao. – Matematikadoktor voltam a Túloldalin, de az elmúlt tíz évben a Whitacre Goddard igazgatósági tanácsában ültem.

Ariel figyelme azonnal visszaáll a neutróra.

– A Rao-előrendszer.

Vidjá Rao örömében összecsapja a tenyerét.

– Köszönöm. Ez megtisztelő.

– Tudok a Rao-előrendszerről, de nem egészen értem. A bátyám rendszeresen tőzsdézik benne.

– Azt hittem, Lucas túlságosan körültekintő ahhoz, hogy az előzetes piacokon forgassa meg a pénzét.

– Az is. Rafa az. Lucas ragaszkodik ahhoz, hogy csakis a saját pénzét használhatja.

Rafa már jó néhányszor – túlságosan is sokszor – elmagyarázta a Rao-előrendszert. Pénzügyi eszközökről van szó, a jövőbeli kontraktusok egyik alfajáról, ami a Föld és a Hold közötti 1,26 másodperces kommunikációs késedelmet használja ki: ennyi időbe telik, mire a fénysebességgel utazó jel megteszi a 384 000 kilométert. Éppen elegendő ahhoz, hogy árkülönbözet jelenjen meg a földi és a holdi piacok között – olyan különbözet, amit a tréderek kihasználhatnak. A Rao-előrendszer rövid lejáratú kontraktus, amellyel szabott áron adnak vagy vesznek az LMX-parketten. Ha a holdi ár esik, az ember pénzhez jut. Ha nő, bukik. Mint az összes jövőbeli kontraktus, ez is találgatásos játék – nagyon szórakoztató, amelynél a fénysebesség vastörvénye dönt. Itt véget is ér mindaz, amit Ariel Corta ért belőle. A többi vudu. Az elektronikus piacokon milliszekundumok alatt kereskedő MI-knek 1,26 másodperc egy egész örökkévalóság. Milliárdnyi előszerződés, dollártrilliók cserélnek gazdát oda-vissza a Föld és a Hold között. Ariel már olyasmit is hallott, hogy a Voroncovok automatizált kereskedelmi platform létesítését fontolgatják a Hold és a Föld közötti L1 ponton, ahol másodlagos előrendszeri piacot üzemeltetnének. A késedelem itt 0,75 másodperc.

– Lucas szerint nem szabad soha olyasmibe fektetni, amit az ember nem ért.

– Lucas Corta bölcs ember – mondja mosolyogva Vidjá Rao. Kinyílik a díszterembe vezető ajtó. Odabenn alacsony asztalok, kádban növesztett bőrrel bevont puha pamlagok, ízléses műalkotások.

– Kezdhetjük?

– Nem kellene megvárnunk a sast? – kérdezi Ariel.

– Ó, ő nem kap meghívást – magyarázza Vidjá Rao. – Marin a kapcsolattartónk – biccent a népszerű szakács felé.

– Az egész nagyon közvetlen – mondja az ajtóból Rieko bírónő. Niles Hanrahannel együtt kinn marad, míg Ariel követi Raót a helyiségbe. Majd a szálloda személyzete becsukja az ajtót, és már ülésezik is a Fehér Nyúl Pavilonja.

*

– Szia!

Kodzsó Aszamóa az arc felé fordulva fekszik. Orvosbotok rebbennek, suhannak körülötte. Lucasinho hangjára átfordul a másik oldalára, és meglepetésében felül.

– Szia!

Intésével elküldi az egészségügyi gépezeteket. A helyiség sarkaiban verődnek össze – digitálisan aggódnak. Most, hogy Lucasinho lett a háló nélküli srác, nem volt egyszerű bejutni a kórházközpontba. Grigorij Voroncov intézte el. Mindig is ő volt a csoportban a legjobb programozó.

– Mi van rajtad?

Lucasinho kérkedik kicsit az aláöltözetével. A ruhák, amiket Ariel nyomtatott, csúcsmárkák, divatosak, de csak egyszer próbálta fel őket, aztán hátizsákjára bízta mindet. Mostanra megkedvelte az aláöltözetet. Karcsú lázadó lesz tőle belőle. Az emberek felfigyelnek rá. Tekintetek fürkészik, ahogy ellejt közöttük. Ez jó. Még akár divatot is indíthat.

Fiú módjára szájon csókolja Kodzsót.

– Hogy vagy?

– Uncsi, uncsi, uncsi, uncsi, uncsi.

– De jól vagy?

Kodzsó karját feje mögé téve hátradől.

– Még mindig a tüdőm darabkáit köhögöm fel, de legalább most már képes vagyok a seggemen feküdni. – Felemeli a bal lábát. Valamiféle fetöltőcsizmának tűnő izébe bújtatták, amiből csövek futnak az ágy aljához. – Új lábujjat növesztenek. Nyomtattak egy csontot és őssejteket. Úgy egy hónap múlva meglesz.

– Hoztam valamit.

Leszedi a zárófóliát a zsákjáról, és kinyitja. Az orvosbotok aggodalmasan suhannak oda, ahogy érzékelőik csokoládét, cukrot, THC-t jeleznek. Kodzsó könyökére támaszkodva tornássza fel magát, és elfogadja az odakínált brownie-t, majd megszagolja.

– Mit tettél bele?

– Mókát.

– Azt hallottam, az volt közted és Grigorij Voroncov között.

– Honnan hallottad?

– Afuától.

– Ez alkalommal igazat beszél.

Kodzsó felül. Arcán értetlen kifejezés.

– Mi lett Jinjivel?

– Nem hordom.

Aki nem hordja a famulusát, az mintha ruhát sem viselne. Vagy a bőrét.

– Afua szerint elszöktél a családodtól. Apád elzárta a pénzcsapot.

– Ebben is igaza van.

– Azta. – Kodzsó alaposan szemügyre veszi Lucasinhot, mint aki bűnöket vagy élősködőket keres rajta. – Szóval, levegőt rendben tudsz venni?

– Azt soha nem tenné. Nagymama soha nem bocsátaná meg. Szeret az öregasszony. A víz is rendben van, viszont a szén-és az adatszámlámat befagyasztotta.

– Mivel keresel pénzt?

Lucasinho legyező alakban terített készpénzt emel fel.

– Van egy hasznos nénikém.

– Ilyet még sohasem láttam. Megszagolhatom? – Bankjegyeket pörget át az orra alatt. Megborzong. – Képzeld el, mennyi kéz érintette már!

Lucasinho leül az ágyra.

– Kodzsó, mennyi ideig leszel itt?

– Mit szeretnél?

– Hát, ha nem használod most a lakásodat…

– A lakásomat szeretnéd?

– Megmentettem az életedet. – Lucasinho azonnal megbánja, hogy kijátszotta az aduját. Verhetetlen, aljas húzás.

– Ez az oka, hogy eljöttél? Csak hogy elrejtőzhess a lakásomban?

– Nem, egyáltalán nem… – táncol vissza a fiú. Itt a szavak nem segítenek. Odakínál egy brownie-t. – Ezeket neked készítettem. Tényleg.

– Semmiféle mókát nem lenne szabad megengednem magamnak, amíg vissza nem nő a lábujjam – mondja Kodzsó, de elveszi a sütit. Beleharap. Megenyhül. – Hú, ember, ez marhajó. – Befejezi a brownie-t. – Tényleg nagyon ügyes vagy ebben.

Félig megette már a másodikat, amikor azt mondja:

– Öt napig tiéd a lakás. Már átállítottam a zárat az íriszedre.

Lucasinho felhúzza a lábát az ágyra, és háziállatként tartott rókamanguszta módjára Kodzsó lábához gömbölyödik. Most eszik ő is egy brownie-t. Az orvosbotok zümmögnek, gyülekeznek, és megállapítják páciensük egyre növekvő mámorosságát. A két tizenéves csámcsogva, kuncogva múlatja az édes órákat.

*

Kinyílik a nagy, dupla szárnyú ajtó, a küldöttek felállnak a kanapékról, és elszivárognak, egyik beszélgetés a másikba folyik. A Fehér Nyúl Pavilonja lezárult.

– Na és, senhora Corta, mi a véleménye most, hogy először kóstolt bele a holdi politikába? – surran a bankár, Vidjá Rao Ariel mellé.

– Meglepően banális.

– A banálisra áldozott figyelem az, ami életben tart minket – mondja Vidjá Rao. Marin Olmstead, a szakács siet a lift előterébe, hogy újjáélessze a famulusát és összerakja a Jonathon Kayodénak szóló beszámolóját.

– Persze a politikának nem kell ennyire banálisnak lennie. – Megérinti Ariel karját: felhívás a hátramaradásra, az összeesküvésre. – Vannak tanácsok a tanácsokon belül is.

– Ebben éppen csak most került a lábam az asztal alá – mondja Ariel.

– A nevezését nem fogadta általános helyeslés – közli a bankár. Int Arielnek, üljön oda mellé. A kádban növesztett bőrtől mindig feláll a nő hátán a szőr. Nem tudja feledni, honnan származik: emberi bőr.

– Nem lenne politikus neveket említeni – veti fel.

– Hogyne. Néhányan közülünk szenvedélyesen érveltek a felvétele mellett. Én voltam az egyik. Érdeklődéssel figyeltem a pályafutását. Kivételes fiatal nő vagy, akire csillagok közé ívelő pálya vár.

– Túlságosan hiú vagyok ahhoz, hogy most elpiruljak– mondja Ariel. – Én is ezt remélem.

– Ó, drágám, itt nem vágyálomról van szó – feleli Vidjá Rao. Csillog a szeme. – Nagyfokú pontossággal modellezték. A Rao-előrendszer eredményeim legkisebbike. Minden befektetési bank arról álmodik, hogy képes legyen a jövőbe látni. Megjósolni, melyik ár megy hosszra, és melyik sortol. Ez óriási előnyt jelentene nekünk.

– Azt mondta, „nekünk” – mondja Ariel.

– Valóban. Az elmúlt hét évben a piacok modellezésére szolgáló algoritmusokon dolgoztam. Tulajdonképpen kvantumszámítógépeken futó árnyékpiacokat hoztam létre, amelyekből megalapozott becsléseket lehet tenni a valódi piacok mozgását illetően. Meglepően pontosak ezek a becslések, habár úgy találjuk, kevésbé hasznos ez az eszköz, mint azt előzetesen elképzeltük… ha felhasználjuk ezt az információt, azzal, hogy úgy mondjam, leleplezzük a szándékunkat, és a piac lép is ellenünk, eltüntet minden olyan előnyt, amelyet a Whitacre Goddard esetleg élvezhetne.

– Közgazdasági vudu – mondja Ariel. – Fekete mágia.

Teljes hosszában kicsattintja az e-cigijét, és ki is merevíti. Gyújt, letüdőz, szájából előgöndörödik a pára.

– Hasznosabb felhasználási területet is találtunk ennek az eljárásnak – magyarázza Vidjá Rao. Előrehajol, megköveteli, hogy Ariel a szemébe nézzen. – A prófétálást. Ez persze vallásos blabla. Finoman egyensúlyozott számítógépes modellezésből levezetett, rendesen megalapozott becsléseken alapuló, használható előrejelzésekre gondolok. A holdi gazdaság és társadalom modellezésére. Három különálló rendszerünk van, mindegyiken fut a modell. A Dajjang három kvantum nagygépet készített, én fejlesztettem az algoritmusokat. Úgy nevezzük őket, a három fenséges személy: Fu Hszi, Sen Nung és a Sárga Császár. Ritkán értenek egyet… az embernek meg kell találnia a mintákat a leadott eredményeikben, de nagy biztonsággal egyetértenek egy személyben. Benned.

Ariel viselkedése látszólag hűvös és előkelő – ez a bíróságon használt arca –, azonban érzi, amint hideg elektromosság szalad végig a szívétől egészen agya alapjáig.

– Nem biztos, hogy örülök neki, hogy egy csapat kvantumszámítógép szerint én vagyok a kiválasztott.

– Semmi ilyen elfogult dolog. Természetesen modelleztük az Öt Sárkányt mint a gazdasági és politikai közösség meghatározó alakítóit. Ön jelentős személyként tűnik fel a Corta-családban. A legjelentősebb személyként.

– Rafa a bu-uicsang.

– Lucas pedig a valódi hatalom a trón mögött. Ön is tudja, hogy azt tervezi, átveszi a vállalatot. Tehetséges fiúk, de kiszámíthatók.

– Önök pedig megjósolták az én megjósolhatatlanságomat. – Ariel újabb gőzfelhőt küld a levegőbe. Keresetlen hidegvér. Belül viszont éber.

– A három fenséges személy egyhangú volt. Pedig ők sosem egyhangúak. Őszinte leszek, Ariel. Ajánlatot kívánunk tenni az önben rejlő lehetőségre.

– Itt most nem a Whitacre Goddardról van szó.

– Itt most egy mozgalomról, egy szellemiségről, filozófiáról, különbözőségről van szó.

– Ha most a jó és a rossz harcával jön, akkor ennek a beszélgetésnek vége.

Csakhogy az alacsony neutro felkeltette a figyelmét. A kíváncsiság összefog a hiúsággal.

– Édesanyád építette a Holdat. – Nagai bírónő hangja. Ariel nem is vette észre, hogy visszatért az előtérbe. – Ám a HFV és az Öt Sárkány öröksége lényegét tekintve feudalizmus. Nagy házak és királyság, területek és kegyek osztogatása, a víz, az oxigén, a szénhozzáférés kisajátítása. A támogató vállalatuknak lekötelezett hűbéresek és jobbágyok. Akárcsak a sógunátus idején Japánban, vagy a középkori Franciaországban.

Reiko leül Vidjá Rao mellé. Ariel kezdi célpontként érezni magát.

– A három fenséges személy egyetért abban, hogy ez a modell fenntarthatatlan – mondja Rao. – Az Öt Sárkány elérte hatalma csúcspontját… az utolsó negyedéves profit a származtatott piacokról sorozatban a harmadik negyedévben haladta meg az Öt Sárkányét. Feljövőben vannak a Whitacre Goddardhoz hasonló pénzügyi intézmények.

Ariel addig néz Vidjá Rao szemébe, amíg a bankár elkapja a pillantását. Corta megvetően elfintorodik.

– A Hamburgban az utcán autóját töltőre tevő nő, az accrai lány, aki az iskola érintős lapjáról tölti fel a famulusa csipjét, a Ho Si-minh városi fiú, aki a DJ-szetjét játssza le éppen, a Los Angeles-i férfi, aki felszáll a San Franciscóba tartó nagysebességű vasútra… amibe becsatlakoznak, az a Corta-féle hélium.

– Ez nagyon kifejező volt, senhora Corta.

– Portugálul még kifejezőbb.

– Ebben biztos vagyok. A tény attól tény marad, hogy a jövő a pénzügyé. Nyersanyagokban szűkös, energiában dúskáló gazdaság a miénk. Nyilvánvaló, hogy gazdasági szempontból a jövőnket a súlytalan, digitális javak alkotják.

– A súlytalan javak furcsamód nehézzé válnak, amikor ráomlanak az emberre. Vagy talán semmit sem tanultatok az öt összeomlásból?

– A három fenséges személy…

– Függetlenségi mozgalom vagyunk – szól közbe Reiko Nagai.

– Mi mások lennétek? – mondja hízelgő mosollyal Ariel Corta, és lassan megszívja fénylő e-cigijét.

– Megvan a magunk pavilonja. A Holdlakók Társasága.

– Újabb szavak.

– A szavak jobbak a késeknél.

– És engem akarnak.

– A Holdlakók Társaságának tagsága mind az Öt Sárkányból és a társadalom összes rétegéből érkezik.

– Sokkal demokratikusabb a Fehér Nyúlnál – veti közbe Vidjá Rao.

– Corta vagyok. Mi nem foglalkozunk demokráciával.

Rao nem tudja palástolni undorodó fintorát. Rieko Nagai elmosolyodik.

– Fel akartok kérni, hogy csatlakozzak a társaságotokhoz – mondja Ariel.

Vidjá Rao visszaül, arcán őszinte meghökkenés.

– Drága senhora Corta, nem kívánjuk felajánlani, hogy meghívjuk. Meg akarjuk vásárolni.

*

Háta mögött ággyal, zsebében pénzzel Lucasinho megnézi magának a buliáramkört. Egy Corta fiúnak sosem jelent nehézséget bulit találni. Ismerősök ismerőseinek láncolatát követi Szun Hsziao-tingnek a Vízöntő csomópont harmincadikján található lakásáig. A hírneve megelőzi. Leléceltél apádtól? Mármint, se hálózat, se szén, se egységek? Hol alszol?

Kodzsó Aszamóánál. Amíg új lábujjat növeszt. Megmentettem. Ők viszont egyenesen a következő kérdéssel folytatják: mi van rajtad?

Szun Hsziao-ting felbérelte Banjana Ramilepét, az új narkó-DJ-t. Egyéni pörgést, hangulatokat és szerelmeket kever és nyomtat dzsúzba egy sor e-cigihez. Lucasinho bóklászik a buliban – tündöklő a feszes rózsaszínjében –, és közben empátiát, vallásos ámulatot, minden szexnél jobb örömet, eufóriát, arany mélabút lélegez be. Húsz percen át egészen mély szerelmet érez egy alacsony, széles csípőjű, komoly budiño lány iránt. Angyal a lány, istennő, mennyei szerelem, mostantól csak napról napra ül majd és mered rá, ül és bámulja. Aztán a vegyszer semmivé bomlik, ők pedig ott ülnek és bambulnak egymásra, mire Lucasinho új keveréket dob az e-cigibe. Az éjszaka végére egy fiú és egy lány rajzol kihúzófilccel hallucinációs lényeket az aláöltözetére.

Senki sem jön vissza vele Kodzsó lakására.

A következő éjjel, az Orion quadrában tartott buliban két lány is aláöltözetben – foszforeszkáló zöldben és láthatósági narancssárgában – van. Még mindig azt igyekszik kideríteni, ott volt-e az egyikük a Szun-bulin, amikor egy fehér bőrű pezsgő szőkeség jelenik meg előtte, és azt kérdi: láthatom a pénzt?

Előrántja a bankjegyeket, és úgy legyezgeti magát velük, mint valami utcai szemfényvesztő.

És ezek egységek?

Öt, tíz, húsz, ötven, száz.

Tömeg gyűlt köréjük, a bankjegyek kézről kézre járnak, ismerkednek a tapintásokkal, a gyűrhetőséggel.

És ha egyszerűen elveszem?

És ha félbetépem?

És ha felgyújtom?

Halott pénz lenne – mondja Lucasinho. – Ezen nincs biztosítás.

Az egyik fiú fog egy ötegységes bankjegyet, és egy tollal ír rá. Az a fajta moço, aki kicsit kidugja a nyelvét összpontosítás közben. Nem gyakorlott az írásban.

Ezzel mi van?

Ötmillióra változtatta az ötöt.

Nem számít semmit – feleli Lucasinho. A fiú hagyott egy másik üzenetet is, a szegélyre írta, de olyan csúnyán, hogy Lucasinho alig bírja elolvasni. Egy hely és egy időpont az Antares quadrában.

Az Antares nyolc órával van az Orion mögött, így éppen csak annyi ideje van, hogy bevágja az aláöltözetet a mosógépbe, letegye a fejét, lezuhanyozzon és rendeljen valami pénzen vehető szénhidrátot, mielőtt a nyugati 97. tetején találja magát a naplementei sötétségben, és fénylő biciklik húznak el ragyogva mellette. Hosszú ideig tart a mászás, mert a liftek és mozgólépcsők nem fogadnak el papírpénzt. Downhillversenybe került: a városi sportrendezvényben öt kilométert száguldanak lefelé a biciklik meredek építményeken át. Rámpákon és lépcsősorokon haladnak cikcakkban lefelé. Elképesztő ugrásokban szökkennek magasan a háztetők fölé, hogy keskeny sikátorokban érjenek aztán földet, és már mennek is tovább, hajtűkanyarokat vesznek be, feljárókon gyorsítanak, hogy újra jöjjön az ugrás és a repülés. Egyre csak tovább, végigvágtázva a sötéten, éjjellátó lencsék, falra fújt foszforeszkáló nyilak és Antares nyugati részének lámpái alapján tájékozódva, sípokat fújva a gyalogosok és az éjszaka sétálgatók figyelmeztetésére. Egy lány keze rántja be Lucasinhot az egyik ajtónyílásba, ahogy sípok rikoltanak fel a semmiből, és két bicikli rohan el mellette, hogy ragyogó utókép marad utánuk a recehártyáján.

Ó, istenem, te vagy az?

Én vagyok, mondja Lucasinho. Híresség lett belőle. Vesz neki egy mejadrát a pálya tetején lévő egyik bódénál, nem is azért, mert a lány éhes, hanem mert szeretné látni, hogyan működik a készpénz.

Minden összeadást fejben kell csinálnod?

Nem olyan nehéz.

Együtt nézik, ahogy a fénycsíkok versenyeznek a sikátorokban és a tetőkön, lenn, a járdákon: hol felbukkannak, hol eltűnnek, ahogy ráépítések alá surrannak vagy sarkokon fordulnak be. Messze lenn, a Budarin proszpekten, apró ragyogó csigavonalak tekerednek egymás köré: biciklik a célvonalnál. Az időeredmények nem számítanak. A győztes nem számít. Még a verseny sem számít. Ami számít, az a látványosság, a vakmerőség, a kihágás, az áttörés érzése, hogy valami csodálatos hullott le az égből a biztonságos, megszokott holdi életbe.

Ma éjjel sokkal több az aláöltözetes. Két srác egymást díszítgeti a foszforeszkáló festékkel, amit a downhillezők használnak a biciklijükön. Lucasinho jelenléte valamiképpen emelte a verseny jelentőségét. Két lány tör utat hozzá a tömegen át. Tizenkilencedik századi európai férfinak öltöztek: frakk, kihajtott sarkú keménygallér, cilinder és monokli. Huncutkák és ultrakirály smink. Kesztyűs kezükben sétapálca. Famulusaik kicsiny sárkányok, az egyik zöld, a másik piros. Az egyik lány egy időpontot és egy helyet suttog Lucasinho fülébe. Érzi, ahogy a foga megcibálja a fülcimpájában lévő fémtüskét. Élvezetes kis fájdalom. Abena Aszamóa a vérét nyalogatta a holdjáróbuliján.

Pilar a lány, aki megmentette, és akivel megosztozott a mejadráján. Nem tartozik egyik családhoz sem, de felmegy Kodzsó lakására, és azonnal elalszik a vendégeknek kitett függőágyban. Még mindig világos van. Lucasinho alszik egészen a helybéli reggelig, és búcsúajándékként frissen sült muffint készít a lánynak.

A tálca maradékát elviszi erre az új bulira. Az Antares quadrában van, a város reggeli oldalán, egy tanulócsoport hét szobájában. Az előző éjjeli két lány fogadja. Még mindig tizenkilencedik századi arisztokratafiúknak öltözöttek.

Ó, süti – mondja az egyik.

De ez már régi – mondja a másik, ahogy ujját végighúzza Lucasinho aláöltözetén, és egy pillanatig az álla alatt tartja aztán. A lány ajka nagyon telt és nagyon vörös.

Csinálnunk kell valamit veled.

Az éjszaka maradékát azzal töltik, hogy újra kitalálják Lucasinho Cortát. A fiú kuncog, ahogy a lányok levetkőztetik, de elég hiú, hogy élvezze a pőreséget.

Látod, nem az a lényeg, kit csinálsz meg.

Annyira bi vagy, annyira szivárvány, annyira normális.

A lényeg, hogy ki vagy.

Mi vagy.

Kifestik, kozmetikumozzák, megváltoztatják a frizuráját, ideiglenes tetoválásokat fújnak rá, eljátszanak a piercingjeivel, felöltöztetik és levetkőztetik. Mindenféle retro és egyik sem, divattervező-tanoncok kitalációi – mindegyik nemhez és egyikhez sem.

Ez vagy te.

1980-as éveket idéző szabású aranylamé, derékban összehúzott ruha sonkaujjal és túltolt válltöméssel. Harisnyanadrág és vörös magassarkú.

Teljesen te.

A tömeg bólogat és helyesel és hujjog. Lucasinho először azt gondolta, valami beöltözős buliba jött: miniturnűrök és tütük, tükrökkel és kalickákkal egybefont hajak, kalapok és magassarkúak, szaggatott harisnyák és bőrök, magas szabású balett-trikók és térdvédők. Mindenki százféle különböző rendszerből állt össze, egytől egyig tökéletesen. Aztán rájött, hogy ez egy olyan szubkultúra, ahol mindenki egy szubkultúra.

Az egyik fiúnak tükör van a táskájában a kornak megfelelő kiegészítőként, és Lucasinho abban veszi szemügyre magát. Szívdöglesztően néz ki. Nem lány, nem is transz. Moço női ruhában. A homlokfürtjét hátrafésülték és zátonyt formáztak belőle zselével. A legenyhébb smink is vágófegyverré változtatja az arccsontját, a szemét pedig sötét gyilkossá. Úgy mozog, akár egy tűsarkús nindzsa. Nem lány, nem egészen fiú.

Szerintem tetszik neki – mondja Cilinder és Monokli.

Szerintem tudja, kicsoda – mondja Keménygallér és Sétapálca.

Az egyik lány elkapja: Szia, te vagy Lucasinho Corta, jó cucc, mutasd a pénzt. Azt mondja: Szeretnél eljönni egy buliba?

Hová?

Megadja a helyet, és Lucasinho csak akkor jön rá, amikor egymagában visszatér Kodzsóhoz, hogy a cím Twében, az Aszamóák fővárosában van, és hogy talán Abena Aszamóa is ott lehet. És ő ezt akarja, ez az, amit igazán, de igazán akar: mindig is a lányt, aki a tüskét döfte át a fülén.

*

– Különös ez a helyiség – mondja a zenész.

Lucas szófán ül. Nincs is más bútordarab itt, csak egy szék, épp a szófával szemben.

– Akusztikai szempontból tökéletes. Nekem tervezték, de attól még ez lesz a legjobb akusztika, amit eddig hallhatott.

– Hol…

Lucas a helyiség közepén álló székre mutat.

– A hangja – jegyzi meg a zenész.

– Igen – feleli Lucas halkan, nyomaték nélkül, és ez az egy szó betölti a szobát. Úgy hiszi, a két világon nincs még egy olyan zeneszoba, mint az övé. Hangmérnököket hozatott föl Svédországból felügyelni az építését. Lucas imádja tapintatot, amit áraszt. A mikrobarázdás falakba, a hangnyelő fekete padló alá és az alakítható mennyezetbe akusztikus csodákat építettek. Lucas meggyőződése, hogy ez az egyetlen vétke. Féken tartja a lelkesedését, amikor a zenész kinyitja a gitártokot. Ez kísérlet. Eddig még soha nem próbálta ki élőzenével a helyiséget.

– Ha nem bánja – biccent a padlón heverő nyitott tok felé. – Zavarja majd a hullámformákat.

A tokot kivitték, és a zenész gitárja fölé hajol, lágy összhangzatot pendít. A hangok olyan lágyan és tisztán szólnak Lucasnak, mintha lélegzetvételek lennének.

– Nagyon jó.

– Ide kellene jönnie és kipróbálni – mondja Lucas. – Csakhogy akkor ki játszana a gitáron?

Hangolás, majd a zenész hangszere fából készült testén nyugtatja kezét.

– Mit szeretne hallani?

– Kértem, hogy játsszon egy dalt a fogadáson. Édesanyám kedvencét.

– Az „Aguas de Marco”-t.

– Azt játssza!

Ujjak lebegnek a nyakon, szavanként egy akkord. Lucas hallott már erősebb, tanultabb hangot is, mint a fiúé… bensőséges suttogás, mintha csak magának énekelne. De cirógatja, énekes és gitárja közötti, ágyban folytatott beszélgetéssé változtatja a dalt. Hang és húrok szinkópája fogja közre az ütemet – elvész közöttük, és csak a párbeszéd marad: akkordok és szöveg. Lucas kapkodja a levegőt. Minden érzéke épp olyan finomra hangolódott, akár a gitár húrjai, harmonikusan élnek és rezonálnak, a játékosra és a dalra összpontosítanak. Íme, a saudade lelke. Íme, a szent misztériumok. Ez a szoba a temploma, a tereirója. Lucas összeszedi magát.

– „Eu vim da Bahia”? – kérdi. Régi João Gilberto-dal nehéz, ereszkedő akkordsorokkal és szívszaggató fordítással. Jorge biccent. „Lua de São Jorge”. „Nada sera como antes”. „Cravo e Canela”. Az összes régi dal, amit édesanyja a zöld Brazíliából hozott a Holdra. Gyerekkora dalai, az öblök, a dombok, a naplementék dalai, amiket Lucas sose látott és soha nem is láthat. A szépség magvai voltak, erősek és szomorúak a Hold szürke poklában. Lucas Corta fiatalon felismerte, hogy a pokol jutott neki. Az egyetlen módja, hogy átváltoztassa, hogy még túl is élje, ha uralja.

Érzi, ahogy könnycsepp csordul le az arcán.

Véget ér a „Por toda a minha vida”. Lucas némán, mozdulatlanul ül, hagyja, hogy lecsillapodjanak az érzelmei.

– Köszönöm – szólal meg. – Csodálatosan játszol.

Egy gondolat átküldi a díjat Jorge famulusának.

– Ez több, mint amennyiben megállapodtunk.

– Egy zenész amiatt panaszkodik, hogy túlfizetik?

Jorge fogja a gitártokot, és beleteszi a hangszerét. Lucas figyeli, milyen gonddal és szeretettel bánik a gitárral, letörli a húrokról a verítéket, lefújja a port a fogólapról. Akárha gyereket helyezne bölcsőbe.

– Ez a hely túl jó nekem – mondja.

– Ezt a helyet magának készítették – feleli Lucas. – Jöjjön el újra. Jövő héten. Kérem.

– Ennyi pénzért elég csak füttyenteni, és itt vagyok.

– Ne kísértsen!

És ott is van, a rebbenő mosolyban, az egymásra villanó tekintetekben.

– Öröm olyasvalakire találni, aki értékeli a klasszikusokat – mondja Jorge.

– Öröm olyasvalakire találni, aki érti őket – mondja Lucas.

Jorge felveszi a gitártokot. Toquinho kinyitja a zeneszoba ajtaját. Még a tompított léptek, a tok nyikorgása is tökéletes.

*

Fénypászma hullik a verekedőkre. A Késterem a napfény élénken világító, poros oszlopaiból álló alagút. A két alak – az egyik magas, a másik alacsony – előreszökken és táncol, cselez és figyel, hol fényben, hol árnyékban, mezítláb a mindent elnyelő padlón. Olyan szép, akár a balett. Rachel Mackenzie a nézőknek az ajtónál kialakított kicsiny erkélyéről figyel. Robson fürge és bátor, de tizenegy éves, Hadley Mackenzie viszont férfi.

A Holdon nincsenek törvények csak közmegegyezés, és a közmegegyezés kizárja a lőfegyvereket. A lövedékek nem egyeztethetők össze a túlnyomásos környezetekkel és a bonyolult gépezetekkel. Kések, bunkósbotok, fojtódrótok, kifinomult gépek és lassan ható mérgek, az Aszamóák kicsiny, biológiai orgyilkosok iránti rajongása: ezek az erőszak eszközei. A háborúk kis léptékű dolgok, szem és pillája közelségében vívják őket. Rachel utálja, hogy a Késteremben látja Robsont. Még jobban utálja azt, hogy a fiú szereti azokat a technikákat, amiket Hadley tanít neki, és ügyes is bennük. Leginkább azt utálja, hogy ez szükséges. Az Öt Sárkány nyugtalanul szunnyad kincsein. Hadley a családi párbajozó. Az Olvasztó teljes hosszában végighaladó szóbeszédek szerint Robert Mackenzie elrendelte, Jade Szun becsvágyát kordában kell tartani, és tisztavérű Mackenzie-kkel kell gondoskodni az öröklés folyamatosságáról. Nincs alkalmasabb személy arra, hogy megtanítsa Robsonnak, miként bánjon a késsel, azonban Rachel azt kívánja, bár lenne egy másik, jobb kapcsolódási lehetőség is a fiú és Hadley között! A sport – amilyen az apja megszállott kézilabda-szeretete – egészséges és hasznos lenne, és levezetné Robson energiáit.

Nézzétek csak, karcsú, de éles, akár a penge a jobb kezében. Az edzéshez húzott nadrág lóg karcsú derekáról. Beesett mellkasa zihál, ám a pillantása mindent lát a hosszú helyiségben. Kiáltás. Robson kirúg, hogy térdkalácsot törjön, nyomában hosszú vágást indít, magasan balról jobbra lefelé. A szemre, a torokra céloz. Hadley elhúzódik a rúgás elől, belép a kés távolságába, és csavarint a karon. Robson felkiált. A kés leesik. Hadley elkapja, mielőtt még a padlóra ér. Újabb csavarás és akasztás, Robson a hátán hever. Hadley, mindkét kezében késsel lecsap a fiú torkára.

– Ne!

A pengék Robson barna bőrétől egy milliméterre állnak meg. Izzadságcsepp hullik Hadley homlokáról a fiú szemébe. A férfi vigyorog. Még csak meg sem hallotta Rachel kiáltását. Nem őmiatta fogta vissza magát. Csak ők ketten vannak ott. Nem létezik semmi más. Az erőszak intimitása.

– Mi a szabály, Robbo? Ha kést szerzel…

– Ölnöd kell vele.

– Most… most az egyszer életben hagylak. Szóval, mi a mai lecke?

– Soha ne veszítsem el a kést.

– Soha ne engedd el! A fegyvereiket használd fel ellenük – mondja valaki az ajtóból.

Rachel nem hallotta belépni Duncant. Apja hatvanas évei elején jár, de olyan a lendülete és a tartása, akár egy húsz évvel fiatalabb férfinak. Öltönye egyszerű szürke, konzervatív, egysoros, a szabása hajszálpontos, mégsem kérkedő. Esperance, a famulusa dísztelen szürke gömb, egyedüli különlegességei a felszínén végighömpölygő folyadékot idéző hullámok. Duncan Mackenzie gyakorlott minimalizmusában és mértékletességében nincs semmi, ami azt hirdetné, ő a Mackenzie Művek ügyvezetője. Mégis minden, ami ő, ezt közli a világgal.

– Ügyes? – kérdezi.

– Téged felszabdalna – mondja Hadley.

Duncan Mackenzie savanyú, féloldalas mosollyal válaszol.

– Hozd magaddal, Rachel – szólal meg. – Szeretném, ha találkozna valakivel.

– Öt perc múlva a zuhanyzóban lesz – mondja a nő.

– Hozd magaddal, Rachel – ismétli Duncan Mackenzie. Robson az anyjára pillant. A nő biccent. Hadley magasba emeli kését: harcosok köszönnek így.

*

Rachel Mackenzie mindig is viszolygott Bryce bácsitól. Robert egy rémség, de Bryce Mackenzie, a gazdasági igazgató, egy szörnyeteg. Óriási ember – még a második generációsok között is magasnak számít, és a holdi nehézkedés lehetővé tette számára, hogy csak úgy halmozza magára a súlyt. Hatalmas, furcsamód apró lábon egyensúlyozó emberhegy. Nem egyszerűen kövér, hanem roppant méretű. A nagy emberekre gyakorta jellemző könnyedséggel és finomsággal mozog.

Bryce Mackenzie végigméri Robsont, mint valami szobrot, mint valami bankszámlát.

– Milyen csinos fiú.

Az egyik ifjú örökbefogadott mentateát szolgál fel. Bryce Mackenzie hivatalosan serdülőkorban talál rá a fiaira, és örökbe fogadja őket, majd munkát biztosít számukra a cégnél. Sokan házasodtak be, néhányan ki, páran apák lettek. Bryce szoros kapcsolatot ápol korábbi szeretőivel, és bőkezűen támogatja őket. Soha nincs semmiféle botrány – ahhoz túlságosan kötelességtudó. A teahordó a jelenleg Bryce-nak szolgáló három amor egyike. A teáspoháron találkoznak az ujjaik. Egy pillantás, mosoly. Rachel elképzeli a fiút Bryce-on, az emberhegy Bryce-on. Lovagol, csak lovagol. A segge csattog.

– Robson, hadd mutassam be az új férjedet! – mondja Duncan. Rachel szeme tágra nyílik. – Ő Hoang Lam Hung.

Felnőtt, izmos férfi: huszonkilenc, vagy harmincéves lehet.

– Az egyik fiúd – mondja a nő. Bryce puha, telt ajka elfehéredik megbántottságában.

– Rachel – szól rá Duncan. Hung lerázza magáról a sértést, de ajka görbületében ott a fájdalom repedése.

– Itt van a nikáh. – Bryce ugyanabban a pillanatban csúsztatja át az asztalon a kinyomtatott szerződést, amikor megérkezik Camenyhez. Jogi al-MI lép elő, és rövid pontokba foglalja össze az egészet.

– Most vicceltek – szólal meg Rachel.

– A megszokott forma. Semmi riadalom, semmi meglepetés. – mondja Bryce.

– Megkérdeztétek már Robsont arról, melyik irányba hajlik? – kérdezi a nő.

– Apa akarja – feleli Duncan Mackenzie.

– Hogy mi? – kérdez vissza Rachel. Azt kívánja, bár ne képzelte volna el, ahogy a teás fiú lovagol Bryce meztelen tömegén. Olyan ocsmány fantáziaképekhez vezeti el, hogy eltakarja szájával a kezét.

– Bryce is mondta, a szokásos.

– Kell még egy-két nap.

– Mégis mit lehet ezen egyáltalán fontolóra venni? – kérdi Bryce. Rachel tehetetlen. Olvasztóban Robert Mackenzie akarata a törvény, és ő épp a családfő hatalmának szívében áll. Nincs senki, akihez fordulhatna. Jade Szun mindig a férje mellé áll majd. Hung lehet kedves vagy kegyetlen, a lényeg, hogy a házassággal Robson a Mackenzie-k foglya lesz.

Duncan lehúzza a tollról a kupakot. Cameny feladja a digitális aláírás paneljét a virtuális szerződésen.

– Ezt soha nem bocsátom meg, Bryce.

– Jegyezve, Rachel.

Két gyors, határozott bökés a tollal, és már ki is szúrná Bryce szemét. De aláírja, Cameny pedig odanyomja a digitális jinjét. És ezzel kész.

– Robson, fiam. Menj oda az új férjedhez – mondja Duncan.

Hung feláll, kitárja a karját. Rachel letérdel, és magához öleli a fiút.

– Szeretlek, Robbo. Mindig szeretni foglak, és soha nem hagyom, hogy bajod essen. Hidd el!

Kézen fogva vezeti át a fiút a helyiségen. Három lépés és megváltozik a világ: fiúból férj lesz. Rachel egészen Hung mellé áll, és hangosan suttog a fülébe.

– Ha bántod, ha akár csak hozzányúlsz, megöllek, és mindenki mást is, akit az életedben bármikor is szerettél. Hogy tudd.

Rachel Hungnak mondja, de közben Bryce-ot figyeli. A férfi csillogó, telt szája megint elégedetlenül elhúzódik.

– Gondját viselem, Ms. Mackenzie.

– Gondom lesz rá, hogy így legyen.

Hung Robson vállára teszi a kezét. Rachel legszívesebben eltörné az ujjait, szépen, egyesével. Legyintéssel hessenti el a fiától.

– Figyelmeztettelek.

Valaki megérinti a karját: az apja.

– Gyere, Rachel!

Nyílik az iroda ajtaja, és belép Duncan két fogdmegje.

– Szerinted most mit teszek majd, apa?

– Gyere, Rachel.

Rachel Mackenzie megcsókolja a fiát, és elfordul tőle – gyorsan, hogy senki ne láthassa a kifejezést az arcán. Soha de soha többé nem hagyja, hogy a nagybátyja, az apja, a nagyapja lássa azoknak a szögeknek a nyomát, amiket most vertek keresztül a szívén.

– Anya, most mi van? – Mögötte zárul az ajtó, de még hallja fia kiáltozását. – Mi történik? Félek! Félek!

Soha ne engedd el, ezt mondta az apja. Fordítsd ellenük a saját fegyvereiket.

*

A zsilip óriási, buszoknak és kocsiknak készítették, Marina mégis a klausztrofóbia szívszorítását érzi, ahogy becsukódik az első kapu a háta mögött. Míg a zsilipkamrában csökken a nyomás, körülnéz. A részletek megfigyelése az eszköze, hogy legyűrje a szűk zárt terekben érzett félelmét. Feloldódni az észleletekben. A por ropogásában a csizmája alatt. Az egyre halkuló sziszegésben, ahogy kiszivattyúzzák a levegőt. A testére szoruló fetöltőben, ahogy az okosszövet igazodik a vákuumhoz. Egészen furcsán festenek a csapata válla fölött lebegő famulusok. Nekik is virtuális fetöltőt kellene viselniük.

José, Szaadijja, Thandeka, Patience. Oleg halott. A fizika ölte meg. Összekeverte a súlyt és a tömeget, a sebességet és a lendületet. Igazi holdbélahiba. Azt hitte, félkézzel megállítja a mozgó teherszállító lapot. A lendület keresztültolta kinyújtott karja csontjait a mellkasán, bele a szívébe.

Oleg, Blake odafenn, Bairro Altóban. Annyian haltak meg Marina Holdon töltött rövid élete alatt, amennyien a Földön leélt hosszú évek alatt. Oleg halálával megnőtt a szakadék közte és a csoportja többi tagja között. José többé nem áll szóba vele. Tudja, hogy a csoport őt hibáztatja. Vészmadár lett, az, aki bevonzza a rossz karmát. Új holdi szó ütötte meg az utóbbi időben néhányszor a fülét: apatu – a viszálykodás szelleme. A Hold a mágia és a babonaság anyja.

Képtelen kiverni fejéből a nagy futást. Nem érti, hová tűntek az órák és a kilométerek. Nem érti, hogyan oldódhatott fel egy észszerűséget ennyire nélkülöző dologban. Nem szólt semmi másról, csak endorfinról meg adrenalinról, ám az ágyában fekve rendszeresen érzi a lábak ritmusát, hallja a dobok szívdobbanását. Alig várja, hogy visszatérjen. Legközelebb testfestékkel.

Forgó, vörös fények.

– Nyomás kiegyenlítve – mondja Hetty. Ő is, akárcsak a többi famulus, kihuny. A csoporttagok neveként, a fej fölött zölden lebegve öltenek új alakot. Zöld, mert minden rendszer az elvárt módon működik. Sárga a riadó: levegőellátás, víz, akku, környezeti figyelmeztetés. Vörös a veszély. Villogó vörös: jelentős, halállal fenyegető közvetlen veszély. Fehér a halál.

– Rádió-ellenőrzés – mondja Carlinhos. Marina bemondja a nevét és az aznapi kis nyelvtörőt, hogy ellenőrizzék, nem kapott oxigénnarkózist.

– Vétel – teszi hozzá még sietve. Annyi mindenre kell emlékezni.

– Nyílik a külső zsilipajtó. – Újra Carlinhos. Fetöltője csupa matrica, logó és ikon, de háta közepén ott van Ogun, São Jorge, a személyes orixája. A külső zsilipajtó mellett Hold úrnő ikonja a falon. Arca koponyaoldalát kesztyűs kezek ezrei koptatták el. Szerencsét hoz. Elűzi a halált.

– Ő Hold úrnő. Szárazabb a legszárazabb sivatagnál, forróbb a legforróbb dzsungelnél, ridegebb ezer kilométernyi antarktiszi jégnél. Ő minden pokoli világ, amit csak ember valaha is kitalált. Ezernyi módját ismeri annak, ahogy megölhet titeket. Ha nem tisztelitek, meg is teszi. Gondolkodás nélkül. Irgalmatlanul.

A holdbélák felsorakoznak megérinteni Hold úrnőt. Sivatagok, őserdők, Antarktisz: Marina arra gondol, Carlinhos mindebből soha semmit nem tapasztalt meg. Régi mantrának hangzottak ezek a szavak. A pornyelők imájának. Marina végighúzza ujját Hold úrnő ikonján.

Csizmája talpán át érzi a külső zsilipajtót, ahogy csikorogva felnyílik. Szürke ajtó és szürke padló közötti szürke sáv tárul csúf gépezetekre. Holdkocsik, kiszolgálóbotok, kommunikációs tornyok lágere, a BALTRAN felfelé ívelő szarvai. Eldobott, tönkrement, karbantartásra váró gépezetek. Egy akkora szeparátor, hogy még ehhez a hatalmas ajtóhoz is túl magas, sárga villogók láncaival kipányvázva: forgófényekből és jelzőlámpákból álló karácsonyfa. Napelemek táblái, amint lassan követik a napot. A távolban dombok. A Hold felszíne roncstelep.

– Menjünk sétálni – mondja Carlinhos Corta, és felvezeti csapatát a rámpán. Marina kilép a felszínre. Nincs váltás, nincs különbség a bent és a kint között, még a csupasz táj, a pőre ég jellegzetes érzése sem. A közeli láthatár egyértelműen ívelt. Carlinhos fényfüzérekkel kijelölt kilométeres hurkon vezeti végig őket. Holdbélák százai sétáltak végig ezen az úton, csizmanyomok a csizmanyomos csizmanyomokon. Csizmanyomok, keréknyomok mindenütt, kúszó-mászó robotok finom lábujjhegyléptei mellett. A regolit az összes megtett utazást megőrző palimpszeszt. Elképesztően csúf. Marina, mint minden gyerek, akinek távcső került a kezébe, egykor a Nagy Farokra irányította: hatalmas, száz kilométer hosszú, meredező pöcs, amit rengeteg szabadidővel rendelkező építőmunkások jártak bele csizmáikkal és kocsikerekeikkel a Mare Imbriumba. Tizenöt évvel ezelőtt már elmosódott és heges volt a későbbi csapatok nyomaitól. Nem hiszi, hogy mostanra bármi maradt még jókedvű, kisfiús szellemességéből.

Marina felnéz. És nem hagy több csizmanyomot.

Félföld emelkedik a Termékenység tengere fölé. Még soha nem látott ennél kékebb, valóságosabb dolgot. A félgömböt az Atlanti-óceán uralja. Felismeri Afrika nyugati karját, Brazília szarvát. Nyomon követheti az óceáni viharok örvénylését, amint bevonzza őket a Karibi-térség medencéje, ahol szörnyek és fenevadak lesznek belőlük, és a Golf-áramlat íve mentén pörögve indulnak a most nem látható Európa irányába. A keleti terminátort hurrikán fedi el. Marina könnyedén felismeri spirális szerkezetét, közepén a vihar szemét. Kék és fehér. Zöldnek sehol semmi nyoma, de soha nem látott még ennél élőbb dolgot. A VTO-kompon is lenézett a Földre a megfigyelőbuborékból, és elámult a szeme elé táruló pompán – a felhők áramlásán, a forduló bolygón, a világ peremén, a napfelkelte vonalán. A kifelé tartó pályát felerészben azzal töltötte, hogy nézte az elmaradó Földet, a másik felében figyelte, hogyan növekszik a Hold. Marina még soha nem látta a Holdról a Földet. Most ott gubbaszt az égen – annyival nagyobb, mint ahogy eddig képzelte, annyival messzebb van. Fényes, félelmes és fenyegető – se elérni, se megérinteni nem lehet. Marina üzenete egy és egynegyed másodperc alatt repül el a családjáig. Ez az otthon és te messze vagy tőle – ez a teliföld üzenete.

– Egész nap itt állsz majd? – reccsen Carlinhos hangja Marina zárt csatornáján, ő pedig riadtan és szégyenkezve ébred rá, hogy mindenki a zsilipnél van már, míg ő bolond módjára áll ott, bámul föl, a Földre.

Ez is más. A kompból lefelé nézett a bolygóra. A Holdon mindig fölfelé van a Föld.

– Mennyi ideig álltam ott? – kérdezi Carlinhost, míg kiegyenlítik a nyomást a zsilipben.

– Tíz percet – jön a válasz. Légborotvák fújják ki a port a fetöltőkből. – Amikor először mentem fel, pontosan ugyanezt tettem én is. Addig álltam és bámultam, amíg São Jorge be nem adta az alacsony oxigénszint figyelmeztetőjét. Soha még csak hasonlót se láttam. Heitor Pereira ott volt velem. Az első, amit mondtam: „Ezt ki tette oda?”.

Carlinhos kicsatolja a sisakját. Abban a néhány másodpercben, amikor a beszélgetések négyszemközt maradhatnak, Marina megkérdi: – Most mi lesz?

– Most iszunk egyet – feleli a férfi.

*

– Hozzád ért?

A kis kocsi egyenesen az Oceanus Procellarumból bukik elő. Teljes sebességgel ront neki minden egyes bukkanónak és kőnek, felpattan a levegőbe, és a por finom fröccsenései közepette ér talajt. Száguld tovább, kerekei mögött nagy porfelhők. Két utasa zötykölődik, zúzódásokat szerez, vadul rázkódik ide-oda, előre-hátra ring biztonsági övei mögött. Rachel Mackenzie a működési képességei határáig tolja a kocsi sebességét.

Vadászik rá a Mackenzie Művek.

– Csinált veled valamit? – kérdezi ismét a motorok visítása, a felfüggesztés nyikorgása-puffanása közepette. Robson a fejét ingatja.

– Nem. Nagyon kedves volt. Vacsorát készített, és beszélgettünk a családjáról. Aztán kártyatrükköket tanított. Megmutathatom. Nagyon jók – nyúl fetöltőjének egyik utólag felerősített zsebéhez.

– Ha odaérünk – mondja Rachel.

Azt gondolta, több ideje lesz. Nagyon gondosan tervezte el a csalijait és a megtévesztésnek szánt húzásait. Ehhez értettek a Mackenzie-nők. Cameny Meridiánba tartó sínautót foglalt le. Rachel még a zárat is megberhelte, hogy azt a benyomást keltse, mintha két ember távozott volna. Robert Mackenzie húsz kilométeren belül távvezérléssel megállította a járművet. Ezzel egyidőben két holdkocsi indult el Olvasztóból ellentétes irányba. Az első a nyilvánvaló utat választotta: északkeletre tartott a Dajjang Rimae Maestlinban lévő szerverfarmjára. Logikus menekülési útvonal – a Szunok megrögzötten el nem kötelezett csoportnak számítottak a holdi családi politizálásban. A Szun-háznak nem volt félnivalója Robert Mackenzie haragjától.

Ő viszont a logikának ellentmondó úton indult el. Látszólag délkeletnek tartott, a régi sarki tehervonal felé. Az úton végig generátorházak és utánpótlás-lerakatok vannak. Holdi mértékkel mérve ősrégi hagyomány értelmében a Voroncovoknak meg kell állítaniuk a szerelvényt bárkinek, aki a pálya mellől villogtatva leinti. Ezt követően minden egyéb megállapodás kérdése, de a segítségnyújtás és támogatás hagyománya még él. Duncan Mackenzie mostanra nyilvánvalóan biztonsági céget bérelt, hogy az összes fontos állomáson – Meridiánban, Királynőnél, Hadleynél – nézzék át a szerelvényeket. Csakhogy Rachel Mackenzie nem azt tervezi, hogy ezek valamelyikébe megy. Még csak a vasútvonalat sem érinti.

A kocsi ablaktalan, levegő és nyomás sincs benne, alig több szállítási és energiarendszernél. Az automata visszatérést, a távvezérlést ezen és a másik, ellenkező irányba küldött csalijárművön is kiiktatták. Rachel mindig is ügyesen programozott. A család soha nem értékelte ezt a képességét – ahogy a többit sem. Valódi úti célja az eldugott BALTRAN-állomás Flamsteedben. Egy sor ugrást vett tervbe. Csakhogy a Mackenzie Művek kocsijai közelednek a délen és keleten található kitermelőüzemekből. Cameny suttogásig van lecsavarva: Rachel nem szeretné hirdetni a helyzetét a hálózaton. Azt reméli, a vadászok a vasútvonalnál igyekeznek majd útját állni. Az utazási időket igen pontosan ki lehet számítani. Kíméletlenek és ridegek az egyenletek. Ha az átjátszóállomásra tippelnek, akkor elkapják. Ha a fővonalra gondoltak, akkor sikerülhet elmenekülnie. Csakhogy fel kell lépnie a hálózatra, amivel az egész Holdnak bejelenti, hol is van éppen.

– Nemsokára ott leszünk – mondja a fiának. Nézz csak rá, ahogy be van csatolva a fetöltőjében a kocsi keskeny belsejének túlsó oldalán, térde az övéhez ér. Nézz csak rá! A sisak vizorja eltakarja a haját, arca formáját, minden figyelmet a szemére, arra a nagy zöld szemére irányít. Nincs szebb világ – sem ez a szürke, sem odafenn a nagy kék –, mint azé a szempáré.

– Beszélnem kell valakivel. Bekapcsolom Camenyt, de Dzsókerrel ne tedd ezt. Még ne.

Egészen testi a megnyílás érzése, ahogy Cameny felkapcsolódik a hálózatra – mintha tüdeje mélyéről venne levegőt.

Ariel Corta famulusa fogadja a hívást. Kérem, tartsa. Majd maga Ariel Corta jelenik meg Rachel lencséjén.

– Rachel. Mi a helyzet?

Ariel öltözéke, haja, bőre, sminkje is makulátlan. Rachel mindig is sznobnak, zárkózottnak, törtetőnek tartotta sógornőjét. Elég tisztesség van benne, hogy felismerje az irigységet… ezek a brazilok élvezhetnek minden adományt és kegyet. Ariel a bíróságon számos alkalommal legyőzte már a családját, de most szüksége van rá.

Összefoglalja a szökésüket. Cameny átdobja a nikáhot.

– Egy pillanatot kérek. – Ariel helyét rövid időre Beijaflor veszi át, majd visszatér. – Szokásos házassági szerződés, amivel az unokatestvérem tízéves házasságban köteleződik el Hoang Lam Hunggal. Kemény.

– Szedd ki belőle!

– A szerződés jogerős és érvényes. A kötelezettségek világosak. Egyetlen feltétel sem teljesül, ami alapján felmenthetem alóla Robsont. Viszont érvényteleníthetem a szerződést.

– Tedd meg! Tizenegy éves. Kényszerítettek, hogy írjam alá.

– Jogi szempontból nincs megszabott alsó határa a házasságnak, sem a beleegyezésnek. A mi jogrendszerünkben a kényszer nem számít feltétlenül védekezési alapnak. Be kellene bizonyítanom, hogy amikor elmaradt az egyeztetés Robsonnal a szexuális érdeklődését illetően a szexuális tevékenységre vonatkozó cikkely aláírása előtt, megsértetted a vele kapcsolatban érvényes szülői szerződésedet. Ez érvénytelenítené a nikáhot. Nem a te érdekedben lépnék fel. Robsont képviselném ellened. Azt próbálnám bizonyítani, hogy rossz anya vagy. Lucretia Borgiához mérhetően rossz anya. Azonban ennek a tettnek a végrehajtásával, azzal, hogy Robsonnal menekülsz, jó anyaként viselkedsz. Ez egy 22-es csapdája. Megvan a módja, ahogy ki lehet kerülni.

– Nem érdekel, mennyire rossznak festenél le.

Vajon látja, ahogy Ariel Corta, a tökéletes Ariel Corta a lehető leghalványabb mosolyt villantja fel?

– Sok lesz a mocsok.

– A Mackenzie-k a mocsokból építették fel a vagyonukat.

– Ahogy én is. Robsonnak fel kellene fogadnia és szerződést kötnie. Ismét csak egy jó szülő tanácsolná neki azt, hogy fogadjon fel. Nem hivatalosan fel kell hívnom rá a figyelmedet, hogy ha ezt bíróság elé viszed, az egyértelmű és nyílt konfliktust jelent a családjaink között. Ez hadüzenet.

– Csak akkor, ha Rafa megtudja, hogy harc nélkül engedtem el Robson kezét. Puszta kézzel tépné szét Olvasztót, hogy visszakapja.

Ariel Corta bólint.

– Ennél kibogozhatatlanabb helyzetet elképzelni sem tudok. Olyan, mintha a nagyapád szándékosan a lehető legprovokatívabb lépést választotta volna.

A kocsi megrándul. Rachel biztonsági hámja megfeszül a váratlan gyorsulás miatt. És újra. Valami újra meg újra nekicsapódik a járműnek. Nem hallja, érzi a vágók, fúrók rezgését. Hirtelen lassítás: a kocsi mindjárt megáll.

– Mi történik? – kérdi Ariel Corta. Tökéletes álarcán aggodalom.

– Cameny, mutasd! – kiáltja Rachel.

– Értesítem Rafát – mondja Ariel, majd Cameny bevillantja a külső kamerák képét Rachel lencséjére. A karbantartó drón apró fogú rémálomként csüng a kocsin. Karok és vágószerszámok nyesik-tépik a kábelezést és a tápvezetékeket. A kocsi még jobban lelassul, ahogy a drón újabb akkumulátorral szakítja meg az összeköttetést. Hogy lehet itt ez a gép? Honnan jött? Cameny pásztáz a kamerákkal: ott, alig kétszáz méterre van a BALTRAN-állomás magasba törő szarva a napelemek csalitosában. Ez a válasz: a családja új feladatot adott az állomás karbantartó egységének.

Ám arról megfeledkeztek, hogy a kocsiban nincs túlnyomás. Kétszáz méter a vákuumban könnyed séta fetöltőben.

Rachel megérinti Robson térdét. A fiú összerezzen – szeme a félelemtől tágra nyitva.

– Amikor azt mondom, indulunk, kövess! Ezt gyalog kell befejeznünk.

A kocsi csontzörgető ütközésben oldalra borul. Rachel durván az öveknek feszül. A jármű mozdulatlan, eszelős szögben felbillenve áll. A drón levágta az egyik kerekét. Aztán végez az utolsó kamerával is.

– Robson, drágám: indulunk.

Lerobban a fedél. Por, dombok, fekete, jellegtelen mennyek. Rachel megkapaszkodik a fülke oldalában, és kitornázza magát. A regolitra érve már fut is. A válla fölött hátrasandít, látja, ahogy Robson kolibrikönnyedén ér talajt, és szedi is a lábát. A drón a kocsi roncsai fölött kuporog. Rachel Bryce Mackenzie-re gondol, a rákra, hogyha a rák járni, vadászni tudna.

A bot most manipulátoraira támaszkodva kiemelkedik a roncsok közül. Vágószerszámokat, hosszú, éles műanyag ujjakat bont ki magából. Lemászik a felszínre, megindul felé. Nem gyors, viszont feltartóztathatatlan. És vannak még műveletek, amelyeket Rachelnek el kell végeznie, mielőtt Robsonnal biztonságba katapultálhatnak.

– Robson!

A bot lépésről lépésre közelebb ér hozzá. A fiú bizonytalankodik a regoliton. Nem tudja, hogyan kell mozogni vákuumban, hogyan kerülje el, hogy vakító porfelhőket rúgjon fel. Apja túl sokáig óvta a széltől is, túl sokáig tartotta Boa Vista méhmelegében. Ki kellett volna vinnie ötévesen, látni a Földet, ahogy a Mackenzie-k szokták. Kellett volna, lehetett volna, jó lett volna.

– Kilövésre kész – szól Cameny. A személyi zár miatt egyszerre csak egy ember mehet be. A Marékon egyszerű és gyors a BALTRAN-rendszer – elsősorban teherszállítás a feladata.

– Befelé! – kiáltja Rachel. Robson négykézláb megy át a zsilipen. Annyira ügyetlen.

– Bent vagyok!

Cameny bezárja az ajtót. Rachelnek most el kell forgatnia a kapszulát. Lassú. Miért ilyen lassú? Hol a bot? Még egy hátravetett pillantásra sincs ideje. Foga között szisszen a lélegzet a teljes összpontosításban, ahogy Cameny megkezdi a kilövési folyamatot.

A jobb lábikrájában olyan éles és határozott a fájdalom, hogy még felkiáltani sem tud. A lába nem tartja már. Valamit elvágtak. A sisakkijelző vörösen villog – zihál, ahogy a fetöltő szövete ráfeszül a szakadásra és zárja a sebet.

– Térd mögött átvágták a jobb térdinadat – jelenti be Cameny. – Megsérült a ruha. Vérzel. Itt van a bot.

– Engedj be! – sziszegi a nő, aztán érkezik a fájdalom, még annál is több, amennyiről egyáltalán elképzelése volt, hogy létezhet a világegyetemben, és ő ordít – rettenetes, gyötrelmes, hangos ordítások. Emberi torokból lehetetlenségnek hangzó ordítások. Mozgás, rebbenés, újabb tiszta vágás, és Rachel a földön. A bot fölötte, árnyéka kirajzolódik a fekete égen. Rachel ruhájának fényei három fúrón csillannak, amint a sisakja vizorja felé közelítenek.

– Lődd ki, Cameny! Vidd el innen!

– Kilövési folyamat – mondja Cameny. – A túlélési esélyed nulla. Viszlát, Rachel Mackenzie!

Fúrószárak visítanak a keményített vizoron. És a végén Rachel Mackenzie csak haragot lel: haragot, amiért meg kell halnia, hogy itt, a magányos Flamsteed hidegében és mocskában kell történnie, haragot, amiért mindig a család baszik ki az emberrel. A vizora szétreped. Ahogy sisakjából kirobban a levegő, érzi a talaj remegését, látja a BALTRAN-kapszula villanását a vetőcső szájánál.

Elment.

*

Rafa Corta maga a düh és a mennydörgés, öles léptekkel halad biztonsági különítménye elején. João de Deus az ő városa – arcát jól ismerik a Corta Hélio munkásai és a támogató egységek dolgozói, de nem ilyennek: a harag és az öröm ikonja most. Ő Igazságos Xango, São Jeronimo, bíra és védelmező. Emberei kerülik a tekintetét, és utat adnak neki.

A fiú már kilépett a zsilipből. Egymagában áll az érkezési oldalon, még mindig fetöltő és sisak van rajta, pormocskos, famulusa ott lebeg bal válla fölött.

– Tanított egy kártyatrükköt – mondja Robson. Dzsóker közvetíti szavait a sisakon túli világnak. – Nagyon jó trükk.

Kesztyűs kéz vesz elő egy pakli kártyát a combján lévő zsebből. Robson kiteríti. A hangja élettelen, színtelen, idegen. Dzsóker minden rezdülést közvetít.

– Válassz egyet!

Ujjai közül kiperegnek a lapok. Térde megroggyan, előredől. Rafa ott van, hogy elkapja.

– Édesanyád – rázza a reszkető fiút. – Hol van édesanyád?

Duncan Mackenzie átviharzik Olvasztón. Az emberek utat engednek neki, a gépek alkalmazkodnak hozzá. A Mackenzie Művek ügyvezetőjét nem lehet holmi biztonsági szabályokkal megváratni. Ebben a sápadt haragjában semmiképp. Duncan Mackenzie dühe szürke, akár az öltönye, a haja, a Hold felszíne. Esperance tompa ónlabdává keményedett.

Jade Szun-Mackenzie Robert Mackenzie magánkocsijának zsilipjénél találkozik vele.

– Apád a szokásos vértisztításon esik át éppen – mondja. – Te is megérted, hogy a folyamatot nem lehet megzavarni.

– Látni akarom. – Duncan Mackenzie hangja annyira hideg, amennyire forró a feje fölött a fém.

– A férjem kényes és fontos gyógyászati kezelésen megy keresztül – ismétli meg Jade Szun. Duncan Mackenzie a torkát markolja. Fejét az ajtónak csapja. Kövér vércsepp gördül le lassan a fehér ajtón.

– Fejbőri zúzódásod van és fennáll az agyrázkódás lehetősége – mondja a nő famulusa, Tung Zsen.

– Vigyél hozzá!

– Vannak képeim – mondja Esperance. A famulus felülről-oldalról készült képet vetít Duncan Mackenzie lencséjére: a vén iszonyat diagnosztikai ágyban fekszik. Emberi és gépápolók veszik körül. Csövek és drótok lüktetnek vörösen.

– Ez nem valódi. Akár ti is elküldhettétek Esperance-nak. A kurva anyátokat, képesek vagytok rá!

– Kurva. Anyátokat? – suttogja Jade Szun. Duncan Mackenzie kiengedi a markából.

– A lányom meghalt – mondja. – A lányom meghalt, érted?

– Duncan, nagyon sajnálom. Ez rettenetes. Rettenetes. Programhiba.

– A mentőcsapat pontos vágásokat talált a fetöltőjén. Az a bot átvágta a térdinait. – Duncan Mackenzie tenyerével takarja el a száját a borzalomban. Egy másodperccel később azt mondja: – Fúrónyomokat találtak a sisakján. Ez egy nagyon pontos programhiba.

– A sugárzás nyomán rendszeresen keletkeznek kisebb meghibásodások a csipekben. Te is tudod, hogy ez járványszerű probléma.

– Engem te kurvára ne sértegess! – bömböli a férfi. – Járványszerű. Járványszerű! Miféle egy szó ez? A lányomat megölték. Az apám parancsára?

– Robert soha nem tenne ilyesmit. Nem gondolhatod azt, hogy az apád… az okóm, a férjem… parancsot adna a saját unokája meggyilkolására. Ez nevetséges. Nevetséges és felháborító. Láttam a jelentést. Rettenetes robotbaleset történt. Adj hálát azért, hogy a fiúnak nem esett baja!

– A Corták pedig úgy hordozzák körbe, mint valami újonnan szerződtetett kézilabdasztárt. Amikor az a hülye Rafa Corta nem káromkodik, átvágja majd a torkát minden Mackenzie-nek, aki a szeme elé kerül. Emiatt most a háború peremén egyensúlyozunk.

– Robert soha nem foglalkozna olyasmivel, amivel veszélynek tenné ki a céget. Soha.

– Rengeteg mindent adsz az apám szájába. Szeretném ezt tőle magától hallani. Engedj át!

Jade Szun előrelép. Nincs más út az ajtón át, csakis rajta keresztül.

– Hogy mit mondasz?

– Ahogy te is mondtad, Robert soha nem bántaná az unokáját.

– Most vádaskodsz?

– Miért nem engeded, hogy találkozzak az apámmal?

Duncan Mackenzie a vállánál fogva ragadja meg a nőt, felemeli és lendületesen nekivágja az ajtónak. Szun összeroskad. Kezek nehezednek a férfi vállára. Erős karok birkózzák le és rángatják el a ziháló, döbbent nőtől. Duncan Mackenzie kitépi magát a markokból, hogy szembenézzen a támadóival. Négy férfi, épp olyan szürke és céges öltönyben, mint az övé. Megtermett férfiak, holdbélák, földi izomtól duzzadnak.

– Hagyjatok minket – utasítja őket. A négy férfi meg sem rezdül. Tekintetük Jade Szunra rebben.

– Ők a személyes embereim – mondja a még mindig sápadt és reszkető nő a padlóról.

– Mióta? – harsogja Duncan. – Kinek az utasítására?

– Az apádéra. Mióta nem érzem magamat biztonságban Olvasztóban. Duncan, szerintem menned kellene.

A legnagyobb testőr – hegyomlásszerű maori, tarkóján hullámot vető izmokkal – Duncan Mackenzie vállára teszi a kezét.

– Vedd le rólam a szaros mancsodat – mondja a férfi, és félrecsapja a tenyeret. Csakhogy négyen vannak, nagyok, és nem ő rendelkezik velük. Felemeli a kezét: nincs velem semmi gond. A biztonságiak hátralépnek. Kisimítja a zakóját, megigazítja a mandzsettáját. Jade Szun emberei Duncan Mackenzie és a mostohaanyja között foglalnak helyet.

– Találkozom az apámmal. És saját nyomozást indítok, hogy kiderítsem, mi történt ott.

Duncan Mackenzie megfordul és elsomfordál: szégyen és megaláztatás van abban, ahogy végigmegy az olvasztótükrökből való fénypászmákon, de van még idő egy utolsó, habár megkésett visszaszólásra.

– Én vagyok ennek a cégnek az ügyvezetője. Nem az apám. Nem a te kibaszott családod!

– Az én kibaszott családom vállt vállnak vetve áll a te kibaszott családoddal – kiáltja Jade Szun. – A Voroncovok barbárok, az Aszamóák parasztok, a Corták pedig gengszterek, egyenesen a favelából. A Szunok és a Mackenzie-k építették ezt a világot. Ez a világ a Szunoké és a Mackenzie-ké.

*

– Soha nem veszi le azt a ruhát.

Helen de Braga és Adriana Corta a nyolcadik emeleti erkély korlátjánál, Ogun és Oxossi arccsontja között áll. Az arcok szárazak, a vízeséseket elzárták. Kertészek, emberek és robotok takarítják az iszapot a tavacskákból és a patakokból.

– Valahányszor összekoszolódik, Elis nyomtat neki újat – mondja Adriana. Luna imádott vörös ruhájában, mezítláb rohan végig a tavacskák fenekén maradt pocsolyák között, és lefröcsköli a kerti robotokat, bonyolult játékszabályok szerint szökdécsel egyik lépőkőről a másikra: erre bal lábbal kell érkezni, arra jobbal, a következőre két lábbal, vagy éppen át kell ugrani.

– Ennyi idősen neked is kellett hogy legyen kedvenc ruhád.

– Egy leggings – mondja Helen de Braga. – Koponyák és keresztbe tett lábszárcsontok voltak rajta. Tizenegy éves voltam, és igazi kis kalóz. Édesanyám sehogy se tudta levarázsolni rólam, ezért vett még egyet. Nem voltam hajlandó felvenni, mert nem volt ugyanolyan, pedig az igazat megvallva nem tudtam a kettőt megkülönböztetni egymástól.

– Kis rejtekhelyei és vackai vannak egész Boa Vistában – magyarázza Adriana. Luna eltűnik a bambuszligetben. – A legtöbbet ismerem… többről tudok, mint Rafa. De nem az összeset. Nem is akarok tudni az összesről. Egy lánynak kell hogy legyenek titkai.

– Mikor mondod meg nekik?

– Korábban a születésnapomra gondoltam, de az túl morbid. Majd felismerem, amikor itt az ideje. Előbb be kell fejeznem Loa irmãval. Meggyónni mindent.

Helennek elvékonyodik az ajka. Még mindig becsületes katolikus. Hetente mise João de Deusban – szentek és novénák. Adriana tudja, hogy nem nézi jó szemmel az umbandát itt, nap mint nap pogány istenek szeme előtt. Mit is gondolhat most róla, amint egy papnőnél és nem egy papnál végzi el a szent gyónást?

– Vigyázz Rafára – mondja.

– Elég ebből a fajta beszédből.

– Egyre kevesebbet bírok. Már most is érzem. És Lucas kinézte magának a trónt.

– Mindig is szemezett vele.

– Figyelteti Rafát. A gyilkossági kísérletet használja fel Rafa megingatására. És azután, ami Rachellel történt…

Helen de Braga keresztet vet.

– Deus entre nós e do mal.

– Rafa független vizsgálatot szeretne.

– Az soha nem fog megtörténni.

Helen de Braga és Adriana Corta ugyanahhoz a nemzedékhez, az úttörőkéhez tartoznak. Helennek volt pénze, könyvelő volt, tripeira, portói. Adriana önerejéből lett az, aki, mérnök, carioca, riói. Adriana nem tartotta meg saját fogadalmát, hogy soha nem bízik meg olyanban, aki nem brazil. A nemzetiségnél, a nyelvnél is többet számított, hogy mind a ketten nők. Helen de Braga több mint negyven éven át csöndben irányította a Corta Hélio pénzügyeit. Épp annyira a család része, mint Adriana vérrokonai.

– Robson biztonságban van – mondja most. Adriana gyerekei mindig is a második családjának számítottak. A saját gyerekei és unokái tucatnyi Corta Hélio-létesítményben vannak szerteszét a Holdon.

– Az a mocskos nikáh – szólal meg Adriana. – Máris kaptam kártérítési igényeket Olvasztóból.

– Ariel ízekre szedi majd a bíróságon.

– Jó lány. Olyan borzasztóan sebezhető. Butaság, hogy itthon szeretném látni, velünk, Heitorral meg ötven escoltával közte és a világ között? De hát az ember soha nem szűnik meg aggódni, nem igaz? A Clavius-bíróság, de még a Fehér Nyúl Pavilonja se elegendő ahhoz, hogy megvédje.

– Hogyan lett belőlünk két öreg nő, akik egy erkélyen álldogálva vendetták miatt aggodalmaskodnak? – kérdi Helen de Braga. Adriana Corta barátja kezére teszi a sajátját.

*

A bambuszliget közepén van egy titkos hely, egy susogós, különleges hely. A természetes kikopás feltárta a talajt, majd kíváncsi kezek és lábak megbűvölt körré formázták-taposták ki. Ez Luna titkos szobája. A kamerák nem láthatják. A botok túl nagyok, hogy utánamehessenek a szárak közé, apja semmit nem tud róla, és meglehetősen biztos benne, hogy Adriana nagymama, aki mindent tud, erről a helyről mégsem értesült. A bambusztövekre kötött szalagokkal, nyomtatott kerámia Disney-figurákkal, kedvelt ruhákról leszakadt gombokkal és masnikkal, robotdarabkákkal, drótból hajtogatott macskabölcsőkkel jelölte meg sajátjaként. Lekuporodik a varázskörben. A bambusz megzörren és susog a feje fölött. Felipe, a főkertész egyszer elmagyarázta, hogy Boa Vista annyira nagy, hogy még saját kis szelek is járnak benne, de Luna nem akarja, hogy bármiféle tudományos magyarázata legyen a dolognak.

– Luna – suttogja, mire famulusa kibontja szárnyát. A szárny betölti a látómezejét, majd összecsukódva édesanyja formálódik meg előtte.

– Luna.

– Mãe. Szia! Mikor találkozunk?

Lousika Aszamóa elfordítja tekintetét lányáról.

– Nem olyan egyszerű ez, anzinho. – A lányával portugálul beszél.

– Már nem vicces itt.

– Jaj, drágám, tudom. De mondd, mondd csak: mit csináltál?

– Hát – kezdi Luna Corta, és ujjait magasba emeli, hogy így számoljon –, tegnap Elis madrinhával állatos jelmezeset játszottunk. Ott volt a nyomtató, és a háló ilyen dolgokat mutogatott nekünk, mi meg állatruhákat nyomtattunk ki. Hangyász voltam. Az egy állat a másik helyen. Nagy, hosszú orra van, ami a földig elér. És nagy, hosszú farka.

Egyik ujját lehajtja, egy átváltozás kipipálva.

– És voltam madár is, olyan nagy… Mi az a valami a szájukon?

– Csőr. A csőr a szájuk, coracão.

– Csőrrel, és akkora volt, mint a karom. És sárga meg zöld.

– Szerintem az egy tukán.

– Igen. – Meg van még egy. – És egy nagy macska foltokkal. Elis madár volt, mint amilyen Ariel tia famulusa.

– Beijaflor – mondja Lousika

– Az, az. Nagyon tetszett neki. Azt kérdezte, szeretnék-e pillangó lenni, de a szender az igazából egy pillangó, úgyhogy azt mondtam, lehet ő pillangó. Szerintem az is nagyon tetszett neki.

– Hát, ez jól hangzik.

– Iiiigen – ismeri be Luna. – De… mindig Elis madrinha van velem. Régebben voltak olyanok, akikkel találkoztam és játszottam João-ban, de papai most nem engedi. Nem hagyja, hogy olyannal is találkozzak, aki nem családtag.

– Jaj, kincsem. Már csak egy ideig lesz így.

– Ahogy te is azt mondtad, hogy csak egy ideig nem leszel itt.

– Igen, úgy.

– Megígérted.

– Visszajövök, megígérem.

– Elmehetek Twébe, és láthatok igazi állatokat is, nem jelmezeket?

– Nem olyan egyszerű ez, drágám.

– Nektek vannak hangyászaitok? Nagyon szeretnék hangyászokat látni.

– Nem, Luna, nincsenek hangyászok.

– Csinálhatnál nekem egyet. Olyan nagyon kicsit, amilyen Verity Mackenzie vadászgörénye.

– Nem hiszem, Luna. Te is tudod, mi a nagyanyád véleménye arról, hogy állatok legyenek Boa Vistában.

– Apu sokat kiabál. Rendszeresen hallom. A különleges helyemről. Kiabál és mérges.

– Nem miattad, Luna. Hidd el! Nem is miattam, most nem. – Lousika Aszamóa elmosolyodik, de Luna nem érti ezt a mosolyt. Lousika arckifejezése megváltozik, és most olyan, mint aki megrágja a szavait, amik nem ízlenek neki.

– Luna, a daj-okód, Rachel…

– Elment.

– Elment?

– El, a mennyországba. Csakhogy nincs is mennyország. Csak a zabbálúnok, akik elviszik és porrá őrlik az embert, aztán átadják az AKA-nak, hogy etesse a növényeket.

– Luna! Ilyesmit mondani nagyon nem kedves.

– Helen de Braga hisz a mennyországban, de szerintem ez butaság. Láttam már a zabbálúnokat.

– Luna, Rachel…

– Halott, halott, halott, halott, halott. Tudom. Apu ezért olyan mérges. Ezért kiabál és tör-zúz.

– Tör-zúz?

– Mindent. Aztán újra kinyomtatja, és újra összetöri. Jól vagy, mamãe?

– Beszélek majd Rafával… az apukáddal.

– Akkor ez azt jelenti, hogy visszajössz?

– Jaj, Luna, bárcsak lehetne!

– Akkor mikor látlak?

– A holdnap végén van Adriana vo születésnapja – mondja Lousika.

Luna arca felderül.

– Jaj, tényleg!

– Arra ott leszek. Megígérem. Találkozunk, Luna. Szeretlek. – Lousika Aszamóa csókot fúj felé. A lány előrehajol, hogy ajkát virtuális édesanyja arcához nyomja.

– Szia, mamãe.

Lousika molylepkévé szétbomolva teríti be Lunát. A famulus visszatér rendelt helyére, a lány bal válla fölé. Míg Luna kanyarogva-tekeregve halad visszafelé a bambuszoson átvezető girbegurba úton, valamiféle változásra figyel fel a levegőben: nedvesség és zaj. A kertészek befejezték a munkájukat, és ismét beindították a vízeséseket. A víz csurog, meglódul, árad, majd zubog az orixák szeméből-szájából. Boa Vista megtelik a játszadozó vizek örömteli csobogásával.

*

A labda ível. Szépséges, fürge pályája kanyart ír le jobbról balra, a dobó kar magasából a betörés csúcspontján egészen a gólvonal bal alsó sarkáig. A kapus meg se mozdul. Már a hálóban van, mielőtt Rafa felpattan.

A Holdi Kézilabda-bajnokság kecsességét, amitől a kézilabda a szépséges játék lesz a Holdon és olimpiai furcsaság a Földön, a nehézkedéssel való kapcsolata adja. Az össze és az ellene hatása. A háló mérete, a pálya kiterjedése és a hatos vonala korlátok közé zárják a holdi nehézkedés nyújtotta előnyöket, míg a gravitáció az, ami lehetővé teszi a pörgést, a kínai figurát és a labda pályájának ívelését, amitől a nézőknek eláll a lélegzete a legjobb játékosok varázslatos képességei láttán.

– A te dolgod lenne megállítani a labdát – kacagja Rafa Corta. Robson mogorván halássza ki a hálóból. Mekkora lehet egy apa versenyszelleme a fiaival szemben? Mekkora lehet a káröröme, amikor pontot szerez ellenük?

– Gyerünk már! – Hátratáncol a pályán, lába alig érinti a padlót. Ez a kézilabdapálya Boa Vistában Rafa Corta luxusa. A padló tökéletesen pattintja vissza a labdát. A hangrendszert ugyanaz a mérnök telepítette, aki Lucas zenehallgató szobáját építette, habár az akusztika feladata itt nem a régivágású bossa finomságainak kiemelése, hanem a szurkolói rigmusoké és ütemeké. Rejtett lelátók vannak itt Rafa és HKB-s ellenfelei közötti különmeghívásos mérkőzésekhez. Ez a Hold legjobb pályája, és Robson nem tud dobni, nem tud elkapni, nem tud gólt szerezni, nem tud rajta semmit se tenni. Rafa elkapja a fiú cselét, Robson igyekszik vissza, és alig egy másodpercen belül megint a hálóból szedi ki a labdát.

– Mit tanítottak neked azok a Mackenzie-k, mi?

A Corta biztonságiak egyenesen a Boa Vista-i gyógyászati központba vitték Robsont a BALTRAN-kapszulából. A menekülése Olvasztóból nem járt semmilyen testi sérüléssel, de pszichés MI-k megállapították, hogy nem szívesen beszél, és kényszeresen kártyatrükköt akar mutatni mindenkinek, aki érdeklődést tanúsít iránta. A pszichológus hosszú távú traumás tanácsadást javasolt. Rafa Corta kezelése ennél jóval erőteljesebb.

– Ezt nem tanították meg neked?

Rafa keményen, laposan dobja a labdát. Vállon találja Robsont. A fiú felkiált.

– Nem tanítottak meg kitérni és elhajolni?

Robson visszadobja a labdát az apjának. Düh van a mozdulatban, de ügyesség nincs. Rafa könnyedén leszedi a levegőből, és ívben vágja vissza a fiúnak, aki megpróbál elmozdulni, mégis jól hallható puffanással találja el a combján.

– Hagyd abba! – mondja.

– Akkor mit tanítottak?

Robson hátat fordít, és elengedi a labdát. Rafa felszedi, és teljes erőből, közvetlen közelről dobja. A kézilabdamezek testhez álló, vékony ruhák, és a labda csattanása a fenéken olyan hangos, akárha csont törne. A fiú megfordul. Arca csak úgy lángol a haragtól. Rafa elkapja a visszapattanó labdát. Robson vetődik, hogy kiverje apja kezéből, de már nincs ott: a férfi cselezett, megfordult és újra felkapta. Keményen vágja oda: a pálya visszhangzik a padlón pattanó labdától. Rafa hátrahőköl az arcába repülő bőrdarabtól.

– Félsz egy labdától? – kérdi a férfi, és újra a kezében van. Robson megint ráveti magát. Rafa megint megkerüli, körbepattogtatja a fiát. Robson fordul, fordul, de képtelen követni a labdát. Fejét ide-oda kapkodja. Durr! Belefordul a pattanásba, és a labda hasba találja.

– Aki egyszer fél egy labdától, az mindig fél tőle – cukkolja Rafa.

– Elég! – ordítja a fiú. És Rafa megáll.

– Dühös vagy. Az jó.

És újra indul a labda, pattog egyik kézből a másikba. Pabamm-pabamm-pabamm. Lövés. Robson felüvölt a súlyos kézilabda csattanásától. Ordít, és az édesapjának ugrik. Rafa nagydarab, de gyors és könnyen mozdul. Erőfeszítésébe sem kerül eltáncolni a fia elől. A gúnyos nyugalom, amivel Rafa jelzi, klasszisokkal jobb a fiánál, csak még magasabbra szítja Robson haragjának lángját.

– A harag jó dolog, Robbo.

– Ne nevezz így!

– Miért ne, Robbo? – Csel, lövés, csípés. Elkapás, pattogtatás, mindig szemhunyásnyi idővel Robson ujjai előtt.

– Így hívtak.

– Tudom, Robbo.

– Kuss, kuss, kuss, kuss, kussolj!

– Érd el, Robbo! Szerezd meg a labdát, és akkor csöndben maradok.

Robson összegörnyed a gyomrát közvetlen közelről érő becsapódástól.

– Anyukád halott, Robson. Megölték. Mihez akarsz kezdeni ezzel?

– Tűnj innen! Hagyj békén!

– Nem tudlak, Robson. Corta vagy. A mamãe-d. Az okóm.

– Utáltad.

– Ő volt az édesanyád.

– Kussolj!

– Mit akarsz tenni?

– Azt akarom, hogy hagyd abba!

– Abba is hagyom, Robson. Megígérem. De meg kell mondanod, mit akarsz tenni?

Robson kőmereven áll a pálya közepén. Kezét a testétől néhány ujjnyi távolságban lefelé lógatja.

– Azt akarod, hogy azt mondjam, holtan akarom látni őket.

A labda hátba veri. Robson meginog, de nem mozdul.

– Azt akarod, hogy azt mondjam: kerül, amibe kerül, megfizetek nekik mamãe-ért.

Hasba. Robson megbillen, de nem rogy össze.

– Azt akarod, hogy bosszút fogadjak ellenük.

Has, comb, váll.

– És ezt teszem, és ők visszavágnak, és én akkor még többet teszek, és akkor ők is még jobban belemennek, és soha nincs vége.

Has. Has. Arc. Arc. Arc.

– Soha nincs vége, pai! – Robson kicsap. Keze súrolja a kicsiny, tömör labdát, épp annyira, hogy eltérítse. Egy másodperc, és már ismét Rafa kezében van.

– Amire Olvasztóban tanítottak – mondja a fiú. – Amit Hadleytől tanultam.

Rafa nem látja pontosan, mit művel Robson, de egyetlen sebes szívdobbanás alatt belép apja karjai közé, és a labda már az ő kezében van. – Azt tanították meg, hogy vegyem el az embertől a fegyverét, és fordítsam ellene.

Eldobja a labdát, keresztül a pályán, és a lassuló, egyre halkuló pattanásai közepette elsétál.

Pabamm, pabamm, pabamm.

*

A kémlégy karmaival csüng Oxala jobb szemének belsején, onnan figyeli a Corta Hélio igazgatósági asztalát.

Lucas Corta kiterjesztett látómezejében a Kígyó-tenger lebeg. Socrates és Yemanja ugyanilyen térképeket mutat Rafa és Adriana Cortának.

– Kutatási hely a Mare Anguisban. – Toquinho ráközelít, bekarikázza a megnevezett helyeket. – Húszezer négyzetkilométernyi mare-regolit.

Lucas felemelt ujjával koppint az ott sem lévő térképre. A szelenológiai vizsgálatok adatai eltakarják a szürkeséget és a port. Rafa lepöccinti az információkat, azonban Lucas látja, ahogy anyja szeme résnyire húzódik összpontosításában.

– Vettem a bátorságot elvégezni a költség-haszon elemzést. A Corta Hélio az igény kiváltásától számított harmadik negyedévben kezd nyereséget termelni. Condorcetből áthelyezhetjük a kitermelőüzemet. Az a hely nyolcvanszázalékos kitermeltségen áll – vannak tárolt eszközeink. Két éven belül évente félmilliárd dollárnyi hélium-3-at termelünk majd ki. A Mare Anguis élettartamát tíz évre becsüljük.

– Ez alapos – mondja Rafa. Keserűség a nyelvén, az ajkán. A kis legye révén Lucas tud a magányosan folytatott bútorzúzó kitörésekről. Az állandó testőrségről, még Boa Vista vizei között is. Luna tétovázásáról, mielőtt az apja felkapja és a levegőbe dobja. A nyájas arany Rafa sötét és csúf lesz a fogadásokon és a bulikon előtörő váratlan haragjában. Szidja hasznavehetetlen kézilabdaedzőjét, hasznavehetetlen háttérembereit, hasznavehetetlen játékosait. Lucas értékeli a helyzet iróniáját: az ember, akinek egy jó szava nem volt a feleségéről annak életében, most tombol a halála miatt. A híradások végzetes kimenetelű nyomásvesztésként számoltak be Rachel Mackenzie haláláról. Kimódolt hazugság. A sajtó nem préseli ki az igazságot. Azok az újságírók, akik az Öt Sárkányt zaklatják, ugyancsak végzetes kimenetelű nyomásvesztéssel találhatják szembe magukat. Számoljanak csak be a mosolyokról és a frakkokról, a szeretőkről és a szépséges gyermekekről, a házasságokról és a házasságtörésekről. Ne cibálja senki egy sárkány farkát.

– Mikortól? – kérdi Adriana.

– Mukun tizenkét ZMT-től.

– Nem sok – mondja Rafa.

– Elég – feleli Lucas.

– Megbízható az infó? – érdeklődik Adriana. A fia látja, ahogy tekintete ide-oda rebben a saját virtuális holdi felszínén. Nincs olyan élő Corta, aki több órát töltött volna a felszínen nála, beleértve Carlinhost is. Lehet, hogy tíz éve nem húzott már sisakot, de aki egyszer pornyelő volt, az mindig pornyelő marad. Elemzi majd a terepet, a porvastagságot, a logisztikát, a Holdnak a Föld mágneses csóváján való áthaladásából eredő elektromos hatást, a napvihar valószínűségét.

– Arieltől származik. Tipp a Fehér Nyúl pavilonjából.

– Micsoda tipp! – mondja Rafa. Lucas lendületességet hall a hangjából, érdeklődést lát a szemében. Az izmai megfeszülnek, kihúzza magát a rá nem jellemző görnyedt tartásból. A régi arany fény ragyog a bőre alatt. Meccs van. A csapatok a játékoskijáróban, a tömeg torkaszakadtából ordít. De még mindig gyanakszik.

– Most kell lépnünk.

– Finoman – mondja Adriana. Összeérinti ujjhegyeit: csontból való katedrális boltívei. Lucas jól ismeri ezt a mozdulatot. Anyja latolgat. – Ha túl gyorsak vagyunk, lebuktatjuk Arielt, és az életem hátralévő részében a Clavius-bíróságon harcolhatok állítólagos bányajogbitorlásért. Ha túl lassúak vagyunk…

A kitermelési jogokra vonatkozó szabályozás egészen kezdetleges: aranymosók igényei és aranylázak acéltörvénye, ami Észak-Amerika nyugati részét is formálta. Aki először jelöli ki az újonnan kitermelésre megnyitott terület négy sarkát, annak negyvennyolc órája van, hogy igényt jelentsen be és letegye az engedélyezési illetéket a HFV-nél. Nyílt verseny. Lucas látta már, ahogy Rafa artikulálatlanul üvölt a mennybe szállva a moçók meccsein. Ez ugyanaz az izgalom. Ez az, amit szeret: mozgás. Energia. Akció.

– Milyen eszközeink vannak?

Lucas utasítja Toquinhot, emelje ki a célnégyzetben lévő kitermelőüzemeket. Narancssárga ikonok vannak különböző távolságra az északnyugati, az északkeleti és a délkeleti saroktól. A délnyugati csúcs sötét.

– Az északkeleti crisiumi egységek már mozognak. Nehéz lesz szokásos áthelyezésnek vagy ütemezett karbantartásnak álcázni.

Lucas csonmu: a mozgásra vonatkozó utasításokat nem az ő feladata kiadni. Harag lobban – Rafa megfékezi. Átment a próbán.

– Engem a sarkok érdekelnek.

Toquinho csökkenti a léptéket.

– Harminc órán belül semmit sem tudunk odaküldeni – mondja Rafa a helyzetjelző feliratokat olvasgatva.

– A felszínen nincs semmi – igyekszik rávezetni Lucas. Rafa elkapja a labdát.

– Megyek, beszélek Nik Voroncovval – mondja. Fejet hajt anyja felé és mozgásba lendül: döntéseket kell hozni, dolgokat megtenni.

– Elég egy hívás is. Órákat takarítasz meg vele – mondja Lucas.

– Ezért vagyok én az uicsang, testvér. Az üzlet a kapcsolatokról szól.

Lucas fejet hajt. Ez most az apró behódolás ideje. Lássa csak az édesanyja, hogy egységesek a fiúk.

– Ezt hozd be, Rafa – mondja Adriana. Ragyog az arca, tekintete tiszta. Válláról legördültek az évek. Lucas gyermekkora Adriana Cortáját látja most, a birodalomépítőt, a dinasztiaalapítót – a berçário ajtajában látható alakot. Amalia madrinha suttogása: „Kívánj jó éjszakát édesanyádnak, Lucas!”. A parfümje illata, ahogy az ágy fölé hajolt. Most is ezt használja. Az emberek hűségesek a parfümjükhöz, ahogy egyetlen másik személyes kiegészítőhöz sem.

– Úgy lesz, mãezinha. – A legbensőségesebb kedveskedő megnevezés.

A kémlégy észrevétlenül otthagyja rését, és Rafa után száll.

*

Az elektromoskék villám egyenesen a hasizmán találja el Lucasinhot. Kék fröccsenés csatlakozik a vöröshöz, bíborhoz, zöldhöz és sárgához. Csupasz testének szinte nincs olyan része, amelyik nem kenődött már össze. Tiritarka harlekin, olyan színes, akár az ünneplők szünnapon.

– Azta – mondja, ahogy beüt a hallucinogén. Megpördül, lő egyet a fröccspuskájából, aztán a világ milliónyi pillangóvá hullik szét. Ostobán vigyorogva forog a képzelt szárnyak forgatagának kellős közepén.

Ez a játék a vadászat: ezt játsszák a Madina agrárium egész területén, meztelenül és olyan fegyverekkel, amelyek véletlenszerű hatást adó színes hallucinogénlöveteket köpnek magukból.

A pillangók kitárják szárnyukat és összekapcsolódnak. A valóság visszatér. Lucasinho lehúzza a fejét egy fölébe magasló banánfa levelei alá. Csupasz lába alatt rothadó levelek zúzódnak nyálkává. Előreszegezett fegyverrel halad rendületlenül – szeme még mindig tágra nyitva, botladozik a kék után. Széthullott már rombuszlapokká, felröppent egy véget nem érő felhőkarcoló oldalán, látta, ahogy a világból bíborba csurognak ki a színek, a saját bal nagylábujja volt egy egész örökkévalóságnak tűnő ideig, üldözték és maga is üldözött másokat fényfoltokkal tarkított hatalmas hengerek között, magasan a jamszok és vöröslencse-bokrok közül lőttek rá orvlövészek.

Zörögnek a levelek: mozgás. Fröccspuska csöve az arca mellett, úgy bukik le a levelek alá – kicsiny, nyirkos, zöldellő rothadástól nehéz levegőjű tisztásra, rejtett fészekbe ér.

Valami megérinti a tarkóját.

– Placcs – mondja egy női hang. Lucasinho várja a patron becsapódásával járó csípést, a tripet valahová máshová. Azért jött el a buliba, mert Twében van, és mert itt találkozhat Abena Aszamóával. A gerillajátékok nem számítottak Abena szórakozásának. De attól még jó móka üldözni és menekülni, eltévedni és időnként még egy kicsit félni is, legyőzni másokat a fegyverrel és lelőni, orvlövészként eltalálni őket úgy, hogy fogalmuk sincs arról, honnan is jött a támadás, és aztán valaki más áldozatává válni. A nyakához érő fegyver szexi. Ki van szolgáltatva ennek a lánynak a kényére-kedvére. Izgató tehetetlenség.

Hallja az elsütőbillentyű kattanását. Semmi.

– Picsába! – mondja a lány. – Kifogyott.

Lucasinho a hátára hengeredik és feláll, fröccspuskája a lányra néz.

– Ne, ne, ne, ne! – kiáltozza a lány, és megadóan felemeli a kezét. Ja Afúom Aszamóa, Abena és Kodzsó abuszua-nővére. Leopárd abuszua. Az AKA rokoni viszonyoktól megfájdul Lucasinho a feje. A lány bőrén öt színes folt: jobb csípő, bal térd, bal mell, bal comb, feje jobb oldala. Lucasinho meghúzza a ravaszt. Semmi.

– Kifogyott – mondja. Ugyanez a mondat hallatszik a csőfarmban mindenütt, a magasan lévő teraszokról és a napelemek közötti orvlövészhelyekről. Kifogyott. Kifogyott. Halkan még az agrárüzemek hengereit összekötő alagutakból is. Kifogyott.

– Szerencséd van – szólal meg újra.

– Mire gondolsz? – kérdi Ja Afúom. – Az előbb itt térdeltél előttem.

Végigméri.

– Tiszta festék vagy. Le kéne fürdened. Gyere. Ez a legjobb része. Ugye nem félsz a halaktól?

– Miért?

– A tavakban van belőlük. Békák meg kacsák is. Van, aki kiakad attól, hogy emberen kívül esetleg más élőlény is hozzáér.

– Azt hiszem, rosszul van megszervezve ez a játék – mondja Lucasinho. – Minél többször találják el az embert, annál könnyebb eltalálni.

– Csak akkor rossz ez, ha azért játszol, hogy nyerj – feleli Ja Afúom.

A bár a fenti szinten van. Rengeteg ital és e-cigi, de Lucasinhonak mostanra annyiféle vegyszer mosta már át az agyát, hogy nem kér semmit. A tavacskák már tele vannak. Beszédhangok és fröcskölés visszhangzik végig a csőfarm aknájában. Lucasinho óvatosan beleereszkedik a vízbe. Harapnak a halak, szopnak-e, fel tudnak esetleg úszni a pöcslyukán? Enyhén hallucinogén bőrfesték oldódik a vízbe – vörös és sárga, zöld és kék aura. Mit művel ez azokkal, akik megeszik a halakat? Elképzelni sem tudja, hogy megegyen bármit, amivel megosztozott a fürdővízen. Elképzelni sem tudja, hogy megegyen bármit, aminek van szeme.

– Helló! – loccsan be mellé Ja Afúom. Derekak, fenekek érnek egymáshoz. Lábak fonódnak össze. Hasak súrlódnak, ujjak kelnek vándorútra.

– Ez hal volt?

A lány kuncog, és Lucasinho azt veszi észre, hogy egy mell van a tenyerében, Ja Afúom ujjai pedig a fenekét cirógatják. Az ő keze is mélyebbre merül a vérmeleg vízben, redők és titkok után tapogat.

– Hé!

Grigorij Voroncov óta nem volt dolga ilyen jó seggel. Aztán már áll is és összeérintik a homlokukat és egymás szemébe néznek és a lány nevet rajta, mert a meztelen férfiak nevetségesek.

– Mindig is azt hallottam, hogy az Aszamóa lányok nagyon udvariasak és szégyenlősek – incselkedik Lucasinho.

– Ezt ki mondta? – kérdezi Ja Afúom, és behúzza.

Abena. Egy pillanatra ott volt, a paradicsomlevelek között. A bárból tartott a szervizalagút felé.

– Hé! Hé! Abena! Várj!

Kipattan a medencéből. Abena megfordul, a homlokát ráncolja.

– Abena! – Öles léptekkel, vizet csöpögve siet felé. Félúton tartó merevedése fájdalmasan leng közben. A lány megemeli egyik szemöldökét a láttán.

– Szia, Luca!

– Szia, Abena!

Ja Afúom odalép mellé, átöleli a derekát.

– Mióta? – kérdi Abena, mire Ja Afúom elmosolyodik, és még jobban odanyomja magát hozzá. – Jó szórakozást, Luca!

Abena elmegy.

– Abena! – kiált utána Lucasinho, de már nincs ott, és most már Ja Afúom se. – Abena! Ja! Mi folyik itt?

Az abuszua-nővérek szórakoznak. A levegő hűvös, a merevedésnek annyi, és a sokféle hallucinogén macskajajától borzongani kezd, jönnek a paranoiás tévképzetek, és a buli már egyáltalán nem jó. Megtalálja a ruháját, szívességet kérve szerez egy jegyet vissza Meridiánba, ahol kiderül, hogy a kecó tele van Kodzsóval meg az új lábujjával. Lucasinho még ott maradhat erre az éjszakára, de csak erre az egyre. Se otthona, se dugása, se Abenája.

*

Wagner késve ér Meridiánba. Theophilus kicsi település: ezernyi lakos a csakis gépeknek otthont adó Sinus Asperitatis nagy pusztaságának északi peremén. A fővonalhoz kapcsolódó vasúti sín három évvel ezelőtt érkezett ide: egyetlen vágány háromszáz kilométeren át. Napi négy sínautó a csatlakozáshoz Hypatiában. Mikrometeorit-becsapódás miatt odalett a jelzőberendezés Toricellinél, ezzel hat órára csapdába ejtette Wagnert – le-fel járkált, vakarta viszkető bőrét, egyik pohárral a másik után itta a jeges teát, és a szíve mélyén vonított –, mire a karbantartóbotok beillesztettek egy új modult. A sínautón nagy volt a zsúfoltság, csak állóhely akadt az egyórányi útra.

Vajon a szemetek láttára változom át? – gondolta Wagner. – Más-e a szagom, nem egészen emberi?

Mindig is úgy képzelte, hogy megváltozik a szaga.

A Toricelli-becsapódás a nyugati félteke nagy részében felborította a menetrendet. Mire a Hypatia-állomásra ér – alig több négy mellékág csomópontjánál, amelyek a déli tengerek felől, illetve a Nyugalom közepéből érkeznek az egyenlítői egyeshez –, ingázók és műszakban dolgozó emberek, kiterjedt családjukat végiglátogatni zarándoklatra indult nagyszülők hemzsegnek a peronokon. Gyermekek alkotta törzsek rohangásznak, visítoznak, néha panaszkodnak a hosszú várakozás miatt. Hangjuk bántja Wagner felfokozott érzékeit. A famulusának sikerült jegyet váltania a 37-es helyközire – ez háromórányi várakozást jelent. Talál egy sötét és csöndes helyet, távol a családoktól, az eldobott tésztásdobozoktól és papírpoharaktól, hátát egy oszlopnak vetve leül, felhúzza a térdét, lehajtja a fejét, és áttervezi a famulusát. Adeus, Sombra: olá dr. Luz. Megremegnek az oszlopok, a hosszúkás termek rázkódnak az odafenn vágtázva elhaladó szerelvények nyomán. Zabbálún robotok szimatolják körül, keresik az újrafelhasználható anyagokat. Hívások, üzenetek, képek Meridiánból. „Hol vagy, itt akarunk, kezdődik.” Gond a vonattal. „Hiányzol, Kicsi Farkas.”

Analiesétől semmi. Ismeri a szabályokat. Az életnek van egy világos és van egy sötét oldala.

Dr. Luznak nem volt módja a szokott ablak melletti helyet foglalni, ezért nem tudja azzal tölteni az utazást, hogy felfelé bámul a Földre. Jó is így: van még elvégezni való feladat. Stratégiát kell kidolgoznia. Találkozót nem szervezhet. Elég egy elsuttogott szó a Cortákról, és Elisa Stracchi már fut is. Megbízással kell magához csalogatnia, de meggyőzőnek és izgalmasnak kell lennie. A nő mindent a megfelelő körültekintéssel tesz majd. Cégeken belüli cégek, beágyazott struktúrák, tulajdonosi útvesztő – a szokott holdi céges elrendezés. Ne legyen túl bonyolult – az gyanakvást kelt. Új famulusra lesz szüksége, hamis közösségimédia-nyomra, online történelemre. A Corta Hélio MI-jei tudnak hamisítani ilyesmit, de még nekik is időbe telik. Nehéz alaposnak lenni ilyenkor, amikor érzi odafönn a Földet, ahogy szaggatja, minden egyes sebes kilométerrel egyre jobban felélénkíti és megváltoztatja. Olyan, akár a szerelem első napjai, mint amikor rosszul van az izgatottságtól, akár az eufória pillanata a részegség legperemén, akár a diszkódrogok, akár a szédülés a magasban, bár ezek mindegyike gyenge hasonlat – a Hold egyetlen nyelvén sem létezik szó arra, milyen átváltozni, amikor kerek a Föld.

Kis híján szalad az állomástól. Kora reggel van még, amikor a falka házába ér. Amal már várja.

– Wagner.

Amal jobban magáévá tette a két személyiség kultúráját nála, és nevében is ezt hangsúlyozza. Miért kellene a neveknek csakis a nemeket jelölniük? – szokta mondani. Most magához húzza Wagnert, beleharap az alsóajkába, és épp akkora erővel kezdi húzni, hogy fájdalmat okozzon és tekintélyt követeljen magának vele. Ő a falkavezér. Aztán jön a valódi csók.

– Nem vagy éhes? Kérsz valamit?

Wagner viselkedése száz szónál is világosabban árulkodik kimerültségéről. A változás napjai csak úgy falják az ember erőforrásait.

– Menjél csak. Jose és Ejdzsi még nem érkezett meg.

Az öltözőben lehámozza magáról a ruháját. Jön a zuhany. Puhán lépdel be a helyiségbe. Az alvóverem már tele. Belemászik – a puha kárpit, a hamis szőrmeperem kellemesen kényezteti. Testek mormolnak, forognak és dörmögnek alvás közben. Becsusszan közéjük, gyerek módjára gömbölyödik. Bőr préselődik hozzá. Lélegzése felveszi a ritmust. Famulusok őrzik az egymásba fonódó testeket – az ártatlanokat vigyázó angyalok. A falka egysége.

*

A kocsi a holdi haszonelvűség legtisztább megtestesülése: bukócsöves, vákuumra nyitott keret, kétszer három ülés két sorban, egymással szemben, levegőtermelő, meghajtás, felfüggesztés és MI, négy óriási kerék, amelyek között ott csüng az utastér. Kurva gyors. A felszíni tevékenységi csoport közepén, becsatolva és -szorítva Marina neki-nekizöttyen a közrefogó rudaknak, ahogy a jármű barázdákon szökken fel, kráterperemeken ugrik át újra meg újra. Megpróbálja kiszámítani a sebességet, de nincs semmilyen fogódzója a közeli látóhatár miatt, és azért, mert nem ismeri a holdi táj jellegzetes formáinak léptékét. Gyors. És unalmas. Az unalom fokozatai: a Föld magasan lévő kék szeme. A Hold lapos, szürke dombjai, a vele szemben lévő fetöltő jellegtelen arclemeze: Paulo Ribeiro, mondja az ismerős névjegy. Hetty feladja az öltözéken belüli szórakozási lehetőségeket. Tizenkét menetet játszik az üveggolyós játékkal, Szívek és koponyák-at néz (töltelékrész, ahogy az írók a sorozat történeti ívét és a szereplőket a végjáték felé terelik), meg egy új videófelvételt otthonról. Anya integet a tolószékéből a verandán. Karja vékony, tele foltokkal, haja ősz kazal, de mosolyog. Kessie és az unokahúgai, meg Canaan, a kutya. És ott van még Skyler is, az öccse: visszatért Indonéziából, vele van a felesége, Nisrina, és Marina unokaöccsei meg a másik unokahúga. Háttérben a szürke eső, a túlterhelt verandaereszből lefelé ömlő eső kész vízesés – olyan hangos, hogy a verandán mindenkinek kiabálnia kell, csak akkor lehet hallani, amit mondanak.

A vizor jellegtelen álarca mögött Marina sír. A sisak felszippantja a könnyeit.

Megkocogtatják a vállát. Marina átláthatóvá teszi arclemezét: Carlinhos áthajol az ülések közötti keskeny résen. Mutat valamit Marina válla fölött. Az ülések szíjai épp csak annyi mozgást engednek, hogy megfordulhasson, és így most először pillanthatja meg a bányaüzemet. A kitermelők pókszerű portáldarui nyúlnak ki a közeli látóhatár fölé. A csoport feladata a Corta Hélio Kelet-Nyugalomban található kitermelőüzemének rendszeres vizsgálata. Néhány másodperccel később a kocsi porfelhőt vetve lefékez, és a hámok kiengednek.

– Maradj mellettem! – mondja Carlinhos Marina magáncsatornáján. A nő kiugrik az abroncsnyomcsíkos regolitra. Ott van, a héliumbetakarítók között. Csúfok, ahogy általában a holdi dolgok, görnyedtek és funkcionálisak. Zűrzavaros az egész, nehéz egyetlen pillantással átlátni. Kötőgerendák adnak helyet bonyolult csavaroknak, osztályozórácsozatokkal és szállítószalagokkal. Tükrös karok követik a napot, és napenergia-gyűjtőkbe összpontosítják az erejét, amelyek kiválasztják a regolitból a hélium-3-at. Gömbforma gyűjtőtartályok sorakoznak, mindegyiken rajta a begyűjtés adatai. A hélium–3 az exporttermék, azonban a Corta-féle feldolgozás hidrogént, oxigént és nitrogént, az élet üzemanyagát is kinyeri a finomítással. Nagy sebességű arkhimédészi csavarok gyorsítják a salakot kilométernyi magasba felívelő sugarakba, mielőtt fordított hegyekként hullanak alá porcsóvát húzva. A Föld fénye visszaverődik a finom por-és üvegrészecskéken, holdi szivárványt rajzol. Marina elsétál a szambavonalig. Tíz kitermelő dolgozik öt kilométeres szakaszon, a nőnél háromszor magasabb kerekeken kúsznak egyre előre. A közeli látóhatár részben eltakarja a szambavonal két végén található kitermelőket. A lapátkerekek tonnaszám merik fel a regolitot tökéletesen összehangoltan mozogva, mint bólogató fejek. Marina teknős kajdzsúkat lát lelki szemével, hátukon középkori erődökkel. Godzillának kellene megverekednie ezekkel az izékkel. Fetöltője csizmáján érzi az ipari munka vibrálását, de hallani nem hall semmit. Csupa csönd. Felnéz a magasan a feje fölött lévő tükörrendszerekre és salaksugarakra, vissza a nyomok párhuzamos csíkjaira, előre, a Roma Messier peremére. Ez a munkahelye. Ez a világa.

– Marina.

A neve. Valaki kimondta a nevét. Carlinhos kesztyűs keze ragadja meg a felkarját, finoman eltolja a kezét a sisakzártól. A zár – azon volt, hogy kinyissa. Arra készült az előbb, hogy a Nyugalom tengerének közepén levegye a sisakját.

– Istenem – mondja elképedten azon a szórakozott könnyedségen, amivel kis híján végzett magával. – Elnézést, elnézést. Csak…

– Megfeledkeztél arról, hol vagy? – kérdezi Carlinhos Corta.

– Jól vagyok. – Pedig nincs jól. Elkövette a megbocsáthatatlan hibát. Elfeledkezett arról, hol van. Először jár a terepen, és a kiképzés teljes egészében kihullott a fejéből. Zihál, kapkodja a levegőt. Ne ess pánikba! A pánik végez az emberrel.

– Szeretnél visszamenni a kocsihoz? – érdeklődik Carlinhos.

– Nem – feleli. – Minden rendben lesz.

Ám a vizor annyira közel van az arcához, hogy szinte érzi. Csapdába esett egy befőttes üvegben. Meg kell szabadulnia, ki kell jutnia belőle. Szabadon, szabadon kell lélegeznie.

– Csakis azért nem küldelek vissza a kocsihoz, mert azt mondtad, hogy leszel – közli Carlinhos. – Csak nyugodtan.

A vetített kijelzőjén vizsgálja Marina életjeleit: pulzusát, vércukorszintjét, a gázokat és a légzésfunkciót.

– Dolgozni szeretnék – mondja a nő. – Adj valamit, amivel foglalkozhatok, ami eltereli a gondolataimat.

Carlinhos jellegtelen arclemeze egy hosszú másodpercig mozdulatlan marad. Aztán így szól:

– Menj dolgozni!

A Hold a robotokkal is majdnem olyan durván bánik, mint az emberhússal. A szűretlen sugárzás zabálja az MI-csipeket. A fénytől bomlásnak indul a műanyag. A havi rendszerességgel érkező mágneses csóva, amikor a Hold áthalad a Föld mágneses mezejének kómáján, kisütheti a meggyengült áramköröket, és rövid életű, de annál pusztítóbb porördögöket hívhat életre. Por. A Kelet-Nyugalomban lévő szambavonal első számú közellensége. Por mindenütt. Por mindig. Prémként lepi be a kereszt-és támrudakat, a küllőket és a felületeket. Marina óvatosan húzza végig ujját a vázszerkezeten. A porbolyhok szőrszálak módjára táncolnak fetöltője elektrosztatikus töltése nyomán. A por a holdnapok alatt darál, csiszol, fáraszt, rombol. Marina munkája az újragaussolás. Elég egyszerű, hogy a holdbélák is elvégezhessék, és jó szórakozás nézni. Időzítő indítja el a mágneses és elektromos átváltást, ő pedig öles holdléptekkel siet biztonságos távolba. A mező megfordul, és ezüstpúder váratlanul kifejlődő felhőjében taszítja el magától a töltött porrészecskéket. Szép, látványos és olyan, amiből még több kell. Marina földi, biológiai hasonlatokat lát bele: óceánban megfürdött kutyát, amint megrázza magát, erdei gombát, ahogy kirobban a spórákkal teli pöfeteg. Az egységekkel foglalkozó csapat dolgozik, miközben a por megtelepedik a fetöltőjükön, ahogy csipkészleteket és működtető szerkezeteket cserélnek: ez a munka nehéz a robotok számára. Marina ujjai a por alatt hieroglifák módjára rejtőző firkákat tapintanak ki: szeretők, kézilabdacsapatok nevét, káromkodásokat és átkokat a Hold összes létező nyelvén és írásával.

Puff. Marina újabb finom porrobbanást vált ki a gaussolással. Zajt kellene csapnia. Nem helyénvaló ez a némaság.

– Puff – suttogja a sisakjába. Nevetést hall a magáncsatornáján.

– Mindenki ezt teszi – mondja Carlinhos.

A por alatt hieroglifák. Pornyelők nemzedékei hagyták hátra nevüket, szitkaikat, isteneiket és szerelmeiket a puszta fémen, tucatnyi vákuumtollszínnel. Pjotr H. Bassza fasz! Moço ultrák.

Puffot mond minden egyes kitermelőnél. A holdi munkának megvannak a maga fogásai. Meg kell őrizni az összpontosítást. A terep változatlansága, a látóhatár közelsége, a kitermelők egyformasága, lapátfejük megbabonázó integetése – minden összeesküdött, hogy hipnotizálja, elaltassa az embert. Marina azon kapja magát, hogy gondolatai Carlinhos körül járnak, amint fut: csupa bojt, lendület és olaj. Elhessegeti a képet. A második trükk is csábító. Nem minden túlnyomásos öltözet egyenlő. A fetöltő nem olyan, mint egy búvárruha. A felszínen nincs ellenállása se a víznek, se a levegőnek. A dolgok gyorsan mozognak. Oleg feje azért zúzódott össze kiképzés közben, mert épp ezt a hibát követte el. Tömeg, sebesség, lendület. Összpontosítás. Fókusz. Ellenőrizni az öltözék üzeneteit. Víz, hőmérséklet, levegő, sugárzás. Nyomás, kommunikáció, háló. Csatornák, időjárás-jelentés. A Holdnak is van időjárása, nincs benne semmi jó. Mágneses csóva, naptevékenység. Minden egyes percben tucatnyi dolgot kell ellenőrizni, közben pedig még a munkát is végezni. A csoportjában néhányan zenét hallgatnak közben. Hogy csinálhatják? Az ötödik kitermelőre már sajognak az izmai. Fókusz. Összpontosítani.

Olyan mélyen koncentrál, olyan éles a fókusza, hogy észre sem veszi, amikor riadó hangzik fel a nyilvános csatornán, ahogy a név Paulo Ribeiro sisakja fölött vörösre, aztán fehérre vált.

*

Rafa végigsimít a leszállóállvány csiszolt alumíniumán.

– Ez gyönyörű, Nik.

Az Orel nevű VTO-szállító húsz reflektor kilowattos ragyogásában fürdik. Az emelőszerkezet saját fénypászmái megvilágítják a hajótestet, a meghajtás fúvókáit, az üzemanyagtartályok összebújó gömbjeit, a manipulátorokat, a süllyesztett pilótaablakokat, a VTO-sast az orron.

– Baszd meg, Rafa Corta! – mondja Nyikolaj Voroncov. – Ez nem szép. A Holdon nem szép semmi. Micsoda segg vagy.

A nevetése akár egy hegyomlás.

Nyikolaj olyan, ahogy az emberek elképzelik a Voroncovokat: hegyfalnyi ember, épp olyan széles, amilyen magas. Szakállas, hosszú haja befonva. Földkék szempár és zengő, mély hang. Rájátszik az akcentusra. Nik Voroncov nem követi a jelenlegi ízlést és a retródivatot. Rajta sokzsebes rövidnadrág, bakancs, löttyedt semmivé ereszkedő súlyos izmoktól feszülő póló. Ahogy családja minden tagjáé, az ő famulusa is a kétfejű sas, pajzsára festve a személyes címere. Hivatásos Voroncov.

– Nem az a lényeg, ahogy kinéz, hanem ami – mondja Rafa.

– Na most már tényleg baszd meg – feleli Nik.

Az Orel egy holdhajó. Helyközi felszíni szállítóhajó. Az utazás legköltségesebb és legtékozlóbb módja a Holdon. A gömb alakú tartályokban lévő hidrogén és oxigén igen értékes – nem a rakétahajtóművek, hanem az élet üzemanyaga ez. Ugyanolyan fajta eszelősség, mint olajat égetni elektromosság fejlesztéséhez, odafenn, a vén Földön. A Holdon olcsó az energia, a nyersanyagok ritkák. Az emberek és az áruk vonaton, kocsin, felszíni buszon, egyre csökkenő mértékben, de BALTRAN-on, orbitális pányvákon, saját izomerejüktől hajtottan gyalog, kereken és szárnyakon utaznak. Nem repkednek holdhajók raktárgondolájában.

A VTO a Hold különböző pontjain szétszórt helyszíneken tíz szállítóból álló flottát tart fenn. Vészhelyzeti szolgáltatás ez, a sérültszállítók, a mentőosztag, a mentőcsónak. Egy szállítóközpontból egyetlen hely sincs fél óránál messzebb. Nik Voroncov a flotta parancsnoka, néha pilótáskodik, szereli és szereti is a csúf holdhajóit. Kedvesebbek neki bármelyik gyermekénél.

– Szóval tényleg eljöttél ide egészen Isteni Jánostól, hogy összenyalogasd a rusnya babáimat, és elmondd, hogy mennyire szépek? – kérdi most. Globóul mondja a város nevét, mert mindig azzal tréfálkozik, mennyire lehetetlen kiejteni a portugál neveket. Rafával régi egyetemi cimborák. Együtt tanultak, együtt gyúrtak: súlyok és testkultúra. Nik messzebbre ment az Izom úton Rafánál, de a Corta ügyelt arra, hogy képben legyen a sporttal, és képes legyen elbeszélgetni a kiegészítőkről és az edzéstervekről az egykori edzőtársával, amikor összefutnak Meridiánban a Nyevszkij bárban egy vodkára.

– Azért jöttem el idáig egészen João de Deusból, hogy felfogadjam az egyik babádat – feleli Rafa.

– Tudod, hogy melyiket?

– A Szokolt, a Luna 18-ason. – A felszíni munka egyik alapvetése, hogy hol van a VTO-mentőcsónakok telephelye, akárcsak a legfrissebb mentőbiztosítás.

– Sajnálom. Az a baba éppen karbantartáson van – mondja Nik Voroncov.

– Na és a Pusztyelga a Joliot-nál?

– Á. Pusztyelga. Még mindig arra vár, hogy igazolják az űrre való alkalmasságát. Annyira lassú a HFV.

– Akkor lefedetlenül maradt az egész Nyugalom-Derültség-Crisium szektor.

– Tudom. Sajnálatos. Közalkalmazottak… pft. Mit tehetnék? Csak óvatosan odakinn!

Rafa az Orel lábára csap.

– Ez.

– Mikor van szükséged rá?

– Mostantól számított negyvennyolc órás forró bérlet.

Nik Voroncov fogai között szűri a levegőt, és Rafa már tudja, hogy az Orel nem áll majd rendelkezésre erre az időre, és hogy a Voroncovok egyetlen szállítóját sem kapja meg. Megfeszülnek az izmok az állkapcsán, a hasán. Forrón süt a harag az arcán, a tenyerében. Személyes kapcsolat, erről biztosította Lucast. Az üzlet a személyes kapcsolatokról szól. Most pedig eljött egészen idáig az egyénre szabott ruhájában, a frissen vágott hajával és a manikűrözött kezével, hogy ez a Voroncov-kőtömb hülyét csináljon belőle.

– Mennyi kell?

– Rafa, ez méltatlan.

– Ki vett meg?

– Rafa, ez nem járja.

– A Mackenzie-k. Duncan volt, vagy a vénember kurblizta fel magát annyira, hogy személyesen intézze el? Család a családdal. Robert, Robert lesz az. Lekötni a szállítóhajó-flottát, ez rá vall. Duncannek soha nem volt semmi stílusa. Személyesen kért meg, vagy megpingelte az öreg Valerijt, és ő szólt neked, hogy ugorj?

– Rafa, szerintem menned kellene.

A harag, a forró vér rohama buzog fel Rafában. Ordít Nik Voroncov arcába, nyála ráfröccsen.

– Ellenséget akarsz magadnak? Ellenséget akarsz csinálni a családomból? Ezek a Corták! Úgy megbaszunk téged, hogy soha nem kerülsz ki belőle. Ki a faszok vagytok ti? Buszsofőrök meg taxishiénák.

Nik a kézfejével törli le az arcát.

– Rafa…

– Baszd meg, nem kelletek ti nekünk. Megszerezzük ezt a bányajogot, aztán majd a Corták kurvára elintéznek titeket. – Sértetten belerúg a szállítóhajó lábába. Nik Voroncov oroszul ordít, a Corta-biztonságiak lefogják Rafa karját. A semmiből, némán, jól öltözötten, erősen bukkantak elő.

– Senhor, menjünk!

– Basszátok meg, engedjetek el! – bömböli Rafa a testőreinek.

– Sajnálom, nem lehet, senhor – mondja az első escolta, ahogy birkózva elrángatja Rafát Nik Voroncovtól.

– Parancsolom – mondja Rafa.

– Nekünk nem senhor ad utasításokat – feleli az első escolta.

– Lucas Corta elnézést kér a családját ért bárminemű sérelemért, senhor Voroncov – szólal meg a második escolta: magas nő testre szabott kosztümben.

– Vidd el a főnöködet a picsába a bázisomról! – dübörgi Nyikolaj Voroncov.

– Azonnal, senhor – mondja a második escolta. Rafa köp egyet, ahogy az ajtó felé kényszerítik. A köpet messzire, ívesen száll a holdi nehézkedésben. Voroncov könnyedén kitér előle, csakhogy nem ő volt a célpontja. A hajója, a babája, a drágalátos Orelje volt az.

*

A hivatásos kézilabdatulajok klubja kicsi, kényelmes és rendkívül zártkörű. Kirívó diszkréció jellemzi: az escoltákat mindenki az ajtóban hagyja. A klub izmokkal jócskán ellátott biztonsági emberei bal mutatóujjukkal kopogtatják a tobozmirigyüket, amikor az ember elhalad mellettük: „famulusok használata tilos”. A személyzet udvariasan emlékeztet erre mindenkit, amíg nem tesz eleget a felhívásnak. A klub nem fényűző, hanem sportos – hangulata a főiskolai tanulócsoportokat idézi. Kéttucatnyi tagja van, mind férfi.

Két tucat férfi, két tucat barát, és Rafa egyikükkel sem akar szóba állni. Jaden Ven Szun ráköszön a szalon túlsó végéből az egyik fotelből – Rafa odaint neki és átrobog a szobájába. Izzik benne a harag. Bevágja az ajtót, felemel egy széket, és könnyedén áthajítja a szobán. Asztal, lámpák törnek és hullanak. Magasra rúgja a törmeléket. Leszakítja a falról a régivágású képernyőt, amin a tulajok a csapatukat szokták nézni ebben a hű de diszkrét klubban, nekicsapja az öltözőasztal peremének, egyre csak üti-veri, amíg ketté nem törik. A képernyő darabjait beletolja a nyomtató kiadótölcsérébe, és addig feszíti, míg hasznavehetetlenné görbíti vele a nyomtatót.

Kopognak az ajtón.

– Mr. Corta.

– Semmi.

A harag parázzsá hamvadt. Széttör mindent. Ez a szoba, a megállapodás Nik Voroncovval… mindenütt ugyanaz az indulat. Leköpte Voroncov hajóját. Leköphette volna a lányát is. Amikor felhívta João de Deust, Lucas beszéd közben tartott szünetei, hosszú hallgatásai többet elmondtak rosszallásáról bármiféle dühkitörésnél. Csalódást okozott a családnak. Mindig csalódást okoz nekik. Széthullik minden, ami csak a kezébe kerül.

Rafa óvatos volt a berendezés szétverésével járó tombolásában: a bárpult sértetlen. Az ágyon ül, úgy méregeti az üvegeket, akár a szeretőit valami zsúfolt helyiség túlsó feléből. A klub ügyel arra, hogy Rafa szobája mindig fel legyen töltve a kedvenc ginjeivel és rumjaival. Remek estét tölthetne velük, együtt ihatnának. Érzelgősen bűnbánóra inná magát – hajnalban részegen felhívná Lousikát.

Legyen már benned valami kurva méltóság, ember!

– Helló! – szól oda ismét Jaden Szun.

– Elmegyek – feleli Rafa.

Mire visszatér, a klub személyzete helyrehozza a szobát.

*

Flavia madrinha épp oly meglepetten pillantja meg Lucasinhot az ajtajában, amennyire a fiú meglepődött, amikor ott látta a kórházi ágyánál.

A fiú kinyitja a kartondobozt, amelyet olyan gonddal cipelt el Kodzsó lakásából. Dermedt zöld fondanttal írt betűkből áll össze a „Pax” szó.

– Olasz süti – mondja. – Meg kellett néznem, hogy hol van Olaszország. Nagyon könnyű a süti. Mandula is van benne. Ugye nincs bajod a mandulával? Az van odaírva, hogy „Pax”. Ez olyan katolikus szó a pazra.

A fiú természetes módon portugálul beszél a madrinhájával.

– Paz na terra boa vontade a todos os homens – szólal meg Flavia. – Gyere be, jaj, gyere csak!

Zsúfolt és homályos a lakása. Csak a néhány tucatnyi biolámpa ad fényt, amelyek ott vannak minden egyes sarokban és zugban, minden polcon és peremen. Lucasinho összevonja szemöldökét a zöld ragyogásban.

– Hú, egészen kicsi ez a hely. – Lehúzza fejét a szemöldökfa miatt, és igyekszik találni egy helyet, ahol leülhet a sok cucc között.

– Neked mindig akad – mondja Flavia, a fiú arcát két tenyere közé fogva. – Coração.

Ha kell tető, ágy, meleg étel, víz és tiszta ruha, akkor mindig ott lesz a madrinhád.

– Tetszik a lakásod.

– Wagner fizeti. Meg én a napidíjamból.

– Wagner?

– Nem tudtad?

– Ööö, apa nem…

– Beszél rólam. Anyád se. Ezt már megszoktam.

– Köszönöm, hogy meglátogattál. A kórházban.

– Persze hogy meglátogattalak! Én hordtalak ki.

Lucasinho feszeng. Egyetlen tizenhét éves fiú sem tudja elviselni, amikor azt mondják neki, hogy egyszer egy idősebb nőben volt. Letelepszik a szófán mutatott helyre és szemügyre veszi a lakást, míg Flavia bekapcsolja a forralót, és tányérokat meg kést hoz a konyhafülkéjéből. Ikonokat és biolámpásokat tesz arrébb, hogy némi helyet szabadítson fel a szófa előtti alacsony asztalon.

– Nagyon sok itt a… holmi.

Ikonok, szobrok, rózsafüzérek és mütyürkék, áldozati tálak, csillagok és flitterek. Lucasinho fintorog, az orrában egymásnak ront a tömjénes e-cigik, a gyógynövénykeverékek szaga és az állott levegő.

– A rend sok kegytárgyat használ.

– A… – Lucasinho lenyeli a többit, nehogy a beszélgetés csak arról szóljon, hogy papagáj módjára rákérdez madrinhája minden egyes kijelentésére.

– A Pillanat Urainak Rendje.

– Ehhez köze van a vovómnak.

– A nagyanyád pénzt ad nekünk, amivel támogatja a munkánkat. Loa irmã többször is járt nála lelki tanácsadóként.

– Mire kell Adriana vónak egy lelki tanácsadó?

Feldalol a forraló. Flavia mentaleveleket tör bele.

– Nem mondta neked senki. – Újabb szobrocskákat és fogadalmi tárgyakat tesz az alacsony asztal végébe, majd leül a padlóra.

– Hé, nekem kellene…

A madrinhája egy intéssel hessenti el az ajánlatot, hogy átveszi a helyét.

– Akkor jöjjön a sütemény, amit hoztál. – Szeme elé emeli a kést, és imát suttog. – A kést mindig meg kell áldani.

Apró körömnyesedéknyi süteményt vág le, és odateszi Szent Cosmos és Damiano szobrához.

– Láthatatlan vendégek – suttogja, majd vékony és finom ujjai – porcelán evőpálcikák – közé fogja a maga szeletét a Pax-süteményből.

– Ez tényleg nagyon finom, Luca.

A fiú elpirul.

– Jó, ha jók vagyunk valamiben, madrinha.

Flavia morzsákat söpör le a kezéről.

– Meséld el, mi keresnivalód van a madrinhád küszöbén.

Lucasinho a szemét forgatva hever el a pacsuliszagú kárpiton.

A Twéből visszafelé tartó vonaton még azt hitte, menten szétszakad a szíve. A szíve, a tüdeje, a feje, az esze. Abena otthagyta. Azon kapta magát, hogy ujja a fülében lévő fémtüskére téved. Abena a bulijukon még a vérét nyalta föl. Az Aszamóa-féle bulin csak ránézett és elvonult. Lucasinho ötször is majdnem kihúzta a füléből a piercinget, hogy amint a vonat befut Meridiánba, visszaküldje Twébe. Ötször is nem. „Amikor nincs más reményed – mondta Abena. – Amikor egyedül vagy, csupaszon és védtelenül, ahogy a testvérem, akkor küldd el a piercinget.” Nem volt ezek egyike sem. Ha rosszul használja fel az ajándékot, azzal csak még jobban meggyűlölteti magát a lánnyal.

– Kell egy hely, ahol meghúzódhatok.

– Nyilvánvaló.

– És van egy kérdésem, amire nem tudok rájönni.

– Nem tudom megígérni, hogy én rájövök. De attól még mondd csak.

– Oké. Madrinha, mit miért csinálnak a lányok?

*

– Rosszul csinálja.

Megdermed a pultos. A palacknyi kék curacao ott várakozik a koktélospohár mellett. A nő gránitlassan fordul, hogy szemügyre vegye a pult túlsó végét.

– A facsart citromlé az első.

Rafa Corta becsusszan a nő mellé a pult végéhez. A nő ruhája makulátlan, fendi táskája a mellette lévő bárszéken klasszikus darab. Famulusa aranycsillagokból álló forgó galaxis. De turista. Tucatnyi mozgáskoordinációs hiba és sutaság, elhibázott időzítés és a rossz alkalmazkodás jelei ordítják világgá földi származását.

– Tessék?

Rafa felemeli az üveget, és beleszagol.

– Ez legalább rendben van. A Voroncovok ragaszkodnak a vodkához, de egy valódi Blue Moont ginnel kell elkészíteni. Legalább hétnövényessel.

Fogóval emeli fel a pöndörített citromhéj gömbjét, és beleejti a pohárba. Odabiccent a curacaós üveg felé.

– Azt kérem. – Csettintés. – Teáskanalat.

Megfordítja a kanalat, és húsz centiméterre a pohár fölé tartja. Az üveget szintén húsz centiméterre a kanál fölött tartja.

– Az egész tulajdonképpen nehézkedéssel végzett szobrászkodás.

Tölt. Kék folyadék vékony csíkja hullik mézlassan az üveg szájából a kanál hátára.

– Meg két biztos kéz.

A curacao belepi a kanál hátát, és erecskék és cseppek kavalkádjában csurog le a pereméről. Azúrkék örvénylik füstként az átlátszó ginbe. A citromhéj sárga márványát higított kékség szalagjai koszorúzzák.

– A keverést elvégzi a hidrodinamika. A kaotikus rendszerek alkalmazása koktélelméletben.

Odacsúsztatja az italt a nőnek. Az belekortyol.

– Jó.

– Csak jó?

– Nagyon jó. Finom Blue Moont készít.

– Ez a minimum. Én találtam ki.

Az egyik sarki fülkében négy középkorú vendég koccint valamilyen családi sikerre. A Corták biztonsági szolgálata a pulttól tapintatos távolságra üldögél egy asztal mellett. Rajtuk kívül nincs más vendég, csak Rafa és a földi nő. Rafa azért tévedt ide, mert ez a legközelebbi hely a klubhoz, de most tetszik neki. Régies tetőlámpák változtatnak minden egyes italt ékkővé: feszesebbé teszik az arcokat, élesebbé a csontokat, rejtéllyel fátyolozzák a szemeket. Ritka faanyagok és tenyésztett bőrrel bevont szögletes klubbútorok. A pulton túl tükrök, dünnyögő zene, a Vízöntő quadra központjában található magasan fekvő terasz. Városi fények galaxisai minden irányban. Benne volt már két caipi, amikor belépett ez a turista. Rafa eltökélte magát. Elég a magányos ivászatból. Blue Moon egészen a végéig.

Szóni Sarmának hívják. New York-i mumbai doktorandusz, aki féléves ösztöndíjon volt a túloldali bolygómegfigyelő állomáson. A holdi járat holnap viszi fel a komphoz és vissza a Földre. Ma éjjel addig iszik, amíg ki nem mossa a fejéből és a véréből a Holdat. Vagy nem ismeri fel a férfi nevét, vagy mindent maga alá gyűrt a mumbai fensőbbségessége. Rafa belép az üres közösségi térbe.

– Hagyja csak – érinti meg a koktéloseszközöket. – Egy vödörnyi jeget a ginhez. Szólok, ha kell majd pohár.

A nő arrébb teszi a fendit. Ez a meghívó Rafának, hogy üljön mellé.

– Szóval te találtad ki ezt? – kérdi a harmadik után.

– Kérdezd csak meg Dél Királynőjében a Szasszeridák bárt. Tudod, mi a legdrágább alkotóeleme?

Szóni a fejét rázza. Rafa a citromhéjra koppint.

– Ez az egyetlen olyan, amit nem tudunk nyomtatni.

– Nagyon biztos a kezed – mondja Szóni, ahogy a férfi bemutatja a kanalas-curacaós trükköt. Aztán levegő után kap, amikor Rafa felkap egy poharat, kilöttyenti a gint a padlóra, és szájjal lefelé rácsapja a pultra. Odabenn zümmögés a félhomályban: egy légy. Rafa az asztaluknál hallgató őrök felé fordul.

– Tudjátok, mi van ebben a pohárban?

Az escoltái már talpon.

– Üljetek le. Üljetek le! – harsogja. – Mondjátok meg az öcsémnek, tudom jól, hogy a kis kéme ku lua óta itt zümmög körülöttem.

– Senhor Corta, nem do… – kezdi a nő, de Rafa félbeszakítja.

– Dolgoztok nekem. Nem érdekel. Közel engedtétek hozzám. Ki vagytok rúgva. Mind a ketten.

– Senhor Corta… – fut neki újra a nő.

– Azt hiszitek, Lucas nem rúgna ki titeket ezért? Addig maradtok mellettem, amíg nem érkezik pótlás Boa Vistából. Socrates! Kapcsold Heitor Pereirát. És az öcsémet. – Odanéz a zavarodottan az asztalt bámuló családra. – Hová mentek?

Motyognak valamit egy étteremről, egy éneklős bárról.

– Tessék háromezer egység. Érezzétek jól magatokat ma éjjel.

Socrates átutalja az összeget. Hajlongva távoznak. A pultos átrendezi a palackokat, miközben Rafa félrehúzódik, hogy beszéljen a biztonsági főnökével, majd – kevésbé higgadtan – az öccsével. Szóni a pulton nyugtatja az állát, úgy figyeli a legyet.

– Ez egy gép – mondja.

– Félig – feleli Rafa. – Egy ilyen izé majdnem végzett velem. Bocsánat, ha megijesztettelek. Ezt nem kellett volna látnod. Nem vagyok benne biztos, hogy sikerül kiengesztelnem téged.

Kér egy tiszta poharat, és jégbe hűtött gint tölt bele. Löttyintésnyi citrom. Szétoszló curacaoörvények.

– Egy rezdülés se. – Átcsúsztatja a Blue Moont Szóninak. – Az egyik feleségem elhagyott, a másik halott, a lányom fél tőlem és bántottam a fiamat, mert mérges voltam valaki másra. Az öcsém kémkedik utánam, mert azt hiszi, ostoba vagyok, és az anyám félig-meddig már el is hiszi neki. Most buktam el egy üzletet, az ellenségeim átbasztak, a biztonsági őreim még a saját seggüket se találnák a sötétben, valaki megpróbált végezni velem egy léggyel és a kézilabdacsapatom a bajnokság végén kullog.

Felemeli a poharát.

– De még mindig én vagyok, aki kitalálta a Blue Moont.

– Lehetnék én is orgyilkos – szólal meg a nő. – Előhúzhatok egy kést, és ettől eddig felhasíthatnálak. – Álltól ágyékig húzza az ujját.

Rafa megfogja a kezét.

– Nem, nem lehetsz.

– Biztos vagy benne?

Rafa korábbi testőrei felé biccent.

– Lehet, hogy kirúgtam őket, de attól még letapogattak mindenkit ezen a helyen.

– Megsértettétek a magánszférámat.

– Kárpótolhatlak érte.

– Nálatok tényleg minden szerződés.

– Nálatok?

– A holdiaknál.

Rafa még mindig nem engedte el a kezét. Szóni még mindig nem húzta ki a tenyeréből.

– Tudom, hogy megtiszteltetésnek kellene éreznem, amiért itt dolgozhatok. De alig várom már, hogy hazaérjek – mondja. – Nem tetszik nekem a te világod, Rafael Corta. Nem tetszik a hitványsága, a zártsága, a csúfsága, és hogy mindennek ára van.

Kezét a szeméhez emeli.

– Ezeket képtelen vagyok megszokni. Nem hiszem, hogy bármikor is képes lennék. Ketrecbe zárt patkányok vagytok: egyetlen pillantás, egy rossz szó választ el csak attól, hogy egymás torkának ugorjatok.

– Nem ismerek semmi mást, csak a Holdat – mondja Rafa. – A Földre nem mehetek. Végezne velem. Nem azonnal, de akkor is. Egyikünk se mehet oda. Ez az otthonunk. Itt születtem és itt is halok meg. Addig pedig emberek vesznek körül mindenfelé, legfelül és legalul is. A lehető legjobb és a lehető legrosszabb valójukban. Végső soron nincs nekünk semmi másunk, csak a másik ember. Te szerződéseket látsz mindenütt és minden témában – én megállapodásokat. Egymás között kidolgozott módszereket az életben maradáshoz.

– Hát jó. Kárpótlást kérek.

Szóni kihúzza a kezét, hogy rákoppintson a ginesüvegre. Rafa megragadja a kezét, olyan határozottan, hogy a nő ajka közül kivillan a foga a meghökkenéstől.

– Soha ne szánakozzál rajtam – mondja a férfi, és ugyanabban a másodpercben el is engedi. Kiengedő mechanizmusok kattanása: ponyva bomlik ki a bár fölött, befedi a helyiséget és az iszogatókat is.

– Esni fog – szólal meg Rafa, és felnéz. – Láttál már esőt a Holdon?

– Soha nem voltál még a megfigyelőállomáson, igaz?

– Üzletember vagyok, nem tudós. – Löketnyi gin, loccsan a citromhéj, a trükk a kanállal és a lassú curacao.

– Csupa alagút, folyosó meg kamra. Úgy érzem, mintha hat hónapon át folyamatosan görnyedeztem volna. Csodálkozom, hogy kihúzhatom magamat.

Szóni megfordul a bárszéken, hogy szemügyre vegye a Vízöntő quadra lenyűgöző látképét.

– Hat holdnap óta nem láttam ilyen messzire.

Váratlan dobolás a vásznon. Menedékén túl üvegdíszek módjára hullanak az esőcseppek és puhán csattannak szét a teraszon.

– Ó! – A nő örömében az arcához emeli kezét.

– Gyere! – nyújtja a kezét Rafa. Szóni megfogja. Kivezeti az esőbe. Kövér cseppek löttyintik ki a Blue Moont a poharukból, szétrobbannak a lábuk körül. A nő az eső felé fordítja arcát. Néhány másodperc múlva már bőrig is áztak, drága ruháik csüngenek, ráncolódnak rajtuk. Rafa a korláthoz viszi.

– Nézd! – utasítja. A Vízöntő csomópontja lassan hulló, reszketeg cseppek mozaikképe: minden egyes darabja sziporkázó ékkő Vízöntő éjszakai fényeiben.

– Figyelj!

Kigyúl az ég, egy pillanatra elvakít mindenkit. Szóni árnyékot emel a szeme elé. Amikor újra lát, szivárvány ível át a quadra csomópontjának roppant légterén.

– Odanézz! – Lenn, a Tyereskova proszpekten megállt a forgalom. Járókelők, utasok állnak mozdulatlanul, kitárt karral. Üzletekből, klubokból, kocsmákból és éttermekből áradnak ki az emberek csatlakozni hozzájuk. A teraszokon és az erkélyeken gyerekek rohannak ki az esőben kiabálni és ugrabugrálni. Veri a víz a Vízöntő quadrát, dobol, dübörög a tetőkön és a ponyvákon, az állványokon és a járdákon.

– Még a gondolataimat sem hallom! – ordítja Szóni, majd sötétbe borul az ég. Az esőnek vége. Az utolsó cseppek is lehullanak és szétpukkannak a bőrén. Csupa csepp és csillogás a világ. Ámulattól kábán néz körül.

– Más a szaga – mondja.

– Tiszta – válaszolja Rafa. – Most először szívtál be por nélküli levegőt. Az eső kimossa. Ezért csináljuk.

– Hogyan engedhetitek meg, hogy elpocsékoljátok a vizet?

– Nem pocsékoljuk el. Minden egyes cseppet összegyűjtenek.

– De hát a költségek. Ki fizeti ki?

Rafa egyik ujjával megérinti az arcát a szeme alatt.

– Ti.

Szóni szeme elkerekedik, ahogy leolvassa a csibjéről, hogy megterhelték a vízszámláját.

– De ez…

– Semmi. Sajnálod?

– Nem. Dehogy. – Megborzong.

– Egészen átáztál. A klubomban nyomtathatok valami szárazat.

Szóni a vacogás ellenére mosolyog.

– Ez aztán a csajozós szöveg.

– Igen, az.

– Akkor menjünk.

Socrates nagy borravalót küld a pultosnak, Szóni és Rafa pedig visszasietnek a csöpögő városon át a kézilabdatulajok klubjába. A kémlégy ott marad, egyre csak zümmög üvegpoharában.

*

Lucas visszatér a zenehallgató szobába, és leül a szófa akusztikus középpontjára.

– Minden rendben?

– Minden rendben. Kérem, kezdje el újra az „Expresso”-t.

– Csak mert nem szokta félbeszakítani. – Ez Jorge harmadik alkalma, és mostanra kialakult a menetrend. Egy órát játszik folyamatosan. Lucas egy órán át hallgatja teljes figyelemmel. Azonban az „Expresso” harmadik akkordjánál minden átmenet nélkül felállt a helyéről és kisietett a szobából. Jorge nem hallotta, mit intézett, de jó néhány percig távol volt.

– Az „Expresso”-t, kérem.

Azonban a kavarodás megzavarta a zenészt, és beletelik néhány pillanatba, hogy kitornázza ujjaiból, testéből és torkából a feszültséget. Ujjai rálelnek az akkordokra, hangja a szinkópára. Többször nem szakad félbe az alkalom, ám zavar támadt az energia áramlásában az előadótól a közönségig és vissza az előadóhoz. Az „Izaura”-val fejezi be, tompított kadenciával, majd elcsomagolja a gitárját.

– Jövő héten is ugyanebben az időben, senhor Corta?

– Igen. – Keze Jorge vállán, amikor megfordul, hogy induljon. – Maradjon még egy italra.

– Köszönöm, senhor Corta.

Lucas betereli a férfit a szalonba, és hoz neki egy mojitót.

– Eltaláltam az arányokat?

– Tökéletes, senhor Corta.

– Előbb kóstolja meg.

Megteszi. Valóban.

Lucas az ablakhoz viszi a magának töltött italt. João de Deus kavarog mellette, fény és mozgás egyik szinten a másik után: kék neon, zöld biolámpák, arany utcai lámpák.

– Bocsánat, amiért fogadtam a hívást. Láttam, hogy megzavarta.

– Az ember attól profi, hogy nem hagyja magát kizökkenteni.

– Engem kizökkentett. Még mindig amatőr hallgatóság lehetek. Vannak testvérei, Jorge?

– Két lány, senhor Corta.

– Mondhatnám, hogy szerencsés, azonban tapasztalatom szerint a lánytestvérek épp olyan problémásak tudnak lenni, mint a fiúk. Másként, de problémásak. A fiúkkal az a helyzet, hogy a szabályok születéstől fogva érvényesek. Az elsőszülöttek mindig elsőszülöttek. Mindig kincset érnek. Maga elsőszülött, Jorge?

– Nem, középső vagyok.

– Akkor olyan, mint én és Ariel. Carlinhos a kedvenc. Mindig a legfiatalabb az.

– Azt hittem, öt Corta van.

– Négy Corta és egy csaló. Látom, befejezte. – Jorge már legurította a mojitóját: idegességében iszik. – Tessék, még egy! Ezt próbálja meg élvezni. A rum nagyon jó.

Hozza a második poharat, és odacsalogatja vele a zenészt az ablakhoz.

– Anyám úttörő volt, vállalkozó, dinasztiaalapító, azonban sok szempontból nagyon is hagyománytisztelő. Nincs ebben semmi összeférhetetlenség. Az elsőszülött irányítja a vállalatot. A többiek tehetségük szerint segítik. Én ezt teszem. Ezt teszi Carlinhos is. Még Wagner is. Ariel. Irigylem Arielt. Ő maga választott foglalkozást, a cégen kívül. Ariel Corta ügyvéd. A nikáhok királynője. Meridián híres szépsége – emeli poharát Lucas a nyüzsgő, poros utca felé. – Fehér Nyúl.

– Aki azt mondja magáról, hogy Fehér Nyúl…

– Szinte biztosan nem az. Tudom. Ha Ariel azt mondja, Fehér Nyúl, akkor az is. Mit szól a rumomhoz, Jorge?

– Jó.

– Személyes márka. Gyerekkorában volt háziállata?

– Csak gép.

– Nekünk is. Anyám nem tűrt meg semmi szerveset. Az a sok szarás meg pusztulás. Az Aszamóák adtak egy halom díszes pillangót Lucasinho holdjárására. Anyám napokig panaszkodott a felfordulásra. Mindenütt szárnyak. A gépek tisztábbak. De még azok is lejárnak. Meghalnak. Meghalasztják őket, ezt tudta? Hogy a srácok megtanulják. Aztán valakinek bele kell tennie őket a lebontóba. Ez volt az én dolgom, Jorge.

Lucas kortyol, Jorge már a második mojitója végénél jár. Lucas alig ízlelte meg az elsőt.

– Az aranyifjú óriási hibát követett el. Sikerült elmarnia tőlünk a Voroncovokat. Hagyta, hogy az érzelmei irányítsák, és ezzel nemcsak a terjeszkedési tervünket sodorta veszélybe, hanem a VTO-val érvényben lévő szállítási megállapodásunkat is. Szükségünk van a VTO-ra, hogy a héliumtárlókat a Földre szállítsa. És most az én dolgom helyrehozni a kárt. Kitalálni a megoldást. Újrahasznosítani a holtakat. Eltakarítani a felfordulást.

– Hallanom kellene nekem mindezt, senhor Corta?

– Azt hallja, amit akarok, hogy halljon, Jorge. Aggódom a családomért. A bátyám egy barom. Az anyám… már nem az, aki volt. Valamit elhallgat előlem. Helen de Braga meg az a bolond Heitor Pereira soha nem mondaná el, tehetek velük, amit akarok. Ha nincs valaki, aki kezeli a szart meg a halált, akkor a cég bedől. Van gyereke, Jorge?

– Nem ezen a spektrumon mozgok.

– Tudom. – Lucas elveszi az üres poharat, és újat tesz a kezébe. – Van egy fiam. Nem számítottam arra, hogy ilyen büszke leszek rá. Elszökött otthonról. Az emberi történelem legzártabb, leginkább megfigyelt társadalmában élünk, és a fiatalok még itt is próbálkoznak ilyesmivel. Természetesen letiltottam a forrásait. Semmi végzetes, semmi olyasmi, ami károsítja az egészségét. Az esze segítségével kell megélnie. Mint kiderült, van neki belőle. És kedvességből is. Ebben egyáltalán nem ütött rám. Némi sikert is elért. Kisebb híresség lett belőle. Ötnapnyi hírnév, aztán mindenki elfelejti majd. Bármikor visszahozhatnám, de nem akarom. Még nem. Szeretném látni, mi mást talál még magában. Olyan jellemzői is vannak, amilyenekkel én nem rendelkezem. Úgy tűnik, jóindulatú és becsületes. Attól tartok, túlságosan jóindulatú és becsületes ehhez a vállalathoz. Nagyon aggódom a jövő miatt. Ehhez mit szól? – billenti a poharát Jorgéé felé.

– Másfajta. Füstösebb. Nehezebb.

– Úgy van, nehezebb. Ez a saját cachaçám. Ilyet kellene innunk, amikor bossázunk. Kissé durvának találom. Úgyhogy igazgatósági puccsot kell végrehajtanom. Harcolnom kell a családommal, hogy megmenthessem. És mindezt egy bossa nova énekesnek mondom el. Maga pedig azt gondolja, a terapeutája vagyok, vagy a gyóntatója? A regőse, a bolondja?

– Nem vagyok bolond. – Jorge felkapja a gitárt. Három lépésre van az ajtótól, amikor Lucas megállítja.

– Régen, Európában a király bolondja volt az egyetlen, akiben megbízhatott a király és elmondhatta neki az igazat, és az egyetlen, aki igazat mondhatott a királynak.

– Ez most bocsánatkérés?

– Igen.

– Tényleg mennem kellene. – Jorge sajnálkozva pillant a másik kezében lévő pohárra.

– Persze. Hogyne.

– Jövő héten ugyanekkor, senhor Corta?

– Lucas.

– Lucas.

– Lehetne korábban?

– Mikor?

– Holnap?

*

– Mamãe?

Adriana elfojtott kiáltással ébred. Ágyban van, szobában, de nem tudja, hol, és a teste nem engedelmeskedik, pedig álomkönnyűnek, sorshoz méltóan anyagtalannak érzi. Valaki fölé magasodik, egészen leheletnyi közelségben: beszívja, amit Adriana kilélegez.

– Carlos?

– Mama, minden rendben.

A hang a fejében szól.

– Ki az?

– Mama, én vagyok. Lucas.

Ez a név. Ez a hang.

– Jaj, Lucas. Mennyi az idő?

– Későn van, mamãe. Bocsánat a zavarásért. Jól vagy?

– Rosszul aludtam.

A fény felerősödik. Az ágyában van, a szobájában, a palotájában. Lucas fölébe tornyosuló, lélegzetét faló kísértetét a lencséje jeleníti meg.

– Mondtam már, hogy keresd meg vele dr. Macaraeget. Ad majd rá valamit.

– Tud adni harminc évet?

Lucas elmosolyodik. Adriana szeretné megérinteni.

– Nem is zavarlak. Próbálj aludni. Csak szeretném, ha tudnád, nem vesztettük el még a Mare Anguist. Van tervem.

– Nem szeretném elveszteni, Lucas. Annak nagyon nem örülnék.

– Nem is fogod, mama. Ha Carlinhos meg azok a barom pormotorosai készen állnak rá.

– Jó fiú vagy, Lucas. Szólj majd.

– Szólok. Szép álmokat, mama!

*

A visszafelé úton a hulla Marina mellett van beszíjazva. Olyan közel van hozzá, hogy egyfolytában összeér a combjuk meg a válluk, de még mindig inkább ez, mint hogy a vele szemben lévő székből nézze. A ruhát, a jellegtelen sisakot, a mozgást korlátozó biztonsági övet – nem sok különbség van a hús és a hulla között. A tudás, ez adja az iszonyatot. Az arctalan sík mögötti kifejezéstelen arc halott.

A halál oka a testhőmérséklet gyors és végzetes kimenetelű emelkedése, aminek köszönhetően Paulo Ribeiro halálra főtt a fetöltőjében. Carlinhos az adatokat nézi át, igyekszik rájönni, mi vezethetett idáig. Ha egy pornyelő, aki ezer naplózott órát töltött már el a felszínen, három perc alatt meghalhat, akkor ez előfordulhat bárkivel. Vele, Marina Calzaghéval is, amint éppen itt van, bekötve ebbe a nyitott, túlnyomás nélküli bukóvázba – óránként száznyolcvan kilométeres sebességgel száguld az egyöntetű, sugárzásos légüres térben. Nem védi semmi más, csak ez a semmi kis ruha, ez a buboréknyi sisak a vizorral. Akár most is ezernyi apró meghibásodás foghat össze ellene, szaporodhatnak, szövetkezhetnek. Marina Calzaghe epeként nyeli vissza a pánikot. A Nyugalom tengerén kis híján levette a sisakot.

– Jól vagy? – kérdi Carlinhos a különcsatornán.

– Igen. – Hazugság. – Döbbenetes. Csak ennyi.

– Tudod folytatni?

– Igen. Miért?

– Átirányítottak minket.

– Hová?

– Ivós játékot csinálok belőled – mondja a férfi. – Valahányszor kérdezel, iszom egyet. Vonatra szállunk.

Marina nem érzékeli, hogy a kocsi változtatott volna az útirányán, azonban egy órával később az egyenlítői egyes mellett fékez le. Felemelkednek a védőhámok, a csapat kiszáll, igyekszenek közben kidolgozni a zsibbadtságot tagjaikból. Marina óvatosan helyezi a lábát a sínre, várja a közelgő expressz vibrálását. Persze semmi. Ráadásul a külső sínpár kizárólag a Mackenzkie-k mozgó kohójának van fenntartva… az Olvasztónak, jut eszébe az oktatáson hallott név. Az expresszek a belső négy mágneses sínen közlekednek. Látja is a mellette húzódó tápkábeleket. Ha arra lép rá valaki, akkor azonnali, tiszta halál várja, és szépen kifényesedik Carlinhos vetített kijelzőjén, akár a diváli.

– Jön – szólal meg a férfi. A fény atomja tűnik fel a nyugati láthatáron, és három vakító reflektor lesz belőle. Rázkódik a talaj. Tekintettel a mágnesvasút sebességére és arra, mennyire jellegtelen a láthatár, a vonat azelőtt ott van, hogy Marina képes lenne értelmezni a benyomásait: a méretét, a gyorsaságát, a vakító fényét – nyomasztó tömeg és tökéletes zajtalanság. Tovasuhanó ablakok elmosódott csíkja, ami aztán lelassul. A vonat fékez. Marina látja egy gyermek arcát, amint kezével árnyékolva a szemét bámul kifelé. A vonat megáll. Kilométernyi hossza kétharmadában személykocsikból áll – a tehervagonok és a gondolák adják az utolsó harmadot. Carlinhos odainti csapatát az utolsó pőrekocsihoz. Marina könnyedén szökken fel az összesült töltésen, és csak kézből tartva meg magát felkapaszkodik a nyitott kocsin. Motorok. Nagyok, az abroncsaik kövérek, csupa érzékelőből meg kommunikációs felszerelésből állnak, csúfak és nincs bennük semmi áramvonalasság, de egészen egyértelműen motorok.

– Mi… – kezdi a kérdést, de ezzel megint csak Carlinhos nyerne az ivós játékában.

– Megyünk kijelölni a bányaengedély határait – jelenti be a férfi a közös csatornán. Helyeslő dörmögés az öreg pornyelők, a csapat és mindazok felől, akik motorral jöttek. – Lucas azt mondja, az úti cél a Mare Anguis. Van egy bányaterületi igény, amiről a Mackenzie Művek azt gondolja, kizárólag ő tud róla. Csakhogy mi is tudunk róla, és el is tudjuk orozni előlük. A VTO felszíni flottája a zsebükben, de nekünk itt vannak ezek – lapogatja meg az egyik motor kormányszarvát. – A Corták pormotorcsapata fogja megszerezni. Először felszállunk a vonatra.

Lelkes hujjogás. Marina hangja is csatlakozik a többiekéhez. A vonat rándulás vagy zöttyenés nélkül indul meg. Marina figyeli, ahogy a kocsi beindul és eltávolodik az egyenlítői egyestől, visszaviszi egyetlen megmaradt halott utasát João de Deusba.

*

Flavia ételt készít. Sűrű, teljes egészében zöldségekből áll, mint általában a holdi ételek, Lucasinho mégis kevésnek érzi, akár annak a gitárnak a zenéjét, amiről hiányoznak a basszushúrok.

– Van valami baj a hagymával és a fokhagymával? – kérdez. – Meg a csilivel?

– Teológiai szempontból nem helyénvaló zöldségek – magyarázza a nő. – Felszítják a szenvedélyeket és alantas ösztönöket gerjesztenek.

Lucasinho az ételt turkálja.

– Madrinha, miért mentél el?

Ötéves volt, amikor Flavia elment Boa Vistából. Nem is annyira fájdalomra, mint inkább zavarodottságra emlékszik – hiányra, amelyet gyorsan betöltöttek az új valóság szemcséi. Amanda, a genetikai anyja, gyorsan átadta őt az akkor éppen Robsont váró Elisnek.

– Apád soha nem beszélt róla?

– Nem.

– Apád és nagyanyád elbocsátottak és arra kényszerítettek, hogy otthagyjalak téged és Boa Vistát is. Én hordtam ki Carlinhost és én hordtam ki Wagnert, és végül én hordtalak ki téged is, Luca. Tudod, mit teszünk mi, madrinhák?

– Ti vagytok a méhanyák.

– Eladjuk a testünket, ezt tesszük. Eladjuk a nőiségünk leglényegét valaki másnak. Ez prostitúció. Széttesszük a lábunkat, és befogadjuk valaki másnak az embrióját a méhünkbe. Egy lombikban fogantál, Luca, és egy idegen méhében hordtak ki, pénzért. Sok pénzért. De nem voltál az enyém. Lucas Corta és Amanda Szun gyereke voltál. Carlinhos Carlos és Adriana Corta gyereke volt.

– Te voltál Wagner madrinhája is – mondja Lucasinho.

– Nincs ennél kegyetlenebb vallomás. Ha szülés után azonnal elvettek volna tőlem, akkor talán könnyebben ment volna. Azonban a szerződés szerint nemcsak kihordunk és megszülünk, fel is nevelünk titeket. Az életemet Carlinhosnak és neked szántam. Meg Wagnernak. Egyet kivéve mindenféle szempontból anya voltam.

– Nem volt saját babád. Mármint olyan, amit te csináltál.

– El sem tudod képzelni, milyen minden egyes órát olyan gyerekekkel tölteni, akiket te hordtál ki, és akik a genetikán kívül minden szempontból a tieid, de közben nem azok, és soha nem is lesznek.

– De hát megtehetted volna…

– Ezt nem értheted, Luca. Fel se foghatod. A szerződések kizárólagosak. Csakis Corta fiaim és Corta lányaim lehettek. Szeretlek, Luca, és Carlinhost is. Meg Wagnert is. Úgy szeretlek titeket, mintha a sajátjaim lennétek.

Lucasinhonak lüktet a feje. Koponyájában nő a nyomás. Szeme mögött is feszíti valami. Ez nehéz dolog. Olyasmi, amit képtelen megemészteni, ami nem működik együtt egyetlen eddig megtanult érzelmi folyamattal sem. Flaviának igaza van. Ezt nem tudja megérteni. Ilyen az, amit egy felnőtt érez.

– És Wagner – szólal meg. – Őt mindig külön említed.

– Mindig is okosabb voltál annál, mint amit az apád elismer, Luca.

– Pai mindig azt mondta, hogy Wagner nem Corta. Vovo nem tud beszélni vele. Amint betöltötte a tizennyolcat, elhagyta Boa Vistát.

– Elhagyta, vagy el kellett mennie?

– Mit csináltál?

– Wagner félig Corta. Félig Corta, félig Vila Nova.

– Az te vagy.

– Flavia Passos Vila Nova. A madrinhákat nagyon jól megfizetik. Annyira, hogy abból fel lehet bérelni egy szülész nőgyógyászt, aki megtermékenyít és beültet egy másikfajta embriót.

– Vovo, Carlos… – Lucasinho képtelen kimondani a szavakat. Petesejtek, sperma, nagyon kínos. Úgy még inkább, hogy őt is így csinálták.

– Carlos akkor már húsz éve halott volt. Még mindig sok száz spermaminta volt lefagyasztva. Carlinhos lett az egyikből. Majd a kegyes Adriana úgy döntött, hogy akar még egy gyereket. Egy csecsemőt játéknak, még egy utolsó emléknek halott férjétől. Ötvenhat évesen akart még egy babát. Én meg ott voltam úgy, hogy nem volt semmim, ami az enyém! Nem érdemelt még egy gyereket, egy kis kései játék fiúcskát. És az egész annyira egyszerű volt.

A szentek, az orixák, az exuk és guiák műanyag szemükkel Lucasinho Cortára merednek, akinek viszket mindene és zavarban van. Émelyegni kezd a zöld biolámpától. Egészen biztosan a zöld fény az oka, nem pedig az ajkára toluló rettenetes kérdés, amit most fel kell tennie.

– Flavia, mi a helyzet velem?

– Az arccsontod igazi Szun, a szemed pedig Corta, Luca, ez egészen egyértelmű. – A nő látja a zavarodottságot az arcán. – Mondtam, hogy nem tudod majd megérteni.

– Szóval ott volt neked Wagner…

– Saját gyerekemnek. Nem is kellett ennél több. Titeket, Cortákat, a büszkeségetek vakká tesz. Ez az első és legnagyobb bűn, a büszkeség. Soha eszetekbe se jutott volna, hogy Wagner esetleg Carlos és Flavia fia, nem pedig Carlosé és Adrianáé. Soha. Dölyf és büszkeség!

Flavia felemeli a kezét, mint aki dicsőít vagy kárhoztat valamit.

– És soha nem is tudtátok volna meg, ha Wagnernak nem kellett volna kórházba mennie tüdőkezelésre. Hörgőproblémái lettek. Adriana attól tartott, hogy esetleg veleszületett a dolog, hogy Carlos spermája és az ő petéi megromlottak az évek során. A kórház genetikai vizsgálatokat is elvégzett. A megtévesztésem egy pillanat alatt lelepleződött. Megszegtem a szerződésemet, de az évszázad botránya lett volna abból, ha a hírcsatornák kiderítették volna, hogy Adriana Corta utolsó gyermeke nem az övé. Elfogadtam a Corták pénzét, hogy hallgassak, és megfenyegettek.

– Vo megfenyegetett?

– Adriana nem. Az emberei érkeztek ajándékokkal. Helen de Braga mutatta meg a pénzt, Heitor Pereira hozta a kést. Wagner Boa Vistában maradt, hogy minden szempontból Cortaként nevelkedjen. De Adriana nem tudta szeretni. Valahányszor ránézett, olyasmit látott, ami Carlosé volt, de az övé nem.

– Mindig is távolságtartó volt vele, hűvös. De az apám igazán utálja.

– Bölcs ember az apád. Wagner fenyegetést jelent a családra, én is fenyegetést jelentek a családra, és az, hogy ezt most elmondom neked, szintén fenyegetést jelent a családra.

Lucasinho szíve kihagy egy ütemet riadalmában.

– És ha most tudná, hogy… Bántana téged?

– Nem kockáztatná meg, hogy örökre elveszíthet téged.

– Mintha bármikor is fájdítaná emiatt a fejét. Nem láttam őt biztonságiakat küldeni utánam, amikor elszöktem Boa Vistából.

– Az apád pontosan tudja, hol voltál és mit csináltál. Most is tudja, hogy hol vagy.

– Kurvára utálok Corta lenni. – Karja váratlan lendületével minden szentet és fogadalmi tárgyat lesöpör az asztalról. Flavia gondosan visszahelyezi az összeset.

– Mit nem mond a gazdag gyerek! Megszöktél, és a barátaid bulikat szerveznek neked, a nénikéd kitöm pénzzel, a szeretőid meg ágyat adnak a segged és tetőt a fejed fölé. Utálsz Corta lenni? Utálod, hogy soha nem kell eladnod a tüdődben lévő lélegzetet meg a hólyagodban lévő húgyot? Utálod, hogy soha nem kell lopnod az újrafelhasználási robotoktól, megkéselni valakit egy zacskó sült maniókáért? Csukd be a szád, még kiesik rajta az agyad. A süti, amit sütöttél: ízekre vágtalak volna érte, fiam. A családod mindig is holdbélákat fogadott fel madrinhának a földi csontozatunk és izmaink miatt. Hat hónapja érkeztem a komppal, és a Dajjang robotikai fejlesztési részlegén dolgoztam, Dél Királynőjében, amikor egy mikrorecesszió miatt az utcára kerültem. Fenn, a tetőn aludtam, éreztem, ahogy a sugárzás záporeső módjára veri a testemet. Loptam, csonkoltam és eladtam mindent, amim csak volt, és aztán azt mondtam, soha többé. Soha többé. Úgyhogy elmentem a rendhez, mert tudtam, mit csinálnak a genetikai vonalakkal, a mãe-do-santo pedig végigmért és ötször, tízszer, ötvenszer is ellenőrizte a gyógyászati adataimat. Aztán elküldött Adriana Cortához, ő meg belém tette Carlinhost, és soha többé nem voltam sem éhes, sem szomjas vagy levegő nélkül. Utálod, hogy ez mind megvan neked? Az anyák és a szentek szerelmére, kurvára hálátlan vagy.

Flavia keresztet vet és megcsókolja a bütykeit.

Lucasinho arca ég a haragtól és a szégyentől. Elege van abból, hogy megmondják, mit is kell csinálnia. Húzd fel ezt a ruhát! Tedd fel azt a sminket! Ne légy azzal a lánnyal! Légy hálás fiú!

Flavia madrinha felkel a padlóról, és vizet forral a konyha sarkában. Mozsártörő a mozsárba, majd nehéz zöld szag tölti meg a kis helyiséget.

Lucasinho keze az ajtón.

– Hová mész?

– Számít?

– Nem. De nem mész el. Nem lennél itt, ha bárhová máshová is mehetnél. És én nem szeretném, hogy elmenj. Tessék. – Flavia matéval teli poharat ad neki. – Ülj le!

– Parancsok. Mindenki utasítgat. Mindenki annyira okos velem kapcsolatban, hogy ki vagyok és mit akarok.

– Kérlek.

Lucasinho beleszimatol a pohárba.

– Ez mi?

– Segít aludni. Későre jár.

– Honnan tudod?

A lakásban nincsenek órák. A rend nem kedveli: az órák az idő kései, amelyek egyre kisebb és kisebb részekre – órákra, percekre, másodpercekre – szeletelik a nagy mostot. A rend filozófiai alaptétele a folytonosság: teljes és osztatlan idő, ami egyszerre létezik a negyedik dimenzióban, az egyetlen Olorum elméjében.

– Későnek tűnik.

– Ez nem tetszik – mondja a fiú, ahogy undorodva szaglássza a poharat.

– Ki mondta, hogy neked készült?

Lucasinho iszik. Mire Flavia befejezi a poharak elmosogatását a konyhában, addigra összegömbölyödve alszik a kanapén.

*

Holdpor tizenkét vonalban. Tizenketten jönnek V alakban, így szelik át az Eimmart K-krátert. Marina Calzaghe három órája ül a gépen: a feneke réges-rég megkövült. Sajog a nyaka, ujjai zsibbadtak a rezgéstől, érzi, ahogy a hideg rágja a fetöltőjét, és képtelen levenni a tekintetét a kijelzője jobb sarkában lévő O_2-mutatóról. Az egészet előre kiszámították: a levegő elegendő ahhoz, hogy elérjék az úti céljukat, és van még egy óra ráadás. Ez elég idő ahhoz, hogy a Mare Marginisból odaérjenek a kocsik az utánpótlással. Három óra út megvan, még egyórányi vár rá, óránként száznyolcvan kilométer – legfeljebb kétszázhúsz lehet, de az zabálja az akkumulátort –, és valahol odafönn, túl a világ vállán a Voroncov-flotta repül nyílegyenesen a Mare Anguis irányába. A számítások szerint a Corta-csapat öt perccel a Mackenzie/VTO-szállítók előtt ér oda a legtávolabbi ponthoz. Plusz-mínusz három perc. Minden ki van számítva. Lucas Corta pontos terveket szokott készíteni.

A vasútállomástól északi irányba vezető út első órájában hepehupás, rázkódós felvidéki tájon visz át – kráterek, törmelék és veszedelmes lankák, amelyekhez az összes természetes és kibernetikus érzék összpontosítására van szükség. A pormotorok hatalmas hajtott kereke könnyedén legyűri a kisebb méretű törmeléket, de minden egyes sziklánál döntést kell hozni: nekimennek vagy kikerülik. Aki elhibázza, az tönkreteszi a kerekeket és a sebességváltót, aztán egyedül marad a kráterek között, miközben nézheti, ahogy a bajtársai hosszú porcsíkot húzva távolodnak tőle. Mentőcsónak nem jön – a Mackenzie-k felvásárolták az összeset. Marina fogát vicsorítja minden egyes sziklára és rianásra. Minden egyes sánc fájdalmas zöttyenést indít végig a gerincén: a háta mostanra olvadt fájdalomból álló pálca. Karja lüktet, mert állandóan tartania kell a kormányt, méghozzá biztosan, hiszen a motor hányja-veti magát a borzasztó tájon. Állkapcsa egészen megfeszül, és nem emlékszik rá, mikor pislantott utoljára. Marina Calzaghe mámorosan létezik.

– Motorok – mondta.

– Pormotorok – helyesbített akkor Carlinhos.

Tizenegy motor körbeállítva a pőrekocsin. Nagyszerű, nagy erejű járművek, amelyek megmutatták ereiket, drótjaikat, csontjaikat és áttételeiket – durván funkcionálisak és ebből fakadóan szépségesek. Mindegyik másféle: egyedi gyártású, személyre szabott, fémfelszínükbe vésve halálfejek, sárkányok, orixák, nagy farkú férfiak és megacsöcsös nők, lángok és csillagok és kardok és virágok. A motorosok formanyelve változatlan és örök. Marina végighúzta kesztyűs kezét az egyik krómozott hátsón.

– Utaztál már ilyenen? – kérdezte Carlinhos.

– Hogyan u… – kezdte Marina, majd eszébe jutott a játék.

– Mit gondolsz, menne?

– Mennyire lehet nehéz?

– Nehéz. Ha valami balul sikerül, otthagyunk.

Nem is jutott volna neki motor. A holdbéla túlnyomásos melegben és kényelemben utazott volna Meridiánba. Csakhogy most, hogy Paulo Ribeiro visszafelé tart João de Deusba boncolásra, a Corta-csapatból hiányzott egy motoros, márpedig a tervhez az összes gépre szükség volt. Még előfordulhat, hogy a Mackenzie-k előhúznak valamit a seggükből. Minél több a motoros, annál könnyebb a tervet végrehajtani.

– Jössz?

Portugálul hangzott el, nem kérdés volt, hanem meghívás. A vonat már lassított is. Lucasnak egyszerű volt a terve. Marina emlékezetében úgy maradt meg, mint az a sötét hajú, sötét bőrű, komoly férfi, aki kimondta az életét megmentő szavakat: „mostantól a Corta Hélionak dolgozik”. Lucas még egy olyan apróságra is emlékezett, amelyről még Carlinhos is megfeledkezett: a csapata pormotorosokból áll. Lucas terve: vonatra tenni az összes pormotort a bányaterület és a sín közötti legközelebbi pontig, aztán csontig húzni a gázt, és irány északnak, a Mare Anguisba. Bekapcsolni egy GPS-jeladót a terület mind a négy sarkából. Négy sarok, tizenegy motor.

– Igen – mondta erre.

– Tessék, a szerződés. – Hetty felvillantotta Marina lencséjén. Átfutja – rengeteg cikkely foglalkozik balesetből eredő elhalálozással –, egy jin, és már vissza is megy Carlinhosnak.

– Gyere velem! – mondta a férfi a külön csatornán. Tizenegy motor, négy sarok. Vagyis akkor ők ketten versenyeznek majd a Mackenzie Művekkel és az összes űrhajóval a terület legtávolabbi, végső pontjáig.

Felszálltak a motorra. Marina gépe görbített alumíniumból és sistergő akkucellákból álló fenevad. Krómba metszett Luna úrnő meredt rá vigyorgó koponyafélarccal a kormányszarvak közül. Az MI összekapcsolódott Hettyvel, amikor felült a nyeregbe, és a motor életre kelt. Egyszerű volt a vezérlés: előre, hátra. Gyorsításhoz csavarni.

A vonat még meg sem állt, de Carlinhos már begyújtotta a motorját, leugratott a pőrekocsiról: magasan és szépségesen szárnyalt, megcsillant a földfényben, hogy a legtávolabbi sínen túl érjen talajt. Mire Marina leemeltette a saját motorját, és megtanulta, hogyan kerülheti el a rémítő, halálos egykerekezést, addigra Carlinhos már a látóhatáron is túl járt.

Beállította az irányt, megcsavarta a gázkart, és a porfelhőnyomok után kormányozta a gépet. Egy nagy gázfröccsel már ott is volt az alakzatban, és Carlinhos balján volt is egy üres hely a nyílhegyben. Marina bekormányozta oda magát. A férfi felé fordította üres arclemezét, és biccentett.

A motorosok végigszáguldanak az Eimmart K keskeny és alacsony kráterperemén. Marina irányt változtat, hogy kikerüljön egy holttestnyi méretű törmelékdarabot. Arra gondol, régebb óta van itt ez a kődarab, mint hogy élet létezik a Földön. Ostoba, szürke, útban lévő szikla. Kinn, a sivár tengerfenéken.

Carlinhos felemeli a kezét, ám a famulusok addigra már jeleztek a motorosoknak. Három gép válik le a nyílhegy bal oldaláról és indul meg kelet-délkeleti irányba. Marina csak nézi lassan leülepedő porfelhőjüket. Ők mennek majd a négyszög délnyugati sarokpontjához. Immár kilenc motor száguld a sötét síkon – aszimmetrikus szárny. Könnyű és gyors az út, egyhangú és tele van csapdákkal – ez a legrosszabb fajta, az, amelyik az emberből magából, az unalomból, a jól ismert terepből és az egyhangúságból áll össze. Lapos, teljesen és végig lapos. Egyhangú, egyhangú, egyhangú. Ez egészen biztosan nem a szórakoztató része. Lapos, lapos, lapos, gyors, gyors, gyors. Minek kitalálni egy sportot arra, hogy egyenes vonalban gyorsan menjen az ember? Talán épp erről van szó. A férfiak meg az ő sportjaik. Bármiből céltalan versengést lehet kialakítani, még abból is, hogy ki milyen gyorsan megy keresztül a holdi tengerek fenekén. Csak többről szól ez az egész ennél – csak vannak mutatványok, képességek. Amennyire Marina érti a sportokat, mindegyik trükkökről, pontszámokról vagy gyorsaságról szól.

Az előre meghatározott ponton Carlinhos újra felemeli a kezét, mire leválik a jobb hátsó vég, és nyugatra tartó ívet rajzol a tengeren. A bányaterület délkeleti sarka ötven kilométerre van innen. A maradék öt motor igyekszik tovább előre.

– Szereted a brazil zenét? – Carlinhos hangja megriasztja Marinát, aki meginog, de aztán visszaszerzi az irányítást a gép felett.

– Nem igazán. Az egész olyan liftzenés. Lehet, hogy van benne valami, amihez egyszerűen túlságosan is norte vagyok.

– Én se érzem. Mamãe rajong érte. Ezzel nőtt fel. Ez az, ami az otthonhoz köti.

– Otthon – mondja Marina, de ez nem kérdés.

– Lucas nagy rajongója. Egyszer megpróbálta elmagyarázni, hogy is működik… saudade, keserédesség, minden ilyesmi, de nekem nincs hozzá fülem. Egyszerű ember vagyok: a tánczenét szeretem, az ütemet. Amiben benne vannak a testek, kell hozzá tömeg.

– Szeretek táncolni, bár nem tudok jól – feleli erre Marina.

– Amikor visszamegyünk, ha ezzel megvagyunk, elmegyünk táncolni.

Óránként százkilencvenöt kilométerrel száguldanak a Mare Anguison, de Marinának most gyorsul fel a szívverése.

– Most randira hívsz?

– A csapat összes többi tagját is elviszem – mondja Carlinhos. – Nem láttál még Corta-bulit.

– Ott voltam azon a Boa Vista-in, tudod? – hátrál meg elszontyolodottan Marina. Ég a bőre a fetöltő alatt.

– Az nem volt Corta-buli. Szóval, milyen zenét szeretsz?

– A Csendes-óceán északnyugati partvidékén nőttem fel, úgyhogy csupa gitár. Rockercsaj vagyok.

– Á. Metál. A csapatom csak metált hallgat.

– Nem. Rock.

– Van különbség?

– Méghozzá óriási. Ahogy a bátyád mondja, fül kell hozzá.

Az előrenéző radar akadályt jelez a láthatáron túl. A kerülőút értékes percekbe kerülne.

– Rengeteget tudsz már rólam, Marina Calzaghe: szeretem a tánczenét, követem a nagy futást, szeretem anyámat, de nem kedvelem a bátyáimat. Szeretem az öcsémet, a nővéremet pedig egyáltalán nem értem. Utálom az öltönyöket, és ha kövek vannak a fejem fölött. De rólad még mindig nem tudok semmit. Rocker vagy, norte, megmentetted a bátyámat, és ezzel vége.

Az akadály durva felületű felföldi terep: itt rekedt, amikor ősrégi bazalt árasztotta el a Mare Anguis medencéjét. Nincs átmenet a lágy, erodált holdfelszín és eközött, de Carlinhos nem tétovázik, egyenesen a kövek felé veszi az irányt.

– Tulajdonképpen csak idekeveredtem – mondja Marina.

– Senki nem keveredik csak úgy a Holdra – válaszolja a férfi, és motorja a gerincnek megy, majd tíz, sőt húsz métert is repül, mielőtt nagy felhő kíséretében belecsobban a porba. Marina követi. Tehetetlen, elhagyatott – majd megáll a szíve, annyira megriad. Csak egyenesen kell tartani. Egyenesen. Aztán leér a hátsó kerék, birkózik, hogy megtartsa a motort, és már mind a két kerék lent van. Kanyarodni. Kormányozni. Kimerülten kapkodja a levegőt.

– Szóval? – hangzik fel Carlinhos hangja a különcsatornán.

– Édesanyám megbetegedett. Tuberkulózisos agyhártyagyulladást kapott.

Carlinhos portugál nyelvű fohászt suttog São Jorgéhoz.

– Elvesztette a jobb lábát térdből, és nem tudja használni egyiket sem. Életben van, beszél és cselekszik is, de ez nem ő. Nem az az anya, akit ismertem. Csak azok a részei, amiket a kórházban összeszedtek.

– Ezek szerint a kórháznak dolgozol.

– A Corta Hélionak dolgozom. Meg anyának.

Mostanra csak ők ketten maradtak. Carlinhos vezetésével elhagyják a köveket, előttük a széles, nyílt Kígyó-tenger.

– Washington államban, Port Angelesben születtem és nőttem fel – mondja Marina, mert csak ők ketten vannak itt, egyedül a síkon, amely minden irányban lefelé görbül körülöttük, és ő arról beszél, milyen volt felnőni az erdő peremén álló házban, amely tele volt madárdallal, szélcsengőkkel, lobogó zászlók és szélzsákok verdesésével. Anya: reiki-használó, angyali gyógyító, kártyavető, feng sui-tanácsadó, macskavigyázó, kutyasétáltató és lógondozó – a huszonegyedik század végének sokféle szolgáltatói munkáját végezte. Apa: tisztességgel küldte az ajándékokat születésnapokra, szünetekre és iskolai eredményekre. Kessie hugi és Skyler öcsi. A kutyák, a ködök, a farönkszállító kamionok – a csatornában lévő óriási hajók motorjainak dübörgése, a hegyekhez és a vizekhez áthaladó lakóautók, motorok és teherautók felvonulása. A pénz, ami mindig épp csak akkor jelent meg, amikor a kétségbeesés befordult az udvarba. A biztos ismeret arról, hogy ez az egész tánc csupán egyetlen átutalásnyira van az összeomlástól.

– Rajongtam a hajókért – mondja Marina, és közben rádöbben, hogy Carlinhosnak talán nincs fogalmi alapja a San Juan de Fuca-szoroson hajózó hatalmas teherhajókhoz. – Nagyon kicsi koromban úgy képzeltem, óriási lábaik vannak, mintha pókok lennének, soktucatnyi láb, és hogy igazából végigsétálnak a tenger fenekén.

Így jönnek létre a mérnökök: sétáló hajókból és egy kedvenc játékból, egy lányoknak szóló fejlesztőjátékból, ahol a feladat az volt, hogy veszélyben lévő állatokat kellett kimenteni szalagok, csigák, emelők és fogaskerekek segítségével.

– Szerettem igazán bonyolult és látványos szerkezeteket építeni – mondja Marina. – Videót készítettem róluk, és feltettem a netre.

Édesanyja meglepetten és örömmel fogadta, hogy legidősebb lányának érzéke van a problémamegoldáshoz és a mérnökösködéshez. Ez a fajta gondolkodás teljesen kilógott a család, a barátok és a hozzájuk tartozó állatok düledező, utolsó pillanatokból álló életéből, azonban Ellen-May Calzaghe még úgy is eltökélten támogatta, hogy nem teljesen értette, mit is tanul Marina az egyetemen. A számítógépes evolúciós biológia a folyamatvezérelt architektúrában olyasféle műszaki nyelvű halandzsa volt, ami leginkább rendszeres időközönként érkező fizetésnek hangzott.

Aztán jött a tuberkulózis. Keletről, a beteg városból fújta be a szél. Az emberek akkor már évek óta kiköltöztek a városból, de a ház immunisnak, védettnek tartotta magát. A betegség áthatolt az amuletteken, szélcsengőkön és asztrális védelmeken, be Ellen-May tüdejébe, onnan pedig az agya belsejébe. Az antibiotikumok egymás után vallottak kudarcot. A fágok mentették meg, azonban a fertőzés elvitte magával a lábát és agya húsz százalékát. Eszelősen nagy pénzről szóló számlát hagyott maga után. Annyi pénzről, amennyit semmiféle élet alatt nem lehet összehozni. Annyi pénzről, amennyi egyetlen pályafutásból sem gyűlhet össze – kivéve a feketegazdaságból. Vagy a Holdon.

Marina soha nem tervezte, hogy a Holdra menjen. Úgy nőtt fel, hogy tudta, emberek élnek odafenn, és hogy miattuk égnek a fények a lenti világban. Ahogy nemzedéke minden gyereke, ő is kölcsönzött egy távcsövet, hogy vihorásszon az imbriumi Nagy Farkon, de a Hold annyira távoli dolognak tűnt, hogy akár egy párhuzamos világegyetemben is lehetett volna. Nem pedig olyan helynek, ahová eljuthat az ember. Nem Port Angelesből. Amíg aztán Marina számára kiderült: nemcsak, hogy megteheti, hanem muszáj is megtennie, és hogy az a világ kiáltozva vágyik a képességeire és a szakmájára, hogy örömmel fogadja és eszelős mennyiségű pénzt fizet neki.

– Itt most arról a képességről van szó, hogy Blue Moonokat szolgálsz fel Lucasinho holdjáróbuliján? – kérdezi Carlinhos.

– Találtak valakit olcsóbban.

– Alaposabban el kellett volna olvasni a szerződést.

– Ez volt az egyetlen elérhető.

– A Holdon vagyunk…

– Minden megállapodás kérdése. Tudom. Mostanra már tudom.

Akkor még nem tudott semmit, csak a benyomások és élmények áradatát, és hogy minden érzékszerve az ordította, „furcsa, új, félelmetes”. A kiképzése során tanultakat mind elfelejtette. Semmi sem készíthette fel arra a valóságra, hogy kisétál a pányva fogadópontjától Meridián színei, zajai, szagai közé. Fellázadtak ellene az érzékei. „Tedd ezt a lencsét gyorsan a jobb szemedbe. Így mozogj, így járj, ne lökj fel másokat. Állítsd fel ezt a számlát, meg ezt, meg ezt, meg ezt. Ez a famulusod: van neki neved meg skined? Elolvastad azt? Akkor írd alá itt, itt meg itt. Tényleg repül az a nő?”

– Üzenet a délkeletiektől – szakítja félbe Carlinhos a merengését. – Megérkeztek a Mackenzie-k.

– Mennyire vagyunk még?

– Adjál neki.

Remélte, hogy a férfi ezt mondja majd. Érzi, ahogy a motor megugrik alatta, és a pormotor belegyorsít. Marina ráfekszik a járműre – nincs rá szükség, hiszen a Holdon nincs légellenállás, amit csökkenteni kellene. Viszont gyors motoron ezt szokás csinálni. Carlinhosszal egymás mellett haladva versenyeznek, végig a Mare Anguison.

– És mi a helyzet veled? – kérdezi a nő.

– Rafa a kedves, Lucas az ármányos, Ariel a beszélő. Én vagyok a harcos.

– Na és Wagner?

– A farkas.

– Mármint, hogy Lucas nem bírja elviselni. Ez miért van így?

– Nem egyszerű az életünk. Itt másként mennek a dolgok. – Carlinhos ezzel a néhány szóval mondja el, hogy továbbra is szerződéses viszonyban állnak egymással.

– Körülbelül még tizenkét százaléknyi O_2-m van – jelenti be Marina.

– Itt vagyunk – feleli a férfi, fékez és betolja a motor farát, hogy szálló porból álló fánkot rajzol vele. Marina széles ívben fordul és lassít, úgy parkol le mellé. Körülötte lágyan telepszik le mindenen a por.

– Ott. – Sötét, lapos tengerfenék, annyi domborzattal, amennyi egy woknak van.

– A Mare Anguis négyszög északkeleti sarokpontja – mondja Carlinhos. Leszíjazza a jeladót a pormotor hátáról.

– Carlinhos – szólal meg Marina. – Főnök…

A látóhatár annyira közel, a Voroncov-hajó annyira gyors, olyan, mintha angyalként egyszerűen megjelent volna fölötte az égen. Óriási, beteríti a fél eget – alacsonyan van, és egyre ereszkedik a meghajtógondoláiból érkező rakétalöketek villanásain.

Carlinhos portugálul káromkodik. Még csak most csapja ki a Corta-jeladó lábait.

– Azokban az izékben beépített jeladó van. Ha talajt ér…

– Van egy ötletem. – Őrülten rossz ötlet, olyan cikkely, amit még egy holdi szerződés sem foglalna magába. Marina beindítja a pormotort. A Voroncov-hajó megfordul függőleges tengelye körül, fúvókái porpilléreket húznak a magasba. Marina gyorsítva tör át a poron, és pontosan a hajó hasa alatt fékez le. Felnéz: figyelmeztető fények ömlenek végig sisakja vizorán. Nem szállnának le a Corta Hélio alkalmazottjára. Nem nyomnák agyon, nem égetnék halálra, egy Corta előtt biztosan nem. Olyat nem tennének. A hajó egy helyben lebeg, aztán felizzanak a fúvókák, és a szállító jármű elkanyarodik a leszállási területéről.

– Ez kurvára nem fog menni!

Marina újra beindítja a pormotort, és bevág az ereszkedő hajó alá. A fúvókák ereje meglöki, azzal fenyegeti, hogy felborítja. Most alacsonyabban van. A hason lévő kamerák fordulnak, hogy célba vegyék. Miféle viták folyhatnak a hajó pilótafülkéjében? Ez a Hold. Itt másként mennek a dolgok. Mindenről lehet tárgyalni. Mindennek van ára: a pornak, az életnek is. Céges háború a Cortákkal. A szállító jármű a levegőben.

– Carlinhos…

A jármű oldalra lendül. Nem térhet el túl messzire a sarokpont koordinátáitól, és ez semlegesíti a sebességelőnyét. Marina mindig beérheti. De alacsonyan van… Édes istenek, de még milyen alacsonyan! Túlságosan alacsonyan. A nő egy kiáltás kíséretében farolni kezd: a hátsó kerék kicsúszik alóla, motor és ember a porba csapódik, aztán csak csúsznak, csúsznak és csúsznak. Marina a porba markolva igyekszik fékezni magát. Kifulladva érkezik a leszállórámpa alá. A meghajtás kifújt levegője vakító porba burkolja. A leszállórámpa feltartóztathatatlanul felé közeledő halál. Elvégezték a számításokat.

– Marina! El onnan!

Utolsó erejével elgördül a leszálló eszköz alól. A Voroncov-hajó talajt ér. A rámpa, a merevítés és a lökésgátlók kétméternyire vannak az arcától.

– Megvan, Marina.

A nő a másik oldalára hemperedik, és ott guggol Carlinhos, kezét nyújtja felé, hogy felsegítse. Mögötte pislog a jeladó – azok a pislantások az élet. Azok a pislantások a győzelem.

– Megcsináltuk.

Marina talpra kecmereg. Sajognak a bordái, a szíve ki akar törni a mellkasából, minden izma tiltakozik a megerőltetéstől, bármikor belehányhat a sisakjába, vetített kijelzőjén tucatnyi figyelmeztetés villog sárgán és vörösen, és egyetlen ujját sem érzi a hidegtől. De azok a fények, azok a pislogó fények! Átkarolja Carlinhost, és hagyja, hogy segítsen neki elbotorkálni a hajótól. Szépséges, idegen látvány a szállítóhajó, oda nem illő tárgy, a Kígyó-tengerben hagyott gyerekjáték. A fényesen kivilágított pilótafülkében emberalakok – egyikük tisztelgésre emeli a kezét. Carlinhos viszonozza. Aztán beindulnak a fúvókák, porral vakítják el Marinát és Carlinhost, és a szállító már el is tűnt onnan. Egyedül vannak. Marina a férfinak rogy.

– Mikorra ér ide a kocsi?

*

Jorge a szokott kényelmes helyzetben támasztja testének a gitárt. Bal láb egylépésnyit előrébb, a test egyensúlyban.

– Mit szeretne, hogy játsszak, senhor Corta?

– Semmit.

– Semmit.

– Semmit. Hazudtam, amikor idehívtalak, Jorge.

Nehezen jött álom a szemére a zenekaros gyakorlás után, képzeletében ezüstösen futottak végig különböző akkordmenetek és hangzatok – hogyan lehet megoldani a nehéz szinkópálást a dobossal. A famulusa, Gilberto suttogott a fülébe: „Lucas Corta” – Három harmincnégy. Jézus Mária! – „Szükségem van rád.”

– Nem akarom, hogy énekelj.

Jorgénak elakad a lélegzete.

– Azt szeretném, hogy igyál velem.

– Nagyon fáradt vagyok, senhor Corta.

– Nincs senki másom, Jorge.

– Az okója, vagy Lucasinho…

– Nincs senki más.

Az erkélyen mojito Jorge szája íze szerint keverve. Lucas külön rumja. Lassanként négy óra, de a São Sebastião quadrában nagy az élet: robotok és műszakba menők, karbantartók és ellátók. A levegő rezzenetlen, szinte sistereg a portól. Jorge a nyelvén, a torkában érzi. Fel is venné a kou csaóját a hangszála védelmére, de lehet, hogy a pormaszkkal megbántaná Lucast.

– El fogok válni a feleségemtől – jelenti be most.

Jorge keresi a megfelelő választ erre.

– Nem tudok sokat az Öt Sárkány nikáhjairól, de gondolom, drága lesz kifizetni a szerződést.

– Nagyon drága – feleli Lucas. – Nevetségesen drága. A Szunok tudják, hogyan kell bíróság előtt küzdeni. Már ötven éve pereskednek a CPC-vel. De én elképesztően gazdag vagyok. És ott van a húgom, Ariel – dől a korlátnak.

– Ha nem szereti…

– Ha azt hiszed, hogy ennek bármikor is köze volt a szerelemhez, akkor tényleg semmit nem tudsz arról, hogyan is megy a házasság a sárkányok között. Nem, ez gyakorlatias, politikai, dinasztikus döntés volt. Mindegyik az. Először házasság, aztán a szerelem. Ha szerencsés az ember. Rafa az volt, és ez tönkreteszi. Most ünneplünk éppen, Jorge.

– Nem értem, senhor… Lucas.

– Egyedülálló győzelmet arattam. Volt egy zseniális ötletem, amit zseniálisan hajtottak végre. Legyőztem az ellenfeleimet, hatalmat és vagyont szereztem a családomnak. Ma éjjel rám koccint mind a négy sárkány. Ma éjjel ez az én városom. És nem látok mást, csak egy embert, aki egy porból lévő birodalomban kuporog egy barlangban. Ebben a barlangban születtem és ebben a barlangban is halok majd meg, és az összes kölcsönvett vizemet, levegőmet és szenemet visszaveszik és kifizettetik velem. Milliónyi életnek válok majd a részévé. Hitvány egy feltámadás. És soha nem volt másik választásunk. Anyámnak volt: ő elcserélte a Földet a gazdagságra. Nekem nem volt ilyen választásom. Egyikünknek sem volt. Nem mehetünk vissza… nincs visszaút. Csak ennyink van: por, napfény – emberek. A Hold az emberekből áll. Ezt szokás mondani. A legrosszabb ellenfeled és a legnagyobb reményed is ők. Rafa szereti az embereket. Rafa reménykedik a mennyországban. Én tudom, hogy a pokolban élünk. Patkányok vagyunk az alagútban, akiket elűztek a szépségből.

– Énekeljek, Lucas?

– Talán kellene. Minden világos, Jorge. Pontosan tudom, mit kell tennem. Ezért szabadulok meg Amandától. Ezért nem ünnepelhetek. Ezért nem hallgathatlak meg ma este, Jorge.

Végigsimít ujjával a zenész kézfején.

– Maradj.

*

– Ébresztő.

Kezek fogják meg a válla alatt, és felemelik. Alig egy bólintásnyira volt attól, hogy alvás közben belecsusszanjon a vízbe. Carlinhos guggol a víztartály mellett. Megkopogtatja Marina Blue Moon zafírkék maradékától ragacsos koktélospoharát.

– Nem jó ez a keverék. Megfulladni a Holdon: az ilyesmi nem mutat jól a boncolási jegyzőkönyvben.

– Úgy éreztem, ünnepelni kell.

Amikor a felmentésre érkezett kocsi feltűnt a láthatáron, Marina már az utolsó korty oxigénjénél tartott – reszketett a hidegtől, kék volt az oxigénhiánytól, amikor Carlinhos a létfenntartó rendszerre kötötte. A kocsi megfordította a keréktárcsáit, és teljes sebességgel belevágott a Pejkouba, a Macrobius peremén található Dajjang szerverfarmhoz vezető útba. Mire Carlinhos berángatta Marinát a külső zsilipajtón, és a levegő lefújt róla minden port, addigra el-elvesztette már eszméletét a kihűlés miatt.

Valaki bontogatja a fetöltőjét, valaki lehámozza róla. Valaki bizalmasan szétkapcsolja a csöveket – az összeszáradt síkosító és a kikérgesedett testnedvek húzzák a bőrét. Valaki vízbe ereszti, meleg, meleg vízbe, hogy mi? Körülveszi, beléhatol, dédelgeti a víz. Visszacsalogatja az életbe.

Mi ez?

– Csak egy tartály. – Carlinhos hangja. Az a valaki: ő lenne? – Kis híján meghaltál.

– Nem eresztettek volna rám egy hajót. – Vacogó foga miatt alig tudta kipréselni magából a szavakat. Visszatérőben volt az életbe, és ez maga volt a gyötrelem.

– Nem erre gondoltam.

– Meg kellett csinálni.

– Szeretem, ahogy ezt mondod – mondta Carlinhos. – Annyira norte. Annyira önigazoló. „Meg kell csinálni.” – Végighúzta ujját a víz felszínén. – A vízköltséget álljuk.

Pejkou annyira zsúfolt és annyira befelé forduló, akár egy kolostor: Szunok, Aszamóák és kis klánok fonódnak egymásba többszerelmű csoportok láncaiban. A keskeny, hátgörnyesztő alagutakban öt nyelven csengenek végig a gyerekhangok – a háromszor belélegzett levegő testektől és verítéktől, számítógéprendszerek jellegzetes porától, savanyú vizelettől szaglik. Azért, hogy Marina ezt beszívhassa, hogy hempereghessen ebben a tojásnyi vízben a Hold belsejében, a Corta Hélio szerződést kötött a Dajjanggal és az AKA-val. Most hátradől, hagyja a haját kavarogva kibomlani a meleg vízben. Felnyúlva megérintheti a kiégetett szilikáttetőt. A mennyezetről Ao Kuang, a Keleti-tenger sárkánykirálya mered rá mangastílusban megfestve. Mellét víz nyaldossa. Valami felkavarta.

– Mit művelsz?

Közben megint lehunyta a szemét, mert ahogy pislogva felnéz, Carlinhost látja: a fetöltőjét igyekszik levedleni magáról.

– Bemegyek.

Beleereszkedik a vízbe.

Fáradtnak nézel ki – gondolja Marina. – Remek férfi vagy, de kutyafáradt. Úgy mozogsz, akár valami vénséges vén rák.

Hetty naplója szerint huszonnyolc órát töltött a felszínen. A fetöltők huszonnégyre voltak tervezve.

Mindenkinek halottnak kellene lennie.

Vizet löttyint Carlinhos arcába, aki annyira fáradt, hogy éppen csak megrezzen tőle.

– Szia.

– Szia.

– Megcsináltuk?

– A Clavius-bíróság elismerte az igényünket, és kiadta az engedélyt. Már meg is jelentettük az építési ajánlatokat.

Apró, fájdalommal teli öklöt emel a magasba, és halk, fájdalommal teli „hurrá” hagyja el a száját.

– Tudod, lehet, hogy megérdemelnénk egy ünneplést – mondja Carlinhos. – Itt nagyon jó vodkát csinálnak krumpliból.

– Hogy is volt az a mondat, hogy a fulladás szarul néz ki a halotti bizonyítványban?

– Rosszabb lenne, mint hogy a fejedre szállt le egy VTO-szállítóhajó?

– Ide figyelj! – Marina újabb adag vizet löttyint rá. Carlinhos nem tud vagy nem akar elhajolni előle.

Jaj, te, annyira aranyos vagy így, fáradtan, büdösen, borostásan és sajogva, és úgy dugnék most veled, és itt vagy épp előttem, hozzáérsz a térdemhez, a lábszáramhoz, a talpamhoz, és ha ott csak néhány centiméternyit megemelném a kezemet és te itt mozdítanád meg néhány centimétert, akkor csinálnánk is, de nem fogom, mert egy romhalmaz vagyok, és te is az vagy, és még mindig a főnököm vagy meg egy sárkány, és mindig is frászt kaptam a sárkányoktól, de mindenekelőtt azért, mert olyanok vagyunk, akár az ikrek az anyaméhben, ahogy itt egymás mellé gömbölyödünk a meleg vízben, és akkor az születés előtti vérfertőzésnek számítana.

Odacsúszik a férfihoz, és kényelmes-fájdalmasan dőlnek egymásnak, akár az öregek: egymáshoz ér a bőrük, élvezik a másik súlyát és jelenlétét. Egy nyakigláb tizenéves Szun – Marina képtelen megállapítani a nemüket, csak azt, hogy mind nyurga keszegek – a fejét lehúzva lép be az alacsony ajtónyíláson, hogy Blue Moonokat szolgáljon fel. Nevetés, popzene, gyermekzsivaj, gépek zúgása ver visszhangot az alagutakban, akárha valamilyen roppant hangszer csövei lennének.

– A Corta Héliora! – Koccintanak.

– Kígyó-tengerre. Ha elalszom…

– Majd vigyázok rád – mondja Carlinhos.

– És én is rád.

*

A szex mindig ugyanúgy veszi kezdetét: egyetlen, hidegtől párálló pohár. Egy adag dermedt gin. Három csepp kék curacao üvegpipettából. Semmi zene. A zene elvonja Ariel Corta figyelmét a szexről. Ma este Rappi-féle, lábszárközépig érő ruhát visel alsószoknyával, New Look Dior, tányér formájú szalmakalappal és kesztyűvel. Ajka Revlon Fire and Ice vörös, ahogy összpontosítása közepette csücsörít, úgy engedi ki egyesével a curacao cseppjeit a pipettából. Most a tízféle gyógynövényből készültet használja, amit Dilma Filmustól kapott. Amikor az utolsó csepp is szétáradt a martinispohár felszínén, kilép a ruhájából. A holdi nehézkedésben ismeretlen a melltartó, a többi fehérneműről pedig lemondott. Kesztyű, kalap, csipkeszegélyes, gumírozott harisnya, Roger Vivier-féle öthüvelykes sarkak. Ariel Corta kesztyűs kezébe veszi a poharat és belekortyol.

A srácok összehozták. Vidjá Rao jól súgott. Ariel kurta, biztonságos beszélgetése Lucasszal rejtjelezett különcsatornán három dolgot igazolt. Rafának azt, hogy a húgának is van hatalma. Anyjának, hogy a Corták valóban az ötödik sárkánynak számítanak. Lucasnak pedig, hogy Ariel mindig is Corta lesz. „Meg akarjuk vásárolni” – mondta a neutro. Csakhogy nem megvették, hanem díjazták. Felbérelték és nem kisajátították. Ez a különbség a kereskedő és a tanácsadó között. Diadalmaskodtatok. Ariel Corta koccint magával önmagára és minden ügyfelére, kapcsolatára és csapatára. Iszik még egy kortyot a Blue Moonjából. Beijaflor a feltűnésmentes helyeken található kamerákon keresztül megmutatja önmagának. Ariel pózba vágja magát, hogy még jobban megcsodálhassa saját testét. Pompás látvány. Pompás.

Mielőtt levetkőzik, elszív egy kapszulányi szólót. A Vegyi Nővérek, a társadalom drogtervezői nyomtatják egyénre szabottan, kifejezetten ezekre az alkalmakra. Kalap a kitömött emelvényre, kesztyű és harisnya türelemmel, gondosan letekerve. Ariel belép a szexszobába. A bőre, a mellbimbója, az ajka, a szemérme, az ánusza sistereg a szexuális vágytól. A falakat és a padlót fehér műbőrrel párnázták ki. Várja a gondos rendben elhelyezett, fehér műbőrből méretre szabott öltözék. Először a csizma – magas szárú, szoros és még szorosabbra van fűzve. Még szorosabb úgy, hogy meghúzza a fűzőket. Körbelépdel a kis helyiségben, hagyja, hogy a combjai egymáshoz súrlódjanak, a fűzők csiklandozzák a fenekét, a másik ajkait. Letérdel, élvezi, ahogy a sarkak és a fűzők szegecselt lyukai belemélyednek a fenekébe. Aztán jön a kesztyű: vállig érő és fűzős – szorosra húzva. Széttárja feszes, fehér bőrbe burkolt ujjait. Merev, magas gallér. Felszisszen, amikor a fűzők megfeszülnek és lemond a mozgékonyságról, a szabadságról. Végezetül a fűző. Szertartás az egész: a kifújások, a szalagok gondosan időzített behúzásai, hogy végül lélegezni is alig képes. Kicsiny melle büszkén meredezik.

Tizenhárom évesen orgazmusa volt, miután felhúzta a fetöltőt. Azóta sem volt rajta, de a feszessége, a kíméletet nem ismerő szorossága és a test feletti ellenőrzése mindörökre meghatározta szexuális játékai természetét. Ariel Corta soha senkinek nem beszélt a fetöltős elélvezéséről.

A pecek. Klasszikus, piros golyós pecek, színe illik a szájfényéhez. Szorosan, még szorosabban csatolja fel magának. Ez azok miatt az alkalmak miatt kell, amikor fél lepedőt tömött a szájába, hogy elfojtsa mesebeli méretű maszturbálásainak zajait. Benn tartja a buborékokat a pezsgőben. Ariel Corta a szájpeckébe sikít, a peckébe esdekel. Beijaflor elérhetetlen a szóbeli utasítások számára, azonban nagyon-nagyon sokszor játszotta már ezt a játékot. Elkészült az öltözékkel.

Puhán összecsapja a tenyerét. Beindulnak a haptikus szenzorok – végighúzza egyszer-egyszer a mellén, a sűrű, puha szőr érintésétől belesziszeg a peckébe. A gyönyörtől megmámorosodva köröz a mellbimbóin. A kesztyűk véletlenszerűen váltogatnak: Ariel térdre rogy, révületében csorog a nyála, ahogy szemérme puha, érzékeny redőit sörték érintik, amelyekből műanyag dudorok, majd szemcsés dörzspapír lesz. Jobb kezével lassan, hosszan simít végig rajtuk újra meg újra – balja a szorosra húzott bőrruhák közötti pőreség táját fedezi fel. Mindjárt szétrobban: vért, csontot, húst és nedveket tart vissza a feszes műbőr. A haptikus eszközök most mind a két kezén más és más érzékletet nyújtanak. Ariel a térdén, hátrafeszülve, hogy ujjai hozzáférhessenek mohó kis puncijához. Tűsarok váj a fenekébe, érzi, ahogy kétfelé feszül a párnázott padlón. Jámborul szitkozódik a szájpeckébe. Beijaflor megmutatja önmagának szétfeszülő combokkal, ujjai dolgoznak, arca felfelé fordul, szeme tágra nyitva. A pecek mellett kétoldalt szivárog a nyála. Az eszköz bizsergésre vált: Ariel ujja most először indul meg a csiklója felé. Bátran, örömtelien sikolt bele a pecekbe. A csiklója, mellbimbója, szemérme és ánusza rózsabimbója túlérzékeny lett a szólótól. Minden egyes érintés gyötrelem és gyönyör. Mostanra némán ordít. Beijaflor körbeforgatja körülötte a kamerát: ráközelít az ujjára, a szemére, combja húsának párnájára, ahogy ráomlik feszes csizmájára.

Az előjáték egy órán át tart. Ariel Corta fél tucatszor is az orgazmus pereméig juttatja magát. De ez az előjáték. A szex épp olyan szertartás, mint egy mise. Megcsendül a nyomtató, a haptikus berendezések kikapcsolnak. Remegve, verítéktől és a pecek alól kiszökött nyáltól csillogva Ariel a nyomtatóhoz kúszik. Coco de Lune a Hold legjobb szexuálissegédeszköz-tervezője. Ariel soha nem tudja, mit is kap, amíg fel nem csendül a nyomtató. Csak annyi bizonyos, hogy teljesen a testének, az ízlésének megfelelő lesz, és hogy sok órába telik teljességgel felfedezni minden apró részletét.

Kinyitja a nyomtatót. Egy dildó és egy fénylő anális gyöngysor. A dildó hosszú és karcsú, klasszikus, régimódi holdrakéta, még a tövében lévő négy függőleges vezérsík is megvan. Minden egyes vezérsík másféle haptikus mezőt hoz létre. Ezüst puncirakéta, amelyet a szemérme és a hüvelye méreteinek megfelelően terveztek és nyomtattak. Nem pénisz – az soha. Ariel Corta még soha nem engedett péniszt magába.

– Gyönyörűséges vagy – suttogja Beijaflor Ariel hangján. – Szeretlek, szeretlek, szeretlek.

Ariel nyöszörög, hátradől a párnázott bőrön, és széttárja a lábát.

– Beléd teszem, beléd tolom, kilométerekre tolom beléd – mondja famulusa. – Halálra baszod magadat!

Az önsíkosító gyönyörgolyókat belenyomja a fenekébe. A fűző és a gallér mereven tartja, nem láthatja, mit is művel a testnyílásaival. Beijaflor közelieket mutat, disznóságokat és sértéseket súg a fülébe saját portugálságával. Ariel betolja, mélyen magába nyomja a golyókat, egyik ujját a fogantyúba akasztja. Finoman meghúzza, érzi testében az ellenállást, a dörzsölést. Orgazmuskor kihúzza majd, meglehet, lassan, vagy talán az egészet egyszerre. Aztán szépen egyesével újra betolja majd.

Szeme elé emeli a dildót, aggodalmasan és izgatottan zihál, ahogy saját hangja mondja, mit is tesz majd vele, milyen mélyen, milyen gyorsan és milyen hosszan, minden egyes helyzetet és húzást. Órákba telik majd. Órákba. Végül verítékben, nyálban, testnedvekben és krémes síkosítóban fürödve kúszik majd ki a szexszobából, úgy, lassan engedi ki magát a szoros bőrből. Semmilyen szerető, semmilyen test, semmilyen hús nem érhet fel az önmagával folytatott tökéletes szeretkezésekkel.

Ariel Corta tizenhárom éves kora óta boldogan, lelkesen és monogám módon autoszexuális.

*

A fickó alacsonyan sújt le, a térdét veszi célba a csavarkulccsal. Marina elugrik onnan. Az ereje és a lendülete messzire, magasra viszi. A messzi és a magas sebezhetőt jelent. A lendület öl. Marina olyan nagy erővel érkezik, hogy minden levegő kiszakad belőle, csúszik tovább, belecsapódik egy gerendába. A Mackenzie-k embere tudja, hogyan kell harcolni. Már talpon van, csavarkulcs a magasban, hogy lesújtson vele a nő mellkasára. Marina kirúg, bakancsa térdkalácsot talál. Csont reccsen, az ordítástól egy másodpercre elhallgat a dokk. A férfi földre kerül, ledöntötték. Marina felveszi a csavarkulcsot.

– Marina! – Carlinhos hangja. – Ne!

A Mackenzie magas, sportos férfi, ő pedig alacsony és nő, csakhogy egy holdbéla. Három holdi ember erejével ér fel az övé. Ökle egyetlen csapásával bezúzhatná a fickó mellkasát.

Hogy kezdődött ez a harc? Ahogy általában kezdődnek: lobbanékony hangulat, közelség, egy szikra, valami, ami belobbantja az egészet. A pejoui zsilipirányítás a hangárban várakoztatta a Corta-csapatot, mialatt beérkezett és bezsilipelt a Mackenzie Művek egyik kocsiosztaga. A csapat nyugtalankodott: elegük volt a szűkös alagutakból, az állott levegőből, a pállott vízből. Haza akartak menni. Elkopott a türelem. A Mackenzie-osztag – csupa férfi, állapította meg magában Marina – a holdpor fűszeres szagát hozta magával, ahogy besorjáztak a külső zsilipből. Mialatt a vezetőjük elhaladt Carlinhos mellett, két szó hangzott el: „Corta tolvajok”. A türelemnek vége szakadt. Carlinhos felüvöltött és lefejelte – padlóra küldte, és azzal egymásnak estek a hangárban.

Marina még sosem vett részt verekedésben. Látott már ilyet kocsmában, kollégiumokban, bulikon, de soha nem vett részt bennük. Itt pedig célpont. Ezek az emberek ártani akarnak neki. Ezeket az sem érdekli, ha meghal. A Mackenzie-k embere a földön, nem harcol tovább, halkan dünnyög valamit a sokktól. Marina meggörnyed – minél alacsonyabban van, annál erősebb –, úgy néz végig a helyiségen. A valódi verekedések nem olyanok, mint a filmeken. A verekedők a padlóra kerülnek, rángatják, karmolják egymást, megpróbálják betörni a másik fejét. Carlinhos a földön, a hátán hever. Marina a karjánál fogva ragadja meg azt, aki a férfira támadt. A támadó felüvölt – kificamította a vállát. Kezeslábasa gallérjánál és az övénél fogva ragadja meg, aztán olyan könnyedén hajítja el, mintha csak egy ruhadarab lenne. Marina megpördül, nekiront az első Mackenzie-snek, aki a szeme elé kerül, és az egyik támoszlophoz keni. Zihálva áll meg. Szuperereje van: ő a női Hulk.

– Hol vannak a zsaruk? – kiáltja oda Carlinhosnak.

– A Földön – érkezik a válasz, és a férfi kisöpri az egyik támadó lábát, majd Carlinhos ökle csapódik az arcába. Vér fröccsen a betört orrból: lassan lefelé hulló vörösség.

– Bassza meg! – kiáltja Marina. – Basszus basszus basszus!

Beleveti magát a küzdelembe. Iszonytató és zamatos a hatalom csábítása. Ilyen lehet férfinak lenni a Földön, tudni, hogy mindig lesz ereje. Rúg és markol, rángat és tép, odacsap. Aztán vége. Vér van a kokszolt szilikáton. Motyorászás, zokogás. Mostanra ideért a dokkirányítás, sokkolókkal, késekkel választják szét a két csapatot, azonban a verekedések félig-meddig élő dolgok, és ez mutogatássá, nekifeszülésekké és kiáltozássá sorvadt mostanra. A vita most már arról szól, kinek kell fizetnie, ki adja a kárpótlást. Mostanra a jogi MI-k verekednek egymással.

– Jól vagy? – kérdezi Carlinhos. Marina erőszak szagát érzi belőle. Libabőrös lesz tőle: semmilyen visszafogottság, semmilyen szenvedély nem volt benne verekedés közben, mintha az erőszak csupán újabb eszköz lenne, amivel a dolgait intézi. Még odakinn, a pormotorokon azt mondta: „Rafa a kedves, Lucas az ármányos, Ariel a beszélő. Én vagyok a harcos”. Marina azt gondolta, képletesen beszél. De nem – tényleg harcos, méghozzá erős. Marina kissé megijedt tőle.

Válaszképpen bólint. Most jön a remegés, a testi és vegyi kiengedés. Embereket bántott. Testeket tört össze, arcokat zúzott be, és olyan tisztának, olyan euforikusnak, annyira élőnek érzi most magát, mint amilyennek akkor érezte, amikor Carlinhos elvitte a nagy futásra. Mámoros és szenvedélyes, mocskos, viszketeg és lealjasult: igazi vérmaca. Nem ismer önmagára.

– Itt van a busz. Menjünk haza!

*

Talán a hideg, esetleg a súly finom átrendeződése teszi, vagy az apró, óvatos zajok, amelyeket felerősít az éjszaka, de amikor Szóni Sarma felébred, tudja, hogy Rafa nincs ott. A szex szinte utólagosan felmerülő gondolat volt, mellékes, udvarias figyelmesség. „Gyere el a klubomba!” – mondta Rafa, és neki talán oda kellett volna figyelnie a szavakban rejlő figyelmeztetésre. Hangos férfiak, néhányan részegek is, a saját helyükön, a saját területükön, alaposan végigmustrálták, latolgatták, elemezték, és csúfondáros pillantásokat váltottak Rafával, a szemöldöküket emelgették és vigyorogtak rá. Férfiak, akik birtokolnak dolgokat. Aztán befutott a hír a megállapodásról – valamiféle új kitermelési jogok, bányaterület megszerzése –, és ez nemcsak, hogy szétoszlatta Rafa bárbeli borongását, hanem egyenesen az ellentétére fordította: arany fényt hozott ki belőle. Övé volt az egész klub. Mindenkinek állta az italát – mindenki a barátom, igyatok, igyatok! Kiabálós, pajtáskodó, hátakat csapkodós hangulat támadt – nyers és csupa üdvözlés, jókívánság. Szóni trófea volt és ígéret, a győztesnek járó díj. Rafa egész éjjel ölelte, még hajnalban is. A hivatásos kézicsapat-tulajdonosok klubja nem volt biztonságos hely, ő mégis maradt.

A szeme sajog, az ízületei lüktetnek, annyira ki van száradva, akár a Hold felszíne. Mennyire lehet rossz másnaposan végigutazni a holdkompon?

Idő. Öt tizenkettő. A nap indigókék csík a világ teteje mentén. Mennie kellene, összeszedni a cuccait, nekilátni, aminek kell. Hol van Rafa? Nem a hálószobában, nem is a fürdőben, az irodában vagy a tágas nappaliban, amelyen most lábujjhegyen, meztelenül surran át. A levegő még mindig tisztának, kimosottnak tűnik. A férfi a keskeny erkélyen ül, épp a peremen elhelyezett székben. A klub szabályzatára fittyet hányva nem visel mást, csak a famulusát. Halkan, hátát a szobának fordítva beszél: ezt a beszélgetést nem szánják senki másnak, Szóninak mégis ki kell hallgatnia.

– De Robson teljes biztonságban van. Esküszöm. Jézus és Mária! Robson biztonságban van, Luna is biztonságban van – Boa Vista is biztonságos. Nem akarom, hogy veszekedni kelljen veled. Nem akarok veszekedni veled. Gondolj Lunára! Ő lesz a közepén. Gyere vissza. Vissza Boa Vistába, coracão. Azt ígérted, hogy csak rövid idő lesz. Gyere vissza. Nem a gyerekek miatt. Miattam…

Csupaszon, mezítláb, remegve az alkoholtól és az árulástól, amire számított, mégis belémar, Szóni megfordul, ellépdel, felöltözik, összeszedi a dolgait és mindörökre elhagyja a Holdat.

*

Adriana végül kiparancsolja Paulót a konyhájából. A szakácsa tanulmányozta már az eljárást, és a nyomtatók mostanra előállították a tartályt, a szitát, a fedelet és a dugattyút. Csakhogy még soha nem készített ilyet, soha nem próbálta, még csak nem is szagolt ilyesmit. Adriana már igen. Paulo vonakodva megy el. Az illat bejárja Boa Vista szellőzőrendszerét. Mi ez?

Azt hiszem, kávé.

A személyzet ott sorakozik Paulo konyhája előtt – mit készít senhora Corta? Most méri ki. Most vizet forral. Lekapcsolja a forralót. Most számol. Rácsurgatja a vizet arra a dologra, méghozzá magasról. Mi ez az egész? Levegővel telíti, magyarázza Paulo. Meg is keveri majd: az íz az oxidációs reakció során jön ki teljesen. Most pedig várakozik. Milyen illata van? Ilyesmit egészen biztosan nem szeretnék a számba venni. Most mit csinál? Még mindig vár. Kicsit olyan szertartásszerű ez a kávé.

Adriana Corta lenyomja a dugattyút. Bronzszínű crema úszik a french press típusú kávéfőző tetején. Egycsészényi.

Belekortyol legutolsó csésze kávéjába. Elhessenti ezt a gondolatot. Most ünneplés van, kicsi, zárt, a valódi azelőtt a csiricsáré felvonulás előtt, amihez Lucas annyira ragaszkodik, hogy azzal emlékezzenek meg a születésnapjáról.

– Most nem – suttogja a Mackenzie-knek, a halálnak. Azonban az élete egyre jobban megtelik utolsó dolgokkal, ahogy az áradó víz tölti meg az alagutat. Emelkedik a szintje: vagy talán az élete az, ami ereszkedik felé.

A kávénak egyáltalán nem olyan az íze, mint a színe, és Adriana nagyon hálás ezért. Ha olyan lenne, akkor az emberek soha nem tennének mást, csak innák. A szaglás az emlékezés érzéke. Minden egyes kávé megszámlálhatatlan emléket, határok nélküli emlékezést idézne elő. A kávé mint az emlékezet kábítószere.

– Köszönöm, Lucas – mondja, és tölt egy második csészével is. A kávéfőző üres, csak ázott őrlemény van benne. A kávé nagyon értékes anyag.

Az aranynál is ritkább – suttogja Adriana: egy emlék pornyelőként töltött napjaiból. – Az aranynál, amit eldobunk.

Kiviszi a két csészét a São Sebastião-pavilonba. Két csésze, két szék. Egy neki, egy Loa irmãnak. Újabb korty a kávéból. Hogy is szerethette bármikor ezt a földes, pézsmás, kesernyés főzetet? Hogy képes erre bárki? Még egy korty. Íme, az emlékek kelyhe. Mialatt ezt a kávét kortyolgatja, újra iszogatja az előző csészényit is, negyvennyolc évvel ezelőtt. Az a kávé is megemlékezés volt. A fiai nagyszerűek voltak – a teljesítményük, ahogy a Mackenzie-k ujjai közül lopták el a Mare Anguist, nemzedékeken át fennmaradó holdi monda lesz, ám a kávé neki mindig is Achit hozza vissza.

Azért találkoztam Achival, mert rosszul lettem a szabadeséses szextől. Egész képzés alatt csak ez volt a téma: a szex szabadesésben. Nem foglalkoznak semmi mással, nem is érdekli őket semmi más. Mindörökre tönkreteszi az embert. A szabadeséses szexelés után otromba és undorító lesz a nehézkedéses. Azok a Voroncovok, azok igazi szexnindzsák.

Már akkor párba állítottak minket, amikor éppen csak áthaladtunk a zsilipen. Azok a Voroncovok. Volt ott egy srác: rám nézett, én vissza rá, és bólintottam, igen, csinálom, igen, pedig a pányva még csak éppen elhúzta a szállítókonténert a komptól, és ezzel elszakította a Földhöz fűződő utolsó kapcsolatunkat is. Nem vagyok prűd – megvannak az újévi barrai karkötők a strandról. Benne vagyok a buliban, az egész életemre kiható szexelésben – az ember nem hagyja ki az ilyesmit. Ki akartam próbálni azzal a sráccal. Felmentünk a tengelybe: testek mindenütt, lebegtek és néha egymásnak ütköztek. A férfiaknak óvszert kellett használniuk. Senki nem akarja, hogy az a cucc repkedjen és rákerüljön. Azt mondtam, „csak gyengéden”, és még a repkedő ondónál is undorítóbbat tettem. Telibehánytam. Képtelen voltam leállni. Ez egyáltalán nem vonzó. A súlytalanságtól a bensőm minden egyes része fejtetőre állt. Nagyon kedves volt, és kiszívatta az egészet, míg én visszahúzódtam a nehézkedéses területre.

Senki más nem volt a centrifugális részen, csak egy karamellbarna szemű lány, a karja karcsú, az ujjai hosszúak, arcán néhány másodpercenként öntudatlan mikrofintor futott át. A szemembe is alig tudott nézni – szégyenlősnek tűnt, olyannak, aki folyamatosan befelé figyel. Achi Debassónak hívták. Sehová nem tudtam tenni a nevét – soha még csak hasonlót sem hallottam, de, akárcsak az enyém, ez is olyan név volt, amelyet ide-oda sodort már a történelem. Szíriai volt. Mármint szír. Ez a három betű egy egész világegyetemnyi különbséget jelentett. Szíriai keresztény családból származott, amelyik a polgárháború miatt hagyta ott a hazáját. Sejtcsomóként hagyta ott Damaszkuszt édesanyja méhében. Londonban született, Londonban nőtt fel és az MIT-ben tanult, de soha nem engedték, hogy elfelejtse: „szír vagy”. Achi száműzetésben született, és most még nagyobb száműzetés felé tartott.

Odafönn, a tengelyben a jövendő munkatársaink basztak éppen. Lenn, a centrifugális konténerben mi beszélgettünk, a Hold pedig ívet húzott a lábunk alatt az ablakban. És valahányszor találkoztunk, a pörgő Hold valamivel nagyobb volt, mint előtte és mi valamivel jobban megismertük egymást, és a hét végére a Hold betöltötte az egész ablakot, mi pedig beszélgetőtársakból barátokká váltunk.

*

Tele volt kísértetekkel ez a lány. Ott volt a gyökértelenség kísértete. Az, hogy egy halott ország száműzöttje. A kiváltságosság kísértete: apu programozó volt, anyu gazdag családból jött. London szívesen látta az ilyesfajta menekülteket. A bűntudat kísértete – hogy ő életben van, amikor tíz-meg tízezer másik ember meghalt. A legkomorabb kísértete a vezeklés volt. Nem tudott változtatni sem a születése helyén, sem a körülményein, de megbocsátást kérhetett érte azzal, hogy hasznos volt. Ez a kísértet ott ült egész életében a vállán, és onnan ordította a fülébe: légy hasznos, Achi! Végig a UCL-en a diplomáig, aztán a mesterképzésen az MIT-n: hozd helyre a dolgokat! Vezekelj! A hasznosság kísértete küldte el, hogy szembeszálljon a sivatagosodással, a szikesedéssel, a vízvirágzással – igazi környezetmentő harcos volt. Végül ez hajtotta el a Holdra is. Nincs annál hasznosabb, mint ételt és menedéket adni egy egész világnak.

Ha ezek voltak a kísértetei, akkor a vezérlő szelleme, az orixája Yemanja volt. Achi vízlánynak számított – a családja az olimpiai uszoda közelében lakott: édesanyja néhány nappal azután, hogy kijöttek a kórházból, már vízbe is dobta. Elsüllyedt, aztán úszott. Úszott és szörfözött: hosszú angol nyári esték a nyugati homokos partokon. Hideg angol víz. Alacsony volt és karcsú, de nem félt egyetlen hullámtól sem. Én úgy nőttem fel, hogy a hálószobámat betöltötte a hullámok mormolása, mégis legfeljebb a lábujjamat dugtam csak be a langyos Atlanti-óceánba – part menti, nem pedig óceáni népből származom. Neki nagyon hiányzott az óceán a Holdon. A lakásában lévő képernyőket úgy állította be, hogy olyan legyen, mintha korallzátonyon élne. Mindig egy kicsit rosszul lettem ettől. Amint megépült egy-egy új tartály vagy medence, és alkalom nyílt úszni egyet, már ott is termett és fel-le rótta a köröket a vízben. Annyira természetesen, annyira szépen mozgott benne. Csak néztem, ahogy lebukik, préseli magát keresztül a vízen, és azt szerettem volna, hogy maradjon ott mindörökre: a haja lebeg körülötte, a melle súlytalan, keze-lába ezeket az apró, gyönyörűséges mozdulatokat teszi, amelyek egy helyben tartják, esetleg villanásként hajtják keresztül a tartályon. Most is ott látom, a vízben.

Bemutatott engem a kísérteteinek, hát megmutattam neki én is a magaméit: Outrinha, Átlag Ágnes, Figyeljrám kisasszony. Semmi Maris és a Hableány. Nagyon is nagy szükségük lesz egymásra a következő néhány hónapban. Akkoriban igencsak vad hely volt a Hold. Most már öreg, akárcsak én. De akkor, a kezdetekben vagyonokat és veszélyt, lehetőségeket és halált rejtett magában. A fiatalok és a becsvágyók országa volt. Csakis erőszakosan lehetett túlélni a Holdat, mert minden lehetséges módon megpróbált végezni veled – erővel, csalással, csábítással. Öt férfi jutott minden nőre, és ezek fiatal, középosztálybeli, tanult, becsvágyó és rettegő férfiak voltak. A Hold nem számított biztonságos helynek a férfiak számára, a nők számára pedig mégannyira sem. A nőknek nemcsak a Holdtól, hanem a férfiaktól is tartaniuk kellett. És mindannyian mindig rettegtünk. Rettegtünk, ahogy a holdpányva felpördült, hogy találkozzon velünk az átadókonténernél, és tudtuk, hogy ez az egyetlen út előre. Szükségünk volt egymásra, és kapaszkodtunk, csimpaszkodtunk a ruháinkban egész úton lefelé.

A szex súlytalanságban? Durván túlértékelt dolog. Minden rossz irányba mozdul. A dolgok elsodródnak. Mindent le kell szíjazni, hogy legyen min megtámaszkodni. Inkább kölcsönös kötözős szexnek mondanám.

*

Kiszálltunk a holdkomp dokkjánál: akkoriban még csak egy átszállásos pányva volt, a sarkvidék fölötti pályán. Százhúsz holdbéla. Régi szó ez, talán az egyik legrégibb itt, a Holdon. Holdbéla. Okosnak, ártatlannak, naivnak hangzik. Mindannyian ilyenek voltunk.

A HFV még a hivatalos fogadás előtt beültette a csibet a szemgolyónkba. Volt tíz ingyen, levegővételünk, aztán máris fizettünk. Azóta is ezt tesszük. Levegő, víz, szén, adat – a négy elem. Maga itt született, nem is emlékszik olyanra, hogy azok a számok ne lettek volna ott a szemében. De nekem elhiheti, az első alkalom, amikor meglátja, hogy a számok megváltoztak, mert változott a piac, elakad a lélegzete. Semmi nem árulja el olyan világosan, hogy az ember már nem a Földön van, mint amikor egyféle áron fújja ki a levegőt, és egy másikfélén szívja be. Aztán betoltak mindenkit az orvosiba. Meg akarták nézni a csontjaimat. Az ember nem is gondol a csontjaira. A holdbéláknak minden új, minden nehéz. Meg kell tanulni mozogni… meg kell tanulni felállni. Meg kell tanulni nézni és hallani. Tanul az ember a véréről, a szívéről, a porról, és arról, hogy a leginkább ez az a dolog, ami végezhet vele. Kiürítési gyakorlatokon, nyomásvesztéses riasztásokon vesz részt, tudnia kell, az ajtó melyik oldalán kell lennie és mikor biztonságos kinyitni. Megtanulja, mikor kell segíteni a másiknak és mikor kell magára hagynia. Megtanulja, hogyan kell egymás nyakán élni, beszívni egymás levegőjét, inni egymás vizét. Megtanulja, hogy amikor meghal, a HFV fogja és szétbontja, újrafelhasználja, szenet, kalciumot és komposztot nyer ki belőle. Megtanulja, hogy nem birtokosa a saját testének. Nem birtokol semmit. Amint lelép a kompról, mindent csak bérel.

Nem is gondol a csontokra, pedig azok egyre kopnak a bőre alatt, óráról órára, napról napra, holdnapról holdnapra fogy a tömegük és gyengül a szerkezetük. Ismétlem, nővér, maga itt született. Ez az otthona. Soha nem mehetne el a Földre. De előttem nyitva állt egy ablak, amikor még visszatérhettem. Két évem volt, mielőtt a csontsűrűségem és az izomtónusom annyira lecsökken, hogy a földi nehézkedés már halálos lenne a számomra. Két év. Mindannyiunknak ugyanennyi ideje volt: két év. Most is ugyanennyi ideje van valamennyi holdbélának, aki Meridiánba érkezik szerencsét próbálni. Mindenki szembe kell hogy nézzen a maga holdfordulójával, amikor döntést kell hozni: menjek vagy maradjak?

Megnézték a csontjaimat. Megnézték Achi csontjait. Aztán el is feledkeztünk az egészről.

Beköltöztünk Achival a szállásra: a holdbélák egy raktárban kaptak helyet, ahol válaszfalak jelezték az egyes élettereket. A fürdőhelyiség közös, étkezés kantinban. Nem volt semmiféle magánélet: amit nem láttál, azt hallottad, amit nem hallottál, azt szagoltad. A szag. Pöce, elektromosság, por és mosdatlan testek. A nők természetes módon verődtek össze: Achival mind a ketten cseréltünk, hogy egymás mellett legyen a hálófülkénk, aztán egyetlen nagyobb térré nyitottuk össze őket. Kis szertartást tartottunk aznap éjjel, és elpusztíthatatlan nővérséget fogadtunk ipari lepárlással előállított vodkából készült fura ízű koktélok fölött. Az emberek alig öt éve voltak akkor a Holdon, és már működött a vodkaipar. Szövetcafatokból készítettünk díszítést, hidroponikusan termesztett növényeket tartottunk. Találkozókat és bulikat szerveztünk, és mi voltunk a tamponbiznisz központja. Tisztára, mint egy börtönben, csak cigaretták helyett tamponnal. Achival természetes szociális tömegközéppont voltunk. Vonzottuk magunkhoz a nőket, meg azokat a férfiakat is, akiknek elegük volt a sok hangoskodásból és macsó hencegésből: mi vagyunk a világ megtörői, a hold megszelídítői – fogjuk ezt a kődarabot, és legalább egymillió egységet préselünk ki belőle. Jól megbasszuk ezt a Holdat. Soha nem voltam katona, de szerintem kissé olyan lehet, amilyen a Hold volt azokban az időkben.

Nem voltunk biztonságban. Senki nem volt abban. A holdbélák tíz százaléka három hónapon belül életét vesztette. Az első hetemen egy kitermelési munkás Hszincsiangból összezúzódott a zsilipben. Huszonnégyen indultak el Kourou-ból az én OTV-men: hárman közülük még a felszíni tevékenységi kiképzésünk vége előtt meghaltak. Az egyikük az a fickó volt, aki a mellettem lévő ülésen volt a felszállásnál. Már nem is emlékszem a nevére. A testeket újrahasznosítottuk, és azokat a zöldségeket, gyümölcsöket ettük, amiket velük trágyáztak, és nem törődtünk a talajban lévő vérrel. Az ember úgy él túl, hogy maga dönti el, mit ne lásson és ne halljon.

A Hold bűzéről már beszéltem – leginkább a férfiaktól bűzlött. A tesztoszterontól. Szagolni lehetett az állandó szexuális feszültséget. Minden egyes nőt megtámadtak. Velem is megtörtént… egyszer. Egy idősebb melós volt, egy pornyelő, a zsilipben, amikor épp a kiképzési ruhámat vettem fel. Megpróbált alám nyúlni. Elkaptam és elhajítottam, végig a zsilipen – a brazil dzsiudzsicucsapat tagsága megtérült. Apám büszke lett volna rám. Semmi bajt nem okozott nekem többé, sem a többi férfi, de egyfolytában attól tartottam, hogy csapatban jönnek majd. Egy egész bandával nem tudtam volna felvenni a harcot. Bánthattak volna, sőt meg is ölhettek volna. Voltak szerződések és viselkedési szabályok, csakhogy a céges vezetőkön kívül senki nem foglalkozott azzal, hogy betartassa ezeket. A szexuális erőszak fegyelmi kérdés volt.

Azonban Achi nem volt jártas a brazil dzsiudzsicuban. Nem ismert semmiféle harcművészetet, nem volt semmilyen eszköze, amivel megvédje magát, amikor a fickó megpróbálta megerőszakolni. Nem sikerült neki… más férfiak csoportja rángatta el onnan. Nagy szerencséje volt. Ha én kaptam volna el, akkor leszúrtam volna. Örültem azoknak a férfiaknak: felfogták, hogy meg kell találnunk az együttélés módját. A Hold nem lehet egy újabb Föld. Ha egymás ellen fordulunk, akkor mindannyian meghalunk. Megfordult a fejemben, hogy megkeresem és megölöm a fickót. A Corták vágnak – ez a nevünk. Keményen, élesen, gyorsan. Milliónyi módja van annak, hogy okosan végezzenek valakivel a Holdon. Sokáig és sokat gondolkodtam ezen: titkos bosszúnak kellene lennie, vagy az arcomnak kellene lennie az utolsó dolognak, amit még lát? Másféle módját választottam. Sok mindennek lehet nevezni engem, de gyilkos nem vagyok.

Lassabb, kifinomultabb fegyvert használtam Achi támadójával szemben. Megkerestem a felszínitevékenység-felkészítő csapatát. Itt-ott hozzányúltam a ruhája termosztátjához: úgy nézett ki az egész, mint egy tökéletes meghibásodás. Remek mérnök vagyok. Nem halt meg. Nem is az volt a cél. A lefagyott hüvelykujját és a három lábujját a trófeáimnak tekintem. Mindenki tudta, hogy én voltam, de soha semmit nem lehetett bizonyítani. Tetszett a mítosz: nem is volt baj, ha ettől félelemmel tekintettek rám a férfiak. Hanífnak hívták – a kórházi ágyán megesküdött rá, hogy megerőszakol és kibelez. Mire kijött az orvosiról, Achival mind a ketten szerződésben voltunk már.

Achi az Aszamóáktól kapott munkát: ökoszisztémákat kellett terveznie az Amundsen alatti új agrárüzemükhöz. Az én szerződésem a Mackenzie Művekkel kivitt a nyílt tengerekre. Belőle turkáló lett, belőlem pornyelő. Két nap, és elszakadunk egymástól. Kapaszkodtunk az I és A barakkba, kapaszkodtunk a lakhelyünkbe, a barátainkba. Kapaszkodtunk egymásba. Meg voltunk rémülve. A többi nő bulit szervezett nekünk – holdi mojitók és együtténeklés táblagépes zenei programokra. Ám a zene és a piálás előtt: Achi különleges ajándéka. Az AKA-nak végzett munka miatt a föld alatt kell maradnia – rengeteg ásás, kotrás és vetés: soha nem kell kimennie a felszínre. Egész pályafutását – egész életét – leélheti a barlangokban, lávakürtőkben és az óriási agrárüzemekben. Soha nem lesz szüksége arra, hogy lássa a puszta eget.

Minden bűbájomat és hírnevemet bevetettem, de még így is csillagászati összegbe került ruhát bérelni. Leszerződtem harminc percre egy általános felhasználású felszíni tevékenységi védőöltözetre: idomtalan vértnek tűnt az én ruganyos fetöltős pókemberségem mellett. Megfogtuk egymás kezét a külső zsilipajtónál, ahogy félresiklott a nyomásvédő. Százezernyi csizmanyom közepette sétáltunk fel a rámpán. Kimentünk néhány méterre a felszínre, és közben még mindig fogtuk egymás kezét. Ott, a kommunikációs tornyokon, az energiareléken, a buszok és a kocsik töltőpontjain túl, túl a kráter peremének a közeli látóhatáron ívelő szürke vonalán és az árnyékokon, amelyeket soha nem ért a nap, ott, a mi parányi világunk szélén túl kuporgott a teliföld. Kerek volt, kék és fehér, itt-ott zöldek és okkerek pöttyözték. Kerek volt, lehetetlenség és olyan szép, hogy arra nincs szavam. Tél volt, és a déli féltekét, a bolygó óceános felét mutatta felénk. Láttam az óriási Afrikát. Láttam a drága Brazíliát.

Aztán a ruhám MI-je jelezte, hogy közeledünk a szerződött idő lejártához, mire hátat fordítottunk a kék Földnek, és visszasétáltunk, le, be a Holdba.

Aznap éjjel ittunk a munkánkra, a barátainkra, a szerelmeinkre és a csontjainkra. Reggel pedig elváltunk egymástól.

*

Hat holdnap telt el, mire újra találkoztam Achival. Hat holdnapnyi porszitálás a Termékenység tengerén. A Mackenzie Művek Messier egységénél állomásoztam. Régi volt, zsúfolt, rissz-rossz hely – nyílt feltárásos módszerrel készült üregek bulldózerrel kialakított regolitpadkák alatt. Túlságosan is sokszor kellett evakuálni az újonnan készült mély szintekre sugárzásveszély miatt. Valahányszor megláttam felvillanni a lencsémen a riasztás sárga lóheréjét, éreztem, ahogy megfeszülnek a petefészkeim. Az alagutak éjjel-nappal rezegtek a mélyben lévő követ faló ásószerkezetek vibrálásától. Nyolcvan pornyelő lakott a Messier-ben.

Volt ott egy cuki fickó – Csujúnak hívták: 3D-s nyomtatásmérnök volt. Kedves, vicces, és ügyesen bánt a testével. Egy hónapnyi nevetés és finom szex után megkért, hogy csatlakozzak az amorságához: benne volt ő, a férfiamorja Királynőben, a férfiamorja Meridiánban és a nőamorja szintén Meridiánban. Megállapodtunk a feltételekben: hat hónap, kivel szexelnék és kivel nem, hogyan randizhatok másokkal is az amorságon kívül, hogyan hozhatok be másokat is az amorságba. Már akkor is voltak nikáhjaink. Csuju bevallotta, a hírnevem miatt tellett neki ilyen sok időbe, hogy felkérjen: Achi támadójának híre eljutott Messier-be is. „Amorral nem tennék ilyesmit – mondtam. – Hacsak nem súlyos provokáció után.” Aztán megcsókoltam. Melegség és szex volt ez az amorság, de nem volt Achi. Majd mindennap beszéltünk vagy neteztünk, és még így is éreztem a távolságot. A szeretők nem barátok.

Tíznapos eltávom volt, és azonnal arra gondoltam, hogy Achival töltöm. Amikor búcsúcsókot adtam Csujúnak Messier buszzsilipjénél, láttam rajta a csalódottságot. Nem árulás volt ez: a szerződésben is kikötöttem, hogy nem fogok szexelni Achi Debassóval. Barátok voltunk, nem szeretők. Achi eljött a végállomásig Hypatiánál, hogy találkozzunk, és aztán egészen Dél Királynőjéig beszélgettünk és nevetgéltünk. Mennyit nevettünk!

Annyi mókát talált ki! Messier büdös volt és zsúfolt, Dél Királynője hangos, színes és élénk. Alig hat holdnap alatt a felismerhetetlenségig megváltozott. Minden utca hosszabb, minden alagút szélesebb, minden helyiség magasabb volt. Üvegliften vitt le a nemrégiben elkészült Thoth quadra oldalán, én pedig szédelegtem a tériszonytól. A quadra padlószintjén törpefákból álló pagony nőtt… Achi elmagyarázta, hogy a rendes méretű fák a plafonig érnének. Volt ott egy kávézó. Abban a kávézóban kóstoltam meg először a mentateát, hogy azonnal meg is utáljam.

„Ezt én építettem – mondta Achi. – Ezek az én fáim, az én kertem.”

Túlságosan is lefoglalt, hogy felnézzek a fényekre, az összes fényre, ahogy mennek egyre feljebb és feljebb.

Mennyi móka! Tea, aztán boltok. Találnom kellett egy estélyit. Aznap este különleges, zárt körű bulira voltunk hivatalosak. Öt különböző nyomtatóbolt katalógusát néztük át, mire találtam olyasmit, amit felhúzhatok: nagyon retro volt – akkoriban a ’80-as évek volt a divat –, csupa tömés meg csat, de eltakart mindent, amit takarni akartam. Aztán jött a cipő.

A különleges buli kizárólag Achi munkacsoportjának tagjai előtt állt nyitva. Biztonságiak által lezárt vasúti kabin vitt minket végig egy sötét alagúton, olyan hatalmas, olyan vakító térbe, hogy kis híján lehánytam a Balenciagámat: agrárüzem volt ez, Achi utolsó munkája. Kilométernyi magas, ötven méter széles akna alján voltam. A Holdon szemmagasságban közel van a láthatár – minden ívelt. A talaj alatt egészen másféle mértan érvényesül – hónapok óta nem láttam ennél egyenesebb dolgot. És ragyogott is: központi tükörrendszer húzódott végig az akna teljes magasában, egyikről a másikra, onnan a harmadikra, majd hidroponikus állványokkal teli falakra pattant a puszta napfény. Az akna feneke járdákkal keresztül-kasul behálózott halastartályok mozaikképe. Meleg, nyirkos és átható volt a levegő. Támolyogtam a CO_2-től: ilyen körülmények között gyorsan és magasra nőnek a növények – bokornyi krumplitövek, olyan magas paradicsompalánták, hogy nem is találtam már a végüket a levelek és a termények sűrűjében. Hiperintenzív mezőgazdaság: az agrárüzem barlangnak óriási, ökoszisztémának kicsi volt. A tartályokban ficánkoltak a halak. Békák hangját hallottam volna? Azok ott kacsák?

Achi csapata vízhatlan vászonból és állványzatból készített új tavacskát. Medence volt ez, úszómedence. Hifiberendezésből szólt a ghánai pop. Voltak koktélok is. A sárga számított divatosnak – az öltözékük olyan volt, mint az enyém. Achi csapata barátságos volt és igen bőbeszédű. Egyikük se mulasztotta el megdicsérni az estélyimet – lehántottam, ahogy a cipőmet és minden egyebet is, a medence miatt. Elnyúltam és kéjelegtem. Fejem fölött mozogtak a tükrök. Achi odaúszott hozzám, és nevetgélve, locspocsolva tapostuk együtt a vizet. Az agrárüzem személyzete beleengedett néhány műanyag széket a medencébe, hogy legyen pancsoló is. Achival testmeleg vizet lötyböltünk a lábunkkal és aranyszín bölényfüves vodkát kortyolgattunk közben.

Másnap mellette ébredtem az ágyban – zsongott a fejem az alkoholtól. Motyorászó, tapogatózva ügyetlenkedő szeretkezésre emlékszem. Borzongva, hülyeségeket suttogva, pőrén. Dolgoztak az ujjak. Achi a jobb oldalán, velem szemben hevert összegömbölyödve. Éjjel lerúgta magáról a takarót. Apró nyálcsík csordult ki a szájából a párnára és a levegővétele ütemére rezgett. Még most is látom magam előtt.

Csak néztem, ahogy részeg álmában reszketett a lélegzete a torkában. Szeretkeztünk. Lefeküdtem a legkedvesebb barátommal. Jó volt, amit tettem, rossz volt, amit tettem. Visszavonhatatlan dolgot tettem. Aztán leheveredtem, és úgy helyezkedtem, hogy közel legyek hozzá, ő pedig dörmögött valamit és odajött hozzám – az ujjai rám találtak, és újrakezdtük a dolgot.

*

Édesanyám mindig azt mondta, a szerelem a világon a legegyszerűbb dolog. A szerelem az, amit nap mint nap lát az ember. Ő is így szeretett bele apámba – mindennap elhaladt mellette, ahogy hegesztett.

A Királynőben tartott buli után jó néhány holdnapon át nem találkoztam Achival. A Mackenzie Művek új terület felmérésére küldött a Párák tengerében. Ettől függetlenül Csuju Szunnak és nekem is nyilvánvaló volt, hogy az amorság nem vált be. Megszegtem a szerződésemet, azonban akkoriban semmilyen pénzügyi következménye nem volt a szerződésen kívüli szexnek. Az összes amor megegyezett abban, hogy érvénytelenítsük a szerződést, és engedik, hogy kilépjek a közösségből – se követelés, se hibáztatás. Egyszerű automatikus szerződés, aminek most vége.

Kivettem néhány hétnyi felgyülemlett eltávozást, és visszamentem Királynőbe. Felhívtam Achit, hogy fussunk össze, de egy új fúrásnál volt Twében, ahol az Aszamóák épp a vállalatuk központját építették. Megkönnyebbültem. Aztán bűntudatom volt a megkönnyebbüléstől. A szex mindent megváltoztatott. Ittam, buliztam, egyéjszakás kalandjaim is voltak, hosszú órákon át használtam a drága sávszélességet Anyával és Apával. Az egész család összegyűlt a lencse előtt, hogy megköszönjék a pénzt, főleg a kisgyerekek. Azt mondták, megváltoztam: magasabb, nyúzottabb lettem. Ott voltak boldogan és biztonságban. A pénzből, amit küldtem, oktatást vásároltak, egészséget, házasságokat, babákat. Én pedig itt voltam, a Holdon: Adriana outrinha, akinek soha nem lesz férje, de van tanultsága, van fokozata, van munkája, és küldi a pénzt nekik a Holdról.

Igazuk volt. Más voltam. Soha nem éreztem ugyanazt a Föld égen látható kék igazgyöngye iránt. Soha többé nem béreltem fetöltőt, hogy megnézzem, hogy egyszerűen csak nézzem. Odakinn, a felszínen nem is törődtem vele.

A Mackenzie-k elküldtek a lansbergi kitermelésre, és ott megláttam azt, ami minden mást megváltoztatott.

Lansbergben öt kitermelő üzemelt. Látott már kitermelőt? Ugyan hogyan láthatott volna, bocsásson meg! Soha nem fordult meg a felszínen. Csúf gépezetek, kilátszik a belsejük – akkor sem voltak szebbek. De nekem azok voltak: csodálatra méltó csontok és izmok. Megláttam ezeket egyik nap odakinn a regoliton, és kis híján hasra estem a látomástól. Nem attól, amire készítették ezeket – ritkaföldfémeket kiválogatni a holdi regolitból –, hanem attól, amit elhajítottak. Magasba törő, íves, ballisztikus pályájú sugarakban lőtték ki az iromba, lassú gépek mind a két oldalán.

Ez volt az, amit nap mint nap láttam. Egy napon ránézel a buszon utazó fiúra, és csupa fénybe borítja a szívedet. Egy napon ránézel az ipari hulladék sugaraira, és mérhetetlen vagyont látsz magad előtt. Akkor és ott minden ízében, bonyolultan, kiszámítottan és szépségesen megfogalmazódott bennem a terv, és tudtam, úgy, ahogy most kitaláltam, működni fog. Ám ehhez távol kellett kerülnöm mindentől, ami összekapcsolhat a regolithulladékkal, a por szépséges szivárványaival. A Mackenzie-knek fikarcnyi igényük sem lehet semmire se belőle. Felmondtam náluk, és Voroncov-féle sínkirálynő lettem.

*

Felmentem Meridiánba, hogy adatkódolást béreljek, és levadásszam a legfrissebb, legsoványabb, legéhesebb jogi céget megvédeni azt, amit odakinn, a Lansbergen megpillantottam. Ekkor találkoztam újra Achival. Visszahívták Twéből, hogy oldjon meg valami gondot az Obuaszi agrárüzemben, ahol a mikrobiótáknak köszönhetően bűzlő, fekete nyálka vaskos oszlopa lett a helyből.

Egy város, két barát, két amor. Elmentünk bulizni. Kiderült, hogy nem megy. Az estélyik csodálatosak, a koktélok botrányosak, a társaság tiszteletlen, a kábszerek sziporkázók voltak, mégis minden egyes kocsmában, klubban és házibuliban végül egy sarokban beszélgetve kötöttünk ki. A bulizás unalmasnak számított – a beszélgetés feneketlen volt, lenyűgöző és szeretnivaló. Persze megint az ágyban kötöttünk ki. Nem bírtunk magunkkal: a csodaszép és hasznavehetetlen ’80-as évekbeli göncök rongycsomókként hevertek a padlón, készen arra, hogy az újrahasznosítóba kerüljenek.

Emlékszem, amikor Achi azt kérdezte: „Mit szeretnél?”. Az ágyban hevert, és épp THC-t szívott be egy e-cigiből. Én soha nem bírtam – üldözési mániás lettem tőle. És még azt is mondta: „Álmodj, és ne félj!”.

Én pedig azt feleltem: „Sárkány akarok lenni”, mire Achi felkacagott és a combomba öklözött, bár soha nem mondtam ennél igazabbat.

Abban a másfél évben, amit a Holdon töltöttünk, teljesen megváltozott a mi kis világunk. Abban a korai időszakban gyorsan történt minden – hónapok alatt felépíthettünk egy teljes várost. Megvolt hozzá az energiánk, a nyersanyagaink és az emberi becsvágy is. Négy vállalat foglalta el a meghatározó gazdasági erő szerepét – a négy család. A Mackenzie-k a legrégebbiek. Élelemben és élettérben csatlakoztak hozzájuk az Aszamóák. A Voroncovok végre teljes egészében kihagyták a Földet az üzemeltetésükből, ők működtették a kompot, a holdpányvát, a buszjáratokat, és éppen sínekkel fogták körül a világot. A Szunok egészen idáig folyamatosan küzdöttek a Népköztársaság képviselőivel a HFV igazgatóságában, de végül sikerült kiszabadulniuk a földi irányítás alól. Négy vállalat: négy sárkány. És én leszek az ötödik.

*

Nem beszéltem neki arról, amit a Lansbergen láttam. Nem beszéltem neki az adatszéfről és a jogi MI-k csapatáról. És nem beszéltem neki a zseniális ötletről. Pontosan tudta, hogy titkolok előle valamit. Árnyék telepedett miattam a szívére.

Mentem az új munkámra, síneket rakni. Jó és könnyű meló volt, fizikai munka, ami kielégíti az embert. Minden egyes felszíni műszak végén három kilométernyi fénylő sínt láthattam, a csizma-és keréknyomok között, a látóhatár peremén pedig Olvasztó vakító szikráját – fényesebb volt, mint a csillagok, ahogy közeledett a tegnapi síneken, és az ember azt mondhatta, azt én csináltam. A munkát valóban mérni lehetett: a Mackenzie Művek feltartóztathatatlan haladásában végig a Mare Insularumon. Még a legragyogóbb csillagnál is fényesebb volt, olyan fényes, hogy lyukat égethetett az ember sisakjának a napernyőjére, ha túl sokáig tartotta szemvonalában a képét. Homorú tükrök ezrei összpontosították a napfényt az olvasztótégelyekbe. Még tíz év, és a sínek megkerülik a világot, Olvasztó pedig követheti a napot. Addigra Sárkány lesz belőlem.

Tíz kilométerrel Olvasztó előtt sütöttem össze éppen a kőzetet, amikor befutott Achi hívása. Csing-csing, és szétesett minden. Achi hangja elnyomta a melóhoz készített zeneválogatásomat, Achi arca vetült rá a Maestlin rianások koszosszürke halmaira. Achi beszélt arról, hogy a szokásos orvosi vizsgálata alapján még négy hete van vissza.

Az építkezési szerkocsin potyáztam visszafelé, Olvasztóig. Két órán át vártam az árnyékokban kuporogva, fejem fölött soktonnányi olvadt fém és tízezer kelvines napfény. Ez volt a pillanat, amikor felismeri az ember a helyzet nevetségességét. Ez itt nem számít cserealapnak. Úgy rejtőztem el a Mackenzie-k elől, hogy előttük dolgoztam – ott ólálkodtam fővárosuk sötét zugaiban. Lassú tehervonattal jutottam el Meridiánba. Tíz órán át kapaszkodtam a műhelykocsiba, még megfordulni sem volt helyem, nemhogy leülni. Végighallgattam a bossa nova gyűjteményemet. Addig játszottam a sisakom vetített kijelzőjén Connectóval, hogy valahányszor pislantottam, pörgő-forgó aranycsillagokat láttam. Offline végignéztem a családom közösségi bejegyzéseit. Mire Meridiánba értem, kétfoknyira voltam a kihűléstől. Nem engedhettem meg magamnak, hogy kivárjam, amíg a vonat ismét túlnyomásos környezetbe kerül, ezért úgy, ahogy voltam, koszosan és gyorsan mentem a BALTRAN-on. Tudtam jól, hogy hányni fogok. Egészen a harmadik, az utolsó ugrásig tartottam magamat. Látni kellett volna, milyen arcot vágott a BALTRAN-kísérő, amikor Dél Királynőjénél kiszálltam a kapszulából. Legalábbis ezt mondták – én nem figyeltem. De ha megengedhettem magamnak egy kapszulát, akkor megengedhettem magamnak azt is, hogy kimossák. És vannak olyanok Királynőben, akik megfelelő mennyiségű egységért boldogan kitakarítják a hányást a fetöltőből. Sok mindent lehet mondani a Voroncovokról, de tisztességgel megfizetik az embert.

Azért tettem meg mindezt, azért utaztam végtelenül hosszan a vonaton, mint valami holdi csavargó, azért vállaltam a kihűlést, és hogy elparityázzanak a saját rókámmal teli dobozban, mert tudtam, ha Achinak négy hete van vissza, akkor nekem sem lehet sokkal több.

*

Az új Chandra quadra tizenkettedik szintjén, egy kávézóban találkoztunk. Ölelkeztünk, csókolóztunk, sírtunk egy kicsit. Addigra már jó volt az illatom. Alattunk kotrógépek ástak és véstek: tíznaponta új szint készült el. Kartávolságnyira tartottuk egymást, és csak néztük a másikat. Aztán mentateát ittunk az erkélyen.

Nem beszéltünk azonnal a csontokról. Nyolc holdnapja nem láttuk egymást: beszélgettünk, neteztünk, megosztottunk. Megnevettettem Achit – a kacagása olyan volt, akár a finomszemű eső. Meséltem neki a Nagy Farokról, amelyet a Mackenzie-pornyelők és a Voroncov-sínkirálynők taposnak ki éppen a porban, mintha kiskölykök tennék. Szája elé kapta a kezét huncut vidámságában, de a szeme mosolygott közben. Annyira illetlen. Annyira vicces.

Nem volt szerződése. Minél közelebb van az ember a holdfordulójához, annál rövidebb a szerződés, néha akár néhány percnyi alkalmazást is jelenthet – de most másról volt szó. Az AKA-nak nem kellettek az ötletei. Egyenesen Accrából és Kumasiból toboroztak munkaerőt: ghánaiakat a ghánai cégnek. Ötleteket vázolt fel a HFV-nek az új meridiáni kikötőjükről: három kilométer mély quadrák, egy egész faragott város – mintha titáni méretű katedrális falaiban kellene élni. A HFV udvariasan viselkedett vele, azonban akkor már két holdnapja folytak a tárgyalások a fejlesztésekre vonatkozó források bevonásáról. Achinak elfogyott a megtakarított pénze. Úgy ébredt, hogy első pillantásával a négy elem fogyását figyelte a lencséjén. Azt fontolgatta, hogy kisebb helyre költözik.

– Kifizetem a napidíjakat – mondtam. – Elég pénzem van.

Aztán beszélgettünk a csontokról. Amíg nem volt a kezemben a saját jelentésem, nem tudott dönteni – a bűntudat, annak kísértete miatt, hogy valamit rosszul csinál. Képtelen lett volna elviselni, ha a döntése befolyásolt volna engem abban, hogy a Holdon maradjak, vagy hogy visszatérjek a Földre. Nem akartam. Nem akartam ezen az erkélyen lenni és húgyteát szürcsölni. Nem akartam, hogy Achi rám kényszerítse a döntést, mikor menjek el az orvosokhoz. Nem akartam, hogy egyáltalán szükség legyen ilyen döntésre.

Aztán az ámulat. Annyira tisztán emlékszem rá: arany villanás a szemem sarkában. Valami csodaszép dolog: egy nő, amint repül. Repülő nő. Karja kitárva, ahogy feszületként függött a levegőben: Repülő Miasszonyunk. Aztán szárnyat pillantottam meg, ahogy csillámlott és végigfutottak rajta a szivárvány színei – áttetsző és erős szitakötőszárnyak. A nő egy pillanatig mozdulatlanul állt a semmiben, aztán maga köré vonta hártyavékony szárnyát, és már zuhant is. Lebukott, fejjel lefelé suhant egyre mélyebbre, csuklóját moccantotta, vállát feszítette. Szárnycsillanás lassította le – aztán teljes nagyságukban kitárta a hártyákat, és égbe törő dugóhúzóba emelkedett magasan a Chandra quadra fölé.

– Ó – nyögtem akkor. Egészen addig visszatartottam a lélegzetemet. Reszkettem az ámulattól. Ha az ember képes repülni, miért tenne egyáltalán bármi mást? Manapság mindennapos dolog: bárki megteheti. De akkor és ott megláttam, mire is lehet képes az ember ezen a helyen.

*

Elmentem a Mackenzie Művek gyógyászati központjába, és az orvos bedugott a képalkotóba. Mágneses mezőkkel bombázta a testemet, és a gép kiköpte a csontsűrűségi elemzést rólam. Nyolc nappal jártam Achi mögött. Öt hét, és a holdi tartózkodásom állampolgársággá válik.

Vagy visszarepülhetek a Földre, Brazíliába.

*

Aznap éjjel az aranynő szállt át az álmaimon. Achi ott aludt mellettem. Kivettem egy panziószobát. Az ágy széles volt, a levegő üde, már amennyire ez Dél Királynőjében egyáltalán lehetséges, és az ember fogai nem csikordultak össze a víz ízétől.

Ó, az aranynő, ahogy új és újabb hurkokat repül a meggyőződéseim körül.

Dél Királynője nem állt át három műszakosra, ezért soha nem volt teljesen sötét. Magam köré tekertem Achi takaróját, úgy mentem ki az erkélyre. A korlátnak támaszkodva néztem ki a fények falaira: minden fénypont mögött egy-egy élet, egy-egy döntési helyzet. Csúf világban voltunk: árat szabott mindennek. Tárgyalásra kényszerített mindenkit. Odakinn, a vágányfejnél új dolgot láttam a felszínen dolgozók között: külső zsebbe dugott apró medál volt, fogadalmi tárgy. Szűz Mária köpenyét viselő nő, arca egyik fele fekete angyalé, a másik pőre koponya. Ez volt az első alkalom, hogy találkoztam Hold Úrnővel. Arca egyik fele halott, a másik él. A Hold nem halott kísérő volt, hanem egy egész élő világ. Az enyémhez hasonló kezek, szívek és remények formálták. Itt nem volt anyatermészet, nem létezett Gaia, hogy nekifeszüljön az emberi akaratnak. Ami csak élt, mi hoztuk létre. Hold Úrnő szigorú volt és kérlelhetetlen, de gyönyörű. Lehetett felnőtt nő is, aki repül, szitakötőszárnyon.

Addig álltam az erkélyen, amíg a tető meg nem vörösödött a napfelkeltétől. Akkor visszamentem Achihoz. Újra szeretkezni akartam vele. Önző voltam – azok a dolgok, amik barátokkal nehezen mennek, szeretőkkel egyszerűbbek.

*

Achi ötlete volt, hogy játékot csináljunk belőle. Hátra kell dugni az öklünket, mint a kő, papír, ollóban, és háromig számolni. Aztán előhúzzuk, és a tenyerünkben lesz valami, valamilyen kis tárgy, ami kétséget kizáróan elárulja, mit választottunk. Megszólalni nem szabad, mert elég egy szó is, hogy befolyásoljuk a másikat. Ez volt az egyetlen módja, hogy elviselje: ha gyorsan, tisztán megy, és nem szólalunk meg közben. És ha játék.

Visszamentünk a kávézó erkélyes helyére, ott játszottuk. Két pohárban mentatea. Emlékszem, a levegőnek kőporillata volt a szokásos elektromosság-és csatornaszag mellett. Minden ötödik égpanel csak pislákolt – korántsem tökéletes világ.

– Azt hiszem, jobb, ha minél gyorsabban csináljuk – mondta Achi, és a jobbja olyan hamar a háta mögé került, hogy elállt a lélegzetem. Most, ez most van. Kióvatoskodtam a kis tárgyamat a táskámból, aztán eldugott öklömben szorongattam.

– Egy, kettő, há-rom – számolt Achi. Megmutattuk, mi van a tenyerünkben.

Egy nazar volt nála, arab amulettféle: kék, fehér és fekete holdi üveg koncentrikus körökben elhelyezett könnycseppjei. Mint valami szem.

Az én kezemben Hold Úrnő apró ikonja volt: fekete és fehér, élő és holt.

*

Egyszerűen és gyorsan telt a vége. Azt hiszem, a búcsúzásnak mindig váratlannak kellene lennie. Foglaltam helyet Achinak a kifelé tartó kompra. A visszatérő útra mindig volt hely. Ő foglalt nekem időpontot a HFV klinikájára. Egy villanás, és a csibet véglegesen a szememhez erősítették. Semmi kézfogás, semmi gratuláció, semmi üdvözlés. Nem tettem mást, csak úgy döntöttem, hogy folytatom, amit eddig is tettem.

A komp a túloldalról jön, és három napon belül találkozik a holdpányvával. Három nap: felerősítette az érzéseinket, megakadályozta, hogy túl sokat sírjunk.

Elmentem vele vonaton Meridiánba. Egy egész sornyi helyünk volt, úgy kuporodtunk ott össze, akár az apró üregi állatok.

„Félek” – mondtam. Fájt visszamenni. A kompban lassan felpörgetik az embert a földi nehézkedésre, aztán jön a leszállással járó g terhelés. Hónapokat is kerekesszékben kell eltöltenie. Azt mondják, a visszatérő még leginkább az úszással élheti át a holdi élményt. A víz megtartja, amíg újra izmokat növeszt és csontsűrűséget növel. Achi imádott úszni. Aztán ott voltak a kételyek. Mi van akkor, ha összekeverték valakivel, és már túl van azon a ponton, ahonnan már nincs visszatérés? Akkor vajon visszahozzák majd a Holdra? Azt nem tudta volna elviselni. Megölte volna, ez épp annyira biztos volt, mint hogy a Föld darabokra törné a csontjait és megfullasztaná a saját súlyával. Akkor fogtam fel, hogy utálta a Holdat – mindig is gyűlölte: gyűlölte a veszélyeket, a félelmet, de mindenekelőtt az embereket. Ugyanazok az arcok meredtek rád mindörökre. Akartak valamit az embertől. Egyre csak akartak, akartak és akartak. Azt mondta, így senki nem képes élni. Embertelen. Én voltam az egyetlen dolog, ami elviselhetővé tette számára ezt a helyet. És én itt maradtam, míg ő távozni készült.

Ezért aztán elmondtam neki, amit eddig titokban tartottam: azt, hogy mit láttam meg Lansbergben; ami Sárkányt csinál majd belőlem. Az egész annyira egyszerű – csupán másként pillantottam valamire, amit mindennap láttam. Hélium-3. A kőolaj utáni gazdaság kulcsa. A Mackenzie Művek nap mint nap eldobta. És arra gondoltam, hogyan lehetséges, hogy a Mackenzie-k nem látják? Egészen biztosan figyelik… nem lehetek én az egyetlen. Csakhogy a családokra és a vállalatokra, a családi vállalatokra pedig különösen igaz, hogy furcsa komplexusaik és vakfoltjaik vannak. A Mackenzie-k fémet bányásznak. Fémbányászattal foglalkoznak – elképzelni sem tudnak mást, ezért nem veszik észre, ami ott van, épp az orruk előtt. Meg tudnám oldani. Ezt meséltem el Achinak. Tudtam, hogyan lehet megoldani. De nem a Mackenzie-kkel – ők elvennék tőlem. Ha megpróbálnék harcolni, akkor egyszerűen elásnának. Vagy végeznének velem. Úgy olcsóbb. A Clavius-bíróság gondoskodna arról, hogy a családomat kártalanítsák, de ezzel vége is lenne a dinasztiáról szőtt álmaimnak. Én viszont megoldanám, dinasztiát építenék. Én leszek az ötödik Sárkány. Mackenzie, Aszamóa, Voroncov, Szun – Corta. Tetszett a csengése.

Ezt mind elmeséltem neki a Meridián felé tartó vonaton. Az ülés támlájának hátában található képernyőn a felszín látszott. Akár képernyőn, akár a sisakodon kívül, mindig ugyanolyan: szürke, puha és csúf, és tele van lábnyomokkal. A vonaton munkások és mérnökök utaztak: szeretők, társak, még néhány kisgyerek is. Csupa szín volt, zaj, ivászat és kacagás, káromkodás és szex. És mi, a vagon falának kuporodva. Arra gondoltam, ez a Hold.

*

Achi ajándékot adott a holdpányva kapuja előtt. Ez volt az utolsó tulajdona – addigra már minden mást eladott. Nyolc utas volt az indulási oldalon, körülöttük a családjuk, barátaik, amorjaik, hogy elbúcsúztassák őket. Senki nem indult el egyedül. A levegő kókuszillatú volt, egészen más, mint az érkezési kapu hányásból, izzadságból és mosdatlan testekből álló keveréke. Italautomatából mentateát lehetett kapni – senki nem ivott.

Achi ajándéka bambuszból készült papírtároló henger volt. Az utasítások értelmében csakis akkor bonthattam ki, amikor már elment. A távozása annyira gyorsan zajlott le, ahogy az elmondások szerint a kivégzések szoktak. A VTO személyzete beszíjazott mindenkit a székébe, és bezárta a kapszula ajtaját, mielőtt még akár Achi, akár én bármit is tehettünk volna. Láttam, amint ajka „viszlát”-ot kezd formázni, láttam, ahogy ujjaival int, aztán zárt az ajtó, és a lift felvitte a kapszulát a pányva peronjára.

Megpróbáltam elképzelni a pányvát: húsz centiméter széles, kétszáz kilométer hosszú M5-szálból álló pörgő kerékküllő. Odafenn a súly felfelé, az ellensúly irányába kapaszkodott – megváltoztatta a tömegközéppontot, és ezzel az egész pányvát a felszínt súroló orbitális pálya felé irányította. A fehér kábel csupán a közeledése legutolsó néhány pillanatában lesz látható, ahogy látszólag függőlegesen ereszkedik alá a csillagokkal teli égből. A kampó beakadt, és a kapszulát elragadták a peronról. Az egyik magasban fénylő csillag volt a súly, amely lefelé csúsztatja a pányvát, és ezzel újra változtat a tömegközépponton, hogy az egész szerkezet egyre magasabb pályára álljon. A csúcsponton old majd a kampó, és a komp befogja a kapszulát. Csupa mérnöki munka, csupa számolás, csupa technikai részlet. Ezzel tartottam távol magamtól a rettentő ürességet, akárha bűbáj lenne. Igyekeztem neveket aggatni a csillagokra: a komp, a súly, az ellensúly – a kapszula szállította az amoromat, a szerelmemet, a barátomat. A fizika jelentette kényelmet. Addig figyeltem, amíg új kapszulát helyeztek a kapuhoz: ott, a láthatáron túl már fordult a következő pányva.

Aztán elmentem kávét venni.

*

Igen, kávét. Arcpirítóan drága volt. Erősen meg kellett csapolnom a félretett pénzemet érte. Viszont valódi volt: importáru, nem holmi szerves nyomtatóval készítették. A viszonteladó engedte, hogy megszagoljam. Elsírtam magam. Eladta a hozzávaló kellékeket is – a felszerelés, amire szükségem volt, egyszerűen nem létezett a Holdon.

Visszavittem mindent a szállóba. Ledaráltam a megfelelő finomságúra. Felforraltam a vizet. Hagytam lehűlni a szükséges hőfokra. Magasról öntöttem rá, hogy a lehető legtöbb levegőt kapja. Felkevertem. Épp úgy készítettem, ahogy ezt a kávét is magának, nővér. Az ember soha nem felejti el az ilyesmit.

Míg ázott, kinyitottam Achi ajándékát. Ábrákat, konceptrajzokat tekertem ki egy olyan lakóhelyről, amelyet a Hold lehetőségei soha nem engedtek volna neki megépíteni. Egy kibővített, arcokkal telefaragott lávacső volt. Az orixák arca volt az, mindegyik száz méter magas, ahogy kereken, simán és derűsen figyelik a kertekből és medencékből álló teraszokat. Vízesések indultak szemükből, nyitott ajkaik közül. A hatalmas barlangban itt is, ott is pavilonok, kilátótornyok álltak – függőkertek tartottak a padlótól a mesterséges égig, mintha az istenek haja lenne. Erkélyek – imádta az erkélyeket –, galériák és árkádok, ablakok. Medencék. Az ember átúszhatott ennek az orixavilágnak az egyik végétől a másikig. Feliratot is készített: „dinasztiának való lakóhely”.

Ez itt, maga körül Achi ajándéka.

Amikor a viszonteladó csipetnyi kávét morzsolt szét az orrom alatt, elborítottak a gyerekkor, a tenger, a főiskola, a barátok, a család, az ünnepségek emlékei. Azt mondják, az érzékek közül a szaglástól vezet a legrövidebb út az emlékezéshez. Amikor beleszimatoltam az elkészített kávéba, valami új élményben volt részem. Nem emlékekkel volt dolgom, hanem egy látomással. Láttam a tengert és láttam Achit. Már visszaért, egy deszkán haladt a tengerben. Éjszaka volt, ő pedig evezett kifelé a deszkán, át a hullámokon, túl rajtuk, egyre lapátolt előre a pár evezőjével, végig a Hold tengeri ezüstösvénye mentén.

Letoltam a dugattyút, kitöltöttem és megízleltem a kávé illatát.

Megittam.

Még mindig nem olyan az íze, mint a szaga.

– Kibaszott kiscsajok módjára kergettek szét minket. – Robert Mackenzie létfenntartó székén húsz képernyő csap fel narancssárgába. – Az egyikük egy nő volt.

A hírek famulustól famulusig terjedve száguldottak végig Olvasztó gernincvelőjén: „Duncan Mackenzie elhagyja Páfrányospatakot.” Soha nem fordult elő ilyesmi. Soha meg sem fordult eddig senki fejében. Soha nem lesz más, mint szörnyűség. Jade Szun felügyelte férje létfenntartó egységének nagy gonddal végzett felpakolását a szállítókapszulába. Halkan, kedvesen és bátorítóan beszélt, nyomában pedig falfehér lett a kisegítőszemélyzet. A kapszula végigszáguldott az olvasztótükrök perzselő tekintete alatt a 27-es számú kocsiig. Duncan Mackenzie magánlakosztályáig.

– Egy holdbéla volt – mondja Duncan Mackenzie.

– Van valami magyarázatod rá? – kérdi Jade Szun, aki mindig egy tapintatos lépéssel Bob Mackenzie jobb válla mögött járt.

– Ne légy nevetséges!

– Nem a harc a lényeg, soha nem az a kurva harc – kezdi Bob. Hangja lélegeztetőgépek recsegése, tüdeje félholdig telve az éveken át belélegzett portól. – Csomót kötöttek ránk, úgy basztak telibe. Láttad a közösségi hálót? Az Aszamóák, a Voroncovok, még a Szunok is röhögnek rajtunk. Még a kibaszott holdsas is.

– Soha nem nevetnénk a balszerencséteken, drágám – szólal meg Jade Szun.

– Hát akkor ostobák vagytok. A helyetekben én azt tenném. Kurva brazilok hülye futóbicikliken.

– Megelőztek – mondja Duncan. – Kellemetlenség.

Undorító szagod van – ébred rá közben. Émelyítő, ürüléket idéző bűz, vizelet savanyúsága, fertőtlenítővatták és antibakteriális anyagok hártyavékony álcájával. Bűzlik a bőre, bűzlik a haja. Olajok, kikérgesedett veríték és izzadmányok. Bűzlenek a fogai – azok az undorító, ocsmány fogai. Duncan látni se bírja azokat a sárga csonkokat. Mennyivel jobb egyetlen gyors, erős ütéssel kiverni mindet, hogy soha többé ne kelljen látni őket. Azzal végezne az öreggel. Egyenesen átütni a favázra feszített vászont idéző, roskatag csontokat, egyenesen bele az agya puha szövetébe.

– Kellemetlenség? – kezdi Bob Mackenzie. – Az egész északnyugati kvadránsra tervezett projektünket elveszítettük. Öt évbe telik, mire kiássuk ez alól a szarhalom alól a héliumos munkát. Adrian egyenesen a sastól kapta a tippet. Egy nyálas kis görény, de tudja, hogyan kell védeni a forrást. Valaki szivárogtatott. Az egyik emberünk. Áruló van közöttünk. Semmit nem utálok annyira, mint a kurva árulókat.

– Olvastam Eoin Keefe jelentését. A rejtjelezésünkkel nincs gond.

– Eoin Keefe egy gyáva alak, aki soha nem tenné kockára a golyóját ezért a családért.

Egy lépéssel Jade Szun jobb válla mögött könnyű léptű, félelmetes alak, ez Hadley Mackenzie. Duncan utálja, hogy az apja itt van, az ő saját lakosztályában, de ő a családfő, az ezüsthátú, neki joga van hozzá. Hadleyt pedig azért utálja, mert a jelenléte suttogásokat, elmormolt döntéseket jelez Páfrányospatak zöld levelei között, olyan döntéseket, amelyeket vele nem osztanak meg.

– Hadley vette át Eoin Keefe helyét – közli könnyedén Jade Szun.

– Erről nem ti döntötök – mondja Duncan. – Nem válthatjátok le az én vezetőimet.

– Azt a faszt váltom le, akit csak kurvára akarok – jelenti ki Robert Mackenzie, és Duncan felfogja, mennyire sérülékeny helyzetben van.

– Erről az igazgatótanács dönt – dörmögi.

– Igazgatótanács! – kiáltja Robert, és csak úgy fröcsög a nyála. – A család háborúban áll.

Duncan tényleg aprócska mosolyt lát átsuhanni Jade Szun arcán?

– Ez egy üzleti vállalkozás. Az üzleti vállalkozások nem vívnak háborúkat.

– Én vívtam – feleli Robert Mackenzie.

– Ez itt egy teljesen új Hold.

– A Hold nem változik.

– A Cortákkal való háborúság nem hajt semmiféle hasznot.

– Ott van a büszkeségünk – jelenti ki Hadley. Duncan egészen elé áll – szemébe néz, arcán érződik a lehelete.

– Talán belélegezhető ez a büszkeség? Menj csak ki, és mondd ezt Hold Úrnőnek: „itt van velem a Mackenzie-büszkeségem.” Úgy harcolunk velük, ahogy ahhoz a legjobban értünk. Pénzt termelünk. A Mackenzie Művek nem a büszkeségről, és nem is a családról szól… a Mackenzie Művek pénztermelő gépezet. Olyan gépezet, amely elküldi a nyereséget annak a sok befektetőnek. Azoknak az alapkezelőknek és vállalkozóknak a Földön, akik azzal bíztak meg téged, apa, hogy elvidd a pénzüket a Holdra és megfialtasd nekik. Ők a Mackenzie Művek. Nem mi.

Robert Mackenzie morog valamit kőtüdejében.

– A férjem nagyon fáradt – mondja Jade Szun. – Az érzelmek nagyon kimerítik.

Robert létfenntartó egységes széke megfordul, és Duncan tudja, hogy ez a vén szörnyeteg akarata ellenére történik. Kinyílik a szállítókapszula. Hadley biccent a féltestvérének, és megindul a lassan elgördülő kíséret után.

– Békének kell lennie köztünk és a Corták között! – kiáltja utánuk Duncan.

*

A nő megpillantja a székben Wagnert, és megdermed.

– Ebben a kocsmában mindenki farkas – szólal meg a férfi. A nő körülnéz. A közeli asztalnál ülő két nő, a távolabbinál a csoport, a pultnál egymagában iszogató alak, a fülkében lévő csinos pár mind megfordul, és ránéz. A pultos biccent. Wagner a vele szemben lévő helyre mutat.

– Kérlek. Mit kérsz inni?

Wagner számára ismeretlen gyógynövényes koktél nevét mondja. A férfi azt gondolja: mielőtt beléptél ide, aggódtál. De amint megpillantottál, ingerült lettél. Ott látom a szembogarad tágulásában, az állad feszülésében, a kézfejed vonalaiban, ahogy a poharat fogod, az orrlyukad moccanásában – száz meg száz mikrojelben. Teliföldes énjének felfokozott érzékei néha a benyomások zárótüzét zúdítják rá, máskor pengeéles meglátásokat biztosítanak neki. Ki tudja szagolni az ital összetevőit: bazsalikomból és tárkonyból készült fröccs löttyintésnyi citrusos koktéllal. A víz Peary jeges frissítő.

– Ezt ügyesen elrendezted – mondja a nő.

– Köszönöm. Sokat dolgoztam rajta. Tudtam, hogy ellenőrzöd majd. Hogy tetszett a közösségi profil? Kisrészvényes a Sarki Holdkórosokban. Ténylegesen szereztem helyet a csapatban, hátha megnézed. Amikor az embereim szóltak, hogy az ajtónál vagy, eladtam.

Túl sokat beszél. Ez a veszély mindig ott leselkedik világos énjére. Egyszerre minden ott van benne: a szavak birkóznak, melyiknek jut hely a gondolat és a hang keskeny ajtaján át. A világi dolgok annyira lassúak.

– Az órákon soha nem voltál ennyire szorgalmas.

– Szorgalmas. Igen, szorgalmas. Nem. Sokat változtam azóta.

– Hallottam róla. Ez szokott lenni a famulusod?

– Minden más, ha teli a Föld – feleli Wagner.

– Megrémítesz – mondja erre Elisa Stracchi.

– Persze. Hogyne. Biztosra kellett mennem, nehogy elmenekülj. De csak információkra van szükségem, Elisa.

– Nem tudtam, mire kell.

Wagner előrehajol. A nő hátrahőköl, annyira átható a tekintete.

– Nem hiszem, hogy ezt elhiszem. Nem, egyáltalán nem hiszem el. Merényletkísérlet a bátyám ellen? Kifejezetten légy alapú idegméreg-bejuttatási rendszerhez tervezett bioprocesszorok? Ezt nem hiszem el.

– És ha azt mondom, fogalmam sincs róla, ki rendelte meg?

– Azt hiszem, hogy ugyanolyan gondos alapossággal néznél utána az ügyfelednek, ahogy azt nálam tetted. Ebből pedig arra a következtetésre jutok, hogy a valódi megrendelő hasonló fal cégek csoportja mögé bújt el.

– Úgy beszélsz, mint egy igazi faszfej, Wagner. – A nő lába megrándul az asztal alatt. Farkasérzékek nélkül is értelmezhető ez a jel.

– Bocs. Sajnálom. Kinek szállítottad le?

– Nem lesz bajom, Wagner?

A férfi azt kívánja, bárcsak abba tudná hagyni, hogy olvasson a másik arcából. Minden egyes akaratlan izomrándulás és feszültség aggodalmat, együttérzést ébreszt benne. Néha szeretné, ha nem kellene ennyire részletesen érzékelnie, ennyire mélyen olvasnia. Ennek csak úgy lenne vége, ha megszűnne Wagner Cortának lenni.

– Megvédünk.

Elisa átdobja dr. Luznak egy céges feltöltési postaláda címét. Dr. Luz faggatni kezdi: mostanra már bezárt fal cég. Elisa egészen biztosan tisztában volt ezzel. Wagner számára az a kérdés, még mennyi fal cégen és csak erre a célra létrehozott postaládán ment át a fájl, mire egy összeszerelőhöz ért. Gondolatai máris egyszerre tucatnyi különféle ösvényen igyekeznek előre – úgy gondol egész elméjére, mint valami kvantumszámítógépre. Egyszerre számos párhuzamos világegyetemben kutatja a lehetőségeket, majd egyetlen döntésben összeomlasztja az egymásra rétegződő állapotokat. Tudja, mi a következő teendő.

– Wagner.

Másodpercekbe telik, mire újra képes összpontosítani. Persze a hétköznapi embereknek csak néhány pillanat ez a néhány teljes másodperc.

– Baszd meg! Aki Corta, az kurvára Corta is marad. Soha senki nem mondott nemet neked, mi? Még csak nem is érted ezt a szót.

Viszont tétovázik, csak egy másodpercre – épp elegendő időre –, és amikor megfordul, hogy távozzon, kiderül, hogy a kocsma üres. Wagnernak nincs hatalma külön biztonsági céget bérelni a Corták kontójára. A saját zsebéből telik arra, hogy kibéreljen egy kocsmát. És aztán telerakhatja a barátaival, a családjával, a falkájával.

Aznap éjjel a falkával együtt rohan föl, a város tetejére. Odafönn, annyira közel a Föld fényéhez, amennyire csak ezt az építészeti adottságok lehetővé teszik, üregekké és kamrákká bővítették ki a régi szervizfolyosókat. Kocsma ez, klub, fészek. Mintha egy tüdőben buliznának. Állott és áporodott a levegő. A kocsmában parfüm, testszag és olcsó vodka illata keveredik a gyárak csípős polikarbonátos bűzével. A fény kék, földszínű kék, a zene valódi, nem a famulusokon át nyomott privát csatorna, és olyan hangos, hogy tapintani lehet.

A Magdaléna-falka Dél Királynőjéből eljött Meridiánba. Ez a legrégebbi falka – az álomidő óta Szasa Volcsonok Ermin vezeti őket. Azt állítja magáról, ő a legöregebb farkas a Holdon – az első, aki pillantását a Földre emelte, és felvonított. Az első, aki nem nélkülinek vallotta magát. Az első nemzedékbe tartozik, jó egy fejjel alacsonyabb falkája összes többi tagjánál, de a karizmája diváliként ragyogja be a kocsmát. Wagner félelmetesnek találja – Szasa nem törődik vele, puha arisztokratának gondolja, aki nem igazi farkas. A falkája durva, erőszakos, és meggyőződése, hogy ők a kettős természet tényleges örökösei. De jó bulit szerveznek. A harcosok máris ott sorakoznak a veremben pőrére vetkőzve és birkózásra áhítozva. Wagner nem harcol, hanem beszél, és talál egy üreget az alagutak tömegszállásán, a szurkolástól és a DJ-től egyforma távolságra, ahol egyszerre három beszélgetést folytat a Dajjang Holdhálónál dolgozó robotmérnökkel, egy fizikai korlátokkal működő származtatott pénzpiaci eszközökkel dolgozó tréderrel és egy egyéni készítésű famunkákra szakosodott belsőépítésszel.

Egy Magdalena-lány jelenik meg a beszélgetések peremén. Amikor a Föld kerek, a Hold farkasai fittyet hánynak a hétköznapi divatra: a nő limezöld aláöltözetet visel, a Föld fényében fürdő képzelet őrülten kanyargó és csigavonalakba rendeződő kihúzófilces krikszkrakszaival.

– Kicsi vagy, cuki vagy, finom az illatod – suttogja, és Wagner a csevegés csordogálásából is kiszűr minden egyes szót.

– Ez aztán kinézet – mondja.

– Valami volt, aztán semmi, úgyhogy most újra valami – feleli a nő. – Irina vagyok.

Famulusa szarvaskoponya, szemgödréből és orrlyukából ki-kicsapó lángokkal. Még egy megjelenés, ami valami volt, aztán semmi, és megint valami. Wagnert mindig is érdekelte, honnan származik az összefirkált aláöltözetek rövid életű divatőrülete.

– A nev…

– Tudom ki vagy, Kicsi Farkas.

Irina a fülcimpájára zárja a fogát, úgy suttogja:

– Szeretek harapni.

– Szeretem, ha megharapnak – mondja Wagner, de mielőtt még a nő elrángathatná, a mellcsontjára teszi a kezét. Minden egyes szívdobbanást, minden lélegzetvételt, a vér minden zubogását érzi Irina ereiben, akinek méz-és pacsuliillata van.

– Holnap el kell mennem a mamãe-m születésnapjára.

– Akkor tartsd tiszteletben az anyukádat, és ne mutogass neki túl sokat a bőrödből.

*

A két öltönyös két oldalról lép oda Lucasinhohoz. Nem tudja, kicsodák, de azt igen, hogy kihez tatoznak.

Lucas Corta azon a kanapén ül, amelyen a fiú aludt. Elegáns, pedáns ember, keze könnyedén pihen a combján. Flavia az egyik sarokban kuporog, a szentek között. Szeme egészen tágra nyílik a félelemtől – keze a mellkasánál. Lucasinho eddig még soha nem látott ilyet, de aki csak a Holdon született, tudja, miről van szó. Megkurtították a lélegzetét. Fuldoklik a tiszta levegőben.

– Add vissza a levegőjét! – ordítja. Odaguggol Flavia madrinha mellé, és átkarolja.

– Hogyne – feleli Lucas Corta. – Toquinho.

A nő vesz egy nagy, hörgős, sípoló lélegzetet, majd köhögni, harákolni kezd. Lucasinho magához öleli. Flavia tekintete egészen riadt.

– Wagner fizet a…

– Jobb ajánlatot tettem a HFV-nek – magyarázza Lucas. – Észszerű elővigyázatosságról van szó csupán. Aki nem kap levegőt, az nem beszél.

– Baszd meg! – közli Lucasinho.

– Egy ideje nem vagy már a hálón, úgyhogy talán nem tudod, de világraszóló győzelmet értünk el. Mármint a Corta Hélio. A családod. Új hélium-3-kitermelő területet foglaltunk le a Mare Anguisban. A Clavius-bíróság elismerte az igényünket. Biztosítottam a jövődet, fiam. Ehhez mit szólsz?

– Gratulálok.

– Köszönöm.

Flavia madrinha most már egyenletesen lélegzik, de még mindig úgy retteg, mintha bármelyik levegővétele az utolsó lehetne.

– Ó, igen. Majdnem elfeledtem. Kapcsold be Jinjit. Csak bátran! Miért is ne?

– Sikeres betöltés – mondja Jinji. – Ismételten teljes a hozzáférés a számláidhoz.

– Jó érzés, ha az embernek van pénze, szene és hálózata, nem? – mondja Lucas, majd: – Toquinho!

A válla fölött megpördül a hangjegyekből álló minta. Fröcskölnek a virtuális hang/bankjegyek.

– Szerződésátruházási ajánlatot kaptam – mondja Jinji. – Flavia Vila Nova négyelemi számlája. Elfogadod?

– A madrinhád gondoskodott rólad – szólal meg Lucas. – Úgy illik, hogy neked kelljen most gondoskodnod róla.

– Elfogadod? – kérdi újra Jinji.

– Flavia – mondja Lucasinho. – Ez a te számlád. Pai azt akarja, hogy vegyem át. Meg kell tennem.

Majd az apjához fordul:

– Elfogadom. Ez továbbra is a te pénzed.

– Ez igaz. De gyerekkorodban soha nem vettem neked háziállatot, igaz? – Lucas feláll, ott sem lévő porszemeket seper le a nadrágjáról. Biccentés, a biztonsági öltönyös az ajtóhoz lép. – Még valami. A legfontosabb. Amiért jöttem. Szereted a bulikat. Mindenki szereti. Meghívlak akkor egy buliba. A nagyanyád születésnapjára. Hozzál sütit. Ügyes vagy a sütésben. Nem érdekel, hogy magadon hagyod vagy lehányod a ruhádat, amikor készíted, de nyolcvan gyertya kell hozzá.

*

Yemanja zenével ébreszti Adriana Cortát: „Aguas de Marco” – a kedvence. Az Elis és Tom-féle feldolgozás.

– Köszönöm – suttogja a famulusának, és csak hever a vékony takaró alatt, meredten nézi a plafont, hallgatja a zenét, és azon mereng, miért ez a dal jött a mai reggel. Eszébe jut. Ma van a születésnapja. Ma lett nyolcvanéves.

Yemanja kiválasztotta a születésnapi viseletet: magának a Hold hármas sarlóját, Adrianának egy 1953-as Pierre Balmain-modellt: kihajtott sarkú keménygalléros, hosszú ujjú ruhát testhezálló ceruzaszoknyával és a bal csípőn hatalmas masnival. Kesztyűt. Táskát. Elegáns – hízelgő ez egy nyolcvanéves testnek. Mielőtt felöltözik, húsz percet úszik a végtelen medencében. Ginnel és füstölővel rója le tiszteletét az orixák előtt. Beveszi a gyógyszerét, és épp csak annyit öklendezik, amennyit mindennap szokott. Megeszik öt szelet mangót, mialatt Yemanja tájékoztatja a családi ügyekről. Ezernyi kérdés és téma rajzik körülötte, de egyikük sem telepszik ma rá. A születésnapján biztosan nem.

Először Helen de Braga köszönti fel. Puszi és ölelés. Majd Heitor Pereira kíván neki boldogságot az ünnepnapon. A tiszteletére fantasztikus egyenruhát öltött: csupa fonat, gomb és válltömés, ami egészen nevetséges lenne, ha nem viselné akkora méltósággal. Ölelés és puszi.

– Jól van? – kérdezik.

– Örülök – feleli. Rágja a halál, minden egyes nap eltűnik belőle valami, és az utódlása is bizonytalan, de ma reggel izzott az örömtől, amikor felkelt. Örült az apróságoknak, ahogy a napfény rátűzött az orixák arcára, a víznek, ahogy végigkúszott a testén felfelé, amikor beleereszkedett a medencébe, a mangók édes-savanyú szagának, estélyi ruhája suhogásának. Nagyszerű semmiségek. Még mindig akadnak ebben a kicsiny világban kiélveznivaló élmények.

Most megérkeznek futva az unokák. Robson új kártyamutatvánnyal akar előállni – „majd az ingajáraton, anzinho”. Luna virágot hoz, a ruhájához illő kék bokrétát. Adriana elfogadja, noha libabőrös lesz az egykor élő, mostanra holt dolgok megérintésének gondolatától. Mélyen beleszagol… Luna felkuncog: „Az ibolyának nincs szaga, vo.”

Aztán jönnek az okók. Csak egy maradt még mindig Boa Vistában. Amanda Szun megöleli az anyósát, és ad neki két puszit.

Most a madrinhák. Amalia, Ivete és Monica. Elis fél szemmel Robsont figyeli, igazgatja a nyakkendője csomóját, a gallérját. Rafa, Lucas, Ariel és Carlinhos régen elköltözött már Boa Vistából, de a madrinháik itt maradtak. Adriana soha nem üldözné el őket: a Corták tiszteletben tartják a kötelezettségeiket. Legjobb, ha egy helyen, az ő ege alatt vannak, mint hogy szerteszét legyenek a világban a pletykáikkal meg a titkaikkal. Mint az a másik, a hűtlen. A madrinhák egyesével megölelik és megpuszilják jótevőjüket.

Utoljára jön a személyzet. Hosszú folyamat a sok kézfogás, a jókívánságok fogadása, de Adriana Corta lankadatlanul dolgozik – itt egy szó, ott egy mosoly. Az állomás bejáratánál belépnek mögé a biztonságiak. Sötét öltönyös barikádot alkotnak közte és az unokái, a legrégebbi segítői, az emberei között. A pénzügyi igazgatójától a kertészéig mindenki ünnepi formába és ünnepi színekbe öltöztette a famulusát.

Nyílik az állomás kivezető ajtaja. Kezek nyúlnak kések után: Heitor Pereira ellenezte, hogy a bulit Boa Vistán kívül rendezzék meg, de Adriana ragaszkodott hozzá – a Corta Hélio nem hajlandó erődje falai mögött kuksolni. A kezek lehanyatlanak: Lucasinho az kis papírdobozzal.

– Boldog születésnapot, vo! – A dobozban sütemény van: zöld borítású kupola cukormáz ízléses barokk csipkéjével. – Svéd hercegnőtorta. Nem tudom, a svéd mit jelent.

Ölelés és csók. A piercingek nyomán kis mélyedések maradnak nagyanyja bőrén.

– Ruhában vagy nélküle? – kérdi Adriana. – Remélem, nélküle.

Lucasinho elpirul. Nagyon imádnivaló.

– Smink van rajtad?

– Igen, vo.

– A színes szemhéjtus kiemeli a szembogaradban lévő aranyat. Az arccsontodat érdemes egy kicsit jobban kiemelni. Hangsúlyozd az erősségeidet.

Aranyos fiú.

A bulizók két villamoson utaznak majd. Először a kíséret, Adriana, a közvetlen családja és a biztonságiak a másodikon. A háromperces út alatt Robson megmutatja vójának az új kártyatrükkjét – szivárgó lakóegységből menekülő emberekről szól: a figurás lapok mind otthagyják a pakli tetejét –, és mindenkinek kissé zöldek és ragacsosak lesznek az ujjai Lucasinho süteményétől.

João de Deus dolgos város, és Adriana Corta soha nem áldozna fel profitot, hogy általános munkaszüneti napot rendeljen el, még a nyolcvanadik születésnapja alkalmából sem, de számos lakó és szerződéses vett ki néhány percnyi szünetet, hogy megjelenjen és köszöntse a hélium elnök asszonyát. Nézik, ahogy a motók flottája végigviszi a Cortákat a Kondakova proszpekten, aztán végig a felhajtón a szállodához, ahová Lucas a születésnapi vacsorát szervezte. Tapsolnak, néhányan integetnek is. Adriana Corta válaszképpen magasba emeli kesztyűs kezét. Rajzfilmállatokat formázó kövér léghajók táncolnak végig fojtott hangú mikrolégcsavarokkal a São Sebastião quadrán mennyei menazsériaként. Adriana felnéz, ahogy M-itza Hszu árnyéka rávetül, és elmosolyodik.

Heitor Pereira emberei napok óta dolgoznak, feltűnésmentesen gondoskodnak arról, hogy a szálloda biztonságos legyen. Reggel óta tapintatosan fürkészik a vendégeket. Taps – fejek fordulnak: koktélkínálás közepette érkezik Adriana, pörög-forog egyik arctól a másikig, egyik koktélruhától a másikig… egyik puszitól a másikig. A fiai, az ő szépséges fiai a legjobb öltönyükben. Ariel késik, Ariel mindig késik a családi eseményekről. Lucas jól láthatóan bosszankodik, de nem ő a húga őrizője – ebben a világban nincs rendőrség, még családrendőrség sem.

Közeli és távoli családtagok: szívélyes ölelés Lousika Aszamóától – mindig is ő volt Adriana kedvenc okója. Vér és házasság szerinti rokonok következnek: a Sorék Carlos oldaláról és a kis klánok… szövetségesek nikáh szerint. A holdsas bocsánatkérő üzenetet küldött… soha egyetlen holdsas sem fogadta még el Adriana meghívását. Elegáns keringőt jár a Twéből jött Aszamóák, az Örök Fény Palotájából való makulátlan Szunok és a Voroncov grandok – kisebb és aprócska házak, előkelőségek és divatdiktátorok, újságírók és celebek, amorok és okók – között. Itt van Lucasinho holdjárócsapata: feszélyezettek, nem lépnek ki egymás közösségi teréből. Adrianának mindegyikükhöz van egy kedves szava. Társasági nyomdokvonalából száz új beszélgetés és érintkezés örvénylik elő.

Legvégül jönnek a politikusok: a HFV hivatalnokai és a Túloldali Egyetem dékánjai. Szappanoperasztárok és slágerlistás zenészek, művészek, építészek és mérnökök. Adriana Corta minden alkalommal mérnökökkel töltötte meg a születésnapi ünnepségét. A média: közösségi hálós riporterek és divatbloggerek, központi megosztók és tartalomkészítők. A vallásos csoport: Okogie bíboros és Tajjib főmufti, Sumedho apát és csupa fehérben a Pillanat Urainak egyik nővére. Loa irmã térdet hajt pártfogója előtt.

Ariel tűnik fel édesanyja mellett. Puszi és szabadkozás, amit Adriana elhessent.

– Köszönöm.

– Soha nem bocsátottál volna meg, ha lemaradok a nyolcvanadikról.

– Nem ezt köszönöm.

Ariel teljes hosszára csapja ki e-cigijét, és hagyja, hogy elnyelje a buli.

Adriana boldogan pillant fel, ahogy elkezdődik a zene. Bossa nova. A buli szétválik előtte, ahogy vonzza magához a forrása.

– Ugyanaz a zenekar, amelyik Lucasinho holdjárásánál játszott – mondja. – Milyen kedves!

Lucas ott van mellette. Adriana teljes társasági kanyargása és piruettezése során soha nem távolodott el tőle két lépésnél messzebb.

– Az összes kedvenced, mamãe. A régi dalok.

Adriana végigsimít fia arcán.

– Kedves fiú vagy, Lucas.

*

Wagner Corta késve ér az étterembe, a még mindig szokatlan frissen nyomtatott öltönyében. A méretek stimmelnek, mégis rossz az egész: szoros ott, ahol bőnek kellene lennie, dörzsöl ott, ahol simogatnia kellene.

– Lobinho! – üdvözli tárt karokkal, kitörő örömmel Rafa. Csontropogtató ölelés, alapos hátlapogatás. Wagner elfintorodik: férfilehelet. Felismeri az összes koktél alkotóelemeit, amit a bátyja eddig legurított a torkán.

– Mamãe születésnapja van, hát nem tudtál megborotválkozni? – méri végig Rafa. – És a famulusod is új.

Wagner egy gondolattal elküldi dr. Luzt és előhívja Sombrát, noha, aki csak tud a két énjéről, az a nyugtalankodásából, abból, ahogy úgy néz körül, mint aki egyszerre számos beszélgetésben vesz részt, és az arcát borító erős borostáról azonnal megmondja, épp a farkassal van dolguk.

– Hiányolt téged a köszöntők sorának végéről. – Rafa lekap egy koktélt az egyik tálcáról, és öccse kezébe nyomja. – Csak arra vigyázz, hogy még azelőtt megjelenj előtte, mielőtt találkozol Lucasszal. Az öcsi ma nincs éppen elnéző kedvében.

Alig sikerült elérnie az expresszt – kiélvezte az Irinával töltött minden egyes pillanatot. A nő megharapta, olyan erősen szívta a bőrét, hogy a nyomában véraláfutások maradtak. Csípett és csavart, és úgy meggyötörte, hogy Wagner fel-felkiáltott. Kedvesen szerető fogakkal cibálta meg a bőrét. A szex volt a legkevesebb az egészben, oda sem figyelve, egyértelműen végezték. Wagner számára teljesen új érzéseket és érzeteket keltett, hogy egész éjjel csak úgy csengtek az érzékei. Az állomáson lévő nyomtatóból vette fel az öltönyt, a vonat mosdójában öltözött át, óvatosan húzta az inget és a nadrágot a még friss sebekre és horzsolásokra. Minden egyes aprócska fájdalom maga volt a gyönyör. Irina megfogadta az utasítását, és egyetlen nyomot sem hagyott se a kezén, se a nyakán, se az arcán.

– Találtam valamit – mondja most.

– Mesélj!

– Felismertem az egyik fehérjeprocesszort. Te nem látnád meg, de nekem olyan, mintha neonfénnyel írnád ki rá a nevedet.

– Kissé gyorsan beszélsz, Kicsi Farkas.

– Bocs. Bocs. Találkoztam a tervezőjével… együtt jártunk egyetemre. Csoporttársak voltunk. Adott egy postaládacímet. Persze döglött. De ráállítottam a falkát.

– Lassabban, lassabban. Mit csináltál?

– Ráállítottam a falkát.

A meridiáni falkát agronómusok, pornyelők, műkörmösök, pultosok, sportolók, zenészek, masszőrök, ügyvédek, klubtulajdonosok, irányítómérnökök, kis és nagy családok alkotják – sokféle képesség és ismeret, ám amikor összegyűlnek, amikor egyetlen feladatra összpontosítanak, valami csodálatos dolog történik. A falka tagjai mintha megosztoznának a tudáson, mintha ösztönösen kiegészítenék egymást, úgy alkotnának tökéletes csapatot – egységben a célt illetően: szinte már gestaltként működnek. Wagner eddig csak néhány alkalommal látta, csupán egyszer vett részt benne, de egészen mostanáig nem vette igénybe. A falka összegyűlt, egymásba mosódott, összeolvadt a sok elme, tehetség és akarat, és öt órán belül megvolt a műhely, amelyik előállította az orgyilkoslegyet. Nincs ebben semmi természetfeletti – Wagner nem hisz ebben, ez ésszel belátható csoda: az emberi létezés új módja.

– Egyszer használatos tervezőműhely volt, a neve: Kismadárkák – mondja most. – Dél Királynőjében működött. Joachim Lisberger és Jake Teng-lung Szun nevére jegyezték be.

– Jake Teng-lung Szun.

– Ez nem jelent semmit. A cég elkészített egyetlen tárgyat, leszállította, aztán felbomlott.

– Tudjuk, kinek szállították le?

– Most próbálom kideríteni. Az jobban érdekel, hogy ki rendelte meg.

– És van valami erre utaló nyomod?

– Talán személyesen kell elővezetnem ezt Jake Szunnak – mondja Wagner.

– Nagyszerű munka, Kicsi Farkas – dicséri Rafa. Újabb gyötrelmes hátbavágás. Minden egyes harapásnyom tiltakozik. Rafa odaterelte Adriana köszöntőkön át vezető útvonalának peremére.

– Mamãe, boldog születésnapot!

Adriana Cortának kiszalad a vér az ajkából. Aztán felé hajol, jelzi, hogy várja a csókot. A két csókot.

– Megborotválkozhattál volna – mondja, amivel halk nevetést vált ki kísérete tagjaiból, de ahogy elfordul és a buli felé indul, még azt suttogja a fülébe: – Ha szeretnél maradni egy ideig, a régi szobád Boa Vistában vár téged.

*

Marina utálja a ruhát. Feszül és viszket, terjedelmes és kényelmetlen. Meztelennek érzi magát benne, sebezhetőnek – hogy elég egyetlen hirtelen mozdulat, és lecsúszik a válláról, csak a bokájánál áll meg. A cipő pedig nevetséges. Viszont divatos, és ezt várják el, és bár senki nem súgna össze a háta mögött, ha nadrágkosztümben vagy férfiruhában jelent volna meg, Carlinhos egyértelművé teszi a számára, hogy Adriana észrevenné.

Csapdába esett valami unalmas beszélgetésben, amelyet a Túloldali Egyetemen oktató hangos szociológus és az ő elméletei hatnak át a lunabeliek második és harmadik nemzedékében tapasztalható posztnacionális identitásokról.

Ennyi minden, és képtelen voltál jobb nevet kitalálni a holdon élőknek, mint ezt a „lunabeliek”-et – gondolja. Ki is próbál néhány másikat: holdlakók, lunaiak, holdolók, holdasok, lunások, holdonosok.

Egyik sem jó.

Segíts! – fohászkodik a bulik orixájához.

Felfigyel Carlinhosra, ahogy utat tör magának az emberek, az ünnepi famulusok és a koktélospoharak között.

– Édesanyám találkozni szeretne veled.

– Velem? Miért?

– Kérte.

Addigra már kézen fogva vezeti át a tömegen.

– Mãe, ő Marina Calzaghe.

Az Adriana Cortáról szerzett első benyomását befolyásolta a torkának szegezett kés, de mintha többet öregedett volna, mint amennyi holdnap eltelt azóta… Nem, nem is öregedett: összeaszott, összeesett, még áttetszőbbé vált.

– Sok boldog visszatérést, senhora Corta!

Marina mostanra büszke a portugáljára, Adriana Corta mégis globóra vált.

– Úgy tűnik, a családom ismételten a lekötelezetted lett.

– Ahogy ilyenkor mondani szokás, csak a dolgomat tettem.

– Ha másik munkát bízok rád, azt is ilyen hűséggel végeznéd?

– Megtennék minden tőlem telhetőt.

– Van is egy másik munkám. Vigyáznod kellene valakire.

– Senhora Corta, soha nem voltam ügyes a kisgyerekekkel. Megrémülnek tőlem…

– Ezt a gyereket nem fogod megrémíteni. Bár te talán megrémülsz majd tőle.

Adriana biccentése a helyiség túlsó végébe irányítja Marina figyelmét, Ariel Cortára, erre a ragyogó lángnyelvre a mértékletesen öltözött bírósági hivatalnokok és a HFV szakemberei csoportjának kellős közepén. A Corta lány épp felnevet, hátraveti a fejét, haját, füstből való ideogrammákat rajzol e-cigijével.

– Nem értem, senhora Corta.

– Szükségem van valakire, aki ügyel a lányomra. Aggódom érte.

– Ha testőrre van szüksége, senhora Corta, képzett harcosok…

– Ha testőrre lenne szükségem, akkor már lenne neki egy. Több tucat testőröm van. Én ügynököt akarok. Azt akarom, hogy te legyél a szemem, a fülem, a hangom. Azt akarom, hogy a barátja, a kísérője legyél. Utálni fog, szembeszáll majd veled, igyekszik majd megszabadulni tőled, menekül, lekezel, megaláz majd. De te mellette maradsz. Képes vagy erre?

Marina szóhoz sem jut. Ez lehetetlenség, megtenni és visszautasítani egyaránt. Ott áll Adriana Corta előtt a viszketős ruhájában, és csak az jár a fejében: de Carlinhos nem lesz ott.

A férfi oldalba böki. Adriana Corta várakozik.

– Igen, senhora Corta.

– Köszönöm. – Őszinte a mosoly, a puszi Marina arcán kedvesen meleg, ő mégis megborzong, velejéig fagyasztja az örökké várakozó hideg.

*

Csak vezeti, végig a bulin: vörös ruhás táncban. Hátra-hátrasandít, hogy lássa, nézi-e, követi-e még, és már megy is tovább, hogy megőrizze a távolságot közöttük. Rafa a balkonon éri utol. A léggömb-menazséria összeverődött az étterem körül, és most ott várakoznak az égen ringatózva, akárha istenminták lennének, amelyeknek nem sikerült a meghallgatás, hogy bekerüljenek a panteonba.

A férfi egy szót se szól, úgy húzza magához. Csókolóznak.

– Nincs nálad szebb az egész világon – mondja. – Egyik világon se.

Lousika Aszamóa elmosolyodik.

– Ki vigyáz Lunára? – kérdi.

– Elis madrinha. Hiányzol neki. Szeretné visszakapni a mamãe-ját.

– Csitt! – emeli Lousika karmazsinvörös körmét Rafa ajkához. – Mindig így van.

Megint csókolóznak.

– Lousika, a szerződés.

– A házasságunk hat holdnap múlva lejár.

– Szeretném megújítani.

– Pedig Twében lakom, a lányomat magadnál tartod, és csak a családod társasági eseményein találkozunk?

– Akkor is.

– Rafa, meghívtak a kotokóba.

Rafa egyszerre csodálja és szemléli értetlenül az AKA belpolitikáját. Az Arany Zsámoly az abuszuákat képviselő nyolc családtagból álló tanács. Az elnök, a zsámolyos, az omahene éves váltásban vándorol a tagok között, ahogy maga az Arany Zsámoly is egyik AKA-lakóegységből a másikba költözik. Szükségtelenül bonyolultnak és demokratikusnak tűnik számára ez a rendszer. A folytonosságot a Szunszum, az omahene famulusa biztosítja, amely magában őrzi a korábbi omahenéi összes feljegyzését és bölcsességét.

– Ez azt jelenti, hogy nem jössz vissza Boa Vistába?

– Nyolc év múlva ülhetek újra az Arany Zsámolyon. Luna addigra tizennégy lesz. Rengeteg minden történhet addig. Nem mondhatom le.

Rafa hátralép, kartávolságról veszi szemügyre feleségét, mintha mennyei érintettség vagy őrület jeleit keresné rajta.

– Szeretném megújítani a szerződést, Rafa. De nem mehetek vissza Boa Vistába. Most még nem.

A férfi lenyeli dühös csalódottságát. Kényszeríti magát, hogy ne siessen, nyelje le a szavakat, amiket érez.

– Ennyi elég – mondja.

Lousika megmarkolja zakója hajtókáját, úgy húzza magához – famulusaik egybeolvadnak, elkeverednek egymással. Egymásba hatoló fantáziaképek.

– Nem tudnánk elsurranni erről a buliról?

*

Lucas a társaság széléről keveredik oda, és elszakítja Amanda Szunt kacagó testvéreitől és rokonaitól. Megérinti a könyökét.

– Egy szóra. Négyszemközt.

Könyökénél fogva tereli feleségét az étkezőbe, amelyet születésnapi vacsorához rendeztek be szárnyra kapó madarak mennyezetet karistoló jégszobra körül. A csapóajtón át ki, a konyhába.

– Lucas, miről van szó?

El a tűzhelyek, a mosogatók és a titániumból készült munkapultok mellett, a fagyasztókon és az ételtárolókon, az emelkedő-lesújtó késeken és bárdokon is túl, be az egyik raktárhelyiségbe.

– Lucas, mi bajod? Engedj el! Megijesztesz.

– Elválok, Amanda.

A nő nevet. Azzal az apró fajta, szinte már bosszús nevetéssel, ami képtelenségnek, elképzelhetetlennek találja az előbb elhangzottakat. Mint például, hogy a Hold belezuhan a Hudson-öbölbe. Aztán: – Jaj, istenem, te komolyan beszélsz.

– Viselkedtem bármikor is másként?

– Senki nem mondhatja rád, hogy nem voltál komoly, Lucas. És nem állítom, hogy nem tetszik az ötlet. De ezekben a dolgokban nem döntünk kedvünk szerint, nem igaz? Apám nem tűri majd, hogy megsértsék a lányát.

– Nem én ragaszkodtam a monogámiás záradékhoz.

– Aláírtad. Miről van szó, Lucas? – Amanda úgy fürkészi az arcát, mint aki betegséget, az eszelősség jelét keresi. – Ó, istenem. Szerelem, igaz? Beleszerettél valakibe.

– Igen – feleli Lucas Corta. – Szeretnéd, ha én bontanám fel a szerződést, vagy kölcsönös megegyezéssel érvénytelenítjük?

– Szerelmes vagy.

– Hálás lennék, ha még a holdnap vége előtt mindent elvinnél magaddal Boa Vistából – szól vissza a raktár ajtajából. Az étterem személyzete teljes összpontosítással dolgozik a gondosan komponált üdvözlőfalatok elhelyezésén, tányérra szedésén és mártással bevonásán. – Lucasinho kapcsán nem merül fel kérdés. Nagykorú.

Lucas átsuhan a konyhán. A raktárban Amanda Szun csak nevet és nevet, addig nevet, hogy meg kell támaszkodnia a térdén, és aztán folytatja a nevetést.

*

– Szia!

– Hát, szia!

– Izé, miért nem válaszolsz?

Abena Aszamóa a szaténból készült Rayne-féle magassarkú orrát csavargatja, és elfordítja a tekintetét. Megpöccinti a szeget Lucasinho fülében.

– Még megvan. Jól áll a smink.

Lerohanta Abenát a koktélospultnál, aztán beszorította egy csendes sarokba. Ez zaklatás, Luca – ismételgeti benne egy hang.

– Nagyanyám ugyanezt mondta.

Elvigyorodik, és látja, hogy ez megérinti a lányt, egészen halvány mosolyt csal elő belőle.

– Szóval, ha valódi vészhelyzetbe kerülnék, elmehetnék hozzád – érinti meg Lucasinho a szeget.

– Persze. Ezt jelenti.

– Csak…

– Igen?

– Twében a medencés bulinál még csak rám se akartál nézni.

– A medencés bulinál odáig voltál Ja Afúomért, és isten tudja, mi minden volt benned.

– Semmi nem volt Ja Afúommal.

– Tudom.

– És miért számítana neked, ha lett volna valami?

Abena vesz egy nagy levegőt, mint aki valami súlyos igazságot – például a vákuum, vagy a négy elem mibenlétét – készül elmagyarázni egy gyereknek.

– Amikor megmentetted Kodzsót, bármit megtettem volna érted. Tiszteltelek. Annyira, de annyira tiszteltelek. Bátor voltál és kedves… most is az vagy. De amikor megkerested Kodzsót a kórházban, nem akartál mást, csak hogy megkaphasd a lakását. Kihasználtad. Ahogy hagytad, hogy Grigorij Voroncov szexjátékszernek használjon. Nem vagyok prűd, Luca, de az ordenáré dolog volt. Szükséged volt valamire, és felhasználtál mindenkit, aki csak biztosítani tudta. Nem tiszteltél többé másokat, nem tisztelted többé magadat, és én sem tiszteltelek többé.

Lucasinhonak ég az arca. Kifogásokat, védekezéseket, igazolásokat keres… mérges voltam az apámra, apa zárolta a számláimat, fel akartam fedezni a lehetőségeket, őrült időszak volt, csak rövid ideig tartott, nem bántottam senkit… senkit se túlzottan. Siránkozásnak hangzik minden. Nem tudják eltörölni az igazságot. Nem baszta meg Ja Aszamóát, de ha megtette volna, akkor azért, hogy eltölthessen néhány estét a lakásán – egy puha ágyért, egy meleg testért és nevetésért. Akárcsak Grigorij, akárcsak Kodzsó esetében. Akárcsak a nénikéjénél. Bűnös, és az egyedüli reménye, hogy helyrehozza a dolgot Abenánál, ha ezt elismeri.

– Igazad van.

A lány feláll, kezét karba fonja, lenyűgözően nem tűr semmiféle ellentmondást.

– Igazad van.

Még mindig semmi.

– Igaz. Hitványul viselkedtem másokkal.

– Olyanokkal, akiknek fontos voltál.

– Igen. Olyanokkal, akiknek fontos voltam.

– Készíts nekem sütit – mondja Abena. – Nem ezt szoktad csinálni, amikor bocsánatot szeretnél kérni? Sütit sütsz?

– Készítek neked sütit.

– Muffinokat kérek. Harminckettőt. Sütis bulit kérek, az abuszua-nővéreimmel.

– Milyen ízűt?

– Mindenfélét.

– Rendben. Harminckét muffin. És élőben közvetítem, ahogy megsütöm, hogy láthassátok, jól csinálom-e.

Abena megjátszott felháborodással sikít fel, lekapja a jobb cipőjét, és nem épp finoman mellkason vágja vele.

– Micsoda pimasz fiú vagy te!

– Megpróbáltad a véremet inni.

– Biztonsági riadó – mondja Jinji Lucasinho fülében. – Csak nyugalom, a Corta Hélio biztonságiak már úton vannak.

A helyiségben itt is, ott is kezek nyúlnak fülekhez, kérdések hangzanak el: „hol, mi?”. Egy Tina Leser-ruhát viselő nő szökken át a pult fölött, félretolja Abenát, és Lucasinho, illetve a veszélyforrás közé áll. Mind a két kezében kés.

– Mi folyik itt? – kérdi a fiú, aztán az étterem ajtaja közeléből egyre jobban elhúzódó vendégek megmutatják. Hátában hat céges erős emberrel Duncan Mackenzie tönkretette a bulit.

*

Heitor Pereira siet előre megállítani. A Mackenzie Művek ügyvezetője a kinyújtott kéztől néhány centiméterre torpan meg. Szemöldökét megemelve néz végig a Corta-alkalmazott hivalkodó ruháján. Mind a kettő mögött ott vannak fegyveres kísérőik, kezük a késükön.

Rafa nyomakodik keresztül a biztonságiak vonalán. Lucas egy lépéssel mögötte érkezik, válla mögött Carlinhos és Wagner. Vet egy pillantást a fiára: Lucasinho ellép a testőre mellől, hogy odamenjen a többiekhez.

– Mit keresel itt? – szólal meg Rafa. Senki nem mozdul a helyiségben. Egy koktélba se szürcsölnek bele, egyetlen teából sem kortyolnak.

– Azért jöttem, hogy gratuláljak édesanyátoknak ezen a jeles napon – feleli Duncan Mackenzie.

– Kidobunk, ahogy Pejkouban is kidobtunk titeket – kiáltja valaki a biztonságiak sorából. Rafa felemeli a kezét: elég.

– Fiúk, fiúk – érinti meg Adriana legidősebb fia derekát, mire ő arrébb lép. – Isten hozott, Duncan. De mire ez a sok ember?

– Jelenleg hiánycikk a bizalom.

Adriana kinyújtja a kezét. Duncan Mackenzie odahajol és megcsókolja.

– Boldog születésnapot! – Majd azt suttogja portugálul: – Beszélnünk kell. Mint egyik család a másikkal.

– Úgy lesz – feleli ugyanazon a nyelven Adriana, majd utasítást ad: – Tegyenek még egy terítéket az asztalomhoz! Mellettem. Kínálják meg Mackenzie kíséretét itallal!

– Mamãe? – mondja Lucas. Adriana elhúz mellette.

– Még nem vagy uicsang. Még egyiktek sem az.

*

Kiváló az étel, sorjáznak a fogások, egymást követik az egymással harmonizáló ízek és egymástól eltérő textúrák, folyadékok és zselék, mértani formák és hőmérsékletek, de Adriana csak piszkálgatja az ételeket méregérzékelős evőpálcikájával. Egy szippantás, egy kóstoló az elmélet és a szakértelem értékeléséhez. A balján Duncan Mackenzie eszik lelkesen, és bőven osztja a dicséretet – azzal ismeri el a szakács hozzáértését, hogy egészen az utolsó fogás felszolgálásáig nem szólal meg.

– Gratulálok a Mare Anguishoz – mondja. Felemeli mentateával teli poharát.

– Ezt nem mondod komolyan – feleli Adriana.

– Persze hogy nem. De ravaszul csináltátok, és ezt csodálom. Tönkrebasztátok a hélium–3-fejlesztési tervünket. Honnan hallottatok az engedélyről?

– Ariel benne van a Fehér Nyúl Pavilonjában.

Mackenzie néhány másodpercig emészti ennek az utóízét.

– Erről tudnunk kellett volna.

– Honnan szereztetek róla tudomást?

– A holdsas borzasztóan fecseg az ágyban.

– Ha előnyt látok a sajátjaim számára, kihasználom – mondja Adriana.

– A vastörvény – feleli Duncan. – Jól szolgált minket idáig. El kell majd beszélgetnem Adriannel. Szüksége lesz néhány új fogásra a sasnál.

– Miért jöttél ide, Duncan?

A Mackenzie Lucas helyén ül, Adriana balján – a fia száműzetésbe került az egyik alsó asztalhoz, onnan néz fel rendszeresen, tekintetéből világosan kiolvasható a gyűlölet. Adriana elkapja a pillantását: ez nem a te dolgod.

– A születésnapok arra valók, hogy az ember előrenézzen.

– Az én koromban már nem.

– Most fogadjuk el ezt. Öt év múlva hol leszünk?

– Ugyanebben a helyiségben, és ünneplünk.

– Vagy odafenn, Bairo Altóban, ahol eladjuk a húgyunkat, tíz körömmel harcolunk az ételért és a vízért, és megküzdünk minden egyes légvételért. A Hold változik: nem ugyanaz a világ már, mint amilyen akkor volt, amikor apa és te küzdöttetek. Ha most harcolunk, abból mind a ketten vesztesként kerülünk ki.

Magánvonalat használ, Esperance beszél Yemanjához, és ő szubvokalizálja a szavait. Adriana ugyanilyen módon válaszol.

– Semmi kedvem újrakezdeni a céges háborúskodást.

– Pedig ebbe az irányba tartunk. A pejkoui összetűzés csak a kezdet volt. Gondok támadtak Szent Jekatyerinában és Port Imbriumban is. Valaki otthagyja majd a fogát. Elkaptuk az egyik felszíni munkásotokat a Torricellinél, amint megpróbálta megrongálni a Mackenzie Művek egyik kocsiját.

– Mit csináltatok vele?

– Fogságban tartjuk a nőt. Lesz majd váltságdíj, de ez még mindig jobb annál, amit Hadley akart, hogy kitegye a zsilipből.

– Az unokám, Robson meglepően jól bánik a késsel. Tudod, kitől tanulta? Hadleytől. Ott van, ni. Látod, épp egy kártyatrükköt mutat Jaden Ven Szunnak. Azóta ezt csinálja, hogy elszökött Olvasztóból. Ha csak egy ujjal is hozzáértek…

– Biztosítalak, hogy senki nem ért hozzá. De nektek van fiatok. Az én lányom halott.

– Semmi közünk nem volt hozzá.

A hangtalan beszélgetés egyre szenvedélyesebbé válik, ami az összeszorított állkapcsokon, a megfeszülő torkokon, a szájak mozgásán látszik. Ariel nézi őket a kerek asztal túlsó oldaláról. Adriana tisztában van vele, hogy a lánya ügyesen olvas szájról – hasznos az ilyesmi a bírósági tárgyalásokon.

– Kinek lesz haszna abból, ha mi összeakaszkodunk?

– Amikor Sárkányok küzdenek, mindenki megég – mondja Adriana. – Új keletű, holdi Szun-közmondás.

– Megzabolázom az enyéimet, ha te is megteszed ugyanezt.

– Megegyeztünk.

– Ebbe beletartozik a családod is.

Adriana szája megrándul dühében, ekkora pimaszság hallatán. Rafa az anyjától örökölte a forrófejűségét, csakhogy Adriana képes fékezni magát, megtanulta ezt a sok évtizednyi céges háborúskodásban, a tárgyalóasztalok fölött vívott csatákban, a befektetőkkel való alkudozásokban és a jogi huzavonákban. Rafának soha nem kellett mindezt elsajátítania. A harag a kivételezettsége egyik jele.

– Rafa a bu-uicsang.

– Nem azt mondom, hogy váltsd le. Ilyen beleszólásra sohase vetemednék. Csak azt javaslom, hogy talán megosztozhatna a felelősségen.

– Kivel?

– Lucasszal.

– Túl jól ismered a családomat – mondja Adriana.

– Nem mi próbáltuk megölni Rafát – mondja hangosan Duncan.

– Nem mi öltük meg Rachelt – feleli Adriana. Most már fejek fordulnak feléjük. – Bocsáss meg, Duncan! Elmondom majd mindezt. Most beszédet kell tartanom.

Megkocogtatja evőpálcikájával a koktélospoharát, a tiszta csöngés elhallgattatja a zsivajgó helyiséget. Adriana Corta feláll.

*

– Kedves vendégeim, barátok, munkatársak, üzlettársak, családtagok! Ma vagyok nyolcvanéves. Nyolcvan évvel ezelőtt születtem Barra de Tijucában, Brazíliában, egy másik világban. Ebből ötven éven át, életem több mint felerészében ezen a világon éltem. Az első telepesek egyikeként érkeztem ide, és láttam felnőni két nemzedéket – a gyerekeimet és az unokáimat, s most úgy tűnik, alapító anya lettem. Sokféle változást hozott a Hold az életemben. Megváltoztatta a testemet, így többé nem térhetek vissza arra a világra, ahonnan jöttem. Nektek, fiataloknak, szokatlan lehet, hogy ez egyáltalán felmerül. Soha nem jártatok máshol, csak ezen a világon, és noha azokról a változásokról beszélek, amik a Holdnak köszönhetően történtek velem, ezek mind jelentéktelenek azokhoz képest, amelyeket bennetek látok. Milyen magasak vagytok! Milyen kecsesek! Az unokáim pedig, hát bizony, azt hiszem, szárnyakra lenne szükségem, hogy puszit adjak nektek! A Hold megváltoztatta az életemet. A barrai lány, Outrinha, a jellegtelen csaj nagy hatalmú vállalat tulajdonosa. Amikor kisétálok a megfigyelőkupolához, és szemügyre veszem a Földet, látom azokat a fényhálókat az éjjeli oldalon, és azt gondolom: „azokat a fényeket én gyújtom meg”. Ezt a változást is a Hold hozta az emberek életébe: a szerénységből semmilyen haszon nem fakad.

A Hold megváltoztatja a családokat: barátokat és rokonokat, mind az öt Sárkány képviseletében megjelent munkatársakat, alkalmazottakat és madrinhákat látok most – de én nem vagyok olyan, mint ti. A családjával jött mindenki, a Szunok, az Aszamóák és a Voroncovok, a Mackenzie-k, a kis családok tagjai. Amikor létrehoztam a Corta Héliot, a Földön maradt családom minden egyes tagjának felajánlottam, hogy követhet a Holdra és dolgozhat velem. Egyikük sem élt az ajánlatommal. Senkiben sem volt annyi bátorság, vagy annyi remény, hogy maga mögött hagyja a Földet. Ezért aztán létrehoztam itt egy saját családot – drága Carlosom és az ő családja, illetve drága barátaim, akik olyan közel álltok hozzám, mintha a családom része lennétek – Helen és Heitor. Köszönöm a sok hosszú éven át tartó szolgálatot és szeretetet.

A Hold megváltoztatta a szívemet is. Brazilként jöttem ide, és most holdi nőként állok itt. Feladtam az egyik személyazonosságomat, hogy felépítsek egy másikat. Azt hiszem, mindannyiunkkal ez történt – megtartjuk a nyelvünket és a szokásainkat, a kultúránkat és a nevünket, de mi vagyunk a Hold.

Azonban a legnagyobb dolog, ami itt megváltozik, az a Hold maga. Végignéztem, ahogy ez a világ kutatóbázisból maréknyi ipari létesítmény csoportja, majd teljes civilizáció lesz. Ötven év hosszú idő egy ember életében – hát még egy új nemzetében. Nemcsak holmi kísérők vagyunk – immár valódi világ lett a Holdból. Odalenn, a Földön azt mondják, erőszakot tettünk rajta, tönkretettük természetes szépségét a nyomainkkal, a vonatainkkal és a kitermelőinkkel, a napkollektorainkkal, a szerverfarmjainkkal és a sok-sok milliárd örökre megmaradó lábnyomunkkal. A tükreink elvakítják őket odalenn, a Nagy Farok sérti őket. De hát a Hold mindig is csúf volt. Nem, nem is csúf, hanem egyszerű. Az ember csak akkor látja meg ennek a helynek a szépségét, ha bebújik a felszín alá. Le kell ásni a városokhoz és a quadrákhoz, a lakókörzetekhez és az agrárüzemekhez. Látni kell az ittenieket. Eljátszottam a magam szerepét ennek a csodálatos világnak az építésében. Nem a vállalatom, még csak nem is a családom, hanem ez az az eredmény, amire leginkább büszke vagyok.

Nyolcvanévesen itt az ideje kiélvezni az eredményeket. A világom jó formában van, a családom büszke és köztiszteletnek örvend, a vállalatom egyre erősebb, nem utolsósorban legutóbbi sikeres szerzeményünknek, a Mare Anguis-mezőknek köszönhetően. Úgyhogy Adriana Cortának végre eljött a pihenés ideje. Visszavonulok a Corta Hélio uicsangi pozíciójából. Rafael lesz az uicsang, Lucas a bu-uicsang. Semmi változást nem tapasztaltok majd: az elmúlt tíz évben gyakorlatilag a fiaim működtették a céget. Ami engem illet, élvezem majd a nyugdíjas éveket és családom, barátaim társaságát. Köszönöm mindenkinek a jókívánságait – sokszor visszagondolok majd rá az elkövetkezőkben. Köszönöm.

Adriana az általános döbbenet közepette leül. A helyiségben, de az asztalánál is mindenkinek tátva a szája elképedésében. Kivéve Duncan Mackenzie-t, aki odahajol hozzá, és azt suttogja: – Tényleg a legjobb bulit sikerült elrontanom.

Adriana válaszképpen halkan felnevet, csakhogy a nevetése élénk és csilingel – majdhogynem olyan, mint egy lányé. Terhektől mentes nevetés. Ariel ráhajol az asztalra, Rafa talpon, Carlinhos, Wagner – mindenki egyszerre tesz fel kérdéseket, mígnem hangos, kitartó taps nem hasít keresztül a zsongáson. Lucas áll, kezét felemelve tapsol. A helyiségben valaki felveszi az ütemet, aztán még egy, még kettő, végül az összes résztvevő áll és tapsviharral felel Adriana Cortának. Ő is feláll, mosolyog és meghajol.

Lucas tenyere fejezi be utolsónak a tapsot.

*

A döbbenet után jönnek a kérdések.

Helen de Braga épp csak egy leheletnyivel Ariel érkezése előtt surran oda.

– Mintha azt mondtad volna, ez túl morbid a születésnapodra.

– Csak annyit mondtam, hogy visszavonulok – feleli Adriana. Megszorítja régi barátja kezét. – Még beszélünk.

Ariel megpuszilja édesanyját.

– Egy iszonyú pillanatig azt hittem, nekem is munkát akarsz adni.

– Jaj, drágám – mondja Adriana, majd rátalál arra az utasításokat osztogató hangjára, amin a kíséretével szokott érintkezni. – Nagyon fáradt vagyok. Nehéz nap volt ez. Szeretnék hazamenni.

Heitor Pereira hívja a biztonságiakat, akik elzárják Adrianát vendégei érdeklődő kérdéseitől.

– Gratulálok a visszavonulásához, senhora – mondja Heitor. – Ugyanakkor tekintettel a beosztásomra: nem titok, hogy Lucas meg akar szabadulni tőlem.

– Gondoskodom a sajátjaimról, Heitor.

Az őrök szétválnak Rafa előtt. Mögötte Lousika Aszamóa. Rafa megöleli a mãe-ját.

– Köszönöm – mondja. – Nem okozok csalódást.

– Alaposan fontolóra vettem az utódlást – simít végig az arcán édesanyja.

– Utódlást? – értetlenkedik Rafa, de Adriana már Lucas merev ölelését fogadja.

– Mi jutott eszedbe, mamãe?

– Mindig is vonzott a színpadiasság.

– Az előtt a Mackenzie előtt.

– Úgyis rájött volna. A pletykák egy szempillantás alatt megkerülik ezt a világot.

– A Mackenzie Művek ügyvezetője. Megpróbálták megölni Rafát.

– Én pedig szavamat adtam neki, hogy nem térünk vissza a régi céges háborúskodás idejéhez.

– Mãe, már nem te vagy az uicsang.

– Nem is uicsangként adtam a szavamat.

– Megszegik. Lehet, hogy Duncan Mackenzie a szavát adta, de az apja nem bocsát meg. A Mackenzie-k háromszorosan fizetnek vissza mindent.

– Bízom benne, Lucas.

Lucas egymáshoz érinti ujjait, meghajtja a fejét, de Adriana tudja jól, hogy ezt képtelen elfogadni. Utána érkezik Carlinhos, Wagner, a madrinhák és a gyerekek – Adriana tapsból és mosolygó arcokból álló templomi folyosón halad végig. Az ajtóban megpillant valakit a díszfák között.

– Engedjetek!

Loa irmã gyöngysorai közül magasba emeli feszületét. Adriana Corta térdet hajt, hogy megcsókolja.

– Mikor mondja el nekik? – suttogja az irmã.

– Amikor már biztos az utódlás – feleli. Figyelnek most a famulusok: a suttogást meghallják, de az egyedi kódszavakat képtelenek elemezni. Loa irmã flaskát vesz elő, és szenteltvízzel hinti meg Adrianát.

– Szent Jézus és Mária, Jeronimo és Szűzen Fogant Boldogasszony, Szent György és Szent Sebestyén. Koszmosz és Damján és a Sírok Ura, Santa Barbara és Santa Anna áldása legyen rajtad, a családodon és minden munkádon!

Zajtalanul és pontosan motók gördülnek be az előtérbe.

*

Ariel cipősarka lenyűgöző és teljesen hasznavehetetlen, viszont nagyon ízlésessé teszi, ahogy az előtér felé igyekszik. Csakhogy Marina a felszínen edződött, hosszútávfutó, és könyökénél fogva kapja el.

– Nekem sem tetszik, de édesanyád azt parancsolta…

Kéz markol rá, egy csavarintás, és Marina követi az egyetlen útvonalat, amelynek a végén nem kificamodott ízületek és eltörött csontok várnak. A buli pördül egyet, és a hátán találja magát, levegő után kapkodva a felviaszolt hajópadlón.

– Amikor ezt meg tudod tenni velem, akkor talán szükségem lesz majd testőrre – közli Ariel, és fellép a motóra, amely úgy nyílt szét előtte, akár az ujjak a kézfejen.

– Attól még ez a munkám – dörmögi Marina, ahogy felsegítik a Corta-biztonságiak, ám a moto addigra már túl van a fél Kondakova proszpekten: tündöklő kis reklámjátékszer, nyomában léggömbjószágokkal.

*

– Szia!

– Szia!

Abena érintése Lucasinho karján.

– Mit csinálsz?

– Miért?

– Csak mert néhányan megyünk tovább, ahol táncolni lehet.

Jinjin keresztül is küldhetett volna üzenetet, de személyesen jött ide, hogy megérinthesse.

– Kik?

– Az abuszua-nővéreim, Nágya és Kszénia Voroncov, meg én. Találkánk van néhány fejjel a Zé Ká csoportból. Jössz?

Őt méregetik az estélyijükben, a színes cipőjükben, és Lucasinho semmi mást nem szeretne annyira, mint velük tartani, Abenával lenni, és keresni a lehetőséget, hogy helyrehozza a hibáját, hogy jó benyomást tegyen a lányra. Viszont két kép nem akar eltűnni az emlékei közül: apja két öltönyöse kétoldalt mellette. Flavia a szentjei között kuporogva, amint levegő után kapkod.

– Nem lehet. Mindenképpen időt kell szakítanom a madrinhámra.

*

A buliknak felezési idejük van. A beszélgetések lendületüket vesztik, a témákat kimerítik, fárasztó már maga a beszéd is. Akit körbe kellett hordozni, azt mind körbehordozták, a kapcsolatok kapcsolódtak, vagy épp nem, és már senki nem hallgatja a zenét. A személyzet takarítani kezd. Egy órán belül jön az esti mise.

Lucas még marad, pedig tudja, hogy útban van, és hogy a jelenlétét éppen csak elviselik a többiek, de ide még szeretne mondani egy köszönetet, oda egy kézfogás jár, egy kis jatt vagy egy kis bónusz. Mindig is nagyra értékelte a jól elvégzett munkát, és hitt abban, hogy jutalom jár érte.

– A mãe-m boldog volt – mondja a vendéglősnek. – Nagyon örülök.

A zenekar már a hangszereit pakolja. Láthatóan elégedettek a ma esti teljesítményükkel. Lucas külön-külön, személyenként mond nekik köszönetet – Toquinho bőkezűen bánik a borravalóval. Suttogás Jorgénak: – Ha tudsz, várj egy másodpercet.

Lucas egyetlen pillantása üresre söpri az erkélyt.

– Egy másik erkély – szólal meg Jorge. Lucas az üvegfalnak dől, lefelé nézve végigpillant a São Sebastião quadra teljes hosszán. A születésnapi léggömböket lehúzták a talajra, parányi emberek birkóznak éppen kötelekkel és kampókkal a levegőben úszó istenekkel, igyekeznek leereszteni őket.

– Köszönöm, Jorge – mondja, és úgy csendül a hangja, hogy a zenész torkán akad minden könnyed megjegyzés és csipkelődés. Nyersen, fulladozva beszél.

– Köszönöm, senhor Corta – feleli Jorge.

– Senhor… – kezdi Lucas. – Örömöt okoztatok a mamãe-mnak. Nem, nem erről akarok beszélni. A Corta Hélio bu-uicsangja vagyok, az igazgatótanácsban stratégiáról vitázom, a megélhetésem, hogy beszélek, és most nem találom a szavakat. Volt felvezetésem is, Jorge. Az összes igazolásom és felismerésem. Minden csak önmagamról szólt.

– Amikor zsibbadnak az ujjaim, amikor nem jön ki a sor, amikor rossznak érzem a bennem lévő zenét, eszembe jut, hogy azért vagyok ott, ahol, mert olyasmit teszek, amire abban a helyiségben senki más sem képes – szólal meg Jorge. – Nem olyan vagyok, mint a többi ember. Kivételes vagyok. Jogom van dölyfösnek lenni miatta. Neked, Lucas, minden jogod megvan, hogy azt mondj, amit csak akarsz, ami csak az eszedbe jut.

Lucas úgy rezzen össze, mintha ez a meglátás szög lenne, amit egyenesen a két szeme közé vertek volna be. Belekapaszkodik az üvegkorlátba.

– Igen. Egyszerű. – Jorgéra néz. – Jorge, hozzám jössz?

*

Ez alkalommal szólítják Duncan Mackenzie-t az üvegházba.

– A kocsi megérkezett – jelenti be Esperance. Duncan megigazítja a zakója hajtókáját, a nadrágja esését, kivillanó mandzsettája hosszát. Esperance-on keresztül még egyszer ellenőrzi, hogyan fest. Fogai között átszűrt füttyentés, és már be is lépett a kocsiba.

Apja a szabadon növő páfrányok között várakozik. Nyirkosság és rothadásszag van a levegőben. Duncan már nem képes érzéseket leolvasni az öreg arcáról: minden csak kor, mély, holddal vésett ránc. Mennyire egyszerű lenne kihúzni ezt a dugót, megrántani azt a zsinórt, kitépni emezt a csövet és végignézni, ahogy apja elszivárog, halálra hörgi magát a drágalátos Páfrányospatakja padlóján. Trágya a trágyához. Növényélelem. Az orvosok akkor is visszahoznák. Már háromszor megtették, elkapták a fényt a szemében, mielőtt ellobbant volna, és azzal tüzelték fel újra teste romját.

Erre kell számítanom.

Robert Mackenzie mögött ott áll Jade Szun.

– A születésnapja. Elénekelted a „boldog szülinapot, drága Adriana”-t?

– Neki nem – villan Duncan szeme Jade felé.

– Amit Robertnek mondasz, azt nekem mondod – szólal meg Szun. – Famulusokkal vagy nélkülük.

– Ahogy mondja – kezdi Robert Mackenzie. – Azt hittem, eddig voltunk nevetség tárgya. Jézus Isten, fiam, elmentél a születésnapi bulijára.

– Beszéltem vele, ahogy egyik Sárkány a másikkal.

– Inkább, mint egyik picsa a másikkal. Megzabolázod majd az embereinket? A mieinket? Miféle picsa egy megállapodás ez? Megkötözöd a kezünket, és hagyod, hogy azok a tolvajok kipenderítsenek minket pucér seggel a felszínre. Az én időmben még tudtuk, hogyan kell elbánni az ellenséggel.

– Negyven évvel ezelőtt, apa. Negyven évvel ezelőtt. Ez itt egy új Hold.

– A Hold nem változik.

– Adriana Corta visszavonul.

– Rafael az uicsang. Egy kibaszott bohóc. Lucas viszi majd a boltot. Az a köcsög igazán tökös. Soha nem írna alá semmiféle, kölcsönös bizalomra épülő megállapodást.

– Ariel a Fehér Nyúl tagja – mondja Duncan. A vénember haragjában nyálat fröcsög. A holdi nehézkedésben szép, hosszú és dögletes ívekben repülnek szét a cseppek.

– Kurvára tudom. Hetek óta tudom már. Adrian elmondta.

– Nekem nem említetted.

– És milyen jól tettem. Csak elmenekültél volna, hogy elbújj valahol. Ariel Corta nem egyszerűen egy fehér nyúl.

– Ariel Cortát bevették a Holdlakók Társaságába – jelenti ki Jade Szun.

– Mibe? – Duncan Mackenzie zavarodottan és bosszúsan ingatja a fejét. Semmi fogódzkodója nincs ebben az összecsapásban, semmilyen fogása nincs az apján.

– Befolyásos tudományos, gazdasági és jogi tehetségek csoportja – magyarázza Jade. – A céljuk elérni a Hold függetlenségét. Vidjá Rao kérte fel a csatlakozásra. Darren Mackenzie is tag.

– És ezt eltitkoltátok előlem?

– Az apád politikai nézetei eltérnek a miénktől. A Szunok mindig is a függetlenség szilárd hívei voltak, amióta csak levetettük a Népköztársaság igáját. Úgy véljük, a Holdlakók Társasága szivárogtatta ki a bányászati engedélyről szóló értesülést Ariel Cortának.

– Kik azok, akik úgy vélik?

– A három fenséges személy – mondja Jade Szun.

– Azok nem is léteznek.

Ez a Hold egyik népszerű mondája – akkor született meg, amikor a Dajjang nekikezdett elterjeszteni MI-rendszereit a holdi társadalom és infrastruktúra minden szegletébe: olyan erős, olyan részletes algoritmussal dolgozó számítógépek, amelyek képesek megjósolni a jövőt.

– Biztosíthatlak, hogy léteznek. Whitacre Goddard most már több mint egy éve üzemeltet egy kvantumalapú valószínűségi algoritmusos rendszert, amit mi készítettünk nekik. Tényleg azt hiszed, engednénk neki használni a vasunkat anélkül, hogy hagytunk volna egy kiskaput?

– Persze, persze – ez Robert Mackenzie. – Kvantumvudu. A Fehér Nyúl és a Holdlakók. Ami a lényeg: ügyeskednünk kell valamit. Hogy nekünk megfelelően mehessen az üzlet. Veszélybe sodortad az egész üzleti modellünket, kölök. Ráadásul még szégyent is hoztál a családra. Ki vagy rúgva.

Néhány visítva elhangzó szó, mintha valami madár fütyülne – hallotta, de nem törődik vele.

– Nem hallottam még ennél nevetségesebb dolgot.

– Mostantól én vagyok az ügyvezető.

– Azt nem teheted. A tanács…

– Ne gyere már megint ezzel. A tanács…

– Tudom, mi van a kurva tanáccsal. Nem teheted, mert lemondok.

– Az az igazság, hogy mindig is sértődékeny kis szarcsimbók voltál. Ezért végeztem el már az egészet öt perccel ezelőtt. A végrehajtói felhatalmazásodat visszavontam. Egyedül én férek hozzá a kódokhoz.

– A kocsi megérkezett – jelzi Esperance.

– Visszatértem, fiam – közli Robert Mackenzie, és Duncan most érzelmet lát ott, ahol korábban csak haragot és tehetetlenséget tapasztalt. A test továbbra is pattog és sziszeg, a szaga továbbra is émelyítő, de a fény, ami Robert Mackenzie életét jelenti, élénken és forrón izzik. Állkapcsa feszül, szája sarkában eltökéltség. Duncan Mackenzie-t legyőzték. Szédeleg a szégyentől. A megalázás teljes, de még nem fejeződött be. A vége csak akkor jön, amikor sarkon fordul, és a párás, susogó páfrányok között kisétál a kocsi zsilipajtajáig.

– Szóljak Hadley-nek? – kérdezi Jade Szun.

Duncan lenyeli epekeserű indulatát. Soha nem tudja majd kizárni fejéből vert léptei cipőnyiszorgásának zaját.

– Ez a te műved! – ordítja a zsiliptől Szunnak. – A tiéd meg az egész kurva családodé. Ezért még számolunk! Mi nem a ti szaros majmaitok vagyunk, hanem a Mackenzie-k.

Marina, amint fut. Meridián kiváló futóterep: fák alatt, felfelé, olyan meredek emelkedőkön, hogy próbára tehesse rajtuk a combja erejét, lépcsőkön, ha keményebb edzést szeretne, kétoldalt roppant távlatokat kínáló karcsú hidakon át, végig a puha füvön. Sehol nem futott olyan jól, mint a Vízöntő quadrában, és soha többé nem szeretne ott futni. Első futására testfestékben, karja-combja körül Ogun bojtjaival indult. Órákon át szaladt, közben hallgatta a hosszú futás kántálását, figyelte a testek szépséges, fodrozódó hullámzását. A többi futó mosolygott rá – volt, aki összesúgott a társával, esetleg kuncogott. Marina ügyetlen volt, nyilvánvalóan valahonnan a külső részekről érkezett. Itt nem létezett semmiféle hosszú futás, nem olvadt egyetlen egységbe lélegzet, izom és mozgás, nem lett belőle egy szaladó isten teste.

Vett magának egy kevésbé testhezálló rövidnadrágot és illedelmesebb felsőt. São Jorge színes fonatait vákuumtárolóba tette.

A futás csak futás. Edzettség. Rutin.

Utálom Meridiánt. Utáltam már az első alkalommal is. Azt hiszem, még jobban utálom most, mint akkor, amikor nem tudtam megengedni magamnak egy tisztességes lélegzetet sem, és a saját vizeletemet árusítottam.

Ha erre megyek – tessék, látjátok? Ez a látkép fogad a lakásomból. Nyugati 53. Vízöntő quadra. Ez a Vízöntő quadra vadászpontja. Gyertek csak! Látjátok? Külön étkezőhelyiség. Ide nézzetek! Nem kell az ágyat sem lehúzni. A zuhanyzó sem időzítővel működik. Jó, persze, akkora csak, mint egy nyúlketrec a ti kecótokhoz képest, de holdi mércével valóságos palota. Akkor meg miért gyűlölöm?

Nem igazán Meridiánnal van a gond. Hanem Ariel Cortával. Beképzelt, hiú, kész ruhafogas, mindenről megvan a maga véleménye, és egyáltalán nem olyan jó, mint amilyennek hiszi magát. Ráadásul van egy ilyen, szóval, „kísérete”, olyan emberekből, akiknek nincs más dolga, mint azt mondogatni neki, hogy mennyire okos, mennyire nagyszerűen néz ki, mennyire csodálatosan áll rajta ez a ruha, mennyire tehetséges, elmés és fürge is az észjárása. Hát én átlátok rajtatok, mindenkin, és meg kell mondanom: ez mind nem igaz, Ariel Corta. Corta mama egy szem kislánya vagy, és teljesen elkényeztettek. Az őseredeti holdhercegnő – hűha, soha semmi csúnya, nem történhet Ariel hercegnővel! És az az e-cigi? Legszívesebben elvenném és feldugnám a seggedbe.

Igen, kész vagyont lehet keresni vele. Sokkal többet fizet, mint amennyit bármikor is kaptam a felszínen Carlinhosszal. Bárcsak visszamehetnék! Bárcsak újra Boa Vistában lennék! Ott legalább tudtam, hányadán állok. És igen, Carlinhos… De a főnök mama különmunkát bízott rám, és az ember nem utasítja vissza Adriana Cortát. Na de ez a kurva Ariel Corta!

Legalább kölcsönös az utálat – bár nem is annyira utál, inkább lenéz. Ez így érthető? Szóval, azt teszi. Mintha még csak nem is élnék. Még egy bot is hasznosabb – olcsó és mocskos João de Deus-i pornyelő vagyok, akinek se műveltsége, se ízlése, akit akarata ellenére erőltettek rá, és akitől nem tud megszabadulni. Olyan vagyok, mint egy szemölcs a sunáján.

Ígérem, az átutalás megérkezik a következő néhány napban. Van valami civakodás a bankunk és a tiétek között. Csináltak valamit, amitől még szabadabbak a Föld gazdaságától, és ez nem tetszik a földi bankoknak. De a pénz az pénz. Átmegy majd.

Na, mit szóltok a kecóhoz?

– Ez egyszerűen nem jó – mondja Ariel, és e-cigije hegyével megkopogtatja Marina vállát, derekát és combját: kipikopp.

Marina arra gondol, hogy mindjárt beveri az orrát, de úgy, hogy a tarkóján jöjjön ki. Ahogy bugyborékol a vér az előagyban. És a megkönnyebbülésre.

– Mi a baj a ruhámmal?

– Úgy öltözöl, akár egy lutheránus – feleli Ariel. – Ez itt a Clavius-bíróság. Az ügyfeleim a társadalom legjobb tagjai… illetve, a leggazdagabbak. Elvárásaik vannak. Nekem is vannak elvárásaim: a zasitnyikom ennél jobban öltözködik. Úgyhogy nem, nem, nem.

Abbahagyja a kipikoppot – meglátta a Marina tekintetében fortyogó magmát.

Zamicsoda? – szeretné kérdezni, de már búg közben a nyomtató.

– Tizenegykor a bíróságon vagyok, aktívumokról szóló vizsgálat tizenkettőkor, tizenháromkor ebéd a régi egyetemi csoporttársaimmal – mondja Corta. – Tizenöt és tizennyolc között találkozóim vannak az ügyfelekkel, az Akindele-féle ügyben előzetes megbeszélés húszkor. Huszonegy körül felkeresem a Chawla-lakodalmat, aztán tovább, a jogászbálra, huszonkettőkor. Most tíz van, úgyhogy húzd fel ezt, és igyekezz, hogy ne törjön ki alattad a tűsarok.

Ariel a homlokát ráncolja.

– Most mi van?

– A famulusod.

– Hettyt hagyd békén.

– Hetty. És ez?

– Egy orka.

– Az egy állat… halféle?

– A totemállatom. – Ez hazugság, de Arielnek nem kell tudnia. Hetty már túl sok lenne. Hetty sérthetetlen – nem a divat, vagy valami kósza hóbort határozza meg, milyen a kapcsolat egy lány és a famulusa között.

– Értem. Vallás. Gondolom, ezzel kapcsolatban nincs semmiféle vallási alapú fenntartásod? – nyújt át Ariel egy csokornyi puha és frissen mosott illatú ruhaanyagot a nyomtatóból.

– Mit keresel?

– Egy helyet, ahol átöltözhetek.

Corta lakása kisebb és kopárabb, mint amilyennek előzetesen képzelte. A felületek fehérek. Minimalista menedékhely a hangok, színek, zajok és a tülekedés, az emberek, az emberek, az emberek végeláthatatlan sora elől? Az egyetlen dísz egy arc – minden bizonnyal ikonikus egy Marina Calzaghe számára ismeretlen legendairodalomban – egész falat betöltő, kifakított nyomata. A lehunyt szem, a lefelé ívelő száj nagyon zavarja: egyszerre bódult és orgazmikus.

Kezét az egyik ajtóra teszi.

– Ott nem – mondja Ariel olyan gyorsan, hogy Marina rögtön elhatározza, később még utánajár a dolognak. – Itt.

Beleügyeskedi magát a ruhába. Fullasztó a rengeteg fodor és csipke. Hogyan mozognak, hogyan vesznek levegőt ebben az emberek? Hová rejtheti a fegyvereket? A tézert le a dekoltázsba, a kést a comb belső oldalán lévő tokba. A divatos vonalat nem szabad elrontani.

– Láb.

– Tessék?

– Borotváld le. Majd valamikor véglegesen is szőrteleníttetjük.

– Egy nagy faszt!

Ariel áttetsző harisnyát tart a magasba.

– Oké.

Marina kinyitja a fürdő ajtaját, és közben észreveszi, hogy Ariel a bontóba teszi régi ruháját.

– Hé!

– Naponta nyomtass újat! Legalább naponta. Az öcsém egy vadember. Képes lenne fél holdnapon át ugyanazt az aláöltözetet viselni.

Marina felhúzza a harisnyát frissen simává tett lábára. Bebújik a cipőbe. Még a holdi nehézkedésben is legfeljebb egy órán át lesz képes benne állni. Ez nem lábbeli, hanem fegyver.

Ariel végigméri.

– Fordulj meg!

Marinának sikerül csinálnia egy piruettet. Mind a két talpa fáj már.

– Látszik, hogy annyira érzed magad jól ebben a hacukában, mint egy apáca a masztipartin, de most megfelel. Tessék! – Puha balettpapucsot emel fel. – Társasági titok. Tedd a táskádba, és hacsak lehetőséged van rá, bújj bele. Csak arra ügyelj, hogy senki se lásson meg. Menjünk dolgozni!

Marina nem csak képzeli Ariel apró mosolyát.

– Ilyen tényleg van?

– Mi?

– Masztiparti?

– Coração, most már a Vízöntő quadrában vagy.

Három napja vagyok a bíróságon, de még mindig nem értem a holdi törvénykezést. Az elvet igen… azt mindenki hamar felfogja: nincs se büntetőjog, se polgári jog, csak szerződésjog. Több tucat, sőt több száz szerződést kötöttem már: a nagyját Hetty bonyolítja le, anélkül hogy én egyáltalán tudnék róla. A nap minden egyes pillanatában milliárdszám szállnak a szerződések keresztül a levegőn és a kövön meg az embereken. Ez az ötödik elem: a szerződés. A Clavius-bíróság mintha arról szólna, hogyan lehet kikerülni a törvényeket. Semmit nem utálnak annyira, mint új törvényt hozni, mert az korlátozná a dolgokat és eltüntetné a tárgyalás szabadságát. Nem törvényből, ügyvédből van rengeteg. A bíróságokon tárgyalás folyik, de egészen másféle: inkább egyezkedés ez. Mindkét fél alkudozik arról, melyik ügyvéd elnököljön és mennyit kell fizetni érte. Sokkal inkább filmgyártó pénzemberek, mint ügyvédek. Az első alkalmak mindig arról szólnak, hogyan történjék az elfogultság ellensúlyozása… senki nem feltételezi, hogy a bírók pártatlanok, ezért a szerződések, illetve az ügyek ezt is számításba veszik. Előfordul az is, hogy a bírónak fizetnie kell, csak hogy bíráskodhasson. Mindenről meg lehet alkudni. Az elméletem szerint ezért ennyire nyitott szexuálisan a Hold: nem a címkékről van szó, hogy valaki hetero, homo, bi, poli vagy a, hanem arról, hogy micsoda és mit szeretne tenni. A szex szerződés aközött, aki dug, és akit megdugnak.

A Clavius-bíróság – impozánsan hangzik, nem? Csupa márvány meg római holmik. Hát, nem az. Alagutakból, tanácshelyiségekből és tárgyalószobákból álló útvesztő Meridián legrégebbi részében. A levegő állott, egyfolytában holdpor-és penészszag van. De a zaj az, ami először orrba ver: sok száz ügyvéd, bíró, panaszos és a kíséretük, mindenki kiabálva beszél a portékájáról, munkát keresve sürgölődik. Olyan, mint azokban a régi tőzsdés filmekben – nyakkendős emberek tülekednek és ajánlatokat ordibálnak. Ez itt egy jogi piac. Az ember tehát felbérli az ügyvédeit, a bíróit, a bíróságát. Ezután eldönti, milyen módszerrel akarja a vizsgálatot… nemcsak az ügyvédek és a bírók eladók, hanem a jogrendszerek is. Úgyhogy végre megtudtam, mi az a zasitnyik. A zasitnyik nagy ember… általában férfi, általában holdbéla, mert mi erősebbek vagyunk. Teljesen törvényes párbajjal elintézni egy-egy peres ügyet, vagy – ha inkább nem akar az ember maga harcolni – felbérelni valakit, hogy tegye meg ezt. Ez az ember a zasitnyik. Úgy tűnik, Ariel nagy jogi vihart kavart azzal, hogy párbajt kért, majd az egész udvar előtt nekivetkőzött edzőcuccra. Nehéz elképzelnem. Persze házasságokkal és válásokkal foglalkozik, úgyhogy talán mégsem olyan nehéz.

Szóval itt vagyok, a bíróságon, Ariellel, ami jobbára azt jelenti, hogy ő egy helyiségben beszélget más ügyvédekkel és bírókkal, én pedig kinn üldögélek és játszok Hettyvel. Vagy üzeneteket küldök nektek. Vagy egyszerűen megpróbálok rájönni, hogyan működik a holdi törvénykezés, anélkül hogy leolvadna a koponyám. Az ember azt hinné, a szerződések mindent szépen, precízen elvarrnak, de még a bombabiztos szerződések is ellentmondanak annak a holdi elvnek, hogy mindenről lehet tárgyalni, minden személyes. Mindig lennie kell kiskapuknak… minden szerződésben lennie kell valami mozgástérnek. A holdi törvények nem hisznek a bűnösségben és az ártatlanságban, vagy az abszolút jóban és az abszolút rosszban. De hát akkor ez nem az áldozat felelőssé tétele? Nem, a holdi törvénykezés a személyes felelősségről szól Ariel szerint. Nem is tudom. Nekem olyan, mintha anarchia lenne, mégis megtörténnek a dolgok. Lezárnak ügyeket. Igazságot szolgáltatnak, és az emberek tartják magukat hozzá. Sokkal elégedettebbnek tűnnek vele, mint mi a saját jogrendszerünkkel. A Holdon soha senki nem ad be fellebbezést – ez azt jelentené, hogy a tárgyalás sikertelen volt, és ez katasztrofális kultúrsokkot idézne elő. Ezért aztán az eljárások hosszadalmasak, végeláthatatlanul megy a beszéd, a beszéd, viszont biztosnak tűnnek. Ez itt közös pont a földi törvénykezéssel: a munka nagyja mintha ebéd közben zajlana.

Elnézést, kicsit elbóbiskoltam. Hajnali két óra van, egy fogadáson vagyok – azt hiszem, fogadás, esetleg cégindítási ünnepség –, és Ariel még mindig beszél. Nem tudom, hogy csinálja ezt mindennap. Nincs fárasztóbb a beszédnél. Soha nem szűnik meg. Kimerültem. Már futni se tudok.

Hallom, anya, amint azt mondod: Marina talán mégis némi tiszteletet kezd érezni Ariel Corta iránt? Hát, ügyvédként lehetséges. Emberként – legyen elég annyi, hogy soha nem volt barátja, de még csak egy futó szeretője se. Soha. Egy se. Ezt annyira el tudom hinni róla.

– Húszmilliódba kerül – mondja Ariel.

– Az rengeteg egy Szunért – feleli Lucas. Felbosszantotta a húgát azzal, hogy iderángatta Boa Vistába, de nem hajlandó elviselni a Clavius-bíróság folyosóin ordítozva dulakodó ügyvédek, bírók és pereskedők méltánytalanságát. A Corta-ügyeket a médiamunkásoktól távol intézik, bensőséges hangulatú társalgókban, koktélok mellett.

– Ötvenről kezdték.

Toquinho odalebegteti a szerződést, hogy Lucas megnézhesse. Összefoglalja a legfontosabb pontokat.

– Hozzáférést kap Lucasinhohoz.

– Ezt azért tettem bele, hogy könnyebben lecsússzon. Mindig is Lucasinho döntése volt és az is lesz, hogy találkozni szeretne-e.

– Húszmillió.

– Húszmillió.

Lucas egy gondolattal aláírja a válási szerződést. Egy másikkal utasítja Toquinhot, utaljon át húszmillió egységet a számlájáról a Dajjang pénzügyi MI-jének, az Örök Fény Palotájába. Mindig is tetszett neki a név nehézkes méltósága, pedig csak egyszer járt ott, a házasság után, amikor Amanda végigkalauzolta családja tekervényes rétegein. A Szunok fővárosa volt a legrégebbi a Holdon: a déli sarktól néhány kilométerre lévő Shackleton-kráter peremfalába vájták, ott kapaszkodott a szinte örökös fénybe a kráter szívében lévő, sosem szűnő sötétség fölött. Odalenn állandóan fagyott gázok és szerves anyagok, amelyeket az emberi jelenlét hintett szét a Holdon. Lucas gyűlölte. Túl élesek, túlságosan is átmenet nélküliek voltak a kontrasztok. Fenn és lenn. Sötét és világos. Hideg és forróság. Amanda elvitte a kötelező kirándulásra az Örök Fény Pavilonjához, a Malapert-hegy tetejére épített toronyhoz. Örök fény izzott a kilométer magas torony tetején lévő lámpásból. Míg a liftben utaztak, Lucas a fogát csikorgatta, ahogy elképzelte a fémfalakon, a testén átszáguldó sugárzást, amint éppen szétbontja a kerámia, a műanyag, az emberi DNS vegyi kötéseit. „Sütkérezz benne! – biztatta Amanda, amikor kilépett a liftből az üveglámpást elöntő örökös fénybe. – A két világon ez az egyetlen olyan hely, ahol soha nem nyugszik le a nap.” Minden felszín, minden jel vagy tárgy egészen kifakult a fénytől. Lucas úgy érezte, átvilágították, áttetszővé tették, sápadt és beteges lett a bőre. Érezte, ahogy a ragyogás holdnapról holdnapra, évről évre végigperzselte a levegőt. Könyörtelen fény. „Gyere és lásd!” – mondta Amanda, de ő nem követte a nőt az üveghez, a Hold teljes déli sarkának látványához. A mindent kifehérítő fényre gondolt, a kegyetlen ultraibolyára, ami szépen fotononként piszkálja az üveg molekuláit. Elképzelte, ahogy leejtett koktél módjára robban szét. „Gyere, és nézd meg a fényt!”

Az embereket nem a soha véget nem érő fényre teremtették. Az embereknek szükségük van a sötétségeikre.

– Kész – mondja Lucas, ahogy Toquinho átküldi a szerződés másolatát Beijaflornak. – Szabad vagyok, de tönkrementem.

– Ne légy nevetséges! – feleli Ariel. – Soha egyikünk se megy tönkre többé.

*

Jorge G dúr 9-cel fejezi be a „Manhã de Carnaval”-t, és felnéz a dobosra. A seprő épp csak hallható suttogása. Koncertlezárás.

A klub hátsó részében található fülkéjében Lucas hangosan tapsol, közben a kék biofényben fürdik. A G dúr 9 a bossa egyik klasszikus akkordja, maga a saudade lelke, a riói napsütéses melankóliáé. Tökéletlenül felbontott, és pontosan ezért kielégítő. Lucas tapsa hangosan cseng. Senki más nem veri össze a tenyerét. A klub soha nem volt tele, de az escoltái a koncert közben csöndben kiürítették: az egyiknek megérintették a vállát, a másiknak suttogtak, javasoltak. Jorge a reflektorok fényébe néz.

Lucas a színpadhoz sétál.

– Szabad?

A zenekara ránéz – Jorge bólint. Rendben.

A fülkében az ízlésének megfelelően kevert mojito várakozik.

– Remek koncertsor. Szólóban jobb vagy: a zenekar visszafog. Nélkülük repülnél. Ezért mész Dél Királynőjébe?

– Holdnapok óta szerettem volna szólóban fellépni. Van rá piac. Nem túl nagy, de egy embernek elég. Mérték utáni bossa nova.

– Tedd meg.

– Igazság szerint te bátorítottál fel rá.

– Örülök neki. Nem szívesen hinném, hogy előlem menekültél. – Megérinti – finoman, szinte félve – Jorge poharat tartó kezét. – Minden rendben. Sejtettem, mi lesz a válaszod, miután nem telefonáltál.

– Sajnálom. Ez hiba volt. Váratlanul ért a dolog… megrémítettél. Nem tudtam, mit is kellene tenni. Kellett némi levegő, távolság, hogy végiggondolhassam.

– Újra egyedülálló vagyok, Jorge. Megszabadultam attól az undok nikáhtól. Húszmilliómba került, és a Szunok még húszat akarnak a hírnevükön esett csorba miatt.

– Kérlek, Lucas, ne mondd el.

– Hogy miattad tettem? Nem. Kinek gondolod magadat? Nem, magam miatt tettem. De szeretlek. Ha rád gondolok, egészen felizzom idebenn. Ott szeretnélek téged az életem minden részében. Szeretnék ott lenni életed minden részében.

Jorge Lucasnak dől. Összeér a fejük, egymásra talál a kezük.

– Nem lehet. A te életed túl sok. A családod… ti vagytok a Corták. Nem lehetek ennek a része. Nem ülhetek én a főasztalnál, mint az édesanyád születésnapján, melletted. Nem tudnám elviselni, ahogy mindenki csak néz és pletykálkodik. Nem szeretném ezt a figyelmet. Nem szeretnék úgy játszani, hogy közben az emberek azt mondogatják: „odanézz, az ott Lucas Corta okója. Hát így kapta meg a fellépést!”. Ha hozzád mennék, azzal végem lenne, Lucas.

Tucatnyi válasz jut az eszébe, de mindegyik csupa kegyetlenség és tüske.

– Szeretlek. Attól a pillanattól fogva, hogy megláttalak Boa Vistában.

– Kérlek, ne. El kell mennem Királynőbe. Kérlek, engedj el, engedd meg, hogy legyen ott életem. Ne keress, és ne akarj gondoskodni rólam. Tudom, hogy azt tehetsz, amit csak akarsz, de engedj el.

– Mondd csak…

– Igen?

Ez a szó is tele van tüskével, és meg is akad Lucas torkán.

– Szeretsz?

– Hogy szeretlek? Az első nap, amikor beléptem a zeneszobádba, annyira remegett a kezem, hogy még felhangolni se sikerült rendesen. Nem tudom, hogyan jöttek ki belőlem a szavak. Amikor azt kérted, hogy maradjak, aznap éjjel, az erkélyen, azt hittem, szétszakad a szívem. Egyre csak az járt a fejemben, mi van, ha meg akar dugni? Én szeretném. Otthon, amikor kivertem, arra kértem Gilbertót, csináljon egy képet rólad, utánozza a hangodat. Furcsa? Hogy szeretlek-e? Te voltál a levegőm. Miattad égtem.

– Köszönöm. Nem, ez így nem jó. A köszönöm túl kevés, túl gyenge. Nincs szó, ami kifejezné.

– Nem mehetek hozzád, Lucas.

– Tudom. – Lucas feláll, lesimítja a ruháját. – Elnézést a közönség miatt. Elküldtem őket: túlságosan is hozzászoktam már, hogy úgy történjenek a dolgok, ahogy nekem jó. Ha elmész Dél Királynőjébe, megígérem, hogy nem követlek.

– Lucas.

Jorge magához vonja. Csókolóznak.

– Figyelek majd, hátha hallok rólad. Óriási örömet okoztál.

A klub előtt Lucas elküldi a testőreit, és egyedül sétál végig a São Sebastião quadrán. A nagy futáson részt vevők keresztezik az Ellen Ochoa proszpektet a tizedik szint egyik hídján. Dobok, kasztanyetták, kántálás. Lucas hagyományosan megvetéssel kezeli Carlinhos elkötelezettségét a nagy futás iránt, de a színek, a ritmus, a tökéletes testek ma kiütnek egy szilánkot a szívéből. Egy időre, egy helyen elveszíteni önmagunkat, máshol lenni, mint ahol tényleg vagyunk, ahol ez a kőbörtönbe zárt csontbúra van. Úgy hallotta, a futók közül néhányan manapság úgy hiszik, ők hajtják előre a Holdat a Föld körüli pályáján. Kozmikus taposómalom – a hit minden bizonnyal nagyon megnyugtató.

A lakás köszönti, és készít egy martinit a személyes ginjéből. Bemegy a zeneszobába. Azok a hangok, azok a szavak és levegővételek, azok a szünetek és felharmóniák ide vannak bezárva, a falakba és a padlóba. A Holdon nincsenek kísértetek, de ha lennének, akkor ilyesfélék lennének: csapdába esett szavak, suttogások, a kő emlékei. Az egyedüli fajta, amiben Lucas hinni képes.

A veszteségtől szótlanul hozzávágja a poharat a falhoz. A szoba tökéletesen veri vissza a széttörő üveg zaját.

*

A kódok még élnek: a lift teljesíti az utasítását. Ritkán használt váróhelyiségben marad, Boa Vista első számú érkezési helyszínén. Nyomokat hagy a padlón meggyűlt éves porban – elképzeli, ahogy a szerkezetek felsírnak, amint a hosszú tétlenséget követően újra munkába kell állniuk. A kupola homályos, porszürke félgömb, azonban ő tudja, hogy a felszínen van. Rendszerek indulnak be famulusa érintése nyomán. Végighúzza ujját a kádban növesztett bőrrel fedett kanapékon, csíkokat rajzol a porba – a felriadó székek felé lendülnek. A régi por emberi bűzét, az elektromosság szúrósságát, az éveken át a fényben perzselődő felszínek kissé megpörkölődött szagát érzi.

Wagner szertartásos lassúsággal bújik ki ruhájából. Meztelenül, elülső talppárnáira helyezett egyensúllyal, harci alapállásban áll a kupola középpontja alatt. A teste egy romhalmaz, heges, véraláfutásos, horzsolásos. A farkasszerelem szenvedélyes. Egyenletesen veszi a levegőt.

– Üveget tisztára.

A kupola átlátszóra vált. Wagner meztelenül áll a Termékenység tengerének felszínén – a lábánál lévő por belevész az örökkévaló láb-és keréknyomokkal megjelölt regolitba. Sziklatömbök, amelyek már az élet kezdete előtt is ugyanitt álltak. A távolban a Messier A pereme.

Csakhogy nem ezek miatt jött. Széttárja karját és felnéz. Leragyog rá a teliföld.

Mindig is tudta, mikor telik meg a Föld. Mélyen Boa Vista falai közé befészkelődött hét-, nyolcés kilencévesként csak hevert az ágyában, bámulta a plafont: képtelen volt aludni, mert fejében a Föld fénye világított. Tíz, tizenegy, tizenkettő – hiperaktív, sértődékeny, és teliföld idején hajlamos kápráztató látomásokra. Az orvosok ADHD-kezelést írtak fel. Flavia madrinha visszadobta a bontóba. A gyerek érzékeny a Földre, és kész. Semmiféle gyógyszer nem képes eltüntetni azt a nagy fényességet az égről. Tizenhárom. A teliföld előszólította az ágyából, keresztül az alvó Boa Vistán, ehhez a lifthez, ehhez a megfigyelőkupolához. Akkor bezárta az ajtót és levette a ruháját. Tizenhárom évesen változott meg minden, a teste megnyúlt és kitelt. Idegen lett a saját bőrében. Ott állt meztelenül a Föld fényében, érezte, ahogy vonzza, szaggatja, két Wagner Cortává tépi szét. Felvetette a fejét, és felvonított. Kinyílt az ajtó. Wagner miatt legalább tucatnyi biztonsági rendszer kapcsolt be. Heitor Pereira talált rá meztelenül, a padlón összegömbölyödve, reszketve és nyöszörögve.

Heitor soha egy szóval sem említette, mit talált a megfigyelőkupolában.

Wagner a kék bolygó fényében fürdik. Érzi, ahogy kiégeti a sebeit, csillapítja a horzsolásait, gyógyítja.

Fehér felhők fraktálkanyarjai tekeregnek végig a Csendes-óceán fölött. A Föld óceánjainak kékje minden egyes alkalommal a szívébe hasít. Nincs ennél kékebb. Soha nem juthat el oda. Távoli, érinthetetlen isten az övé. A farkasok a menny számkivetettjei.

Az éjszaka már megérintette a Föld legalját: ott a sötétség hajszálvonala. A következő napokban lassan egyre feljebb kúszik a felszínén. Wagner életének sötét fele a végéhez közeledik. Itthagyja majd ezt a helyet, a falka szétszéled, mindenkiből újra nő és férfi lesz. Az összpontosítás és a fókusz, az elemzés és a következtetés új energiáira lel majd. Visszamegy Analieséhez, aki látja majd a bőrén a gyógyuló hegeket, és nem mond semmit, bár a kérdések mindig is ott lesznek.

Lehunyja a szemét, és issza magába a távoli Föld fényét.

*

Carlinhos mostanra harminchat órája űzi a szabotőröket a Mare Crisiumban. Először a Swiftnél csaptak le: három kitermelőegységet tettek tönkre, ötöt megbénítottak. Világosan látszottak az irányított töltetek robbanásnyomai. Motorjaikkal már a keréknyomaikat követték, amikor lecsaptak a Cleomedes F-nél is, háromszáz kilométerrel északabbra. Tönkretettek egy mozgó karbantartó állomást. Ketten meghaltak. Carlinhos és a vadászai, a caçadorai – kiváló pornyelők és motorosok – arra értek oda, hogy a traktort és a lakóegységet számtalan öt milliméter átmérőjű lyuk ütötte át. A bemeneti és a kimeneti nyílás megegyezett. Lőszer.

Két támadás egymástól háromszáz kilométer távolságra egy órán belül. A Holdon nincsenek kísértetek, de másféle lények gyötörhetnek egy megfoltozott és újra nyomás alá helyezett mozgóállomást. Szóbeszédek, babonák, szörnyek. A Mackenzie-k tudnak teleportálni; valami régi ausztrál varázslatot használnak; van egy saját holdhajójuk.

– Nem saját az – mondja Carlinhos, ahogy pörgeti a műholdak adatait. – A VTO kiemelője, a Szokol.

Orbitális pályáról tisztán látszik a mintája. Carlinhos időt foglal a holdkomp kameráján, és a kettes számú eszköz második útján São Jorge szabálytalanságot mutat a Cleomedes H-kráter árnyékaiban. A nagyítás egy holdhajó semmivel össze nem téveszthető formájává növeli a pontot.

– A Mackenzie-k reptetik be.

Carlinhos vadászai nyeregbe szállnak és elindulnak. São Jorge úgy becsülte, hogy a legvalószínűbb célpont az Eckert szambavonala – hat elsődleges kitermelőegységből álló flotilla halad a Mare Anguis délnyugati vége felé. A caçadorok a legutolsó cseppnyi sebességet is kipréselik a motorokból, amíg végül megpillantják a Corta Hélio állványzatának futófényeit a láthatár fölé emelkedni. A csapat a lassan mozgó kitermelőegységek árnyékába veszi be magát. São Jorge orbitális pályán keringő szemei jelentik, hogy épp a délkeleti láthatáron túl egy holdhajó szállt le. Carlinhos vigyorog a sisakjában, és kicsatolja a két combján viselt késtok biztonsági csatját.

Három kocsi. Tizennyolc ember.

– Várjátok meg, amíg kiszállnak a kocsikból – adja ki az utasítást. – Nene, a te csapatod elintézi a járműveket.

– Akkor itt ragadnak – tiltakozik Gilmar. Veterán motoros, az első vonalakat is ő húzta a Mawson-hátság mellett. Ha magára hagynak valakit, azzal szembemennek mindennemű erkölcsi paranccsal, minden szokással. Luna Úrnő egyformán ellensége mindenkinek. Az ember megment másokat, hogy őt is megmentsék.

– Van hajójuk, nem?

A kocsikat jelölő címkék alcímkékre válnak szét. Megindultak a rosszfiúk.

– Készülj! – szólal meg a hármas számú kitermelő árnyékában haladó Carlinhos. – Készülj!

A címkék szétbontakoznak. Rengeteg célpont. Rengeteg tér.

– Kapjátok el őket!

Hat motor kel életre – a kerekek port fröcskölnek a magasba. Carlinhos élesen kanyarodik a kitermelőegység mellett, és száguld a legközelebbi címke irányába. A fetöltős alak döbbenetében megdermed. Carlinhos előhúzza az egyik kést.

*

– Gammahús – mondja Lousika Aszamóa.

– Hus – feleli Rafa. – Gammahus. Franciául van.

– Franciázás – mondja Lousika.

– Ezért gamahuche.

– Attól tartok, nem értem igazán. A gyakorlati leckével könnyebb. Hm? – Rafára hengeredik, lábát a férfi hóna alá dugja az erőfeszítés halk „hmpf”-jével, és a fejét a combjai közé szorítja.

– Mhm – válaszolja Rafa, mire Lousika a nyelvére ereszkedik.

Rafa mindig is imádta Twét. Zajos és zűrzavaros, az alaprajza teljesen értelmetlen… lakókörzetek és agrárüzemek kaotikus útvesztője, ahol szűk alagutak nyílnak aknafarmok meredek falaira és alacsony mennyezetű lakások végében találhatók a nap pályáját követő tükrökből eredő fénypászmákban fürdő, gyümölcsbokros ligetek. Csobog a víz, a falak nedvesek a kicsapódó párától, a levegő rothadástól, erjedéstől és a szar csípős szagától nehéz. Könnyen eltévedhet itt az ember – jó is eltévedni. Egy gyors kanyarral már maga mögött is hagyta a magas emberekből álló tömeget, és olyan helyekre jutott, ahol csak levelek és fény létezett. Corta-és Aszamóa-biztonságiak szaladgáltak az alagutakban a nevét kiabálva, robotok csoszogtak végig mennyezeteken és olyan járatokon, amelyek felnőttek számára túlságosan keskenyek, de nagyon is vonzók a gyerekeknek. A programok találtak rá, ahogy hasán fekve igyekezett megszámlálni az egyik agrárüzem tavában körbe-körbeúszkáló tilápiákat. Évekkel később értette meg, hogy a látogatásnak dinasztikus célja volt: Adriana tapogatózni igyekezett a Corta Hélio és az Arany Zsámoly közötti esetleges házasság ügyében. Rafának az egész véges-végig a halakról szólt.

– Itt – mondta az elején Lousika.

– Itt? – De a nő addigra már bezárta az ajtót az új arany zsámolyos protokolljaival, és épp kifelé bújt a ruhájából.

Az ürügyet a João de Deus-i moçáknak a Fekete Csillagok női csapata elleni meccse jelentette. Robson elkötelezett João de Deus-szurkoló volt, és eljött az ideje, hogy Luna is megismerkedjen a játékkal. Na persze még azért is, mert ez Twé: Rob, meglátogathatjuk Lousika nénit. A mamãe-dat, anzinho. Hát nem jó ötlet? Lousika a stadionnál találkozott velük. Luna végigrohant az emelvényen, Robson mutatott neki egy jó kártyatrükköt. Rafa a karjába kapta, és olyan erővel szorította, hogy a nő levegő után kapkodott, ő pedig könnycseppeket préselt ki a szeméből. Félidőben az AKA-arénában a gyerekek elmentek a biztonságiakkal édességet szerezni, Rafa pedig felesége combjai közé csusszantotta meleg tenyerét, és azt mondta: „addig duglak, hogy a végén inkább már meghalnál”.

„Próbáljuk meg” – felelte erre Lousika.

Úgyhogy most a meleg és nedves mohán lovagolja meg a férje arcát, ahogy Rafa kinyalja. Gamahuche. A nyelvével köröz a csiklója fején, hosszú húzásokkal csalogatja ki játszani. Babusgatja. Gyötri. Lousika hozzádörgöli egész szemérmét az arcához – Rafa prüszköl és kacag. Bökdösi az orrával, felfedez, behatol és visszahúzódik. Gyors, aztán lassú. Lousika a nyelvével egy ritmusra táncol, felveszi az ütemét, rálel a kontrákra, a borzongató gyönyör disszonanciáira. Az egész órákig tart… annyinak tűnik. Lousika négyszer megy el. Rafa még csak nem is követel tőle szopást viszonzásul. Ez alkalommal ajándékról van szó.

– Annyira hiányoztál – gördül le róla a nő, és csak hever a hátán a leveleken átszűrt fényben. Langyos vízpára kövéren kicsapódott cseppjei gördülnek végig a levelek puha rovátkáin, aztán gyöngyszemekként csüngenek, megtelnek, majd lassan a testére hullanak.

– Gyakoroltál? – Lousika tenyerébe fogja fel a csöppeket, aztán a férfi arcába csapja az egészet.

Rafa felnevet. Ügyes volt. A hűség soha nem volt a nikáh része, de azért vannak határok. Soha nem lehet beszélni a szeretőkről. Egymásnak kell tartogatni a legjobb részeket. Egy ilyen lakoma után egészen kimerültnek érzi magát. Sajog az állkapcsa, és alaposan meg kellene mosakodnia meg kiöblíteni a száját, de az megbocsáthatatlan hiba lenne. Kell egy kis szünet a két fogás között. Egy kis közjáték. Magasan fölöttük tükrök követik lassan a napot, és árnyakat rajzolnak az arcára.

– Van még egy egész óra, mire Elis madrinha visszajön Lunával meg Robsonnal, és még akkor is szólhatok neki, hogy egy-két órán át tartsa még valahol máshol őket. Már ha van rá okom. Érted?

Rafa a hátára hengeredik és felpislog a vakító tükrökbe. Lousika fölébe csusszan.

– Szóval, mi mást gyakoroltál még?

*

Carlinhos lapjával felfelé, kartávolságra tartja a kést. A Mackenzie-k embere védekezésképpen széttárja a karját. Carlinhos Corta tudja, hogyan kell bánni a pengékkel, és egy ilyen penge, amelyet ennyire éleztek és szerettek, ekkora lendülettel lenyeste már a jobb kart, épp a könyök alatt. Ezt nem lehet túlélni.

Leteszi a lábát, és félkört húz a motorral, úgy sorakozik fel a következő célpontjával szemben. São Jorge életfunkciók jeleivel szórja tele a sisakját: lélegzetvétel, vérnyomás, adrenalin, szívverés, idegi tevékenység, látásélesség, sók és cukrok és vér O-kettő. Nincs szüksége São Jorge képi megjelenítéseire. Lobog benne a tűz.

Pormotoros lovassága befejezte első rohamát. Öt Mackenzie hever a talajon, a többi menekül. A kocsik menekülési sebességre gyorsítottak: a szabotőröket megfutamították. Carlinhos késes kezével kört ír le a levegőben: „körbe és megint rájuk támadni”.

– Hagyjuk őket! – kiáltja bele Gilmar a közös csatornába. – Menekülnek.

A kocsik szétbontakoznak, a Mackenzie-emberek kidobják a rongáláshoz hozott felszereléseket, ahogy sietve helyet foglalnak az üléseken és bekötik magukat. A pormotorok könnyedén utolérik őket. São Jorge a Voroncov-hajó ikonját vetíti a sisakra, ahogy éppen felemelkedik a látóhatár mögül, és meredek ívben lefelé repülve siet a többiek megmentésére. Hadd jöjjön! Egy holdhajóért megéri harcba szállni.

Két kocsi siet el porívet húzva maga után – az egyik ember ott térdel a harmadik kocsi mellett, és hosszú fémeszközzel céloz. A térdelő megrándul: a visszarúgás ereje. És Fabiola Mangabeira feje felrobban. A teste lerepül a pormotorról, a gép pedig rohan tovább – a halott nő üveget és szövetet, csontot és azonnal keményre fagyott vért fröcskölve pörög. Neve fehérre vált Carlinhos kijelzőjén.

– Van egy kurva fegyverük! – kiáltja Gilmar. A lövész újabb embert vesz célba. Hangtalan visszarúgás. Carlinhos kijelzője követi az útjára engedett, vörösen izzó hőtöltetet. Thiago Endrest találja el a vállán. Nem tiszta lövés, nem fejlövés – de ettől még halálos. A fetöltő képes beforrni, de ekkora sérülést ennyire gyorsan nem tud eltüntetni. Thiago görcsösen ráng a regoliton, ahogy a vér a vákuumba spriccel, és sűrű, csillogó jéggé fagy össze. Újabb név vált fehérre.

A fegyver most Carlinhos felé lendül. Farolásba dönti a motort, úgy csúszik a porban. Aztán megpillantja Gilmart, amint teljes sebességgel belerohan a lövöldözőbe. Keményen telibe találja – a fegyveres a kerekek alá kerül, közben keze-lába csapkod. A motor magasba ugrik, Gilmar leszorítja. A meghajtott kerék súlyosan szakítja fel a fetöltőt, a bőrt, a húst, a bordákat. A fegyver pörögve száll el.

Carlinhos még mindig járó motorjához szalad.

– Utánuk, menjünk utánuk!

A harmadik kocsi gyorsulva igyekszik távolodni. Carlinhos áll a lassan leülepedő porban, két kezében kés, úgy bömböl.

– Hadd menjenek már el a picsába! – ordítja Gilmar.

Carlinhos a fegyveres teteméhez megy. Ruha, csont, zsigerek. Hosszú szívdobbanásokon át mereng fölötte – milyen törékeny is ez a sok vér és hús, mennyire teljes a pusztulása. A Hold minden sérülést végzetessé tesz. Úgy gondolja, nő volt – sokszor ők lőnek a legjobban. Aztán felemeli csizmáját, hogy letapossa a sisakot és összetörje a koponyát. Gilmar markolja meg a karját, és elfordítja a tetemtől. Carlinhos kivont pengével szökken vissza.

– Carlo, Carlo, vége van. Tedd el a késeket!

Nem lát semmit. Ki ez? Az összes jelzése messze túl van a határértékeken. Az egész kijelzője csupa vörös. Mit mondanak? Valamit a késekről.

– Jól vagyok – mondja. A por mostanra leülepedett. Csapata maradéka rá vár: valahol a tiszteletteljes és a félelemteli közötti távolságra állnak tőle. Valaki mostanra felállította a motorját. Rázkódik a föld: a látóhatáron túlról holdhajó emelkedik a rakéták csóvájának rombuszain, fényei villódznak, három kocsi kapaszkodik a hasába. Carlinhos feléje döf késeivel – fegyveres tehetetlenséggel ordít az égi fények felé. Megfordulnak, és már ott sincsenek.

– Jól vagyok. – Elteszi a késeket, egyszerre egyet.

*

Fiatalon megtanulta szeretni a késeket. Őrei játszottak: a kés hegyét szúrták egymás szétfeszített ujjai közé. A nyolcéves Carlinhos azonnal átlátta, mi forog kockán, és miért vonzó ez. Megértette az apró halálosságukat, az egyszerű tökéletességet, hogy a késekben nincs semmi bonyolult és fölösleges.

A bátyjaihoz és a nővéréhez hasonlóan őt is tanították brazil dzsiudzsicura. „Nem teszi oda magát – jelentette Heitor Pereira Adrianának. – Viccelődik és marháskodik, és nem veszi komolyan.” Carlinhos azért nem vette komolyan, mert a számára ez nem lehetett komoly. Túlságosan is közeli volt, méltatlan, ráadásul kirázta a hideg a mester–tanítvány rendszabályától. Gyors és veszedelmes fegyverre vágyott. Kecsességet és erőszakot akart – segédet a testének, kiterjesztést a személyiségének.

Miután Flavia madrinha azon kapta, hogy harci késeket nyomtat, Heitor Pereira elküldte Mariano Gabriel Demaria Hétharangos Iskolájába, Dél Királynőjébe. Az összes sötét dolgot tanították itt: tolvajlást, lopakodást és orgyilkosságot, a bizalom elnyerésének trükkjeit és mérgeket, kínvallatást és kínzást, a két kés használatát. Carlinhos úgy beilleszkedett a szabadúszó biztonságiak és testőrök közé, mintha ők lennének a valódi családja. Megtanulta az egy kéz és a kettő módszerét, a támadást és a védekezést, és azt, hogyan kell cselezni és elvakítani – hogyan kell győzni és ölni. Gyorsan fejlődött, karcsú, izmos lett, lépése-tartása, akár egy táncosnak. „A Corta spanyolul azt jelenti, vágni – mondta Mariano Gabriel Demaria. – Itt az ideje megpróbálkozni a harangok útjával.”

A Hétharangos Iskola szívében régi szervizalagutak útvesztője húzódott, amelyeket nem világítottak meg, és azt a hét harangot akasztották fel bennük, amelyekről Demaria akadémiája a nevét kapta. Aki végigjárja az útvesztőt úgy, hogy egyetlen harangot sem szólaltat meg, az lediplomázott. Carlinhos a harmadiknál bukott el. Három napig dühöngött. Demaria leültette, és azt mondta: „Soha nem leszel kiváló. Te vagy a kisöcsi. Soha nem fogsz cégeket meg pénzügyeket irányítani. Tele vagy haraggal, fiam, mint valami kelés, annyira dagadsz tőle. Egy hülye azt mondaná, hogy használd ezt a haragot, de a hülyék meghalnak a Hétharangos Iskolában. Nem te vagy a legerősebb, nem te vagy a legokosabb, de te vagy az, aki ölni fog ezért a családért. Fogadd el. Senki más nem képes megtenni.”

Carlinhos Corta még négyszer indult el a harangok útján. Az ötödik alkalommal végigment csöndben. Mariano Gabriel Demaria adott neki két kézzel készített holdbéli acélpengét – kiegyensúlyozott, szépséges és olyan élesre edzett fegyverek, hogy még egy álmot is kettészelnének.

Öt évébe tellett megérteni Mariano Gabriel Demaria szavainak igazságát. A harag soha nem hagyja el. Soha nem lel utat, ami keresztülvezet rajta. Ez a terápiás beszéd. Fogadd el. Egyszerűen csak fogadd el.

A kijavított állomáson játszik a késeivel, újra meg újra pörgeti az ujjain, forgatja, feldobja, aztán elkapja, míg odakinn vákuumtartósított holttestek lógnak az állványon: szenük és vizük immár a Holdi Fejlesztési Vállalat tulajdona. Ő pedig haragszik, még mindig rettenetesen haragszik.

*

A nővérek csalódást okoztak Lucas Cortának. Toquinho egy ipari egységhez vezette a Hadley kerület Armstrong quadrájának keleti 83. címén. Üveg és összeégetett kőzet, az épület teljes magasságának megfelelő ablakok, előre gyártott válaszfalak, haszonelvet követő kiegészítők, gyorsnyomtatással megszerezhető, katalógusból való bútorok, jellegtelen fogadó-MI. Lágy fehér színek, visszafogott, teljes spektrumos világítással. A levegőnek cédrus-és grépfrútillata van. Lehetne olcsó szépészeti hely, vagy órabérben dolgozó programfejlesztő farm. Hadley mindig is olcsó hely volt, gazdaságos vállalkozások vadonja. Azonban Toquinho nem enged abból, hogy ez a Pillanat Urai Rendjének anyaháza – a terreirójuk.

És most megvárakoztatják.

– Odunlade Aboszede Adekola mãe-de-santo vagyok. – Alacsony kerek joruba a nő a nővérek tiszta fehérjében, nyakában több-tucatnyi gyöngysor és ezüst amulett. Ujjai egyfolytában gyűrűkkel babrálnak – kezet nyújt Lucasnak, aki nem csókolja meg.

– Maria Padilha és Maria Navalha nővér. – A mãe-de-santót kísérő két másik nő pukedlizik. Fiatalabbak és magasabbak a tisztelendő anyánál – az egyik brazil, a másik nyugat-afrikai. A fityulájuk vörös. Lucasnak eszébe jut Amalia madrinha egyik leckéje: az utcai exuk és Pomba Gira filhos-de-santója.

– A közösségünkben nincsenek famulusok – szólal meg Maria Navalha nővér.

– Hogyne. – Lucas elküldi Toquinhot.

– Megtiszteltetés, hogy eljött, senhor Corta – mondja Odunlade anya. – Édesanyja nagybecsű pártfogója a munkánknak. Felteszem, ezért jött most hozzánk.

– Nem köntörfalaz – mondja Lucas.

– A szerénység Ábrahám gyermekeinek való. Nem tetszik az az érzéketlenség, amivel Flavia nővérrel bánt. Félelemben hagyni azt a drága asszonyt a lélegzetéért…

– Erre már nincs befolyásom.

– Magam is így tudom. Kérem.

Maria Padilha és Maria Navalha nővér szomszédos helyiségbe tessékeli Lucast. Kanapék, újabb olcsón nyomtatható bútorok, lágy fényű fehérség. Lucas ezzel dacolva kétszínű sötétszürke öltönyében. Kétsége nincs afelől, hogy valahol mélyen ezek között a jellegtelen falak között ott egy szentély, amelyet soha egyetlen hitetlen se lát majd, de még a hívők közül is csak kevesen.

Fémcsészében gyógynövényes főzet.

– Maté?

Lucas beleszimatol, aztán félreteszi. Odunlade anya méltóságteljesen kortyol egyet az ezüst szívószálon át.

– Enyhe serkentő, és segít az összpontosításban is – mondja. – Spirituális gyógyitalokat és matékat készítünk és szállítunk a Földre… mármint nyomtatófájlokat. Van benne mindenféle, a jó közérzetet biztosító keveréktől az olyan erős hallucinogénekig, amik mellett az ajahuaszka csak limonádé. Amint a hálózatra érnek, lekalózkodják, de mi úgy érezzük, kötelességünk új vallási élményeket adni a világnak.

– Édesanyám tizennyolcmillió egységet adományozott a szervezetüknek az elmúlt öt évben.

– És ezért nagyon hálásak vagyunk, senhor Corta. A vallási szervezetek egyedülálló lehetőségekkel és kihívásokkal néznek szembe a Holdon. A hitnek lélegeznie kell. Az alapítóink között ott van Ja Dede Aszamóa, a holdsas, és a Földön az União de Vegetal, a Lagosi Ifa Pünkösdi Egyház és a Hosszú Pillanat Alapítvány.

– Tudom.

– Az édesanyja azt szokta mondani, hogy maga gondos.

– Ne nézzen gyereknek!

A jelen lévő nővérek megbántottan húzzák ki magukat.

– Bocsásson meg, senhor Corta.

– Lenne bármi értelme azt kérni, hogy ez a beszélgetés négyszemközt folytatódjon?

– Nem, senhor.

– De én gondos vagyok. Én vagyok a fiú, aki nem hagyja, hogy az anyja csalókra és szélhámosokra pocsékolja a pénzét.

– Az ő pénze.

– Mivel foglalkoznak maguk, Odunlade anya?

– A Pillanat Urainak Rendje szinkretisztikus holdi-afrobrazil vallási szervezet, amelynek célja az orixák dicsőítése, a szegénység enyhítése, spirituális tanulmányok folytatása, az adakozás és a meditáció. Továbbá származástani kutatásokat és szociális kísérleteket folytatunk. A maga édesanyját ez utóbbi érdekli.

– Meséljen róla.

– A rend nővérei olyan kísérletet folytatnak, amelynek célja egy tízezer évig tartó társadalmi szerveződés létrehozatala. Ennek része a különböző leszármazások nyilvántartása, a társadalomátalakítási lépések és a vérvonalak befolyásolása. Az európaiak holdi embert látnak, amikor erre a helyre néznek. Az aztékok egy nyulat, akárcsak a kínaiak. Maga üzletet és hasznot, a túloldali tudósok a világegyetemre nyíló ablakot, mi pedig társadalmi petricsészét. A Hold tökéletes szociális laboratórium – kicsi, önálló, zárt. Számunkra eszményi hely a társadalomtípusokkal végzett kísérletekre.

– Tízezer év?

– Mennyi időre lesz szüksége az emberiségnek, hogy függetlenné váljon a naprendszerétől, és valóban csillagközi fajjá fejlődjön?

– Igen hosszú távú tervről van szó.

– A vallások örökkévalóságokkal foglalkoznak. Mi másféle csoportokkal, van, amelyik vallásos, van, amelyik filozófiai, és van, amelyik politikai beállítottságú… de a célja mindannyiunknak ugyanaz: olyan szilárd, egyúttal annyira hajlékony emberi társadalom létrehozása, amellyel kijutunk a csillagok közé. Öt nagy szociális kísérletben tevékenykedünk jelenleg.

– Ötben.

– Pontosan, senhor Corta.

– A családom nem a maguk kísérleti patkánytelepe.

– Tisztelettel, senhor Corta, de igen…

– Az anyám soha nem alacsonyítaná a gyerekeit…

– Az édesanyja alapvető fontosságú volt a kísérletben.

– Nem vagyunk kísérlet.

– Mindannyian azok vagyunk, Lucas. Minden ember kísérlet. Édesanyád nemcsak kiváló mérnök és vállalkozó, hanem valódi társadalmi látnok is. Látta, mekkora károkat okoztak a Földnek a nemzetállamok, a birodalmi törekvések és az azonos identitáson alapuló csoportok törzsi szemlélete. A Hold lehetőség volt kipróbálni valami újat. Az emberek még soha nem éltek ennél veszélyesebb, ennél megerőltetőbb környezetben. Mégis itt vagyunk másfél milliónyian a városainkban és a lakókörzeteinkben. Túléltük, sőt virágzásnak indultunk. A környezetünk támasztotta korlátok azok, amelyek alkalmazkodásra és változásra késztettek. A Föld különleges kiváltságokkal rendelkezik – a világegyetem többi része olyan lesz, amilyenek mi vagyunk. Ti is kísérlet vagytok, az Aszamóák is kísérlet, a Szunok is egy kísérlet, a Mackenzie-k is kísérlet. A Voroncovok szélsőséges kísérlet: mi történik az emberi testtel és az emberi közösséggel, ha évtizedeket tölt súlytalanságban? Ezek a kísérletek versengenek egymással. Azt hiszem, ez tulajdonképpen darwinizmus.

Lucas egészen felháborodik ezen az elbizakodott kijelentésen. Ő szokott manipulálni másokat, nem pedig őt manipulálják. De kétség nem fér hozzá, az Öt Sárkány egymástól igencsak eltérő megoldásokra jutott a Holdon történő életben maradás és gyarapodás tekintetében. Voroncov munkatársai soha nem cáfolták és nem is erősítették meg a szóbeszédet, ami szerint Valerij Mihailovics Voroncov, a jó öreg bajkonuri rakétaszakértő valami egészen furcsa és minden emberitől eltérő lénnyé változott a Szent Péter és Pál komphajón szabadesésben eltöltött évtizedek alatt.

– Miért látogatja az egyik nővér az édesanyámat?

– Az édesanyád kérésére.

– Miért?

– Kémkedsz a bátyád után, de az anyád után nem?

– Tisztelem a mamãe-mat.

A nővérek egymásra pillantanak.

– Édesanyád gyónást tart – mondja Odunlade anya.

– Nem értem.

– Az édesanyád haldoklik.

*

A moto Ariel Cortára zárul. Felemeli a kezét: a fülke résnyire kinyílik, hogy hallani lehessen, amit mond.

– Tessék?

– Majdnem odacsípte az egyik ujjamat! – A moto gyorsan és erővel csukódott le az előbb Marina orra előtt.

– Kártalanítanánk érte. Drágám, ezt már megbeszéltük. Nem jöhetsz velem.

– Veled kell mennem – közli Marina. A nyomtató ma reggel férfiaknak szánt, flamenco stílusú öltönyt dobott ki a tálcára. A nadrág nagyon tetszik neki, bár nem tudja megállni, hogy ne húzogassa a zakót lefelé, hogy eltakarja a csípőjét és a fenekét. Egy ideje már átkódolja a cipőket. Az ostoba sarkakat nem – azokat nem érdemes átkódolni. A valódiakat – itt egy sor kód a kényelem érdekében, ott egy másik azért, hogy pontosan illeszkedjen a lábához, néha átírja a sarkakat, hogy jobban tartsanak, és jobb legyen a gyorsulás. Akció-magassarkúk.

– Utasítalak.

– Nem ön felé van jelentési kötelezettségem, hölgyem. Hanem az édesanyja felé.

– Akkor jelents neki – azzal Ariel lezárja a motót. Még nem érte el a háztömb végét, mire Hetty már hívott is egy másik taxit, és arra állította, hogy kövesse Arielt.

Színpadiasan dohányzik, amikor szétnyílik Marina motója. Régi ásású egységben vannak az Orion nyugati 65-ösben: egészen közel a központhoz, ám a hely eltűnt a köztudatból, könnyű figyelmen kívül hagyni. Szántszándékkal lehet így – véli Marina.

– A Holdlakók Társasága – tájékoztatja Hetty.

– Ez zártkörű klub – mondja Ariel.

– A klubok beengedik a biztonságiakat.

– Ez a klub nem.

– Akkor követlek.

Ariel mérgében sziszegve pördül sarkon.

– Az istenek szerelmére, nem lennél képes egyszerűen csak azt tenni, amit mondok? Csak egyetlenegyszer?

Marina lenyeli elégedettségét. Ez betalált.

– Oké, oké. De tudnod kell valamit.

– Mi az már? – fröcsögi Ariel.

– Leszaladt a szem a bal harisnyádon, a lábikrádnál.

Ariel egy pillanatig a robbanás küszöbén áll, szeme úgy kidülled, mintha váratlan nyomáskiegyenlítés hatna rá. Aztán tehetetlenül nevetve görnyed össze.

– Légy olyan drága, és szaladj el a nyilvános nyomtatóhoz, hozz nekem egyet – utasítja Marinát. – Beijaflor már átküldte a kinyomtatandó fájlt.

– Mi a baj… – kezdené Marina. Ne is fejezd be. Hetty segítségével eljut egy szinttel lejjebb, a legközelebbi nyomtatóig. Ariel alaposan szemügyre veszi a harisnyát, majd kicseréli a régivel.

– Nem kellene keresni valami kevésbé nyilvános helyet? – véli Marina. Olyasmiket lát, amit soha egyetlen alkalmazottnak se kellene.

– Jaj, az istenek szerelmére, ne légy már ennyire Földhözragadt. – Kisimítja a kosztümét, annak a nőnek kimerevedett pillantásával néz előre, akinek éppen önmagát mutatják nyilvános kamerákon keresztül. – Egy óra, és itt vagyok.

*

Vidjá Rao az előtérben várja. Ariel elégedetlenül néz körül a Holdlakók Társaságán. Szőnyeg van – utálja a szőnyeget. Ez itt émelyítő zöld, csupa pecsét és folt a sok lábtól, amely évtizedeken át taposta, és persze az elégtelen ápolástól. Foltosak a kádban növesztett bőrrel bevont szófák: olyan idejétmúlt stílusúak, hogy kiszolgálták már az idejüket sikkesként, retróként, majd belefonnyadtak az örökös elavultságba. Gyenge világítás. Főiskolai hangulatú, megalkuvó hely, mint valami penészes témát tanuló régi tanulócsoport lakhelye. Úgy sejti, vannak itt olyan részei a levegőnek, amelyek évek óta, dzsinnek módjára keringenek már.

– Foglalj helyet – mutat Rao az egyik alacsony asztalt körülvevő díványokra. – Kérsz valamit inni?

– Bloody Maryt – feleli és kicsapja e-cigijét. Bot hozza az italt, a bankárnak pedig vizet. – Jönnek mások is?

– Attól tartok, csak én leszek itt – mondja Rao. Kezét a térdén nyugtatja, ujjai ívet rajzolnak – lendületes testtartás. Ariel belekortyol az italába.

– Ezek szerint sikeres volt az egyezkedés – emeli a poharát a bankár. Ariel viszonozza a köszöntést. – Igazán nagyszerű teljesítmény. Édesanyád hogy van?

– Az édesanyámat illetően nehéz bármit is mondani. Új szervezeti felépítése van a cégnek.

– Tudom.

– A három fenséges személyed jósolta meg?

– Nagy rajongója vagyok a pletykacsatornáknak.

– Miért vagyok itt, Rao úr?

– Emlékszel még, amikor legutóbb találkoztunk, azt mondtam, szeretnénk megvásárolni?

– Hallgatom az árat.

– A Holdlakók Társasága kiadványt készít. Rendszeres időközönként jelentetjük meg: a holdi függetlenséghez kapcsolódó különböző gazdasági, társadalmi, kulturális, ökológiai ügyeket vizsgáljuk benne. Szeretjük a támogatásokat.

– Mit írnék alá?

– Politikai témájú anyag, amit Maja Reap, Roberto Gutierrez, Jurij Antonyenko és én készítettünk. Három választható megoldást adunk a HFV felszámolására és a holdi önrendelkezés létrehozatalára a teljes képviseleti demokráciától a mikrokapitalista anarchizmusig tartó skálán.

Ariel befejezi a Bloody Maryjét. Nincs még egy ilyen reggeli.

– Amikor utoljára találkoztunk, azt hiszem, azt mondtam, Corta vagyok, és mi nem foglalkozunk a demokráciával.

– Pontosan ugyanezekkel a szavakkal. Ez csak egy tanulmány. Nem azt kérjük, hogy a véreddel írj alá holmi függetlenségi nyilatkozatot.

– Hát, amíg nem kell semmit se elolvasnom hozzá – mondja Ariel, és átadja kiürült poharát az ott várakozó felszolgálóbotnak.

*

– Megérkezett Lucas villamosa – jelenti be Yemanja.

– Menjetek – mondja Adriana Heitor Pereirának és Helen de Bragának. Helen távoztában még megfogja a kezét.

– Minden rendben – feleli erre. Lucas nem tombol úgy, mint Rafa – nem lesz ordítozás, se kitörések, se durcáskodás. De dühös lesz. A Nossa Senhora da Rocha Pavilonban, Oxum arca alatt várja a fiát.

Két csók, kötelességtudóan, mint mindig.

– Miért nem bíztál meg bennem? – Nyíltan, hát persze. A személye ellen irányuló árulással kezdeni. Erős húzás. A kötelességtudó fiú, akinek hazudtak.

– El kellett volna mondanom a többieknek is. Rafa elől képtelen lettem volna eltitkolni.

– Mindig is elővigyázatos voltam.

– Igen, az voltál, Lucas. Senki nem volt soha annyira elővigyázatos, sem annyira megbízható, mint te.

– És a cégért sem tett annyit. – Adriana tisztában van azzal, melyik a fia legnagyobb értékű lapja, de még korai kijátszani a bűntudat bubiját. – Mikor tervezted elmondani? Egy másik családi ünnepen? Luna születésnapján?

– Lucas, ebből elég.

– De akkor mégis mikor, mamãe?

– Tedd túl magad rajta, Lucas. Nem vagyok hajlandó elfogadni, hogy így beszélsz.

Lucas lenyeli a haragját, lehajtja a fejét.

– Mennyi van még hátra?

– Hetek.

– Hetek!

– Elmondtam volna, mielőtt…

– Épp csak annyi idő jutott volna, hogy elbúcsúzhassunk. Köszönöm szépen. Mégis mit hittél, mit csinálunk majd, amikor megtudjuk?

– Mindent megváltoztatott volna. Látom, hogy nézel rám most, és pontosan mióta is tudod? Öt órája? Nem az anyád vagyok, nem Adriana Corta, hanem maga a két lábon járó halál.

A haláli pillantásnál volt még rosszabb: a szánakozásé. Adriana képtelen elviselni a sajnálkozást, a nyifogó segíteni akarást, a fortyogó neheztelésre húzott türelmes mosolyt. Nem fogtok sajnálni! Ez a halál csakis és egyedül a sajátja. Nem hagyja, hogy bármiféle gondoskodás, bármiféle sérelem betolakodjon mellé. A gyerekei legszívesebben megfosztanák a halálától, addig formálnák, gondoznák és irányítanák, amíg teljesen vissza nem nyesnék őt magát: székében haldokló vénasszony lenne.

– Nem mondtam meg a többieknek.

– Köszönöm.

– A Pillanat Urainak Rendjétől kellett megtudnom.

– Nem lett volna szabad veszélyeztetned a támogatásukat.

Amint Lucas vonata elhagyta Hadley központi állomását, Odunlade mãe felvette a kapcsolatot vele. Lucas megtudta Loa irmã látogatásainak okát. Azzal csikarta ki ezt az értesülést, hogy megfenyegette őket, Adriana halála után beszünteti a rend támogatását. Adriana tajtékzik amiatt, amit a fia tett. Mindig is ilyen behízelgően erőszakos volt. Adrianának sok mindenért van elszámolnivalója, de azért nem, hogy dühös volt emiatt.

– Nem lett volna szabad dinasztiásat játszani a családunkkal.

– Lucas, minden a dinasztiákról szól, mindig csak a dinasztiákról. A legjobbat szerettem volna neked és mindannyiótoknak. Az egész családnak.

Ezt elfogadja. Lucasnak mindig is a családról szólt az egész. Most játssza majd ki a lapját. Adriana kényszerítette rá.

– A családnak akartad a legjobbat akkor is, amikor Arielt nevezted meg a Corta Hélio örököseként?

– Igen.

– Nem Rafát. Nem…

– Téged?

– Rafa megfojtaná ezt a céget. Ezt te is tudod. Arielnek megvan a maga élete és karrierje. Szerinted tényleg a Corta Hélio uicsangja akar majd lenni?

– Lehet, hogy nem, de én így döntöttem. A halálom után Ariel lesz a vállalat vezetője. Nem lesz uicsang. Új pozíciót találtam ki neki, hozzávaló végrehajtói felhatalmazással. Rafával mind a ketten megtartjátok a helyeteket és a feladataitokat. Mindenki összedolgozik majd.

– Ez valami olyan ötlet, amit a nővérek ültettek el a fejedben?

– Ez igazán aljas volt tőled, Lucas.

– Mi van velünk?

– Velünk? Rafával és veled?

– Velünk. Veled és velem, mamãe.

– Lucas, Lucas, ezért akartam megvárni ezzel az egésszel, amíg végleg és teljesen halott nem leszek.

– Azt hiszem, magyarázattal tartozol nekem.

– A Holdon vagyunk. Nem tartozom neked semmivel. Ariel lesz a Corta Hélio cshoigója.

– Ahogy mondtam, senkinek nem beszéltem erről. Eddig.

Adriana pontosan tudta, hogy végül ez lesz a fia lépése, de a manipulációtól, a jól bejáratott fenyegetéstől még így is torkán akad a lélegzete.

– És én épp ezért biztosítottam akkora távolságot a trón és közted, Lucas, amekkorát csak tudtam.

Ez a kés. Ez a seb, ami nem gyógyul be soha. Lucas szája sarka megrándul.

– Harcolni fogok ellened.

– Nem én vagyok az ellenfeled, Lucas.

– Ha a Corta Hélio érdekei ellen cselekszel, akkor igenis te vagy. Még te is az vagy, mamãe. Ez fájt, mamãe. Elképzelni sem tudok ennél mélyebbre menő sebet. Ezért nem tudok megbocsátani.

Feláll, összefűzi az ujjait, és meghajol az anyja előtt. Nincs búcsúcsók. A levegőben szivárvány rezeg, Boa Vista zuhogó vizeinek permete rajzolta.

– Lucas.

Már félúton van az állomás felé.

– Lucas!

*

– Bejöhetek?

„Lucas, kérlek, ne. Nem győzöl meg.”

„Nem akarlak meggyőzni.”

Ott áll Jorge ajtajának kamerája előtt: mintha minden egyes csontja apró darabokra tört volna, akár a regolit második rétege, és csakis az akarata tartja egyben a testét.

„Gyere be! Jaj, gyere csak be!”

Nem beszél, nem enged egyetlen szót sem kiszivárogni a benti pusztulásból, de Jorge magához húzza, átöleli, megcsókolja. Csak tartja a karjában. Sokáig tartja az aprócska, büdös szobában, az aprócska ágyon.

Lucas utána a hasára hajtja a fejét. Zenészhez képest edzett: felhangolt és feszes.

A lakás egy szerencsétlenség: magasan van a Santa Barbara quadra szarufái között, a helyiségei kicsik és zsúfoltak, a levegője sokszor használt. Az ágy teljes egészében kitölti az egyik szobát. A gitár a falon lóg, ikon, vagy egy másik szerető módjára figyel. Lucas kellemetlenül érzi magát tőle – küklopszszem a hanglyuk, esetleg elborzadva kitátott száj.

– Édesanyád él még?

– Nem. Meghalt az Arisztarkhosz-rengésben. – Érzi Jorge szavai, lélegzése és szíve finom ritmusát. – Nektek dolgozott. Szelenológia. Holdkőzetek és por.

Enyhe rengések rázzák meg időről időre a Holdat: az árapályhatásból eredő feszültségek, ütközések utórezgései, hőtágulás, ahogy a hideg kéreg felmelegszik a nap fényében. Szelíd remegések, hosszan elnyúló lassú holdlökések, emlékeztetni a bőrében lévő féregjáratokban kúszó-mászó embereket, hogy nem holmi halott kőkoponyában vannak. Megzörrentenek mindent, felkavarják a port. Néhány holdnaponta egyszer nagyobb erejű rengés: húsz-harminc kilométer mélyen történő mozgások, amelyektől az emberek felhagynak a dolgaikkal föld alatti városaikban, amelyek megrepesztik a falakat és a gázszigeteléseket, leszakítják a vezetékeket és kettétörik a síneket. Ilyen rengés omlasztotta be a Corta Hélio karbantartó és kutatóállomását az Arisztarkhosznál, amivel kétszáz embert temetett el. Olcsó, sebtében felállított állomásról volt szó. Néhány kárpótlási ügy még most is folyamatban van a Clavius-bíróságon.

Lucas elfordítja a fejét, hogy Jorgéra nézhessen.

– Sajnálom.

– Szerencsés vagy – mondja erre. – Szerencséd van, hogy megvan még.

– Tudom. És gondoskodom róla, megvédem, és én leszek, aki ott ül majd mellette és fogja a kezét.

– Szereted?

Lucas felül. Harag villan a tekintetében, és Jorge egy pillanatra megijed.

– Mindig is szerettem.

– Nem lett volna szabad ezt megkérdeznem.

– De igen. Soha senki nem kérdezte meg tőlem eddig. Minden héten elmegyek, meglátogatom a mamãe-mat, és senkinek nem jut eszébe megkérdezni, azért teszem ezt, mert kötelességem, vagy mert szeretem? Rafa az, aki szeret. Lucas Corta? Ő a fekete fiú. Az ármánykodó. Lucasinho, a fiam, a világot jelenti a számomra. Az a fiú egy csoda, egy kincs. De amikor beszélek vele, nem tudom elmondani neki. Az egész valahogy eltorzul. Félremegy. Rosszul cseng, amikor kimondom. Miért ilyen egyszerű a világban a Rafáknak?

Lucas az ágy szélére ül. A szoba annyira kicsi, hogy csupasz talpa a nappaliba lóg át.

– Legalább azt engedd meg, hogy Királynőben rendes lakást kerítsek neked.

– Rendben.

– Túl gyorsan mentél bele.

– Zenész vagyok. Az ingyenszállást soha nem utasítjuk vissza.

– Szeretnék majd elmenni meghallgatni téged. Valamikor.

– Valamikor. Még ne. Ha nem gond.

– Így lesz.

Jorge visszahúzza magához Lucast az ágyba, és a Corta odakucorodik hozzá, hasa a hátához, golyói a fenekéhez érnek, ártatlanul, és néhány másodpercre mindenféle múlttól és jövőtől, történelemtől és felelősségtől mentesen.

– Énekelj valamit – suttogja Lucas. – Az „Aquas de Marco”-t.

*

Marin Olmstead főszakács rosszul van. Marin Olmstead főszakács nincs rosszul. A szakácskodás a világ legkevésbé egészséges foglalkozása: a munkaidejük beteges, a munkavégzésük helyszíne zsúfolt, kellemetlen, tele van gőzökkel és kipárolgásokkal. Módszeresen visszaélnek a testük erőtartalékaival. De soha nem mennek egy nap szabadságra sem, nem hagyják magára a konyhájukat. A főszakácsok soha nem betegszenek meg. Amikor Marin Olmstead megkéri Arielt, vegye át a helyét, mert lebetegedett, és számoljon be ő a Fehér Nyúl Pavilonja véleményéről a holdsas Sasfészkében, a Corta lány pontosan tudja, hogy egy jó nagy hazugságról van szó. Jonathon Kayode szeretne vele beszélgetni.

A biztonsági átvizsgálás egyáltalán nem feltűnő, és abban a pillanatban megkezdődik, hogy Beijaflor motót rendel a Sasfészekhez. Mire a taxi az emelőhöz rögzül és felkúszik az Antares csomópontjának délnyugati falán, Arielt és Marinát is alaposan átnézték és átvizsgálták mindenféle műszerrel. Kabátkát és kalapot viselő elegáns komornyik kéri Arielt, hogy kövesse, fölfelé a teraszos kertek között.

A holdsas a narancs pavilonban teázik éppen. Sasfészke lépcsőzetes kertek közé elhelyezett, összesütött üvegből álló kioszkok és szép kilátást biztosító kis épületek sora, mindegyik egy-egy szín tematikáját követi. A narancs pavilon szabályosra nyírt citrusfélékből álló kert peremén helyezkedik el: narancs, kumkvat, bergamott, amelyeket egytől egyig emberi léptékűre kicsinyítettek az AKA genetikusai. Döbbenetes a látvány: a Sasfészek félúton helyezkedik el a központi kupolás építményben, ahol összeérnek az Antares quadra lakókörletei. Elég magasan, hogy meglegyen a panoráma, de elég alacsonyan ahhoz, hogy még arisztokratikusnak számítson. Arielnek elakad a lélegzete: most kilép az örökkévalóság peremére. Az Antares quadra nyolc órával a Vízöntő quadra mögött jár, és a napfény csíkja most ébred fel, arany sugarakkal pásztázza végig teljes hosszában az öt proszpektet. Fények ragyognak a szürkületben porosan, akár a csillagok. Ez a látvány csakis és kizárólag a sas előjoga.

– Üdvözlöm, Corta tanácsadó asszony. – Jonathon Kayode leszakít egy bergamottot. Ujját a zöld héjba vájja, illatos lé spriccel ki a nyomán.

– Szagolja meg.

Ariel a gyümölcs fölé hajol.

– Nem tudnám jellemezni.

– Lehetetlenség, igaz? Érzetek és érzések, nincs mód kifejezni őket másként, csakis saját magukkal. – Eldobja a gyümölcsöt. Ariel nem látja, hová esik. Még az is lehet, hogy átrepült a peremen. – Tessék csak.

A sas kicsiny, kupolás pavilonra mutat a központi rotunda peremén: épp csak akkora, hogy elfér benne egy alacsony asztal és két pad. Ariel elrendezi alsószoknyái rétegeit. Ma Dior-féle körszoknyát visel, csatos bőrszíjjal, könnyen libbenő anyagból – ordító nőiessége szándékos megtévesztés. A komornyik mentateát hoz a sasnak, pompásan száraz martinit neki. Valamelyik quadrában úgyis éppen most van koktélidő. Ariel kicsapja e-cigijét.

– Szabad?

– Csak tessék.

Máris rengetegen vannak az égen: drótkötélpályás kabinok lendülnek át a szakadék fölött, biciklik és robogók suhannak végig a felüljárókon, egészen magasan, a szegények városában alakok szaladnak végig a kötélhidakon. Drónok és repülő emberek száguldanak át az aranyos levegőn.

– Elnézést kérek, amiért nem jutottam el édesanyja születésnapjára. Hiányozni fog a világnak a Corta Hélio éléről.

– Édesanyám igencsak távolságtartó volt a világgal, ezért erősen kétlem, hogy nagy lesz a siránkozás a Gupshup-hálón.

– Magával ellentétben – mondja Jonathon Kayode. Ariel most először érzi, mekkora ember is valójában: a Földről származó a súlya, az izmai. Kissé megijedt tőle.

– Vágjon bele, mit is akar – mondja inkább a Corta. – Mit akar valójában?

Kayode mosolya egész világokat kápráztathatna el. Leteszi a teáspoharát, és kedélyesen összecsapja a tenyerét.

– Micsoda pimaszság! Esküvőt akarok.

– Mindenki számára nagyszerű szórakozás.

– Corta–Mackenzie-esküvőt akarok.

– Hoang Lam Hung Mackenzie és Robson Corta között érvénytelenítettem a nikáhot a fiú szexuális jogaival kapcsolatos szülői hanyagságra hivatkozva, Luna pedig csak ötéves.

– Lucasinhora gondoltam, Denny Mackenzie-vel.

– Bryce egy másik kis árvája.

– Úgy van.

– Szeretné, ha én mondanám el, mit szól ehhez Lucas?

– Lucas igent mond majd, miután maga elmagyarázta neki, hogy ha nem megy bele, utasítom a HFV-t, eljárásrendi szabálytalanságok miatt vizsgálja felül a Mare Anguisra vonatkozó engedélyt.

– A Corta Hélionak igen mély zsebei vannak.

– De nem feneketlenek. Mégis mennyi van a hadikasszájukban, ha ideiglenes kiviteli tilalmat szabunk ki a hélium–3-exportjukra, csupán a vizsgálat végéig?

– Mennyi ideig is marad még ezen a bájos helyen, miután a Földön megszűnik a világítás?

Jonathon Kayode előrehajol és megfogja Ariel kezét. Puha és nagyon meleg a tenyere.

– De ebből semminek nem kell megtörténnie, Ariel. Lucasinho hozzámegy Denny Mackenzie-hez. Még az is működik, hogy te írd meg a nikáhot. És ezzel béke lesz a Corták és a Mackenzie-k között. Dinasztikus célokat szolgáló házasság. Békét akarok, Ariel. Nyugodt Holdat. Tudom, hogy mit műveltetek a Mackenzie Művekkel egyetemben a Mare Anguisban. Nem tűröm, hogy cégháború legyen az én világomon. A házak egyszerűen egyesülnek. Két szépséges herceg. Még lakást is biztosítok nekik itt, az Antares rotundában, hogy egyik oldal se tarthassa meg őket magának.

– Két szépséges túsz.

– Ariel, ez igazán alattomos volt. Hány nikáhot készítettél eddig?

A nő szippant egy nagyot az e-cigijéből. Martinija érintetlenül áll az alacsony asztalon.

– A Mackenzie Műveket is hasonló megtorló intézkedésekkel fenyegeti?

Mostanra beköszöntött a reggel, egy újabb szépséges nap az Antares quadrában.

– Néha megfeledkezem arról, mennyire új is a családod a valódi politikában.

Ariel lassan kifújja a felfelé kanyargó kék párát. Kiszáll az elképesztő mélység fölé, az emelvények és sorok, a támpillérek és oszlopok fölé, a sziporkázó Han Jing tér irányába.

– Baszd meg, Jonathon!

– Azt akarom, hogy vidd el ezt az üzenetet édesanyádnak.

– Nem vagyok az anyám besúgója.

– Igazán? Szerintem pedig nagyon is ravasz kis pókocska vagy.

– Ha tehetek az enyéim javára, tenni is fogok.

– Persze. Teljesen erkölcsösen cselekedtél. Csakhogy tudom, hogy a Mare Anguis-tipp nem a Fehér Nyúl Pavilonján keresztül érkezett.

Ariel közömbösen megissza első kortyát a martiniból. Szeretné, ha kővé dermedt szíve újraindulna ezzel. A fickó tudja. Valld magadat bűnösnek! Alkudozz! Kesztyűs keze rezzenés nélkül teszi vissza a poharat.

– A Holdlakók Társasága nem ütközik semmilyen törvénybe. Az istenek óvjanak attól, hogy bármikor is legyen ilyen! A túl sok törvény rossz igazságszolgáltatást hoz magával. Még csak összeférhetetlenségről sincs szó.

– Viszont velem, a HFV-vel egyáltalán nem fér össze. Itt nem polgárok vannak, hanem ügyfelek. Ezt soha ne felejtsétek el! A röpirat, amihez a nevedet adtad: érdekes. Nagyon érdekes. És teljesen jelentéktelen: politikaelmélet?! Idefenn gyakorlatias emberek élnek. A szokásos médiamunkások majd elolvassák. De ha olyan témákhoz kezded el kötni a nevedet, amik tényleg érintik az embereket, mint amilyen például a négy elem, hát, az bizony nyugtalansághoz, sőt pánikhoz vezethet. A HFV nem huny szemet ilyesmi fölött. Szeretnél majd bíró lenni. Ne is tagadd, Ariel! A becsvágyad csodálatos, de soha ne feledd, a Clavius-bíróságon a Holdi Fejlesztési Vállalat adja a kinevezéseket.

– Jonathon, újra csak azt mondom…

– Basszam meg magam. Beszélj anyáddal. Győzd meg a bátyádat. Hívjatok meg az esküvőre. Legyen nagy. Imádom a nagyszabású esküvőket.

Érkezik a komornyik – a fogadásnak vége. Jonathon Kayode leszakít még egy bergamottot a fájáról és olyan finom mozdulattal adja át, mintha csecsemő, vagy egy szív lenne.

– Ezt vidd magaddal. Tedd le az otthonod közepére, és az illata betölti majd az összes helyiséget.

*

Lehet a Modi-féle fogadás, vagy a ’79-es tanulócsoport találkozója, csakhogy öt nap alatt ez már a tizedik esemény, már fél kettő, és Marina az otthonára, az ágyára vágyik, annyira vágyik rá, hogy mindjárt sírva fakad. Jacques Fath tervezte kosztümben ül a bárpultnál a teáspohara társaságában, tekintetével követi Arielt, ahogy egyik csoporttól a másikig, egyik beszélgetésből a másikba halad. Ugyanazok az arcok, ugyanazok a témák. Nyomasztó ez az elcsépeltség. Úgy gondolja, hogy ez valami képesség. Biztosan nem az a lényeg, amit mondanak, hanem az, hogy ki mondta, és kinek. Próbálkozik, hátha talál akár egy milliméternyi enyhülést vörös, tűsarkú körömcipőjében. Kipréseli magát a magassarkúból – a megkönnyebbülés annyira nagy és annyira azonnali, hogy az már fáj. A lába bedagadt, megkínzott, izmai végre megpihennek a feszes topogás után, és kis híján felkiált. Elfintorodik, úgy húzza fel a két puha, sarok nélküli balettpapucsot.

Ariel szellőként suhan át kíséretén.

Marina felnéz, miközben a csodálatosan kedves lábbelit húzza fel, és meglátja a kést. A kés lehetőségét – a kézmozdulatot, a ruha felhúzódását, a fém villanását a kíséret tagjai között. Kést. A lendületet.

A szúrást.

Holdbélaizmok. Előreveti magát a székből. A lendülettől átrepül a helyiség negyedén. Akkor csapódik a támadóba, amikor Ariel Corta szíve felé döf a késsel. Leveri a lábáról, és a szúrás így félrecsúszik. A penge áthatol a Givenchy-féle selyem rétegein, a fűzőn, bele a nő hátába. Vér. A vér magasba és lassan lövell ki a Holdon. Ariel összeesik. A támadó megtántorodik, és újabb szúrásra készül. Holdi születésű férfi, magas, vékony, gyors – gyorsabb Marinánál. Fogást vált a markolaton. Marina a hülye ruhájától nem fér hozzá a fegyvereihez. Keres valami gyilkos eszközt a keze ügyében lévő dolgok közül, talál is. A támadó előreszegezett pengével érkezik. Marina minden erejét beleadva szúr az e-cigivel, egyenesen a másik álla alá. Teljes hosszával. Ökle megrándul, ahogy a borostához ér. Csont ropog. Az e-cigi hegye kibukkan a férfi koponyája tetején. A támadó rángatózni kezd. Marina csak tartja az e-cigit, tartja szilárdan, ott tartja a rászúrt férfit, tartja vele a szemkontaktust is, amíg nem biztos benne, hogy minden élet eltűnt a másikból. Elengedi a lándzsáját. A test oldalára rogy. Vér csorgott végig az e-cigi titánium tüskéjéről Marina kezére. Vér fröcskölte be az arcát és a ruháját Ariel sebéből. A Corta sötétlő tócsában hever: zihál, meg-megrándul. A kíséret örökké tartó körben áll, úgy néz le rá. Meg vagyunk döbbenve. Aggódunk. Fogalmunk sincs róla, hogy mit kellene tenni.

– Orvost! – üvölti Marina. Ariel mellé térdel. Hol kell lenyomni, hol kell lefogni, hogyan lehet elállítani ezt a vérzést? Mennyi vér! Bőr és hús lebenyei.

– Orvost!

Mindvégig itt volt, ült és várta, hogy behívjam, közben hallgatta a történeteimet, a kitéréseket, és mosolygott, mert én vagyok a mérnök, én vagyok az, aki elvben csupa komolyság, aki csak a lényeggel foglalkozik. Mindig végtelenül türelmes volt. Carlos, várnod kell még egy kicsit! De már nem sokáig.

Achi elment, és soha többé nem láttam, nem is beszéltem vele. Dolgoztam. Rengeteg dolgom volt. Nem volt időm arra, hogy bárki hiányozzon. Nézzék csak meg a termelékenységemet! Egyáltalán nem hiányzott. Jó is volt, hogy elment – a szerelem csak elvonja az ember figyelmét. Nekem üzletet kellett felépítenem.

Annyira elfoglalt voltam, hogy lemaradtam a saját holdfordulómról.

Ez így nem igaz. Az sem igaz, hogy nem hiányzott Achi. Annyira hiányzott, hogy az már fájt – vákuum volt bennem. Hiányzott a drága komolysága – az apró figyelmességei, amilyen a reggelente az ágyam mellé tett tea, vagy az, hogy szépen és tisztán kikészítette a felszíni öltözetemet. A rendszeretete, amikor én trehány voltam, az érzékenysége az apró részletek iránt, ahogy mindig kiigazította a dolgokat, bármilyen lakásban, hotelben, vagy akár egy fülkében voltunk – mindig pontosan a helyiség falaira merőlegesen helyezett el mindent. Az, hogy képtelen volt megérteni a vicceimet, vagy kiejteni a portugál szavakat. Annyi minden! Elfojtottam az összes emlékemet, nem is foglalkoztam velük, mert ha rá gondoltam, akkor eszembe jutott az a rengeteg minden, amit örökre elveszítek itt, a Holdon. A szabadban vett lélegzet. A napfény melege a meztelen arcomon. Felnézni a nyílt égre. A láthatár – a Hold a világ peremén, amint ezüstösvényt vet az óceánra. Vízből és nem porból lévő tengerek. A szél: hallgasd csak!

Megszállott módjára dolgoztam: modelleztem, rajzoltam és terveztem. Működik majd. Egyszerű. Csakhogy a munka egy ponton túl megfekszi az ember gyomrát és lelkét. Elmentem lazítani. Adriana Corta-módra lazítani. A régi bányásziskolai társaim a DEMIN-ből büszkék lettek volna rám. Végigmentem az Orion quadra mind a tizenkét bárján. A kilencediknek beestem az ajtaján. A tizedikre fogadásokat kötöttem, milyen magas tornyot tudok építeni a pulton a rövidekhez való poharakból… tizenöt szintes lett. A tizenegyedikre egy fülkében voltam, homlokomat összedugva beszélgettem ezzel a cuki, nagy szemű Santos fiúval, és kifecsegtem neki az összes tervemet és elképzelésemet, ő meg nézett azzal a tágra nyílt nagy szemével, és úgy tett, mint akit érdekel. A tizenkettedikig nem jutottam el. Ágyba bújtam a nagy szemű Santosszal. Nyamvadt szerető voltam: egész éjjel sírtam. Volt annyira aranyos, hogy velem együtt sírt.

A holdfordulóm után sokáig nem hívtam fel a családomat. Attól féltem, hogy rájövök, rettenetes döntést hoztam, olyat, amit nem tudok meg nem történtté tenni. Aztán arra gondoltam, hogy az emberi történelem nagyobbik részében a migráció egyirányú út volt, kivándorlás. A régi portugál családok temetést tartottak a Brazíliába induló, új életet kezdő gyermekeiknek. A szabad akarat megnyugtatásul szolgáló tündérmese – az élet egy sor ajtó, ami csak az egyik irányba nyílik, és az ember soha nem térhet vissza. Ilyen a világ, és a lehető legjobb módon kell élni benne. Viszont nagyon sokat hallgattam óvilági zenét, azt, amit édesanyám úgy szeretett és énekelgetett a házban, és olyan volt, mintha odalentről, a kék bolygóról szállt volna fel, hogy aztán rátelepedjen az új tájra. Nem a szürke dombokra, a rézsűkre és barázdákra, hanem az emberekre. Az egyetlen szépség a Holdon az ember.

*

Úgyhogy onnantól kezdve holdi nő voltam. Elköteleztem magamat egy új világ, egy új élet mellett. Volt ötletem és volt pénzem… ha az ember kivándorol, akkor megkapja a visszaút költségét, leszámítva a fennálló tartozásait és az elkerülhetetlen költségeket. Konvertibilis HFV-kötvényeket vásároltam: biztonságos, tartós, és jó a hozama. Volt egy egész istállónyi jogi és tervező MI-m, meg egy modellem, amit már alig vártam, hogy kipróbálhassak a való világban. Ötletem viszont nem volt. Pontosabban fogalmazva, fogalmam sem volt arról, hogyan változtassam ezt az egészet üzleti vállalkozássá. Nem volt tervem. Másféle mérnöki tervezés volt ez, mint amihez én értettem – hogyan kell megtervezni egy vállalatot és gondoskodni arról, hogy működjön.

Aztán találkoztam Helennel. Láthatatlan hálót vetettem ki a lehetséges pénzügyi igazgató megtalálására… a családom soha nem bánt jól a pénzzel, és ez alól én sem voltam kivétel. Az egész kiválóan fedetten működött: kódolt üzenetekkel – ez még azelőtt történt, hogy léteztek a famulusok – és az utolsó pillanatban más helyre áttett titkos találkozókkal teaházakban. Nem kockáztathattam, hogy a Mackenzie Művek rájöjjön a tervemre. Azt hihetnénk, hogy valami vad világban élünk mostanság – ez semmi ahhoz képest, amilyen az úttörő években volt. Viszont itt volt ez a nő Portóból, és értette a dolgát, tudta, milyen kérdéseket kell feltenni és milyeneket nem, de… elmondhatom? Az ok, ami miatt végül úgy döntöttem, hogy beveszem, hogy beszélt portugálul. Tudtam angolul, és akkor épp tanultam a globót – akkoriban kezdett elterjedni általános nyelvként, főleg azért, mert a gépek megértették az akcentust –, de vannak olyan dolgok, amiket az ember csak a saját szavaival tud elmondani. Tudtunk beszélgetni.

Azóta is vele dolgozom nap mint nap. Ő a legrégebbi és legkedvesebb barátom. Soha nem okoz csalódást, pedig tudom, hogy én már sokszor csalódást okoztam neki. Azt mondta, pénzről ne beszélj. Soha. Semmit ne fizess, amíg azt nem mondom neked. Soha. És kell egy projektvezető. És történetesen tudok is egyet, egy brazil fiút, egy paulistanót, aki három hónapja van idefenn.

És ez volt Carlos.

*

Hű, micsoda egy beképzelt rohadék volt! Magas, jóképű és vicces, és ezt tudta is magáról. Benne volt az a paulistano felsőbbségesség: jobb oktatás, jobb kaja, jobb zene, jobb munkamorál. A cariocák a parton éltek, és csak üldögéltek együtt egész este, iszogattak. Soha egy fikarcnyi melót se végeztek. Egy bárban találkoztunk, sirataki tésztát ettünk. Meglepődik, hogy emlékszem a sirataki tésztára. Mindenre emlékszem arról a találkozóról. Az 1980-as évek hétköznapi viselete volt a menő, úgyhogy chino nadrág volt rajta hawaii inggel. Akármit mondtam, úgy kezelte, mintha nem hallott volna még ennél nevetségesebbet. Beképzelt volt, idegesítő és szexista, és elképesztően felbosszantott. Kicsit utáltam is.

Azt mondtam:

– Általában a nők meghallgatása jelent gondot, vagy csak rólam van szó?

Aztán a következő órában elém tárta az üzleti tervet, amiből a Corta Hélio alapjai lettek.

Milyen remek mulatság is volt, amikor csak kergettük az álmainkat keresztül-kasul a Holdon! Egyedül az istenek a megmondhatói, hogy sikerült levegőnél maradnunk. Az utazás-visszatérítés szép pénz, de úgy kifolyik az ember kezéből, akár a homok, még akkor is, ha a pénzügyi igazgatója és a projektvezetője csak a négy elemet kérik, és barátoknál, a padlón alszanak. A találkozók, az üzleti ajánlatok, a prospektusok, az ígéretek. A visszautasítások, a felismerés, hogy jobb egy gyors nem, mint egy lassú talán. Az izgalom, amikor elkaptunk egy valódi, igazi befektetőt, és megízleltük az egységeit. Világosan megmondtam: nem akartam földi befektetőket és betétkezelő befektetőket, nem akartam olyan lenni, mint a Szunok, akik állandóan küzdenek azért, hogy kikerülhessenek Peking irányítása alól. Olyan szerettem volna lenni, mint a Mackenzie-k. Az egy valódi holdi vállalat volt. Bob Mackenzie eladta minden földi érdekeltségét, a tőkét áthelyezte a Holdra, és azt mondta a családja többi tagjának: a Mackenzie-k mostantól a Holdon élnek. Gyertek fel, vagy kiszállás. Én is elköteleztem magamat a Holdnak: soha nem térhetek vissza a Földre, nem akartam, hogy a Föld jöjjön el hozzám. Vásárlók lehetnek, de tulajdonosok nem. A Corta Hélio az én gyermekem lesz. Helen de Braga a legkedvesebb barátom, az igazgatótanács tagja, de soha nem tartozott a tulajdonosok közé.

Helennel dolgoztunk a pénzen, és közben Carlos létrehozta a prototípust és magát az üzletet. Akkoriban jóval kisebb hely volt a Hold, nem építhettünk és próbálhattunk volna ki egy kitermelőegységet csendben: mire lezárjuk a sisakot, az egész híre már oda-vissza megjárta volna a túloldalt is. Úgyhogy elmentünk a túloldalra, és felfogadtunk néhány tanszéket az egyetemen. Akkoriban nem is volt még ott egyetem, nem volt sokkal több egy obszervatóriumnál, a halálos kórokozók kutatásával foglalkozó előretolt állásnál. Ha bármi balul üt ki, ez volt a legmesszebbi pont a Földtől, ahol ki lehet dobni és kemény sugárzással borítani az egész helyet. Az alagutak túlságosan is közel húzódnak a felszínhez – minden éjjel elképzeltem, ahogy a sugárzás végigsöpör a petefészkeimen. Egész végig köhögtünk. Lehet, hogy a por miatt, de mi úgy sejtettük, hogy a kórokozókkal foglalkozó laboratórium aprócska ajándékáról van szó.

Carlos megépítette a kitermelő prototípusát. Azt mondom, „megépítette”, és ezzel arra célzok, hogy felbérelte a szerződéses munkaerőt, a botokat, a minőség-ellenőrző csapatokat. Megmutatta, én pedig azt mondtam, nem-nem-nem, ez nem fog működni, ez nem elég szilárd, nem elég hatékony az eljárás – mi a helyzet a karbantartónyílással? Úgy veszekedtünk, mint az őrültek. Úgy, mint egy házaspár. De még mindig nem szerettem. Ezt el is mondtam Helennek. Újra meg újra meg újra. Biztosan a falra mászott tőlem, ahogy azt hajtogatom, mennyire hülye, pökhendi és csökönyös ez a fickó, de soha egyszer se mondta nekem, hogy fogjam már be a számat, és feküdjek le vele. Mert teljesen bele voltam bolondulva. Akkor sem különbözhetett volna jobban Achinál, ha akarta volna. Achi barátból lett szerelem. Carlos lehetett volna szerető, de barát soha. Egészen másféle vonzalom működött, sehogy se volt jó, és nagyon, de nagyon, de nagyon is valóságos volt. Elképzeltem, milyen lenne az ágyban. Elképzeltem meztelenül, elképzeltem, ahogy valami hülyeséget, egyáltalán nem jellemző és nagyon romantikus dolgot tesz, például a tervrajzok fölé hajol, hogy lássa, mégis mit akar ez a bosszantó nőszemély, és közben időről időre megcsókol. Beszóltam neki. Szerintem meghallotta. Hogy működik ez a vonzalom dolog?

*

Elmondom, hol csókoltam meg először Carlost: egy kis kupolában a Mare Fecunditatisban, amelyet nekem épített. Még csak kupola se volt, csak néhány, regolittal megtámogatott kocsifülke, amelyeket az éles tesztekhez használtunk állomásnak. Szétszedtük a prototípust, és BALTRAN-nal, jelöletlen ládákban átszállítottuk a túloldalról. Egyik ugrás a másik után, hogy az egész véletlenszerűnek tűnjön, mégis mind ott kötött ki, ahol mi akartuk, akkor, amikor akartuk. Aztán kocsival kivittük mindegyiket a kis bázisunkra, és a csapatunk összerakta az egészet valahol az isten háta mögött kettővel, ahol soha senki nem keresne minket.

Mostanra úgy égettük a pénzt, akár a levegőt. Épp csak anynyink maradt, amennyi elegendő volt egy éles próbára, kis igazításra, meg VIP-jainkra. Működnie kellett. Összebújtunk a fülkénkben, néztük, ahogy a kitermelő végigmorajlik a tengeren. Beindítottam a kitermelőfejeket, a szétválasztócsavarokat. Aztán feltoltam a kitermelő karját, mire a tükrök elfordultak, felfogták a napfényt és a kitermelőre irányították, én pedig könnyekben törtem ki. Soha életemben nem láttam még ennél nagyszerűbbet.

Egy óra működés után kaptuk meg az első eredményünket. Szerintem az alatt a hatvan perc alatt egyszer sem vettem levegőt. Gázszínképmérő-eredmények: hidrogén. Víz. Hélium–4. Szén-monoxid. Szén-dioxid. Metán. Nitrogén, argon, neon, radon. Gáznemű anyagok, amiket el tudunk passzolni az AKA-nak és a Voroncovoknak. Nem ezt akartuk, nem is ezt kerestük, hanem azt a parányi csúcsot a grafikonon, ami sokkal-sokkal kisebb az összes többinél. Felnagyítottam a tengelyeket. Ott csoportosultunk a képernyő előtt. Ott van. Ott van! A hélium-3. Pontosan ott, ahol gondoltuk, hogy lesz, a várt arányban. Az édes, drága kis csúcs a színképen. Megvolt a hélium. Üvöltöttem, fel-le táncikáltam. Helen megcsókolt, és aztán sírva fakadt. Aztán megcsókoltam Carlost. Megcsókoltam Carlost újra. Megcsókoltam újra, és nem is hagytam abba.

Olcsó VTO-s vodkát ittunk összebújva az apró fülkénkben, és ostobán, veszélyesen részegek lettünk, aztán behúztam Carlost a hálóhelyemre, és némán, hevesen, vihogva szexeltünk, miközben rajtunk kívül mindenki más aludt.

Egy város fogant meg abban a hálózsákban. Az a két fülke, a regolittakaró évek és évtizedek alatt João de Deusszá vált.

*

Nem mentem hozzá azonnal Carloshoz. Rendesen meg kellett írni a nikáhot, és különben is, a Mare Fecunditatis után túl sok lett a tennivaló. Felhívtam a VIP-jainkat és lefoglaltam a jegyeket. Oda-vissza utak a Földről a Holdra, hat fő részére. Ketten az EDF/Arevától, ketten a PFC Indiától, ketten a Kanszaj Fusiontől. Hónapok óta győzködtem őket – videókonferenciák, prezentációk, üzleti ajánlatok. Tudtam, hogy meg akarnak szabadulni a földi hélium–3-at uraló amerikai–orosz kettős alól, amelyik magasan tartotta a fúziós energia költségét, és ezzel elfojtotta a fejlődést. Visszatért a kőolaj korszaka.

Ez volt a legnagyobb kockázatunk. A Föld három kisebb fúziós energiával foglalkozó vállalatának igazgatója utazik a Holdra egyszerre? Még a Mackenzie-k is kitalálhatják, miről van szó. A kérdés nem az volt, mozdulnak-e, hanem hogy mikor. Az egyedüli előnyünket az jelentette, hogy nem tudták, kik vagyunk. Még nem. Ha befejezhetjük a bemutatót, letárgyalhatjuk a megállapodást és aláírhatjuk a szerződést, mielőtt Bob Mackenzie szabadon engedi az embereit, akkor a Clavius-bíróság előtt megvédhetjük a szerződést.

Meridián legjobb szállójában helyeztük el őket. Gondoskodtunk a négy elemükről. A francia küldötteknek vettünk bort, az indiaiaknak whiskey-t, ahogy a japánoknak is. Amint mondtam, úgy égettük a pénzt, akár az oxigént.

A Mackenzie Művek aznap este talált ránk, mielőtt kivittük a VIP-kat a Mare Fecunditatisra. Üzenetet kaptam a fecunditatisi bázisunkról. Pornyelők a Mackenzie Művek logójával felrobbantották a kitermelő prototípusát. Megsemmisítették a gáztartályokat. Közelednek a bázis felé. A bázison vannak… több üzenet nem érkezett.

Emlékszem, ott ültem a szobámban, és fogalmam sem volt róla, mit csináljak. Ültem a szobámban, és nem tudtam, mit is érezzek. Teljesen zsibbadt voltam. Csak zuhantam. Mintha szabadesésben lettem volna. Okádni akartam. A kitermelő – minden munkánk, de több, ennél sokkal több, életek. Emberek, akikkel együtt nevettem, együtt ittam, együtt dolgoztam – emberek, akik sokkal inkább a családomnak számítottak a valódi családomnál. Emberek, akik megbíztak bennem. Azért haltak meg, mert megbíztak bennem. Én öltem meg őket. Rájöttem, hogy gyerekek voltunk. Azt játszottuk, hogy üzletet kötünk. A Mackenzie-k felnőttek, és ők nem játszottak. Gyerekekből álló keresztes hadjáratként meneteltünk a tudatlanságunk eredményébe. Ültem a szobámban, és elképzeltem a Mackenzie-embereket a liftekben, az ajtónál, az ablak előtt.

Carlos mentett meg. Carlos hozott le a szilárd talajra, Carlos volt a pont, amely magához vonzott. „Azzal nyerünk, hogy megszerezzük ezt a kitermelési megállapodást – mondta. – Azzal nyerünk, hogy felépítjük a Corta Héliot.”

Ez volt az első alkalom, hogy hallottam ezt a nevet.

Carlos a saját pénzéből fogadott fel szabadúszó biztonságiakat az embereink és a felszerelésünk mellé. A saját pénzemből foglaltam helyet a VIP-jainknak a holdpányvára, és elmondtam nekik, hogy változott a terv. Pányván átpördítjük őket a túloldalra, ahol ott állomásozik a hélium–3-kitermelő második prototípusa.

Carlosnak projektvezetői munkája első napján ez volt a kikötése: soha nem szabad egyetlen prototípust építeni.

Betettük a VIP-kat egy kapszulába, és áthajítottuk őket a Holdon, majd a következővel jöttünk mi is, és megmutattuk, mire képes a kitermelőnk. Aztán fogtuk a kitermelt héliumot, és begyújtottuk a Túloldali Egyetem LDX reaktorában.

Az utolsó filléreinkből jogi MI-ket fogadtunk fel, hogy fogalmazzák meg a kitermelési megállapodást, és még aznap éjjel alá is írtuk.

*

Nem ezek voltak az utolsó filléreink. Az egészen utolsókból Carlosszal kifizettük az MI-ket, hogy készítsenek házassági szerződést. A legutolsókból pedig lakodalmat csaptunk.

Mennyire olcsó volt és mennyire boldog! Helen volt a nyoszolyólányom, és rajta kívül csak a HFV tanúja vett részt rajta. Aztán elmentünk, és lefagyasztattuk a petéket és a spermát. Nem volt idő romantikára, se családra: birodalmat kellett felépítenünk. De szerettünk volna gyerekeket, egy egész dinasztiát, szerettük volna biztosítani a jövőt, amint felépítettünk egy olyat, amelyik biztonságos a számukra. Az pedig évekbe, évtizedekbe is beletelhet.

A Corta Héliot létrehozni semmiség volt a Corta Hélio felépítéséhez képest. Holdnapok teltek el úgy, hogy nem is láttam Carlost. Akkor aludtam, ettem, tornáztam és szeretkeztem, amikor lehetőségem volt rá, vagyis ritkán és kevésszer. Szövetségesekre van szükségünk, mondta Carlos. Igyekeztem kapcsolatokat építeni. A Négy Sárkány már hallotta a Corta Hélio nevét. A Szunok távolságtartók voltak, a saját terveik és politikájuk foglalkoztatta őket. A Voroncovok az űr felé fordították a tekintetüket, habár kedvező holdpányva-indulási árakat sikerült szereznem náluk. A Mackenzie-k az ellenségeim voltak. Az Aszamóák… meglehet, mert az üzletünk nem fenyegette az övékét, vagy talán mert mind a ketten üres kézzel érkeztünk ide és úgy értünk el valamit, esetleg mert együttéreztek a gyengébbel… szóval, a barátaim lettek. Most is azok.

Az olcsó üzemanyag biztos és állandó utánpótlásával a földi vásárlóim hamarosan olyan piaci pozícióra tettek szert, ami arra késztette a versenytársaikat, hogy üljenek le tárgyalni velünk, máskülönben becsődölnek. Nem sokkal ezután az amerikai és az orosz hélium–3-piac összeomlott. Legyőztem Amerikát és Oroszországot! Egyszerre! A Corta Hélio két éven belül monopóliumot ért el.

Érti már? Nincs unalmasabb annál, amikor a pénzről és az üzletről van szó. Felépítettük a Corta Héliot. Várost csináltunk a kis kunyhóból, ahol szeretkeztünk. Nagyszerű idők voltak. A lehető legnagyszerűbbek. Csak úgy kapkodtuk a levegőt izgatottságunkban. Eljött a pont, amikor a sikerünk megteremtette saját sikerességét. Egyszerűen abból lett pénzünk, hogy voltunk. A kitermelők felkanalazták a port, a holdpányva elküldte a fémdobozokat, hogy repüljenek a Föld irányába. Ott álltunk a felszínen, egymáshoz érintettük a sisakunkat, úgy néztük a Föld bolygó fényeit. Nevetségesen egyszerű volt. Bárki gondolhatott volna rá. Mégis én voltam az.

Látja, hogy keményít meg? A sok rohanásban, izgatottságban és munkában, munkában és még munkában elfelejtkeztem azokról, akik meghaltak odakinn, a Termékenység tengerén – a csapatomról, azokról, akik nekem adták magukat, és soha nem volt alkalmuk látni a sikert, sem osztozni benne. Az emberek azt mondják, a Hold kemény hely. Nem, az emberek kemények. Mindig az emberek azok.

*

Még mindig küldtem pénzt a családomnak. Gazdaggá tettem őket, ünnepelt személyiségeket csináltam belőlük. Benne voltak a Veja magazinban: Héliumos miasszonyunk nővére és bátyja. A Vaskezű, a nő, aki fényt hoz a világba! Csodaszép lakásuk, nagy autójuk, medencéjük, magántanáruk és biztonsági őreik voltak, én pedig egy nap azt mondtam, állj. Egyre csak elvettetek, elvettetek és elvettetek, vacsorázgattatok, buliztatok és meghíztatok az én pénzemen és nevemen, és soha egyetlen köszönő szót, egyetlen elismerést nem kaptam azért, amit idefenn tettem, a hála vagy a nagyrabecsülés legkisebb szikrája sem csillant meg eddig. A gyerekeitek, az unokahúgaim és unokaöcséim még az arcomat se ismerik fel. Vaskezűnek neveztek, hát jó, akkor itt van egy vaskézzel hozott döntés. Az utolsó ajándék a Holdtól. Biztonságos számlán egyszeri útra elegendő összegeket helyeztem el. Ha szeretnétek a Corta Hélio pénzét, dolgozzatok meg érte! A Corta Hélioval együtt. Kötelezzétek el magatokat, máskülönben egyetlen petákot se küldök többet.

Gyertek a Holdra! Gyertek, és csatlakozzatok hozzám! Gyertek, és építsünk egy világot, egy Corta-dinasztiát!

A családom egyetlenegy tagja sem élt az ajánlattal.

Megszakítottam velük a kapcsolatot.

Negyven éve nem beszéltem egyikkel sem.

A családom itt van. Ez a Corta-dinasztia.

*

Maga szerint kemény voltam? A pénz – az semmi, soha egyikük se lesz többé szegény. Gondolja, hogy hiba volt egyetlen szó, vagy akár megfontolás nélkül megszakítani a kapcsolatot velük? Mondhatnám az összes régi kifogást: minden csak alku kérdése – aki nem dolgozik, nem kap levegőt. A Hold megkeményít. Ez igaz, a Hold megváltoztatja az embert. Engem annyira megváltoztatott, hogy ha bármikor visszamennék a Földre, összeesne a tüdőm, a lábaim összecsuklanának, a csontjaim lemezekre hasadnának szét. És számít az a háromszáznyolcvanezer kilométer. Amikor az ember beszél az otthoniakkal, és hallja a két és fél másodpercnyi csúszást a válasz érkezése előtt, az eltávolítja. Ezt a szakadékot soha nem lehet áthidalni. Bele van építve a világegyetem szerkezetébe. Fizika, méghozzá szigorú fizika.

Negyven éve nem gondoltam rájuk. Most viszont igen. Sokat jár az eszem régi dolgokon – felmerülnek a múltamból, anélkül hogy előhívnám őket. Azt mondogatom magamnak, nem sajnálok semmit, de vajon tényleg így van?

Nem tehetek róla, de azon jár az eszem, hogy azok miatt az évek miatt van, amikor összeraktuk a céget – többet voltam fetöltőben, mint anélkül, ki-be ültem a kocsikba, fel-le mászkáltam a kitermelőkön, összebújtam Carlosszal abban a fülkében, közben áthatolt rajtam a sugárzás…

Előrehaladottabb, mint amit mondtam magának, nővér. Egyedül dr. Macaraeg tudja. Igen, Lucas elment az anyaházba: tud az állapotomról, de nincs tisztában a mértékével. Figyelje csak: milyen finomkodva fogalmazok. Előrehaladottabb, mérték. Érzem a halált, nővér, látom a kis, fekete szemét. Nővér, akármit is mond Lucas, akármivel is fenyegetőzik, ne mondja ezt el neki. Csak megpróbálna tenni valamit, és nem tehet semmit. Mindig bizonyítania kell. Én pedig megbántottam, de még mennyire nagyon megbántottam! Annyi mindent kell még helyretenni. Elfogy lassan a fény.

*

De még nem is meséltem el a késpárbaj történetét Robert Mackenzie-vel!

Ez egy legenda. Én magam is legenda vagyok. Nem hallott róla? Néha megfeledkezem arról, hogy utánam is jönnek nemzedékek. Nem is elfelejtem… hogyan feledkezhetnék meg az unokáimról? Inkább nem tudom elhinni, mennyi idő telt el azóta – hogy az emberek elfelejthették. Micsoda idők voltak!

Amint elég pénzünk volt saját biztonságiakat bérelni, a Mackenzie-k felhagytak a felszerelésünk elleni támadásokkal. Volt egy korábbi brazil flottatiszt – leszerelték, amikor Brazília úgy döntött, többé nem engedhet meg magának flottát. A tengeralattjárókon szolgált, és az volt az elmélete, hogy a hadviselés a Holdon teljes egészében tengeralattjáró-hadviselés. Az összes jármű nyomás alatt van egy ember számára halálos környezetben. Felvettem. Még mindig ő a biztonsági főnököm. Úgy döntöttünk, egy vakmerő húzással véget vethetünk a háborúnak. Megtámadtuk Olvasztót. A Mackenzie-k és a VTO nemrégiben fejezte be az egyenlítői egyest – Olvasztó mostantól folyamatosan képes volt ritkafémeket finomítani. Nagyszerű teljesítmény volt… még ma is az. El is felejtem, hogy nekem is szerepem volt benne, amikor felmondtam a Mackenzie Művekben és Voroncov sínkirálynő lettem a Corta Hélio megalapítása felé vezető úton. A terv Carlos fejében született meg: „megszakítjuk az egyenlítői egyest, és megbénítjuk Olvasztót”. Emlékszem az arcokra az asztal körül: döbbenet volt rajtuk, álmélkodás és félelem. Heitor azt mondta, nem lehet megcsinálni. Mire Carlos: „Meglesz. A te munkád, hogy megmondd, hogyan csináljuk.”

Hat kocsival csináltuk, két csoportban. Akkorra időzítettük a támadást, amikor a Mackenzie Műveknek egy fontos ritkafémszállítmányt kellett eljuttatnia Hsziaomiba. Carlos ment az első csapattal. Enyém volt a második. Nagyon izgalmas volt! Két kocsi tele tagbaszakadt, erős escoltákkal, egyben a robbantócsoport. Tulajdonképpen pofonegyszerű volt az egész. A Procellarum keleti részén ütöttünk rajta. Az escolták körülzárták a területet, a robbantócsoportok pedig egyszerre csaptak le a vonalra Olvasztótól három kilométerre lefelé és felfelé. Figyeltem, hogyan robbannak fel a töltetek. A sínek olyan magasra repültek, hogy azt hittem, keringési pályára állnak. Néztem, ahogy bucskázva-pörögve szállnak egyre messzebb, megcsillan rajtuk a napfény, és ennyire még soha semmi nem hasonlított a tűzijátékra a Holdon. Mindenki ujjongott és éljenzett, de én képtelen voltam rá, mert utáltam, hogy remek, zseniális mérnöki munka lett oda egyetlen szempillantás alatt. Olyan sínek, amiket talán én magam fektettem le. Utáltam, mert alighogy felépítettünk valamit, amire büszkék lehetünk, máris tönkretettük.

A kiváló húzás az volt benne, hogy mialatt mi menekültünk, nyomunkban a Mackenzie Művek kocsijaival, a második hullámos támadásunk húsz kilométerrel lejjebb és följebb is felrobbantotta a síneket. A VTO karbantartó csapatainak először ezeket a szakadásokat kellett megoldania, mielőtt helyrehozhatják az Olvasztóhoz közelebbieket. Még ha a VTO csapatai ott is vannak egy órán belül, Olvasztó egy hétig akkor is sötétben marad. Lemaradnak a szállítási határidőről.

Az Eddington zűrzavaros terepén sikerült leráznunk az embereiket.

A Procellarum keleti részén vívott csatát követően a Mackenzie Művek áttette támadásai helyszínét a Clavius-bíróságra.

Azt hiszem, szívesebben láttam volna a pengékkel és bombákkal vívott háborút.

A taktikájuk idővel változott, de a stratégiájuk világos volt és egyszerű: jogdíjakkal teljesen kivéreztetni a Corta Héliot. Pert indítottak ellenünk szerződésszegésért, szerzői jog megszegéséért, személyi sérülésért, vállalati károkozásért, plágiumért, kártérítésért a személyzet minden egyes tagja után, aki a támadás napján Olvasztón tartózkodott. Egyik per a másik, a harmadik után. Az MI-jeink a többségüket lesöpörték az asztalról, amint beadták, de minden egyes elutasított esetre az ő MI-jeik tíz másikat gyártottak. Az MI-k termelékenyek, az MI-k olcsók, de nincsenek ingyen. A bírók, akik személyében előzetesen megegyeztünk, végül úgy döntöttek, nem lehet több lényegtelen ügyben pert kezdeményezni, és hogy a Mackenzie Műveknek olyan, biztos lábon álló panaszt kell előtárnia, aminek a megnyerésére ténylegesen esélye van.

Megtették. Negyven esetben vádolták meg Adriana Maria do Céu Mão de Ferro Arena de Cortát a Mackenzie Művek szabadalmával való visszaéléssel a kitermelőről szóló terveimben.

MI-k, ügyvédek, bírók rendezkedtek be hosszú perre.

Én nem.

Tudtam jól, hogy ez rettenetesen elhúzódhat, és a Mackenzie Művek tiltó rendelkezési igényt adhat be az exportunkra, és minden egyes ilyen érvénytelenített rendelkezés után újabbat adhatnak be. Azt akarták, hogy büdösek legyünk. Porba akarták taposni a nevemet és a híremet. Azt akarták, hogy a földi üzletfeleink gyanakodjanak ránk, méghozzá annyira, hogy fontolóra vegyenek egy kis befektetést olyan hélium–3-kitermelésbe, amit már létező és jól működő, jó nevű vállalat végez, amelyik le is tudja szállítani az árut: a Mackenzie Fúziós Anyag.

Gyorsan és végleg véget kellett vetnem ennek.

Személyesen megnevezve kihívtam Robert Mackenzie-t, hogy párbajban szülessen meg az ítélet.

Egyetlen jogi tanácsadómnak se beszéltem róla. Nem mondtam el Helennek, nem mondtam el Heitornak, bár ő talán sejthette, mert megkértem, hogy tanítson meg egy-két fogást a késharcból. Nem mondtam el Carlosnak.

Van olyan, hogy az ember mérges, van olyan, hogy dühös, és van egyfajta mélyebb harag ezeken túl, amit megnevezni se tudunk. Sápadt, nagyon tiszta és nagyon fagyos. Úgy képzelem, ezt érzi a keresztény Isten a bűnök miatt. Ezt láttam Carlosban, amikor megtudta, mit is teszek.

„Ezzel vége – magyaráztam. – Egyszer s mindenkorra.”

„És ha megsérülsz? – kérdezte. – És ha meghalsz?”

„Ha a Corta Hélio meghal, akkor én is halott vagyok – mondtam. – Szerinted hagynak majd egyszerűen elmenni minket? A Mackenzie-k háromszorosan fizetnek meg mindenért.”

Aznap a fél Hold ott volt a bíróság arénájában, legalábbis így tűnt nekem. Kiléptem a harctérre, és nem láttam mást, csak arcokat, arcokat és még arcokat, körülöttem mindenütt, egyre feljebb és feljebb és feljebb. Az a sok arc, én meg egy rövidnadrágban voltam, amit futáshoz használtam, meg egy derékban véget érő felsőben, kezemben egy escoltától kölcsönkapott késsel.

Nem féltem, egy cseppet sem.

A bírók szólították Robert Mackenzie-t. A bírók újra szólították Robert Mackenzie-t. Utasították az ügyvédeit, hogy jöjjenek oda hozzájuk. Ott álltam a bírósági aréna közepén, kezemben egy másik nő késével, és felnéztem arra a sok arcra. Szerettem volna megkérdezni tőlük: „Miért jöttetek? Mit akartatok látni? Győzelmet vagy vért?”

– Szólítalak, Robert Mackenzie! – kiáltottam. – Védd meg magad!

Egyetlen szívdobbanás alatt tökéletes csend lett az arénában.

Újra szólítottam Robert Mackenzie-t.

És harmadszor is:

– Szólítalak, Robert Mackenzie! Védd meg magad, védd meg a nevedet, a vállalatodat!

Háromszor szólítottam, és végül egyedül álltam ott, a harctéren. A bíróság pedig valósággal felrobbant. A bírók ordítoztak valamit, amit senki nem értett a lármában. A vállukra emeltek, úgy vittek ki az emberek a Clavius-bíróságról, én pedig csak nevettem, nevettem és nevettem, kezemben a késsel. Nem is engedtem el egészen addig, amíg a szállóba nem értem, ahol a Corta-csapat főhadiszállása volt.

Carlos nem tudta, nevessen-e, vagy tomboljon. Sírt.

„Tudtad.”

„Egész végig – feleltem. – Bob Mackenzie soha nem verekedne meg egy nővel.”

A Clavius-bíróság tíz nappal később kidolgozta annak menetét, hogy párbajjal eldöntendő ügyekben miként lehetséges megbízott harcosokkal is részt venni. A Mackenzie Művek új pert próbált indítani. Nem volt bíró a Holdon, aki akár egy ujjal is megpiszkálta volna. Győzött a Corta Hélio. Én győztem. Kihívtam késpárbajra Robert Mackenzie-t, és győztem.

És mostanra senki nem emlékszik rá. Pedig legenda voltam.

*

Halál és szex, nem erről van szó? Az emberek szeretkeznek temetés után. Van néha, hogy temetés közben is. Ez az élet hangos ordítása. Csináljatok még több gyereket, még több életet! A halálra az élet az egyetlen válasz.

Legyőztem Bob Mackenzie-t a bíróságon. Ez nem volt halál – aznap nem –, de csodálatosan összerendezte és csatasorba állította a gondolataimat. A Corta Hélio biztonságban volt. Most jött el a dinasztiaalapítás ideje. Nekem elhiheti: nincs jobb afrodiziákum, mint amikor az embert kiviszik az arénából kezében a késével. Carlos képtelen volt levenni rólam a kezét. Mint egy megszállott. Egy nagy farokgép volt. Tudom, hogy egy öregasszonynak nem illik ilyesmit mondania. Akkor is az volt: egy dugni akaró bandita. Halálos. És csillapíthatatlan. És ez volt életem legjobb időszaka, az egyetlen, amikor hátradőlhettem és azt mondhattam, biztonságban vagyok. Úgyhogy persze, hogy azt mondtam: „csináljunk gyereket”.

Azonnal nekiláttunk meghallgatni a madrinhákat.

Negyvenéves voltam. Rengeteg vákuumot ittam, rengeteg sugárzást nyeltem, egy egész tengerre való port lélegeztem be. Csak az istenek tudják, vajon működtek-e még odalenn a dolgok, arról nem is beszélve, hogy képes lettem volna-e tisztességgel kihordani egy egészséges babát. Túlságosan sok volt a bizonytalanság. Nekem tervezett és kiszámítható megoldásokra volt szükségem. Carlos egyetértett velem: béranya kell. Megfizetett helyettes, aki jóval több lesz kibérelt méhnél. Azt akartuk, hogy ezek a nők a család részei legyenek, hogy átvegyék a gyerekgondozásnak azokat a részeit, amikre egyszerűen nem volt időnk, vagy – az igazat megvallva – nem volt kedvünk. A csecsemők fárasztóak. A gyerekek csak az ötödik születésnapjuk környékén kezdenek emberek lenni.

Legalább harminc fiatal, egészséges, jó karban lévő, termékeny brazil nővel beszélgettünk, mire ráleltünk Ivete-re. Így kerültem kapcsolatba a maguk rendjével. A brazil közösség azt mondta, beszéljek Odunlade mãe-val. Neki megvan a Holdra érkező összes brasileiro és brasileira családfája, genealógiája és orvosi adatlapja, hozzá még jó néhány argentiné, peruié, uruguayié, meg ghánaiaké, elefántcsontpartiaké és nigériaiaké is. Ő majd segít. Így is történt, én pedig megjutalmaztam a szolgálataiért, és, hát, a többit ismeri.

Elkészítettük a szerződést, átnézték a jogi rendszerei, Odunlade mãe is tanácsot adott, és megegyeztünk. Addigra már megtermékenyíttettünk néhány petét, és embriók lettek. Kiválasztottuk az egyiket, aztán megkérdeztük Ivete-et, hogyan szeretné ezt az egészet csinálni? Szeretne egyszerűen csak elmenni a klinikára beültetésre, vagy szeretne szexelni velem, vagy Carlosszal, esetleg mindkettőnkkel? Hogy személyes legyen, érzelmekkel és kötődéssel.

Két éjszakát töltöttünk egy hotelban, Dél Királynőjében, aztán beültették az embriót. Azonnal megtapadt. Odunlade mãe jól választotta ki a madrinhákat. Ivete eljött velünk João de Deusba, kapott tőlünk önálló lakást és teljes orvosi ellátást. Kilenc hónappal később megszületett Rafa. A pletykahálózatok tele voltak képekkel meg izgatott hozzászólásokkal – a képek joga Ivete díjazási csomagjának képezte a részét –, de az öröm nem volt őszinte. Éreztem a helytelenítés bűzét. Pótanyák: bérelt méhek. Vad szexszel töltöttek egy egész hétvégét együtt Királynőben, egy szállóban. Érti, édes hármasban.

*

Alig kezdődött meg Rafánál a hozzátáplálás, máris a következőt terveztem. Carlosszal nekiláttunk új madrinhát keresni. Ezzel egy időben megszülettek az első elképzeléseim erről a helyről. João de Deus nem volt alkalmas egy családnak. Most már vannak ott gyerekek, de akkoriban még igazi határváros volt, bányászváros: nyers, durva és vérbő. Eszembe jutott Achi búcsúajándéka. Könnyen megtaláltam a bambusz irattokot… tíz éve volt már, hogy elment. Milyen gyorsan eltelt! Vízesések és kőarcok – egy kert, amelyet a Hold szívébe faragtak bele. Mintha a jövőbe, vagy az én szívem legbelsejébe látott volna. Szelenológusokat fogadtam fel – megtalálták ezt a helyet, amely évmilliárdok óta rejtőzött a kőben, mint valami zárvány. Palota, gyerek, és egy másik, akit éppen akkor hoztak össze a meridiáni klinikán. Üzlet és név. Végre én voltam a Vaskezű.

Aztán megölték Carlost.

Hallotta, amit mondtam? Carlos nem meghalt. Megölték. Szándékosság volt benne. Céltudatosság és előre megfontoltság. Soha semmit nem bizonyítottak, de tudom, hogy megölték. Meggyilkolták. És azt is tudom, ki tette.

Elnézést. Elragadtak az érzelmek. Olyan régen volt… a fél életemet nélküle éltem le, mégis teljesen tisztán látom magam előtt. Jön, és egészen közel megáll mellettem: látom a pórusait… nagyon egyedi, személyes illata volt – édes, mint a cukor. Édes illatú cukorember. A gyerekei örökölték: édes izzadság. Hallom, hallom a halk sípolást, ahogy az orrán át veszi a levegőt. A letört fogát. Teljesen részletesen látom az egészet, mégsem tűnik valósnak. Épp annyira lehetetlen a létezése a számomra, mint Rióé. Éltem ott valamikor? Tényleg tapicskoltam a lábujjaimmal az óceánban? Olyan rövid ideig voltunk együtt. Három életem volt: a Hold előtti, Carlos, Carlos utáni. Három annyira különböző élet, hogy nem is érzem azt, mintha én lettem volna.

Még mindig nehéz beszélnem róla. Nem bocsátottam meg. A megbocsátás fogalmát sem értem – miért kellene felhagynom annak az érzésével, amit őszintén érzek, miért kellene elnéznem az igazságtalanságot? Miért kellene átvennem az összes fájdalmat, amit okoztak neki, és azt mondani: „ez mind nem számít, Carlos”? „Megbocsátottam.” Jámbor hülyeség. A megbocsátás a keresztények dolga, és én nem vagyok az.

Ötnapos ellenőrző körúton volt az új Mare Imbrium-i mezőkön. A kocsijában ellenőrizetlen nyomásvesztés történt a Kaukázusban. Ellenőrizetlen nyomásvesztés… tudja, hogy ez mit jelent? Robbanást. Negyven évvel ezelőtt volt, a gépeink nem voltak olyan jók, mint mostanság, de a kocsik már akkor is szilárd és tartós gépek voltak. Nem következett be bennük „ellenőrizetlen nyomásvesztés”. Megrongálták. Elég egy kis eszköz, a túlnyomásos belső már el is végzi a többit. Kimentem a Voroncovok egyik életmentő hajóján. A kocsi több mint öt kilométeres körzetben szóródott szét. Még annyi se maradt, hogy szénért újrahasznosítsák. Hallja a hangomat? Hallja, hogy mennyire színtelenül, összpontosítva beszélek, hogyan válogatom meg a szavaimat, mint a szerszámokat, pontosan és gyakorlatiasan? Még mindig ez az egyetlen módja, hogy képes legyek Carlosról beszélni. Emléktáblát helyeztem oda – lézerrel kivágott titániumból készült oszlopot. Soha nem rozsdásodik, soha nem színeződik el, soha nem fog elkorhadni, megöregedni. Korokon át áll majd ott. Azt hiszem, ez így is helyes. Az épp elég hosszú idő.

Te ölted meg Carlos Matheus de Madeiras Castrót, Robert Mackenzie. Megnevezlek. Vártál, türelmes voltál, amíg eljött a te időd, és kitaláltad, hogyan okozhatod nekem a lehető legnagyobb fájdalmat. Elpusztítottad azt, ami a legdrágább volt nekem. Háromszorosan fizettél vissza.

*

Három hónappal később megszületett Lucas. Soha nem szerettem annyira, amennyire Rafát. Elvették tőlem az én Carlosomat, és Lucast kaptam helyette. Nem tűnt tisztességes cserének. És ez nem helyes, ez nem igazságos, de az emberi szív ritkán működik igazságosan. Azonban Rafa volt az, aki hallotta, amint az ágya fölött elsuttogják az apja gyilkosa nevét – ő volt az, aki ebben az árnyékban nőtt fel, a szívében gyűlölettel. A Corták vágnak. A nevünkkel kezdünk és a nevünkkel is fejezzük be.

Rafael, Lucas, Ariel, Carlinhos: kis Carlos. Wagner. Nem tudtam kedves lenni ahhoz a fiúhoz. Az ember a fejébe vesz valamit, aztán körülnéz, és már egy egész élet eltelt, a gondolatból pedig hittétel lett. És Ariel… Miért is nem… Nincs értelme. Aki egyszer mérnök, az mindörökre az marad. Egy egész életbe tellett rájönnöm, hogy mások élete nem megoldandó probléma. A gyermekeim azok az eredmények, amelyekre a legbüszkébb vagyok. A pénz… ugyan mire tudjuk itt költeni a pénzt? Gyorsabb nyomtatóra, nagyobb barlangra? Birodalomra? Odakinn csak por van. Sikerre? Semmilyen más anyagnak nincs olyan gyors felezési ideje. De a gyerekeim: gondolja, hogy annyira erősen építettem, hogy kiállja a tízezer év próbáját?

Yemanja ezüst ösvényt vetett az óceánra, én pedig addig mentem rajta, amíg el nem értem a Holdra. Ezt szeretem az orixákban… a gyakorlatias bölcsességüket: nem kínálnak sokat. Nincs szentség, nincs menny, csak egyetlen lehetőség, amit csupán egyszer kapunk meg. Ha lemaradunk róla, soha többé nem tér vissza. Ha megragadjuk, egészen a csillagokig eljuthatunk. Ez tetszik. A mamãe-m pontosan tudta, hogy így van.

A történetemnek vége. Minden egyéb történelem. De tudja, mit? Nem voltam átlagos. Nem voltam Átlag Ágnes. Kivételes voltam.

Bocsásson meg, nővér! Vészhívásom van Yemanjától.

Az ember João de Deustól húsz kilométernyire halad át az első biztonsági körön. Lehet, hogy vonaton ül, esetleg buszon vagy kocsiban, vagy éppen BALTRAN kapszulában zuhan a 27. számú Fecunditatis fogadóhely felé, de a Corták biztonsági MI-je kikérdezi a járművét és az utasjegyzéket is elkéri. Az első buktatódrót olyan vékony, hogy az ember azt sem tudja, mikor haladt át rajta. Már ha nem bukik el benne.

A második kör nem is kör, hanem szint, mezeje João de Deus minden proszpektjét és emeletét, minden gyalogsávját és liftjét, minden csatornáját, csövét és aknáját beborítja. Kúszó-mászó-repülő botok, a hatalmas alagútásóktól és kőzetégetőktől a rovarméretű vizsgálódrónokig. Szemek, fülek, és csakis botoknál található érzékek fordulnak kifelé éberen.

A harmadik kör a biztonságiak, az éles körvonalú öltönyökben és kosztümökben lévő, még élesebb késekkel, és másféle, messzebbre ható fegyverekkel rendelkező férfiak és nők, akik hatástalanítani tudnak egy orgyilkost, legyen szerves vagy gép, mielőtt még hatótávolságba érhetne. Mérgek, drónok, sokkolók, célzott rovarok. Heitor Pereira bőkezűen költött, és sok mindenre odafigyelt: az ő fegyvertáránál nincs jobb a Holdon.

Ezeknek a biztonsági köröknek a középpontjában fekszik Ariel Corta mesterségesen fenntartott kómában a Nossa Senhora Aparecida Gyógyközpont intenzív részlegén.

A Corták összegyűltek a Hold mind a négy sarkából. Az orvosok határozottan elutasítják, hogy a család bemehessen az intenzívre. Nincs ott semmi látnivaló: csinos nő létfenntartó ágyon, tele csővel és dróttal, botok érzékelői és letapogatói hullámzanak a teste fölött, akárha mudrák lennének valamelyik hindu táncból. A feje fölött ott lebeg Beijaflor. Adriana áttette a székhelyét João de Deusba. A Corta Hélio kisajátított egy egész lakosztálynyi szobát az intenzív részleg fölötti emeleten. A lakókat tisztességgel kárpótolták: ahol ez szükséges volt, másik gyógyászati központba foglaltak helyet nekik, az elérhető legjobb ellátással, esetleg ezzel még javítva is a meglévőn, és Corta-költségen átszállították őket. A Boa Vista-i személyzet bútorokat és lakástextilt nyomtat, illetve élelmezési ellátást biztosító szerződéseket tesz közzé. A sajtó és a pletykaoldalak képviselői a gyógyászati központ előtt táboroznak. Heitor Pereira eddig már harminc kémdrónt csípett el.

A famulusaik tájékoztatták őket a támadás részleteiről és a sérülésről is, azonban a Corták megnyugvást és vigaszt lelnek abban, hogy elismétlik, elpróbálják, felfrissítik egymásnak az egészet: orgyilkosok litániája.

– Csontkés – szólal meg Adriana Corta.

– A bulin a szkennerek előtt vitte oda a fickó – mondja Rafa. Nemrég érkezett, egyenesen Twéből: három BALTRAN-ugrás. Meg sem látszik rajta: ápolt, ruhája, cipője, frizurája a ballisztikus utazás kényelmetlensége ellenére makulátlan. – Senki nem vette észre.

– A hálózatról könnyű megszerezni a nyomtatási fájlt – folytatja Carlinhos. Tizenkét órát utazott kocsival a Veszélyek tengerén zajló kisebb háborúból, mindene viszket a szokatlan ingben és öltönyben. Igyekszik lazítani a fojtogató galléron. – Az embereim felének volt ilyen. Néhány évvel ezelőtt divatos volt. Az ember a saját DNS-ét használta fel hozzá.

– Neheztelő peres fél – mondja Adriana

– Nem éppen ritkaság – feleli Lucas.

– Nevetséges – sziszegi az anyja. – Ha egy rossz válás kellemetlenebbik végén találja magát az ember, akkor azt nem az ügyvéden, hanem az exén igyekszik megtorolni.

– Hihető a történet – mondja Lucas. – Barosso Ruhani ellen. A Clavius-bíróságon megvan az akta. A férfi kihátrált a tárgyalásos megoldásból, és bírósági döntést kért. Ariel darabokra szedte.

– Mégis meghívták erre a fogadásra – állapítja meg Adriana. – Nevetséges. Nevetséges.

Eddig még senki nem mondta ki azt, ami nyilvánvaló, és addig nem is fogják, amíg Ariel életveszélyben van. A Hold nyugodtan kitalálhat mindenféle szóbeszédet, őrültséget, mehet a méltatlankodás a hálózaton. A Cortáknak jól jön, de nem olyan jól, mint a baj idején mutatott méltóságuk.

– És hol van Wagner? – kérdezi Adriana.

– Királynőben – mondja Carlinhos. – Talált valamit.

– Ha közénk akar tartozni, akkor itt kell lennie.

– Újra megpróbálom elérni, mamãe.

De Lucasnak már felemelkedett a szemöldöke, és a pillantás, amit öccsére vet, azt mondja: „erről még beszélünk”.

– Itt van dr. Macaraeg – jelenti be az összes famulus.

Ariel orvosa a nyitott ajtóban tétovázik, megrémíti a vele szemben felvonuló Corták zárt hadrendje. Leül a nagyasztal egyik végébe. A család a másik végében gyűlik össze.

– A helyzet nem rózsás – kezdi. – Sikerült stabilizálnunk az állapotát, bár rengeteg vért vesztett. Rengeteget. Idegi sérülései is vannak. A kés átvágta a gerincvelőt. Funkcióvesztés következett be.

– Funkcióvesztés? – hangoskodik Rafa. – Az mit jelent? Nem valami botról beszélünk. Édesanyámnak tudnia kell, mi történt Ariellel.

Dr. Macaraeg megdörgöli a szemét. Kimerült, és más sem hiányzik neki, mint Rafa Corta hiábavaló indulatoskodása.

– A kés B kategóriájú károsodást okozott a gerincvelő L5-ös részén. Az érzékelési képesség megmaradt. Az L5 terület felelős a láb és a medencei terület motoros irányításáért. Ez elveszett. Ahogy a húgyhólyagot és a beleket sem tudja többé irányítani.

– Hogyhogy nem tudja irányítani? – kérdi Rafa.

– Inkontinenciája van. Kolosztómás rendszert ültettünk be.

– Nem tud járni – mondja Carlinhos.

– Paraplégia. A testvérük gyakorlatilag deréktól lefelé megbénult. Vizsgáljuk még a súlyos vérveszteség miatti esetleges agyi sérülés lehetőségét.

Carlinhos umbanda könyörgést mormol.

– Köszönöm, doktornő – szólal meg Adriana Corta.

– Mit tudnak tenni? – érdeklődik Rafa.

– Amint Ariel állapota stabil, őssejtes kezelést indítunk. Az eredmények kedvezők.

– Nem értem. Mit jelent, hogy kedvező az eredménye? Kodzsó Aszamóának két hónap alatt új nagylábujja volt – néz rá Lucas.

– Nagy különbség van aközött, ha egy új lábujjat akarunk növeszteni, és ha helyre akarjuk állítani a gerincben futó idegeket. Kényes eljárásról van szó.

– Mennyi idő? – szólal meg Adriana.

– Akár egy év is lehet.

– Egy év! – hitetlenkedik Rafa.

– Ha a beültetés elsőre megtapad, lehet akár nyolc hónap is. Aztán ott van a felépülési folyamat, teljesen újra kell tanulni a motoros rendszer használatát, be kell vésni az idegpályákba. Ezt nem lehet siettetni. Finommunka. A hibákat nem lehet javítani.

– Összesen egy év – mondja Lucas.

– Mondja, mire van szüksége, és megszerezzük – mondja Adriana. – Ha felszerelés kell, új eljárások a Földről, bármi. Ariel megkapja.

– Köszönöm, de a mi orvosi technológiánk előrébb tart a földiekénél. Megteszünk mindent, senhora Corta. Mindent.

– Hogyne. Köszönöm, doktornő. – A második „köszönöm” az elköszönést jelenti. Adriana a fiai felé fordul. – Rafa, Carlinhos, adjatok egy percet, kérlek. Beszélnem kell Lucasszal.

– Ostoba lennék és hazudnék, ha azt mondanám, ez nem jött jókor nekem – kezdi Lucas, amint ketten maradnak.

– Most azt várod, hogy örüljek?

– Nem. Borzasztó, de az üzletnek jót tesz. Viszont nem ez az, ami körül a gondolataim járnak. Az esküvő, mamãe. Így, hogy nincs Ariel, aki tárgyaljon a Mackenzie-kkel a nikáhról, elevenen falják fel Lucasinhot.

Látja, ahogy édesanyja igyekszik ebből az új szemszögből nézni a dolgokat, mint egy kitermelő, amelynek a teljes környezetére szüksége van, hogy megfordulhasson, vagy a vonat, amelynek azelőtt kell megkezdenie a fékezést, hogy átlépi a látóhatárt. Egykor régen táncosnő módjára pörgött-forgott volna. Gyorsan vágott az esze, a felfogóképessége. Ez a dinasztikus házasság nem lesz az a fajta hosszú csapda, amiben Lucas osztozott Amanda Szunnal. Ariel, majd megállapodik velük: ez lesz a pályafutása legjobb házassági szerződése. Lucasinhonak még mindig nem mondta el. Nem is volt szándékában addig, amíg el nem készül a szerződés. A fiú most úton van ide Meridiánból, Lucas pedig retteg a beszélgetéstől, ami rá vár.

– Mit tehetünk? – kérdi Adriana, és Lucas kimerültséget, döntésképtelenséget hall ki édesanyja hangjából.

– Húzzuk az időt.

– A Mackenzie-k ezt nem hagyják majd.

– Meglátom, kit tudok keríteni. Beijaflor kezeli Ariel kapcsolatait.

– Igen – feleli Adriana, de Lucas látja, hogy gondolatai az alattuk található helyiségnél járnak. – Mindent megteszünk Lucasinhoért.

– Mamãe, sajnálom Arielt, őszintén, de a cég…

– Ügyelj a cégre, Lucas. Én ügyelek Arielre.

*

– Szia!

– Szia!

A férfi fel-le bóklászik a folyosón, próbál ételt, teát keríteni, valamit, amivel el lehet tölteni az egészségügyi intézményekben oly bőkezűen mért várakozási időt. Marina most esett ki a helyiségből, ahol Heitor Pereira számoltatta be – egyik kérdés a másik után, kérdések, három órán át csak kérdések. Részletek. Emlékek. Mondd el újra, újra meg újra. Bármiféle szem sarkából látott részlet, apróság, ami hozzásegíthet a támadás megértéséhez. Marina fáradt és rosszul érzi magát.

A támadó már halott volt, nagyon-nagyon halott, mire a többi testőr odaért. Valaki kifeszegette a szorításából az e-cigit. Valaki elvonszolta az egyre gyűlő vér közeléből. Először a botok érkeztek – sietve szedték a lábukat a szőnyegen, légcsavarokon lebegtek oda. Megvizsgálták a vérveszteségtől közben teljesen elkékült Ariel Cortát, csöveket és drótokat vezettek a karjaiba, odanyomták és -tűzték a tátongó húslebenyeket, mesterséges vért nyomtattak, stabil helyzetbe rendezték és hívták az emberi orvosokat. Beijaflor által sürgősen felbérelt szabadúszó biztonsági csoport üríttette ki a termet. Ezután fordította a Corta Hélio erőforrásait az ügyre. Voroncov-holdhajó közeledett a Vízöntő quadra felszíni dokkjához: Arielt João de Deusba tervezik szállítani. Ellenvetés nincs. A zsoldos biztonságiak bekísérték a hordágyat és az orvosok csapatát a holdhajó rakterébe. Marina vérmocskos holdként sodródott a nyomukban. Még soha nem járt holdhajóban. Zajos volt, minden rázkódott – sokkal kevésbé érezte magát biztonságban, mint bármikor is Carlinhos pormotorjain. Az egész húsz-egynéhány perces út alatt émelygett, aztán, ahogy a Nossa Senhora da Gloria csomópontba vezető liftben lefelé csöndben belehányt a sarokba, megértette, hogy a ruhájából áradó vér bűze miatt.

Heitor Pereira a kapunál csípte el, és sietve elrángatta a sürgősségi orvosi csapata mellől. A vállak fölött, a nyüzsgölődő testek között még látta az anyát, a testvéreket.

„Mondj el mindent.”

A kamerák ott rajzottak.

„Tudnunk kell. Mindent.”

„Megmentettem a kurva életét.”

– Az… ööö… a ruhád.

Marina még mindig a Jacques Fathban van. Egészen merev a rászáradt vértől, vas-és halálszaga van.

– Nem hagytak… – Most megállt, és az események sodrása, a hangok és az arcok azzal fenyegetnek, hogy teljesen maguk alá temetik. Szédeleg a fáradtságtól, kavarog körülötte minden, és kótyagos.

– Gyere, kerítünk valamit neked.

A nagy nyomtatókat lefoglalják az orvosi eszközök, vagy a Corta Hélio berendezései, de akad egy kis nyilvános egység a klinika teaháza mögött. A vendégek meredten bámulják a vért, a Cortát.

– Ne bámuljatok már így! – ordítja Marina. – Kibaszott bámészkodók! Hagyjátok abba a kurva bámulást!

A lebontó visszautasítja Marina ruháját.

– Szennyezett a szövet – tájékoztatja Hetty. – Kérlek, a zabbálúnnal kötött szerződéssel hasznosítsd újra.

– Tessék. – Carlinhos teát kínál neki, amíg a nyomtatóra vár. Köznapi, hagyományos viselet: kapucnis pulcsi és legging. Magas sarkú cipő.

– Nem baj? – hámozza le a pántot a válláról Marina.

– Láttalak már – tréfálkozik a férfi.

– Tudsz adni egy másodpercet? – Itt nincs helye semmiféle tréfának, semmilyen könnyedségnek.

A ruha a bőréhez tapadt. Egyre hidegebb teával lötyböli fel a szövetet, hogy feloldja a kérgesre száradt vért. Az alsóneműje is átázott. Leszed magáról mindent ott, a teaház mögötti fülkében – mindent, csak le a testéről. Érzi a saját szagát. Öklendezni kezd. Ha most elhányja magát, soha nem hagyja abba. A legging még nyomtatómeleg, a kapucnis felső vallásosan tisztának érződik a bőrén.

– Gyere.

Carlinhos megfogja a karját, ő pedig hagyja, hogy vezesse, fölfelé, egészen egy nyugodt szobáig, a kilencedik emeleten. Díványok, műszőr irhák, hely, ahol pihenni, összekucorodni lehet.

– Kérsz inni?

A férfi mind a két kezében Blue Moon.

– Hogy vagy képes… – kiált fel Marina. – Elnézést. Elnézést.

Carlinhos odaül mellé, aztán lefekszik. Marina térdét átölelve kuporog a földön.

– Jól csináltad.

– Egyszerűen csak megtettem. Ennyi. Nem gondolkodtam. Nem is volt min gondolkodni. Csak megtenni.

– Valami átveszi az uralmat. Nem a test, nem is a lélek, valami más. Talán ösztön, habár nem így születünk. Nem hiszem, hogy létezik rá megfelelő szó. Valami azonnali és tiszta. Tiszta cselekvés.

– Nem tiszta – feleli Marina. – Ne nevezd tisztának. Látom magam előtt, Carlinhos. Annyira meglepettnek tűnt. Mintha ez lenne a legutolsó dolog, amire számított volna a világtól. Aztán meg bosszúsnak. Csalódottnak és dühösnek, amiért meg fog halni, és nem látja, bevált-e a terve. Még most is látom magam előtt.

– Azt tetted, amit tenned kellett.

– Fogd be, Carlinhos.

– Azt tetted, amit tenned kellett. Erre gondolok, amikor a tisztaságról beszélek. Szükségszerűségre.

– Nem akarok beszélni róla.

– Jól csináltad.

– Megöltem valakit.

– Megmentetted Arielt. Végzett volna vele.

– Ne most, Carlinhos!

– Marina, tudom, mit érzel.

– Nem tudsz te semmit – mondja Marina, aztán elakad a lélegzete, mert az igazság ott van a tekintetében, az izmokban, még akár a veríték illatában is – olyan öntudatlan igazság, amit az ember belsőségesen, észrevétlenül olvas ki a másikból. – De igen. Ó, Istenem, igen. Tűnj el innen, ne érj hozzám! Vérszagod van.

Ellöki Carlinhost. A holdbélaizmok miatt keményen a falnak taszítja, olyan keményen, hogy annak nyoma marad.

– Marina…

– Nem vagyok olyan, mint te! – ordítja a nő. – Nem vagyok olyan, mint te.

Azzal elszalad.

*

A farkas nem magányos vadász. De Wagner Corta az. Rájött valamire a kettős természetével kapcsolatban, amire a falkája tagjai még nem, függetlenül attól, miféle személyazonosságaik vannak, mennyit vitatkoznak arról, hogyan is kellene hivatkozniuk magukra: ő nem a hétköznapiból változik farkassá és aztán vissza. Két Wagner Corta van, egy világos és egy sötét, mindegyik önálló, jól körülírható én, egyéni személyiséggel és jellemzőkkel, képességekkel és tehetségekkel. A hétköznapi Wagner Corta meghalt tizenkét évvel ezelőtt, a Boa Vista-i napkupolában. A farkas és a sötét fél élte túl.

Belevész a meccs után a Sólyom nyugati 73.-ban tolongó tömegbe. Famulusa ugyanígy mélyen belesüllyed Dél Királynője biztonsági hálójába. Órákon át kódolta a hacket, ami lehetővé teszi, hogy nyomon követhesse Jake Szunt. Napokat töltött azzal, hogy figyelte, tanulmányozta a szokásait, a szertartásait, a mintázatait, az előre látható lépéseit. Rafa újra meg újra felhívta: Ariel. Ariel életveszélyesen megsérült késelésben. Gyere João de Deusba. Most. Ezt félre kell tennie. Összpontosítás. A vadászat most a lényeg.

Jake Szun egy háztömbnyivel jár előtte, egy szinttel lejjebb, visszafelé megy a Dajjang arénában játszott meccsről. Tigrisek–Moçók, 34:17. Újabb vereség. Rettenetes ez az eredmény Rafa fiainak. Még valami, ami miatt főhet a bátyja feje. A szurkolóknak igen jó a kedve. Jake Szun tréfálkozik a barátaival: boldog, lelazult, nem sejt semmit. Könnyedén elkaphatja majd. A barátok italt, vacsorát javasolnak. Jake visszautasítja majd. Találkozója van Zoe Martinezzal, Dél Királynőjében élő amorjával. És itt fog lifttel lemenni a 33.-ra. Wagner a párhuzamos fülkével megy le, egy emelettel lejjebb. Zoe Martinez lakása a 33.-ról nyíló egyik mellékutcában van: feltűnésmentes, árnyékokkal teli hely. Wagner felgyorsít és megközelíti áldozatát. A célpont befordul a csöndes negyedbe.

– Jake Teng-lung Szun.

Jake megfordul, és megpillantja a kést Wagner Corta kezében. Egy villanás, akkora fájdalom, amilyenben Wagnernak eddig még soha nem volt része, és máris merev testtel hever a földön. Kezek nyúltak a testébe, hogy kiszakítsák minden egyes izmát a helyéről. A hátára gördülve felé mutató kések egész gyűrűjét látja. Szun biztonságiak.

– Túlságosan is kiszámítható vagy, Kicsi Farkas. – Jake Szun kezében szikrázik a sokkoló. – A fenséges személyek egy héttel ezelőtt megjósolták az érkezésedet. És túlságosan közel jutottál. Bocsáss meg érte.

A keskeny utcát szétvetik a vonítások. A Szun-gyilkosok egy pillanatra megzavarodnak. Ennyi elegendő is. Alakok ugranak le az erkélyekről, pördülnek elő az ajtókból, szökkennek fel az alsó szintről, át a korláton. Testek zuhannak, csizma csattan egy fej oldalán. Wagner arrébb gurul, amikor kés döf a szeme felé. A hegye beleszorul az utca puha anyagába. Abban a töredék másodpercben, amire a biztonsági őrnek szüksége van, hogy kirántsa, sportruházatot viselő nő vont el kést a torka előtt. Kezek markolják Wagner csuklóját, elrántják, felhúzzák. Két Szun-orgyilkos a földön, a többi a túlerő láttán fedezi Jake Szun visszavonulását.

– Jól vagy?

Wagner gyötrődik, testét mintha ezernyi tű járná át, de a szeme működik, és képes beszélni is. Irina, aki szeret harapni. Szasa Ermin. A Magdaléna-falka.

– Gyerünk, gyerünk! – kiáltja Szasa Ermin. A falkája sürgeti-rángatja Wagnert, végig az utcán. Zsibbadt, viszket mindene, és összehugyozta magát.

– Nektek, kölyköknek sokat kell még tanulnotok arról, mit is jelent falkában lenni – mondja Irina. – Túlságosan is hozzászoktál, hogy a Föld ott van végig a fejed fölött. Akkor sem szűnsz meg farkas lenni, amikor elsötétül.

Pedig más a kinézete, a szaga, a haja, és szokványos sportruházatot visel – ezernyi különbség sugározza, hogy nem farkas.

– Úgy hallottuk, ajánlatok jelentek meg a fejedre – mondja egy magas, izmos férfi futónadrágban és -cipőben. Wagner látta, ahogy fél kézzel lendült át a korláton, és veserúgással leterítette az egyik nőt.

– Köszönöm – szólal meg most. Ügyefogyott mondat, de nincs ennél igazabb szó.

– Lennie kell valamilyen jobb módszernek is annál, hogy mindenki mindig csak magára számíthat – magyarázza Szasa. – A falka házában majd helyrehozunk.

– El kell jutnom João de Deusba – tiltakozik Wagner. – Találkoznom kell a családommal.

– Mostantól mi vagyunk a családod – mondja Irina. Átnyújtja neki a kést, amit elvesztett.

*

Marina behozza a nappalijából a teát, hogy üldögéljen, kortyolgathassa, és figyelje, ahogy a férfi alszik. A szex mindig is álmatlansággal jutalmazta. A férfiak egész éjjel horkoltak, morogtak vagy motyogtak, mialatt ő kihúzza a karját a has alól, átteszi a lábát, kicsusszan egy váll alól, és nincs alvás, egészen addig, amíg feljön a nap.

A teát iszogatja. A sötét szoba, amelyet csak a fürdőszobából, az utcáról érkező esetleges fény világít meg, bársonnyá változtatja Carlinhos bőrét. Neki van a legszebb bőre. Ahogy minden pornyelő, ő is leborotvált a testéről minden szőrt. Kivételes gyötrelem szőrről lehámozni a fetöltőt. Marina óvatosan érinti meg a bőrét, attól tart, felriasztja – épp csak annyira, hogy elkapja a szendergést, érezze az élő elektromosságot. A fény szépséges árnyékokat rajzol háta domborzatára, akár a régi kráterek és barázdák emlékét bevilágító alacsonyan álló nap. Az oldalát, a csípőjét, feneke szoborhoz illő ívét mind-mind vonalak finom hálózata borítja. Hegek.

Az elbájoló férfi, a cselszövő, a simabeszédű, a harcos.

Úgy szuszog, akár egy kisbaba.

Mennyire jó dolog, ha van egy izmos férfija. Egy magas, izmos férfi – holdbélien magas, olyan magas, hogy összefoghassa és beburkolhassa és legyűrhesse, amit Marina szeret. Egy nagy férfi, akit át lehet fordítani a hátára, és aztán meglovagolni. A többi férfi munkatárs volt: kockák és mérnökök, szerencsejátékosok, néha egy-egy futó. Hódeszkások és gördeszkások. Deszkás srácok. Egyszer egy elhajlás – egy úszó. Jó formában volt. Földi férfiak. Ez itt egy holdi férfi. Látta már előtte is meztelenül Carlinhost, amikor lezuhanyozott a hosszú futás után, amikor felvette a ruhát, amikor levette a ruhát, abban a drága medencében Pejkouban, Ao Kuang szeme és karma alatt, de egészen mostanáig egyszer sem látta holdi férfiként – hasán heverve, feje oldalvást, az ő ágyában. És mennyire másmilyen ez a holdi férfi! Több mint egy fejjel magasabb nála, pedig a második nemzedékben nem számít magasnak, a harmadik nemzedék sudár jegenyéihez képest pedig átlag alatti. Bőre szorosan tapad egy másféle izomzathoz, egy olyan tájhoz, amelyet – mint minden tájat – a nehézkedés formázott. Hosszú és hajlékony lábujjai vannak. Az ember fogni is tud a lábujjaival. A lábikrája kerek és feszes: Marina lábikrája egy egész holdnapon át sajgott, mire megtanulta, hogyan jár egy igazi holdi lány. Carlinhos combizmai jól látszanak, hosszúak a sok futástól, de földi mértékkel mérve alulfejlettek. A combizmok túl erősek a Holdra: falaknak, embereknek csapódhat miattuk valaki, vagy olyan magasba is szökkenhet, hogy aztán megreped a koponyája a plafonon. A feneke egészen pompás. Marina legszívesebben beleharapna. A lábikra meg a fenék az, ami mozgatja az embert, attól lesz meg az a Gagarin proszpektes ritmusa a mozgásának. Ezért annyira menő idén az 1950-es évek retrója – a szoknyák és alsószoknyák, a női kiskabátok maguk a megtestesült csábítás, amikor végiglejtenek az utcákon.

A hasát elfordította Marinától, de attól még a nő tudja, hogy feszes és ott van a hatos csomag. Gerince az izom mély völgyében fut végig. A felsőteste éles ellentétet alkotva túlzottan is kidolgozott. Vaskos vállak, erős mellizmok, duzzadó bicepszek és deltaizmok. A Holdon nagyobb szükség van a felsőtest erejére, mint az alsóéra. Carlinhos úgy hever kiterülten az ágyában, mint valami legyőzött képregényhős. Száján át veszi a levegőt.

Különös férfi, szépséges férfi. Illesz ebbe a világba, és ami illeszkedik, az szép. De én ugyanolyan erős vagyok, mint te, a kórházban, amikor megijesztettél, nekipréseltelek a falnak. Megmarkoltalak, amikor fölém magasodtál és átfordítottalak, te pedig nevettél, mert eddig egyetlen amor sem tett ilyesmit veled, és aztán én telepedtem rád.

Elhűlt a teája.

Csak szaladt akkor, folyosóról folyosóra, menekülni képtelenül a kórházból, a városból, a Holdról, míg végül talált egy aprócska sarkot. Ott aztán karjával térdét ölelve összegömbölyödött, és úgy érezte, ránehezedik a kőből lévő égbolt – sokmilliárd tonnányi ég. Carlinhos itt talált rá. Leült a folyosó túlsó végébe, nem szólt, nem nyúlt hozzá, nem tett semmit, csak ott volt. Odafenn, Bairro Altóban, a kétségbeesett égben, egy késes férfi egykor fogta a páracsapdáját, és a szeme láttára itta meg a vizet. A kés nyert akkor, a kés mindig nyer. A kés volt a szégyenfoltja, mígnem a félelem, a düh és az adrenalin nem késztette arra, hogy szembenézzen a késsel, és hogy átdöfje a titániumtüskét a fickó agyán, átszúrja vele az egész koponyáját.

– Carlinhos – szólalt meg. – Félek.

„Félsz?”

– Olyan vagyok, mint te.

A szobájában, ugyanaz alatt a kőég alatt Marina Carlinhos gerincének tövéhez simítja arcát. Érzi a férfi lélegzetének mozgását, szíve és vére ütemét. Bőre lehetetlen tapintását. A hegeket viszont egyáltalán nem.

– Jaj, te, ember, mihez is kezdünk most?

*

– Milyen idős? – kérdi Lucasinho.

– Huszonnyolc – feleli az apja.

– Huszonnyolc!

Lucasinho korában ez már maga a halál. Lucas emlékszik még, milyen volt tizenhétnek lenni. Utálta. Rafa árnyéka ott volt mindenhol – az a néhány barátja addigra elköltözött, elvesztette velük a kapcsolatot, és túlságosan félszegnek, túl bizonytalannak érezte magát ahhoz, hogy újakat szerezzen. Úgy tűnt, semmi sincs rendjén körülötte – se a barátok, se a szeretők, se a ruhák, se a nevetés, és még az se, amit egy tizenhét éves szerelemnek tart. Rafának úgy jött, akár a záporeső, átmosta, megtisztította kedvességgel. Egyedül volt akkor, egyedül van most is.

Féltékeny a fiára, Lucasinho könnyed szexualitására, a bájára, arra, mennyire jól érzi magát a testében. A hajtókáján lévő Hold Úrnő-kitűzőre.

Az állomáson találkozott vele. Az összes piercingje benn volt – hivatalos alkalomról volt szó –, és kartonból készült süteményesdobozt markolt a kezében. Lucas kis híján elmosolyodott a doboz láttán. Hol tanulta ezt a fajta figyelmességet? Az escolták utat törtek a hírességekre leső kíváncsiak között. A Holdon semmi nem volt annyira érdekes pletyka, mint egy merényletkísérlet. Lucasinho csecsemőként tartotta a dobozt, miközben a fejük fölött drónok cikáztak.

Tíz percet álltak együtt az intenzív ablaka előtt. A famulusok minden részletében megmutathatták volna Arielt, ábrák és orvosi megjegyzések rétegeit fektethették volna a képére, de az attól még továbbra is csak egy kép maradt volna. Az üvegtől kézzelfoghatóvá vált az egész. Ariel ott feküdt, kómában – Beijaflor közben lassú topológiai hatványozódásokat mutatott be. Aztán Lucas elvitte a fiát a szobájába. Jinji előzőleg átküldte a tervrajzot a kórházi nyomtatóknak: a Boa Vista-i személyzet elkészítette Lucasinho meridiáni kollégiumi szobájának kényelmes másolatát. Lucas itt mondta el neki az esküvőt. Gondosan megtervezett mindent. A saját szobájában nem lett volna helyénvaló, az irodája túlságosan hivatalos, túlságosan ellentmondást nem tűrő.

– Anyád huszonkilenc volt, amikor elvettem. Én húsz.

– Láthatod, milyen remekül működött.

– Veled működött.

– Ne kényszeríts, hogy megtegyem.

– Az ilyesmiben nem mi döntünk, Luca. – A bensőségesség, a becenév becézése: az állomás felé menet elpróbálta, igyekezett megszokni a torkát kaparó kellemetlenséget. Attól tartott, hogy belezavarodik, de amikor ki kellett mondania, könnyedén jött ki a száján a szó. – A holdsas utasítására.

– A holdsas vagy a holdpatkány… ezt szoktad mondogatni.

– A kezében vagyunk, Luca. Tönkreteheti a céget.

– A céget.

– A családot. Nem akartam feleségül venni Amanda Szunt. Soha nem szerettem. A szerelem nem volt benne a szerződésben.

– De te kivásároltad magadat belőle. Engem ebből vásárolj ki.

– Nem tudlak. Bárcsak megtehetném, Luca! Bármit megtennék, hogy képes legyek rá. Ez politikai dolog.

Makaronok vannak a dobozban, fénylő, szabályos korongok, a szivárvány minden színében. Ezektől érzi úgy Lucas, hogy ő a valaha létezett legnagyobb áruló. Ártatlan, kedves, szeretetteli és elárult sütemények.

– Van egy nikáhtervezetem – mondja.

– Arielt gépek tartják életben.

– Nem Ariel munkája – közli. Lucasinho arca megrándul.

– Tessék?

– Csak tervezet, Luca. Utasíthatnálak. A család érdekében, minden ilyesmi. Inkább kérlek: összeházasodnál Denny Mackenzie-vel?

– Paizinho…

Lucas egészen megrendül, beleremeg mindene: nem is emlékszik már az utolsó alkalomra, amikor Lucasinho a közvetlen megnevezést, az összevont szót használta. „Apácska.”

– A család érdekében?

– Mi más számít?

*

– Mióta vagy itt?

A hang felriasztja Marinát meleg, fertőtlenítős szendergéséből. Az intenzív osztályok kifejezetten alkalmasak az alvásra. A meleg, a zümmögés, a gépek kábító tánca, a növényi gyógyszerek illata az erdőt, a hegyeket, az otthonát juttatja eszébe.

– Mióta vagy ébren?

– Túl régóta – feleli Ariel Corta. Beijaflor felemeli az ágy fejrészét. A haja zsírosan, tartás nélkül, koszosan terül szét az arca körül. Bőre sápadt és viaszos, szürke – a szeme egészen beesett. Csövek és kanülök indulnak a csuklóiból a gyógyászati gépek csillogóan fehér karjaiba.

– Azt hiszem, nem szabad…

– Basszák meg keresztben, hogy mit szabad – közli Ariel. Elfordítja az ágyat, így néz szembe Marinával. – Mit csinálsz itt?

– Tudod, vigyázok rád.

Miután Arielt kihozták a mesterséges kómából, körüldongta a családja. Nem múlt el úgy óra, hogy egyikük vagy másikuk ne lett volna ott az ágya mellett a kezét fogva, mosolyogva, még olyankor is, amikor visszasüllyedt az orvosok csapata által beállított hosszú, gyógyító alvások valamelyikébe. Teltek az órák, a napok, és a vállalattal kapcsolatos feladatok elvonták őket. A virrasztásokból látogatások lettek. Az ajtónál álló médiafalka elpárolgott, a kíséret felbomlott. Végül Marina ült ott órákon át az intenzíven. Tartott a magánytól, hogy képtelen lesz elbújni a tüskére felszúrt férfi képe elől, de végül békésnek, gyógyítónak találta a felügyeletet. Elszakadhatott az emberektől és a különböző igényeiktől. Elhelyezhette magában, amit azzal a férfival tett, aki megpróbált végezni Ariellel. Idővel még akár igazolást is találhat rá.

– Hát, szarul nézel ki – közli Ariel. – És mi van rajtad?

– Tiszta ruha. Szeretem. Kényelmes. Te pedig tudsz beszélni.

A Corta nevetése keserű, száraz ugatás.

– Az istenit, igaz. Legyél olyan drága, és keríts valami sminket nekem. Így nem vagyok hajlandó szembenézni a Holddal.

– Kitaláltam a gondolatodat. – Kiveszi széke alól a zárható tasakot, és leteszi az ágyra. Csak egy Rimmel Luna utazókészlet, egylépésnyire csupán a legolcsóbbtól, Ariel mégis olyan türelmetlenül és izgatottan nyitja ki, mintha újévi ajándék lenne.

– Igazi kincs vagy.

Elhomályosodik a tekintete, ahogy Beijafloron keresztül szemügyre veszi az arcát, és feltérképezi a helyreállítási munkálatok folyamatát. Túláradó hála a kozmetikumokért, egyetlen szó se arról, hogy megmentettem az életedet – gondolja Marina.

– És hol van az én szerető családom?

– Esküvőt szerveznek.

Ariel felül, aztán fájdalmasan visszarogy.

– Jól vagy?

A rúzs kigurul a Corta lány ujjai közül.

– Nem, kurvára nem vagyok jól. Azt hiszem, valamit felszakítottam. Hol az orvos? Embert akarok. Adjanak valami fájdalomcsillapítót!

– Csak nyugalom.

Egy nővér érkezik sietve, és elzavarja Marinát az ágy mellől. Pillanatokra elkapja még Ariel bosszús arcát, ahogy az ágyat visszaállítják, ellenőrzik a kijelzőket, beadják a megfelelő adagot. A kozmetikumokat visszacsomagolják és leteszik egy asztalra, elérhetetlen távolságra tőle.

– Azokat add ide – utasítja Marinát, miután kiment a nővér. Felteszi az alapozót, a szemfestéket, és szemceruzával kihúzza szemét – óvatos, finom mozdulatokkal jön a szempillafesték. Ariel arcának szertartásos átváltoztatása az uralom visszakövetelése teste fölött, valamiféle irányítás megszerzése olyan környezetben, olyan testben, amely nem engedelmeskedik neki. Végül az ajkak. Jobbra-balra forgatja a fejét, hogy minden szögből szemügyre vehesse helyreállított arcát.

– Szóval, az unokaöcsém. Ki gondoskodik a nikáhról?

– Lucas.

– Lucas! Annak a gyereknek reszeltek. Hívd ide. Azonnal. Aláírt már bármit is? Az istenek óvjanak minket az amatőr házasságközvetítőktől!

– Az orvosok szerint még mindig nagyon gyenge vagy.

– Akkor kirúgom azokat az orvosokat, és olyanokat fogadok fel, akikbe szorult némi tisztelet. Mit kellene csinálnom, itt feküdni, bámulni a mennyezetet, és hallgatni, ahogy Beijaflor méhen belüli zenét játszik nekem? A lábam nem működik, nem az agyam. Ez terápia. Beijaflor, hívd ide Lucast!

– Gyógyászati célt szolgáló területeken korlátozottak a külső kommunikációs lehetőségek – válaszolja Beijaflor a közös csatornán. Ariel elkeseredésében ordít. A nővér visszajön, majd kivörösödve kergeti ki a szobából Ariel bömbölése. Marina elfordul, nehogy látsszon, milyen jól szórakozik.

– Marina, coração, ide tudnád hívni Lucast?

– Már megtettem, senhora Corta.

– Hányszor mondjam még, hogy Ariel?

*

A kiáltás ébreszti fel. A folyosón szalad, miközben Hetty még ott tart, hogy értesíti az Ariel Corta szobájából érkezett riasztásról. Átvitték a Cortát az intenzívről egy különszobába, a korábbi Corta-emeletre. Szellős, nyugodt és biztonságos hely. Gépek lépdelnek vagy rebbennek tova, szimatolják Ariel életfunkcióit, aztán továbbállnak. A lendület beviszi Marinát a helyiségbe, nekicsapódik az ágy melletti falnak. A falban lévő fülkéikből gyógyászati botok bukkannak elő, hogy megvizsgálják. Felszíni horzsolás, semmi maradandó.

– Jól vagy?

– Semmiség.

– Hallottam… Hetty riasztott.

– Semmi!

Az ágy újra ülőhelyzetbe emeli Arielt. Hetty kivetíti a diagnosztikai adatokat, azonban Marina magától is látja a félelmet a tágra nyílt szemekben, a ziháló légzést, a neheztelést szája sarkában, amiért így kell rátalálni – ez méltatlan.

– Nem megyek.

– Semmi. Nem. Láttam.

– Barosso… – kezdi Marina. Ariel felemeli a kezét.

– Ne mondd el. – Kezét ökölbe szorítva, ingerülten sóhajt egyet. – Mindig őt látom. Valahányszor megmoccan valami: a botok, odakinn a folyosón valaki, akár te… Ő az.

– Időbe telik. Trauma ért… súlyos trauma. Az emlékeknek be kell gyógyulniuk…

– Ne gyere nekem ezzel a terápiás szöveggel, ezzel a gyógyulós szarsággal.

Marina lenyeli a többit. A jó közérzet, az egyensúly, a kiigazítás, az újjászületés szókészletében nőtt fel. Forogtak a kristályok, fénylettek a csakrák. Megnyomorítottak a fájdalmak, sérülést okoztak a traumák, csonkoltak a bántások. Most ébred rá, hogy soha nem nézett kritikus szemmel az egész alapelveire, a meggyőződéseire. Csupa analógiáról van szó. De a gyógyulás, a gyakorlati gyógyulás talán nem az érzelmekre, hanem kizárólag a testre vonatkozik. Az érzelmekre valamilyen másféle folyamat lehet érvényes… már ha az, ami a sérülést szenvedte, tényleg érzelem, ha a „sérülés” nem csupán újabb hasonlat egy olyan világra, amelynek nincs neve, nincs rá szó, csak maga az érzelem élménye. Vagy talán nem is folyamatról van szó, csupán időről és az emlék megkopásáról.

– Sajnálom.

– Öngyógyító szarság – morogja Ariel. – Elmondom, mire van szükségem: arra van szükségem, hogy képes legyek járni, képes legyek hugyozni vagy szarni úgy, hogy nem érzek semmiféle melegséget egy zsákban a csípőm mellett. Arra van szükségem, hogy kiszálljak ebből az ágyból. Egy rohadt martinira van szükségem.

Mérges vagy – szeretné mondani Marina. De nem teszi.

– A sógorom, Skyler, katona volt.

– Igazán? – Ariel feltámaszkodik a könyökére. Az ágy vele együtt változik. Emberi történet – emberek, amint dolgokat tesznek. Ez szokta érdekelni.

– A Száhel-övezetben dolgozott. Ez akkor volt, amikor bevetették a hadsereget valami vészhelyzet miatt: valami sokszorosan ellenálló izé fertőzése miatt, vagy menekültek voltak, vagy éhínség, vagy szárazság.

– Semmit nem értek abból, amit ti ott, odalenn műveltek.

Marina agyát egy pillanatra elborítja a harag. Ki ez a pöffeszkedő, pénzes ribanc ügyvéd? Csak egy gazdag ügyvédribanc a Holdon. Akit leszúrtak és megbénult. Menjen ki az érzés. Nyugalom. Gyógyulás.

– Az információs szolgáltatóknál dolgozott. Minden válságnál fontos a információszolgáltatás. De még így is látott ezt-azt. Gyerekeket. Az volt a legrosszabb. Mindig csak ennyit mondott. Nem akart beszélni róla. Soha nem szoktak beszélni róla. Megállapították, hogy PTSD-ben szenved. Azt mondta, nem. Nem szenvedek semmiben. Ne változtassatok áldozattá! Akkor csak ezt látják majd az emberek. Ez lesz minden, ami rólam szól.

– Nem vagyok áldozat – mondja Ariel. – De azt akarom, hogy végre ne lássam többet.

– Én is – feleli erre Marina.

*

– Hogyhogy nem csinálod másokkal?

Hajnali kettő van, Marina és Ariel újra álmatlanul beszélgetnek a szobában. Végigvették már az embereket és a politikát, a jogot és a becsvágyat – legombolyították a történeteiket és a történetüket, és végül eljutottak a szexhez.

– Nem vonzódom szexuálisan másokhoz – magyarázza Ariel. Feltámasztva hever az ágyában, és szívja az e-cigit. Dr. Macaraeg felhagyott a figyelmeztetésekkel és a tanácsokkal. „Ki fizet a levegőjéért, drágám?” Ez az e-cigi új, hosszabb és halálosabb annál, amelyikkel Marina ledöfte Edouard Barossót. Nem tudja levenni a tekintetét a levegőben úszó végéről.

– Nem szeretem, hogy mindig zavarnak. Az a rászorultság, hogy keresik a figyelmedet, és gondolkodni kell róluk akkor is, amikor ők nem törődnek veled. Hogy mindig alkudozni kell a szexről, az, hogy hol van, hol nincs, aztán meg ott van a szerelem. Kíméljenek meg ettől minket! Sokkal jobb olyasvalakivel szexelni, aki mindig elérhető, tudja, mit szeretsz, és aki sokkal mélyebben szeret, mint ahogy arra bárki bármikor képes lenne. Saját magaddal.

– Hát ez, ööö, hű. – Amikor Marina nyomtatóból frissen érkezett holdbélaként idejött, kipróbálta a Hold szexuális sokféleségét, de vannak olyan fülkék ebben az ökoszisztémában, ebben a szexuális esőerdőben, amikről még csak nem is álmodott.

– Annyira Földhözragadt vagy – legyint az e-cigijével Ariel. – A szex másokkal mindig megalkuvás. Mindig tolakodás és tusakodás, próbálkozni azzal, hogy minden beleférjen, és ki jön elsőnek, ki mit szeret, és akkor te nem szereted, amit ők, ők meg nem szeretik, amit te. Valamit mindig vissza kell tartani. Azt a titkos valamit, amit szeretsz, vagy amit szeretnél kipróbálni, vagy amitől minden gát leomlik és betegre sikítod magadat, de nem mondhatod el, mert félsz, hogy rád néznek nagy szemmel, és azt mondják: „te tényleg ezt akarod?”, és nem a szeretőjüket látják benned, hanem valami szörnyet. Sehol sem annyira mocskos, mint az ember saját fejében. Amikor magaddal vagy, masztizol, csavarod a gombot, gyöngyöt keresel, női kézilabdát játszol, lepkét fogsz – akkor nincs senki más, akivel foglalkozni kellene, nincs semmi, amit ne lenne szabad. Senki nem ítélkezik feletted, senki nem hasonlít össze mással, senkinek nincs valaki más a fejében, akiről épp nem mesél neked. Az én-szex az egyedüli őszinte szex.

– Én-szex? – kérdezi Marina.

– Az „önszex” magázódós és mosdatlan, az autoszexben robotok dugnak, és bármi, amiben benne van az „erotika”, azonnal megszűnik erotikusnak lenni.

– De mit csinálsz…

– Mit csinálok? Mindent, drágám.

– Az a szoba, ahová nem engedtél be, a lakásodban…

– Oda megyek megdugni magamat. Micsoda cuccaim vannak ott! Milyen remekül szórakoztam ott!

– Helyénvaló egy ilyesféle beszélgetés alkalmazott és a munkaadója között?

– Ahogy rendszeresen emlékeztetsz rá, nem én vagyok a munkaadód.

– Te jó ég! – mondja Marina. Nagymamák használják ezt a kifejezést, de ez az egyetlen, ami eszébe jut, és ami megfelelően kifejezi elképedését és döbbenetét. Mintha kinyitott volna egy bezárt szobát a kicsi, kopár lakásban, és rétekből, szivárványokból, olajtól fénylő bőrből, puha húsból és orgazmusos kórusokból álló végtelen csodavilágra bukkant volna mögötte.

– Ki jár a fejedben? – kérdi Ariel.

– Nem…

A Corta félbeszakítja.

– De igen. Amikor az ember elmondja valakinek, hogy ő „A”, akkor azonnal nekilátnak összehasonlítani a legjobb szólóalkalmukat a legjobb alkalommal, ami az aktuális párjukkal volt. Mindenki, mindig. Szóval, ki az?

A sötét miatt, a késői óra miatt, a holdi gépezetek kattogása és surrogása miatt – ez mindig jelen van, de ebben a helyiségben hangos és jól érzékelhető. Olyan érzés, mintha csak Ariel és ő léteznének az egész világon, és ez elég bátorságot ad Marinának, hogy kimondja: – A testvéred.

Boldog vigyor terül el Ariel arcán.

– Ó, micsoda becsvágyó egy kislány vagy te! A család egyik tagja. Ezért kedvellek téged annyira. Carlinhos? Hát persze hogy Carlinhos. Káprázatos egy fickó. Nagyon ad magára. Nem is beszél túl sokat. Ha olyasfajta csaj lennék, aki dug másokkal, akkor vele akarnék.

Az e-cigi megdermed Ariel ajka felé menet. Szeme elkerekedik. Felül és megragadja Marina kezét. Riasztó gesztus, a bőre még mindig forró és száraz a gyógyszerektől.

– Jaj, mi coração – mondja. – Benne vagy, igaz? Kérlek, ne mondd, hogy szerelmes vagy belé! Jaj, te buta lány! Hát az anyám nem mondta ezt el neked a családomról? Ne kerülj közel hozzánk, ne törődj velünk, és mindenekelőtt, ne szeress minket!

*

Az erőfeszítéstől fújtatva, fájdalmában alsó ajkát harapdálva Ariel Corta kilendíti magát az ágy szélére. Marina kínok között figyeli.

– Szabad?

– Nem, kurvára nem szabad – válaszolja a Corta. Egészen az ágy szélére tolja magát, a lába csak fityeg, felhúzza a combjára a teljes testét takaró ruha alsószoknyáit és szoknyáját. – Gyerünk, lábak!

A szoba sarkában lábak zümmögnek és moccannak. A Corta Hélio robotikai mérnökei kevesebb mint egy nap alatt tervezték meg és rakták össze: minden más feladatot felfüggesztettek a sürgető szükség miatt, hogy Ariel Corta képes legyen járni. A lábak átlépdelnek a szobán az ágyig. Természetesen, könnyedén, ember módjára járnak, és Marina egészen elborzad, ahogy nézi. Olyanok, mintha egy test lelépett volna a csontjairól. Holdnapokon át kísértenek majd a rémálmaiban. Odasimulnak Ariel erőtlenül lógó lábához, csapda módjára kitárulnak, aztán lábfejtől combig összezárulnak.

– Most kell segítened – mondja a Corta. Marina átkarolja a derekát, vállát a karja alá igazítja, úgy tartja Arielt, míg az idegi csatolások pók módjára felkúsznak a gerincén, keresik a söntöt, amelyet a sebészek helyeztek el a hátában. Könnyű a teste, akár a gondolat – csak csont meg levegő, de Marina érzi feszesre húzott erejét is. A pókok végigsurrannak a bőrön a nyalábba összefogott szövet alatt, és csatolásokat eresztenek a söntbe. Ariel sziszegve tűri a kellemetlenséget. Két csepp vér.

– Na, próbáljuk meg!

Marina ellép onnan. Ariel a padló felé zuhan. A gépláb megbicsaklik, egy pillanatra mintha el is esne, de aztán a szervók és a giroszkópok egybeolvadnak a nő szándékával, és szilárdan megveti a lábát.

– Tartsd meg a ruhát.

Tesz egy lépést. Nincs benne semmi tétovázás, semmi ingadozás. Sétál egy kört a helyiségben, Marina úgy emeli fel a ruhája uszályát, mint valami udvaronc.

– Milyen érzés?

– Mintha hétéves lennék, lábamon mamãe cipőjével – feleli Ariel. – Na jó. Segíts, hogy vállalhatóan nézzek ki.

Marina elengedi a ruhát, kisimítja a ráncokat, a rétegeket. Egy pillanatra se lehet látni az alatta lévő segédeszközt. Ariel Beijaflor segítségével veszi szemügyre magát.

– Egyelőre megteszi. – A beültetések mostanra visszaadtak már valamennyit a hólyagja és a belei fölötti irányításból, azonban a terjedelmes ruha gondosan elrejti a kolosztómiás felszerelést. – Nem vagyok hajlandó életem végéig padlóig érő estélyiket hordani. Hacsak nem indítok vele divathullámot. Kérlek, maradj mögöttem. Szeretnék jó kis belépővel érkezni.

Lucas az első, aki tapsolni kezd, ahogy Ariel az ajtón át keringőt lejtve a fogadóhelyiségbe lép, azonban Marina figyelmét nem kerüli el az arcán átsuhanó másodpercnyi savanyú kifejezés. Csókok. Aztán Adriana öleli meg a lányát, és hátralép, hogy megcsodálja a Corta-mérnökök alkotását.

– Jaj, drágám!

– Ideiglenes – korholja Ariel. – Pusztán szépészeti dolog.

A család harmadik tagja, aki eljött a klinikára, Wagner. Marina számára ő a legrejtélyesebb Corta. A Boa Vista-i rendezvény óta csak egyszer találkozott vele, a születésnapon. Carlinhoshoz hasonlóan ő is az igazgatótanácson kívül szolgálja a családot, azonban úgy érzi, ez nem a természete miatt alakult így, hanem politika van mögötte. Sötét a bőre és a szeme, hosszú szempillái vannak, az arccsontja határozott, famulusa olajosan csillogó fekete gumitüskékből álló gömb, és itt van, miközben Rafa és Carlinhos nincs.

Ariel leül, keresztbe teszi a lábát és kicsapja az e-cigijét. Marina ott áll mögötte, jól mulat az előadáson.

– Lucas. Itt egy tisztességes nikáh. – A famulusok megrezzennek az adatátvitelnél. – Ez biztonságban tartja a fiút és boldog is lesz. Ne olvasd el, csak írd alá, és többé ne avatkozz bele olyasmibe, amihez nem értesz.

– A Mackenzie-k elfogadták?

– Kénytelenek, máskülönben évekbe telik az egyes cikkelyek újratárgyalása, márpedig Jonathon Kayode nagyon türelmetlen már a csillogó-villogó esküvővel kapcsolatban.

Lucas fejet hajt, de Marina újra látja rajta a neheztelést.

– Wagnernak van valamije, amiről szeretne beszámolni – szólal meg Adriana.

– Ariel, a testőröd – jegyzi meg Lucas.

– Marina marad – feleli a nő. – Az életemet bízom rá.

Lucas édesanyjukra néz.

– Két gyerekemnek is megmentette már az életét – feleli Adriana.

– Tudom, hogy nincs helyem a család magjában – kezdi Wagner. – A holdjáróbuli után megállapodást kötöttem Rafával. Utánajárok néhány dolognak. A különleges… helyzetem… azt jelenti, hogy olyasmiket is látok, amit ti nem.

Ariel észreveszi Marina értetlenkedő arckifejezését.

– Wagner farkas – suttogja Beijaflor Marina magáncsatornáján.

– Tessék? – suttogja vissza Hetty. Marina emlékszik még rá, amikor a férfi kifaggatta Boa Vistában. Carlinhos azt kérdezte tőle, van-e bármilyen felszíni tapasztalata. Wagner a mérnöki szakterülete után érdeklődött. Látja a komor értelmet, és valami magányos, vadállati, sebezhető jelenlétet érzékel.

Farkas.

– Az egyik fehérjeprocesszornál felfigyeltem valaminek az illatára, ami ismerős volt, és felkutattam a tervezőt. Ő aztán elvezetett azokhoz, akik megbízták a munkával. Egyszeri, eldobható bábcég volt, viszont az egyik tulaja Jake Tenglong Szun. Elmentem Dél Királynőjébe, beszélni vele. Tudta, hogy jövök. Megpróbált megölni. A Magdaléna-falka mentett meg.

– Mi az a Magdaléna-falka? – suttogja Hetty Beijaflornak, de Arielnek van egy kérdése.

– Tudta, hogy jössz?

– Azt mondta: „Túlságosan is kiszámítható vagy, Kicsi Farkas. A fenséges személyek egy héttel ezelőtt megjósolták az érkezésedet”.

– Az istenekre – suttogja Ariel.

– Mondd – szólítja fel az anyja.

– A Fehér Nyúl Pavilonjának tagja vagyok. Továbbá a Holdlakók Társaságáé is.

– Erről miért nem tájékoztattak engem? – kérdezi Lucas.

– Mert nem vagy az én őrizőm, Lucas – csattan fel a húga. Nagyot szív az e-cigijéből. – Vidjá Rao is tag.

– A Whitacre Goddard – jegyzi meg Lucas.

– Beszélt nekem egy olyan MI-elemzőrendszerről, amit a Dajjang fejlesztett a Whitacre Goddardnak. Három kvantum nagygép, azzal a céllal, hogy a valós világ részletes modellezéséből igen pontos előrejelzéseket adjanak. Rao próféciáknak nevezte ezeket. Fu Hszi, Sen Nung és a Sárga Császár: a három felséges személy.

– A Szunok a szövetségeseink – mondja Adriana.

– Tisztelettel, mamãe, a Szunok saját maguk szövetségesei – feleli Lucas.

– Miért rendelnének meg egy olyan eszközt, amellyel megpróbálják megölni a fiamat?

– Hogy pontosan oda tereljenek minket, ahol most vagyunk, mamãe – állapítja meg Lucas. – Egy lépésre egy háborútól a Mackenzie-kkel.

*

Lucas abban a pillanatban felébred, hogy Toquinho megszólítja. A jelen csak káprázat. Ezt gyerekként olvasta valahol. Az emberi tudat körülbelül fél másodperccel lemaradva követ minden egyes döntést és élményt. Az ujj öntudatlanul moccan, az elme jóváhagyja a cselekvést, és azt képzeli, hogy ő kezdeményezi.

– Helen de Braga – közli Toquinho. Esperança Maria, a nő famulusa jelenik meg előtte a sötétben.

– Lucas, édesanyád arra kért, hogy hívjalak fel.

Ezek szerint itt az idő. Nem érez semmiféle félelmet, semmilyen rettegést, semmilyen aggodalmat. Felkészült már erre a percre, sokszor elpróbálta már az érzelmeit.

– El tudsz jönni Boa Vistába?

– Már megyek is.

*

Helen de Braga a villamosperonon fogadja. Hivatalosan csókot váltanak egymással.

– Mikor derült ki?

– Amint dr. Macaraeg elmondta, hívtalak.

Lucas soha nem tartotta túlzottan nagyra a doktornőt. Fölösleges foglalkozás: a gépek sokkal ügyesebbek az orvoslásban, és tisztán, személytelenül dolgoznak.

– Romlott az édesanyja állapota – közli dr. Macaraeg. Lucas minden ridegségét tekintetébe sűrítve néz rá, mire a nő összerándul. Még valami, amiben jobbak a gépek: az igazmondás.

– Mióta?

– A születésnapja előtt kezdődött. Senhora Corta arra utasított…

– Szeretne még előrébb jutni a karrierjében, dr. Macaraeg?

A doktornő meghökken. Elpirul.

– Nem szégyellem kimondani, igen, szeretnék további magánorvosi praxist folytatni.

– Nagyszerű. A szerénység fölöslegesen túlértékelt tulajdonság. Remélem, sikerül is megvalósítania. Édesanyám minden bizonnyal beszélt magának az állapotáról. Maga mégis titokban tartotta előttem a mértékét. Mit gondol, hogyan kellene reagálnom erre?

– Senhora Corta magánorvosa vagyok.

– Igen, persze hogy az. Van valamilyen orvosi ok, amiért nem találkozhatok édesanyámmal?

– Nagyon gyenge. Az állapota…

– Kiváló. Hol van?

– A felszíni obszervatóriumban – feleli dr. Macaraeg, majd kisurran Lucas látóteréből. Boa Vista személyzete Nilson Nunes vezetésével felsorakozott a gondosan ápolt pázsiton. Lucas Corta nem tud válaszolni a kérdéseikre, de ő a Corta, ő a felhatalmazott. Biccent nekik, így köszöni meg mindegyiküknek. Jó és hűséges emberek. Ezután jönnek a madrinhák, mindenkihez van egy szava.

– Mennyi ideje van még? – kérdezi Helen de Bragát.

– Legfeljebb néhány nap. Talán csak órák.

Lucas egy pillanatra megtámaszkodik a liftes előtér felcsiszolt kőgerendáján.

– Nem hibáztathatom az orvost, amiért engedelmeskedik neki.

– Egyedül téged hívott, Lucas – mondja Helen.

– Hé, te! – kiált fel a férfi. Tekintete megakadt valami fehéren, amint mozog: Loa irmã az, papírlap módjára suhan át éppen az előtér oszlopai között.

– Takarodj a házamból!

– Én vagyok az édesanyja lelki tanácsadója – néz szembe a nő Lucas Cortával.

– Hazug élősködő, az vagy.

Helen de Braga a karjára teszi a kezét.

– A rend komoly vigaszt jelentett a számára – mondja Loa irmã.

– Szóltam a biztonságiaknak. Nincs arra utasításuk, hogy kesztyűs kézzel bánjanak veled.

– Odunlade mãe figyelmeztetett rá, hogy milyen a modora.

Heitor Pereira érkezik és egy öltönyös biztonsági. A nővér lesöpri magáról az érte nyúló kezeket.

– Már megyek is.

– Ez a nő ki van tiltva Boa Vistából – mondja Lucas.

– Nem mi vagyunk az ellenfeleid, Lucas – kiáltja oda Loa irmã.

– Mi pedig nem vagyunk a kísérletetek – kiáltja vissza a férfi, és mielőtt még Helen de Braga megkérdezhetné, miről is beszélt, belép a liftbe.

*

A Föld utolsó negyede ott áll az égen, a Termékenység tengere felett. Adriana úgy tetette le a székét, hogy épp erre nézzen. A porban kirajzolódó keréknyomok jelzik a falakban rejtőző feltűnésmentes gyógyászati botok jelenlétét. Nem gondoskodik Adrianáról más, csak egy kisasztal egy csésze kávéval.

– Lucas.

– Mamãe.

– Valaki járt itt nemrég – mondja Adriana. Vékony és gyenge a hangja, az akaraterő puszta porhüvelye, és Lucas hallja benne az igazságot, hogy a betegsége sokkal előrehaladottabb annál, mint ahogy azt akár dr. Macaraeg sejti.

– Wagner. Látták őt a biztonságiak.

– Mit művelt itt?

– Ugyanazt, amit te. Nézte a Földet.

Éppen csak érzékelhető mosoly suhan át Adriana arcán.

– Túlságosan is kemény kézzel bántam azzal a fiúval. Semmit nem értek belőle, de soha nem is próbáltam megérteni. Egyszerűen annyira felbosszantott. Nem tett semmit… csak volt. Pusztán a létezésével folyamatosan azt mondta: „bolond vagy, Adriana Corta”. Ez hiba volt. Próbáld meg behozni a családba.

– Mamãe, ő nem…

– De igen.

– Mamãe, a doktornő azt mondta…

– Igen. Megint titkolóztam. És ugyan mihez kezdtél volna? Összekürtölöd a családot? Idehívod az összes Cortát mindenhonnan? A legutolsó, amit látnék, hogy ott álltok körülöttem mind, és csak meredtek rám nagy szemekkel, ünnepélyes arccal? Borzasztó. Borzasztó.

– Legalább Rafa…

– Nem, Lucas. – Adriana hangja még mindig képes parancsolóan csattanni. – Fogd már meg a kezemet, az istenek szerelmére.

Két tenyerébe emeli a bőrből lévő vékony papírsárkányt, és megdöbben a száraz forróságon. Ez a nő haldoklik. Adriana lehunyja a szemét.

– Még néhány utolsó dolog. Helen de Braga nyugdíjba megy. Épp eleget tett már ezért a családért. És azt akarom, hogy távol kerüljön tőlünk… biztonságba. Ő nincs a játékosok között. Aggódom miattunk, Lucas. Rettenetes pillanat ez meghalni. Nem tudom, mi következik.

– Én majd gondját viselem a cégnek, mamãe.

– Mindannyian ezt teszitek majd. Így rendeztem el. Ne szegd meg, Lucas! Ezt választottam, ezt.

Ökölbe szorítja a kezét Lucas tenyerében, aztán kiengedi.

– Aggódom érted – mondja. – Figyelj! Van egy titkom, csak neked. Csakis neked, Lucas. Tudod majd, mikor lesz szükséged rá. Az elején, amikor úgy nézett ki, hogy a Mackenzie-k kiirtanak minket, Carlos rendelt egy fegyvert, amellyel bosszút állhatunk. Trójai programot helyezett el Olvasztó kohóvezérlésébe. Még mindig ott van. Ügyes kis kód: elrejtőzik, alkalmazkodik, önmagát frissíti. Nagyon egyszerű és elegáns. Átirányítja Olvasztó kohótükreit, magára Olvasztóra fordítja a lapokat.

– Édes istenek.

– Bizony. Tessék, Lucas.

Apró adatcsere Yemanja és Toquinho között.

– Köszönöm, mamãe.

– Ne köszönd. Csak akkor használod, ha minden odaveszett, és a családnak vége.

– Akkor soha nem használom majd.

Adriana meglepő erővel markolja meg a kezét.

– Jaj, nem kérsz egy kis kávét? Esmeralda Geisha Special, Panamából. Az egy közép-amerikai ország. Hozattam magamnak. Mi másra költeném még el a pénzt?

– Soha nem ízlett, mamãe.

– Kár. Nem hiszem, hogy most már megtanulhatod értékelni. Jaj, hát nem látod, mit csinálok? Ülj ide, Lucas. Játssz valami zenét. Olyan jó az ízlésed. Az a fiú, akit el akartál venni… nagyon jó lett volna, ha lett volna egy zenész a családban.

– A család túlságosan is sok volt neki.

Adriana Lucas kézfejét simogatja.

– Ezzel együtt igazad volt, hogy elváltál Amanda Szuntól. Soha nem szerettem, hogy itt sündörög Boa Vistában. Soha egyáltalán nem kedveltem.

– Rábólintottál a nikáhra.

Érzi, ahogy megrezzen édesanyja keze.

– Igen, rá. Azt hittem, szüksége van rá a családnak. A családnak csak egy dologra van szüksége, és az a család.

Lucas nem tudja, mit is mondhatna erre, úgyhogy inkább utasítja Toquinhot, kezdjen zenélni.

– Ez az?

– Jorge. Igen, ő az.

Könnyek gyűlnek Adriana szemébe.

– Mindig az apróságok számítanak, Lucas. Kávé és zene. Luna kedvenc ruhája. Rafa, amint a kézilabdacsapatai eredményeiről beszél, akár nyertek, akár kikaptak. A víz hangja a hálószobámnál. A teliföld. Wagnernak igaza van: az ember teljesen kifordulhat önmagából, ha sokáig nézi. Annyira veszedelmes: nem szabad felnézni rá, mert elkapja a tekintetedet és eszedbe juttatja mindazt, amit feladtál. Ez egy rettenetes hely, Lucas.

Palástolja édesanyja elől, hogy erre fájdalmasan összerezzen. Újra megfogja Adriana kezét.

– Félek, Lucas. Félek a haláltól. Olyan, akár egy állat, mint valami mocskos, settenkedő állat, amely egész életemben rám vadászott. Ez csodálatos zene, Lucas.

– Lejátszom tőle az „Aguas de Marco”-t.

– Halljuk!

*

Adriana kinyitja a szemét. Elaludt. Dermesztő szédüléssel tölti el a gondolat. Lehetett volna az utolsó szendergése is, és még nem mondott ki dolgokat. Mostanra csillapíthatatlan a szívét rázó hideg. Lucas ott ül mellette. Arca alapján úgy véli, dolgozik éppen: Toquinho mappák, kapcsolatok és üzenetek kavargása. A zenének időközben vége lett. Nagyon jó volt. Az a srác tud ám énekelni! Szívesen megkérné Lucast, játssza le újra, de nem szeretné megzavarni a pillanatot – most észrevétlenül van ébren.

Tekintetét a Föld felé fordítja. Áruló. Yemanja megmutatta a fényes ösvényt keresztül a tengeren, el arról a világról, egészen a Holdig. Ő pedig követte. Csapda volt. Nincs visszavezető út. Nincs fényvonal ezen a száraz tengeren át.

– Lucas.

Felnéz a munkából. Gyönyörű a mosolya. Apróságok.

– Sajnálom.

– Micsodát?

– Hogy idehoztalak.

– Nem te hoztál ide.

– Értsd jól, ne szó szerint! Miért kell neked mindig hadakoznod?

– Az ott fenn nem az én világom. Ez az én világom.

– Világ. Nem az otthon.

– Nincs miért aggódnod, mamãe.

Az asztalon lévő kávéért nyúlt, de kihűlt.

– Készíttetek frisset – mondja Lucas.

– Légy szíves.

A félföld terminátora végigsöpör az Atlanti-óceánon – trópusi forgószél örvénye pörög észak-északnyugat felé, a térítők közötti kis kör felhősávjainak kasmírmintája hangtalanul vész bele az éjszakába. Zöld perem, Északkelet-Brazília csücske bukkan fel a láthatáron. A bolygó éjszakai oldalát fények csipkéje szegélyezi. Örvények és csoportok – a meteorológiai mintázatokat tükrözik. Azok ott lenn életek.

– Tudod, mi történt velük?

– Kikkel, Lucas?

– Tudom, hogy amikor így nézed a Földet, rájuk gondolsz.

– Kudarcot vallottak, ahogy odalenn mindenki más is kudarcot vall. Mi mást tehettek volna?

– Nem könnyű világ ez a miénk – állapítja meg Lucas.

– Ahogy az övék sem az. Sokat járt az eszemben a mãe-m, Lucas. A lakásban, ahogy énekelt… Meg pai, a kereskedésben, amint az autóit tisztogatja. Olyan ragyogóan csillogtak a napfényben! Látom Caiót. A többiek közül senkit. Mostanra már Achi képe is elmosódott.

– Neked volt bátorságod – mondja Lucas. – Csak egyetlen Vaskezű létezik.

– Micsoda hülye név! – feleli Adriana. – Átok, nem is név. Játszd le újra azt a zenét, Lucas.

Hátradől a székben. Körülveszi Jorge suttogó hangja és fürge gitárfutamai. Lucas figyeli, ahogy édesanyja a szavakon és az akkordokon keresztül elszenderedik. Még lélegzik.

– Itt a kávé – mondja Toquinho. Lucas átveszi a szolgálótól, és ahogy leteszi az asztalra, látja, hogy édesanyja nem vesz levegőt.

Megfogja a kezét.

Toquinho megmutatja az életjeleket.

Eltűntek.

Érzi, ahogy lélegzete megremeg a mellkasában, de nem olyan borzalmas, mint amilyennek képzelte – egyáltalán nem olyan borzalmas. Yemanja lassan fehérré fakul és önmagába zárul. A fogyó Föld ott áll mindörökre a keleti láthatáron.

*

Luna a vörös ruhában, mezítláb lépdel át a tömbökön, keresztül Boa Vista üres tavacskáin. A patakok kiszáradtak, nem hullik többé a víz a tíz orixa szeméből és szájából. Rafa nem tudja elmagyarázni, miért állíttatta le Boa Vista vizeit, de Lunán kívül senki nem tiltakozott ellene. Az apja csak úgy tudta megfogalmazni, hogy Boa Vistának is mondania kellett valamit.

Hevenyészett, csalódást keltő megemlékezés volt. A vendégek nem tudtak túltenni a Cortákon dicsérő beszédeikben, a családnak nem volt hagyománya a búcsúra, ezért őszinte, akadozó és szerencsétlenül megkomponált beszédeket tartottak, a rendet pedig, amely tisztában volt a vallási színház mibenlétével, kizárták a rendezvényről. Elmondták, amit akartak, a maréknyi televényt, amennyit a HFV Adriana Corta szénjéből magáncélú rendezvényekhez kiengedett, szétszórták, a nagy családok képviselői elmentek a villamoshoz. A rövid szertartás alatt Luna vízhez illő meggondolatlansággal kószált, felfedezte különös, száraz világát.

– Papai!

– Hagyd most, oheneba – szól rá Lousika. Lányához hasonlóan rajta is vörös a ruha: ez a temetési szín az Aszamóáknál. – Meg kell még szoknia a dolgokat.

Rafa végigmegy a kiszáradt folyóban lévő lépőköveken, belép a bambuszligetbe. Felnéz az orixák elnyílt szájú, tágra nyílt szemű arcára. Apró lábak tapostak ösvényt a nádszálak között: Luna. Sokkal jobban ismeri ezt a helyet nála, az összes titkával együtt. De mostantól az övé, mostantól ő Boa Vista senhorja. Egész világegyetemnyi a különbség aközött, amikor élünk valahol, és amikor miénk a hely. Végighúzza ujjait a hosszú, érdes peremű bambuszleveleken. Azt hitte, sír majd. Azt hitte, vigasztalhatatlan lesz, úgy zokog majd, mint valami kisgyerek. Rafa tudja, milyen hamar jön nála az érzelmi válasz, a harag, az öröm, vagy a diadal. „Édesanyád meghalt.” Mit érzett? Igen, döbbenetet – a tehetetlen bénultságot, hogy valamit, százféle dolgot kellene tenni, miközben tudta, egyik sem változtatna a halál valóságán. Haragot… egy keveset. A váratlansága miatt, ahogy kiderült, Adriana már régóta beteg volt, és a holdjáróbuli óta végstádiumban járt. Bűntudatot, hogy a merényletkísérlet óta az események sodra elnyelt minden olyan jelzést, amelyet esetleg adhatott az állapotáról. Neheztelést, amiért Lucas volt az, aki vele töltötte az utolsó óráit. Semmi vigasztalhatatlanságot, semmi megrendülést: egyetlen könnyet sem.

Egy pillanatra megáll a São Sebastião pavilonnál – a patakok most szárazak, az üledék összeállt és hatszögekké repedezik éppen. Ez volt édesanyja legkedvesebb Boa Vista-i pavilonja. Volt pavilon teázáshoz, pavilon társasági vendégek fogadására és egy másik az üzleti vendégeknek, pavilon a rokonlátogatásokhoz, és külön pavilon az olvasásra, a reggeli és az esti pavilon, de ez, Boa Vista központi termének keleti végében, ez volt a munkapavilonja. Rafa soha nem kedvelte a pavilonokat. Mesterkéltnek, ostobának tartja ezeket a helyeket. Adriana önző módon építtette Boa Vistát – az ő kifejezett álmainak volt a palotája. Most Rafáé, de soha nem lesz az övé. Adriana ott van a száraz tavacskákban és medrekben, a bambuszban, a pavilonok kupoláiban, az orixák arcában. Egyetlen levelet, egyetlen kavicsot nem változtathat ezen.

– Vizet – suttogja, és érzi, ahogy Boa Vista megremeg, mert a vizek felkavarodnak a csövekben és a szivattyúkban. Itt egy szörcsögés, ott egy csorranás, csermelyekből és csapokból indul meg, az erecskék patakokká állnak össze, a csatornák megtelnek, a víz csobog a kövek körül, örvényeket, tajtékot és száraz leveleket visz magával. Víz gyűlik meg az orixák szemében és szájában, lassan kövér könnycseppek telnek meg, amelyek reszketnek a felületi feszültségtől, aztán csordogáló vízesésekként indulnak meg: előbb csak erecskék, cseppek, aztán áradó zuhatagok. Amíg el nem hallgattatta az egészet, Rafa észre sem vette, a mozgó víz locsogása és csordogálása mennyire betöltötte Boa Vistát.

– Papai! – kiált fel Luna, a ruhája összefogva, lábszára közepéig áll a folyó vízben. – Ez hideg!

Boa Vista most már Rafáé, de Lousika még mindig nem akar osztozni vele rajta.

– Mit gondolsz, visszaköltözöl? – kérdezi a férfi az öccsét.

Lucas a fejét ingatja.

– Túl közel van. Szeretem a távolságot. És borzasztó az akusztikája. – Egy érintés Rafa Brioni zakójának ujján. – Egy szóra.

Rafa nem értette, Lucas miért kereste fel a kert túlvégében, miért kockáztatta az elázott nadrághajtókát és a foltos cipőt a lépőkövek és a medencék között.

– Mondd csak.

– Mamãe-val sokat beszélgettünk a legvégén.

Rafa nyaka, állkapcsa megfeszül a bosszankodástól. Ő a legidősebb, az uicsang, az aranyfiú. Neki kellett volna hallania az utolsó szavakat.

– Volt egy terve a céget illetően – mondja Lucas. A zuhogó víz csobogása leplezi a beszédét. – A hagyatéka. Létrehozott egy új pozíciót: a cshoigót. Azt akarta, hogy Ariel töltse be.

– Ariel.

– Végigmentem rajta, de egészen megkötötte magát ebben a kérdésben. Ariel lesz a cshoigo. A legelső. A Corta Hélio feje. Fölöttem és fölötted, irmão. Ne vitatkozz, ne tegyél javaslatokat. Már kigondoltam mindent. A végakarattal nem tudunk tenni semmit. Az úgy van és kész.

– Szembeszállhatunk…

– Azt mondtam, ne vitatkozz, ne tegyél semmilyen javaslatot. Csak az időnket és a pénzünket pazarolnánk, ha a bíróság elé mennénk. Ariel jól ismeri azt a világot, örökre odaszögelne minket. Nem, ezt az alapító okirat szerint csináljuk majd. A húgunk súlyosan megsérült, miután késtámadás áldozata lett. Gyakorlatilag deréktól lefelé lebénult. A felépülése lassan zajlik majd, és korántsem biztos a kimenetele. A Corta Hélio alapító okiratában van egészségügyi alkalmassági záradék. Ez a záradék lehetővé teszi, hogy az igazgatótanács tagját visszahívják a pozíciójából, amennyiben olyan betegsége, illetve sérülése van, ami megakadályozza a feladatai maradéktalan ellátásában.

– Azt javaslod…

– Igen. A cég érdekében, Rafa. Ariel kivételesen tehetséges ügyvéd, de semmit se tud a héliumbányászatról. Nem igazgatótanácsi puccs történne. Csupán ideiglenesen hatályon kívül kerülnének a jogkörei és a felelősségei.

– Ideiglenesen meddig?

– Addig, amíg át tudjuk szervezni a céget, hogy megfeleljen annak, amire igazán szüksége van, és nem kell követnie édesanyánk kósza ötleteit. Nagyon beteg volt már, Rafa.

– Kurvára kussolj el, Lucas.

Lucas hátralép, kezét védekezőn emeli maga elé.

– Hogyne. Bocsánat. De azt elmondom: édesanyánk soha nem élte volna túl a saját egészségügyi alkalmassági záradékát.

– Ne. Baszd meg, Lucas!

Lucas még egy lépést hátrál.

– Csak két orvosi leletre van szükségünk, és azok megvannak. Az egyik a João de Deus-i klinikáról, a másik a mi dr. Macaraegunktól, aki nagyon örült annak, hogy megtartottuk családi orvosunknak. Két lelet, és a többség. – Még visszaszól a vízpermeten át. – Majd szólj!

Luna lubickolva gyalogol végig a patakon, az ezüst víz lassan visszahulló fröccseneteit rúgja a levegőbe. Megcsillan, megtörik rajtuk a mesterséges nap fénye: szivárványkoronás gyermek.

*

A villamos ajtaja zárul, a villamos ajtaja nyílik. Ariel kipillant.

– Na, jössz?

Senki más nincs a peronon, akitől ezt kérdezhetné, csak Marina, mégis a homlokát ráncolja, és hangtalanul kérdi: „Én?”.

– Persze, te, ki más?

– Tulajdonképpen nincs szerződésem…

– Persze, persze, nem nekem dolgoztál, hanem az anyámnak. Hát, mostantól nekem dolgozol.

Hetty csenget: érkező levél. Szerződés.

– Gyerünk. Tűnjünk el ebből a kibaszott síremlékből. Meg kell szerveznünk egy esküvőt.

Meridián imádja az esküvőket, és nincs nagyobb lakodalom Lucasinho Corta és Denny Mackenzie frigyre lépésénél. A holdsas a magánkertjét is átengedte a szertartásra: a fákat masnikkal, biolámpákkal és pislákoló csillagokkal díszítették fel. Ezüstöt fröcsköltek a bergamottokra, kumkvatokra és törpenarancsokra. Lampionokat aggattak az ágak közé. Az utat rózsaszirmokkal hintik be majd. Az AKA száz fehér gerlét adományozott, hogy látványos szárnyverdesés közepette szabadon engedhessék azokat. Úgy tervezték őket, hogy huszonnégy órán belül múljanak ki: szigorú szabályok vonatkoznak a kártevőkre.

A szerződéseket a narancs pavilonban írják alá. A két boldog fiú mögött légtornászok csoportja mutat majd be szárnyas balettet magasan az Antares csomópontban, és a bokájukra erősített lobogókkal írnak le ideogramokat a levegőben. A holdsas kis adományokat biztosított az Antares csomópont lakói számára, hogy abból díszítsék fel a környezetüket. Az erkélyekről zászlók lógnak, lobogók koszorúzzák az átjárókat, a hidakról diváli biolámpák lógnak. Manhuadenevéreket, lepkéket és kacsákat formázó léggömbök kanyarognak a légtérben. A legjobb rálátást biztosító erkélyek bérleti díja elérte a hatszáz egységet. A hidakon és átjárópallókon található legjobb helyeket réges-rég lefoglalták és eladták. Kíméletlen árverezést követően a Gupshup szerezte meg a képek kizárólagos jogát. A hozzáférési megállapodás szigorú: a médiadrónoknak tiszteletteljes távolságot kell tartaniuk, és egyik okóval sem lehet közvetlen interjút készíteni.

A négyszáz vendégről húszfős élelmezési személyzet és nyolcvan felszolgáló gondoskodik. Figyelembe veszik a különféle kulturális és vallási étkezési megszorításokat, valamint a különféle allergiákat is. Lesz hús. Széles körben terjed a vicc, miszerint az esküvői tortát Lucasinho készítette, a rá oly jellemző stílusban. Nem igaz: a Ker Va pékség büszkélkedhet azzal, hogy a legrégebben foglalkozik okotorták és holdsütemények készítésével. A meridiáni Holiday Inn Full Moon bárjában Kent Naraszimha külön koktélt alkotott az ünnepi alkalomra: a Blushing Boyt. Egy rész saját gyártású gin, hab, zselékockák, amelyek elolvadnak, és színes-ízes spirálokban szállnak fel a ginben, valamint aranyfüstmorzsák. Az alkoholt nem fogyasztóknak vannak alkoholmentes koktélok és gyógynövényekkel ízesített vizek.

A biztonsági átvilágítás egy héttel ezelőtt kezdődött. A HFV, a Corta-és a Mackenzie-biztonságiak addig soha nem látott szinten működtek együtt. Jonathon Kayode kertjét egészen a porszemek, a halott hámsejtek szintjéig vizsgálják folyamatosan.

Három nap az év esküvőjéig! Mi lesz majd a srácokon? Íme, oldalakon át tárgyaljuk ki Lucasinho Corta legújabb öltözeteit. Kinyalt főiskolai srác. A holdjáróbulin viselt rozsdabarna tweednadrágja. Divatikonként eltöltött két hete, amikor mindenki aláöltözetet húzott, és kihúzófilccel firkálta össze. Nagyanyja nyolcvanadik születésnapja – nagyanyja temetése, milyen szomorú, milyen korai. Visszatérése a divat előterébe: ki készíti a sminkjét? Annyira meghatározó ebben az idényben. Figyeljetek, fiúk! Mindannyian ezt a megjelenést követitek majd ebben az idényben. Denny Mackenzie: jaj, kit érdekel? Ugyan mikor volt egy Mackenzie divatos? De ki tervezi majd az esküvői ruhát? Ezt egyszerűen nem szabad famulusra bízni. A kedvenc tervező MI-jeink: Loyale, San Damiano, Boy de la Boy, Bruce and Bragg, Cenerentola. Kié lesz a szerződés? És a kozmetikumok…

Még két nap az év esküvőjéig! Mi az, amitől a Sárkányok ennyivel jobbak nálunk? A stílus. A Corták igazán stílusosan viselkedtek az egész házassági folyamat alatt. Kevesebb mint egy hónap telt el az Ariel Corta elleni rettenetes támadás óta, azonban nemcsak, hogy soha nem látott mozgékonyságról tesz bizonyságot robotlábán, még a nikáhot is megszervezte a kórházi ágyából! És csupán két héttel ezelőtt történt, hogy az egész Holdat megrázta és elszomorította Adriana Corta halálának híre. De ugyan mi lenne jobb mód arra, hogy a Corták bizonyságot tegyenek a bátorságukról, mint hogy felszegik a fejüket, élesítik az eleganciát, és indulhat is az év esküvője! A stílus látszik.

Egy nap még az év esküvőjéig. Jelen pillanatban ez a legbiztosabb társasági jelzés: ott vagy-e a meghívottak között, vagy sem? Senki nem mond semmit, azonban a Gupshup besöpört néhány tartozást, nem riadt vissza a fenyegetésektől sem, bőkezűen bánt a csókokkal és a mikrocicákkal, és csak mi meg tudjuk mondani, ki van ott a meghívottak között! És ki nincs! Döbbenetes lesz az eredmény…

Az év esküvőjének napja. Az egész egy kis civakodással kezdődik: a legjobb kilátással rendelkező helyekre foglalással rendelkező celebfigyelők a kedvező előjelnek számító léggömbdenevérek, lepkék és egyéb jószágok ellen. Az előre meghatározott időpontban az Antares csomópont lakosai mind átvetik zászlóikat az erkélykorláton, és lassan legördítik, hogy áldások és esküvői ráolvasások falikárpitja legyen belőlük. A biztonságiak elfoglalják a helyüket, ahogy megérkeznek a liftek a vendégekkel. Beolvassák a meghívókat, a vendégeket a fogadótérre irányítják, megkapják a különleges, Full Moon bárban készült Blushing Boyukat. Jonathon Kayode és Adrian Mackenzie kedélyes házigazdák. Drónkamerák rebbennek és tülekednek az előírt távolságban, küzdenek, melyik tud közelit készíteni egy-egy népszerű személyről. Fél órával az aláírás előtt a vendégeket a narancs pavilonba terelik. A koreográfia éppen csak észrevehető, de annál szigorúbb, az ültetési rendet kérlelhetetlenül betartják. Az esküvői segédek rózsaszirmokat dobálnak a levegőbe. Húsz perc: megérkeznek a családok. Duncan Mackenzie és az okói: Anasztaszja és Apollinaire Voroncov. A lánya, Tara, és az okói, majd randalírozó fiaik és lányaik. Bryce Mackenzie, tucatnyi örökbe fogadott gyermeke kíséretében eltökélten csoszog előre két bottal. Hadley Mackenzie gyönyörű tartással, nagyon jóképűen. Robert Mackenzie nem tudja elhagyni Olvasztót, bocsánatot kér és gratulál a boldog párnak, egyúttal reményét fejezi ki, hogy sikerül békésen rendezni a helyzetet a Mackenzie, és a Corta-ház között. Jade Szun-Mackenzie képviseli.

A Corták: Rafa és Lousika, Robson és Luna. Lucas egyedül. Ariel és az új escoltája, aki – a vendégek között végigfutó sugdolózás közepette – a család soraiban foglal helyet. Carlinhos, aki nagyon szépen kitölti az öltönyét. Wagner és az okója, Analiese Mackenzie – elég idegesnek tűnik – meg a falkatársai: harmincan sötét ruhában, önmagukban egy egész násznép, csipetnyi veszéllyel fűszerezik az esküvői kert ezüstjét és masnijait.

Elfoglalják a helyüket. Kis együttes adja elő a „Nyíló virágok és teliholdas éjjel”-t.

Nincs is már többre szükség az év esküvőjéhez, mint a vőlegényre és a vőlegényre.

*

Egy férfi alulról kezdi a vetkőzést, így hallotta Lucasinho, úgyhogy a felöltözéshez meg kell fordítani a sorrendet. A nyomtatóból frissen kijött ing. Ezüst mandzsettagomb. Az arany giccses. A nyakkendő galambszürke, szejkai-ha mintával, ötcsíkos eldredge-csomóval, amit Jinji mutatott meg neki, és amit azóta naponta egy órán át gyakorolt. A fehérnemű: pókselyem. Miért nem készítenek minden ruhát ebből? Mert akkor soha senki nem tenne mást, csak élvezné az érzést. A zokni is, lábikraközépig ér. Nem látszik a boka: rettenetes bűn lenne. Most pedig a nadrág. Napokig tétovázott, mielőtt a Boy de la Boy mellett döntött. Öt tervet utasított el. A szövet szürke, árnyalatnyival sötétebb a nyakkendőnél, virágos damasztminta kísértetével. Nadrág: semmi hajtóka, az él határozott, két pliszével. Most a két pliszé a divat. Mindenből kettő a divat: a zakónak két gombja van elöl, kettő a mandzsettánál, elöl levágva. Magasról indított négycentis hajtóka. Gomblyukak szemben. A zsebkendő két háromszögletű csúcsba hajtva. A négyszögletes, párhuzamos hajtás már egy holdnapja ósdinak számít. A ruhához illő puhakalap kétcentis selyemszalaggal és masnival – nem hordja majd, csak fogja. Nem akarja összeborzolni vele a haját.

– Mutass meg.

Jinji a szálló kameráin át megmutatja Lucasnak magát. Fordul, illegeti magát, csücsörít.

– Annyira rohadtul jól nézek ki.

A frizura előtt még a smink. Törülközőt tűr a gallérjába, leül az egyik asztalhoz és hagyja, hogy Jinji az arcára közelítsen. A kozmetikumok csomagja ugyancsak egyénre szabott, a Coterie-től. Élvezi a szertartás ritmusát – az alapozó rétegeit, a finomítást és az árnyalást, a finomságokat és az apróságokat. Pislog néhányat kihúzott szemével.

– Ó, igen.

Aztán, ugyanennél az asztalnál, a frizura. A homlokfürtöt nagy gonddal építi fel, hátrafésülve, és hajlakk, hab, zselé és hajcement stratégiai alkalmazásával erősíti. Megrázza a fejét. A haja úgy mozog, mintha önálló életet élne.

– Hozzámennék magamhoz.

Még valami. Egyesével berakja a piercingeket. Jinji még utoljára megmutatja őt magának, aztán Lucasinho Corta vesz egy mély levegőt, és távozik az antaresi Home Innből.

*

A várakozó moto kinyílik, hogy befogadja Lucasinho Cortát. Jinji utasítására búgva veti be magát a Han Jing tér forgalmába. A szálló a központban van, egyetlen liftút választja el a sas fészkétől. Semmit sem bízott a véletlenre. Az emberek a téren megbámulják, visszafordulnak, felismerik. Néhányan biccentenek, integetnek. Lucasinho megigazítja a nyakkendőjét és felpillant. A csomópont színes lobogókból álló zuhatag – manhua-léggömbök tétlenkednek és bökdösik egymást. A hidak kibolyhosodtak az emberektől, hallja, ahogy a beszélgetésük végigvisszhangzik az Antares csomópont óriási kútjában.

Odafenn tartják az év esküvőjét. A Home Inn bejáratával épp átellenben van egy AKA-lerakat, egy drága bolt hobbiszakácsoknak. Lucasinho kilép az utcára és arrafelé tart. Körülötte új irányt vesz a forgalom, önszerveződés hullámai futnak végig mind az öt proszpekten. Az ablakban élénk színű növényekkel teli tálcák, jól látható húshűtő, benne páccal lekent kacsák és csirkekolbászok lógnak, fagyasztott halak és békák, a bolt hátsó részében hűtőládák, babbal, lencsével teli tartályok, salátabokréták frissen tartó vízpára alatt. A pultnál két középkorú nő üldögél, forognak és csacsognak, csak általuk ismert dolgokon nevetgélnek. Aszamóa-módi szerint adinkra a famulusuk: Szankara lúdja, Anansze Ntonan csillagformája.

Amikor Lucasinho belép a boltba, elhallgat a nevetés.

– Ifjabb Lucas Corta vagyok – jelenti be. Tudják, hogy kicsoda. A társasági csatornák egy hete csak az ő arcát mutatják. Riadtnak tűnnek. Leteszi puhakalapját az asztalra. Kiveszi füléből a fémtüskét, és odateszi a kalap mellé.

– Kérem, mutassák meg ezt Abena Mánu Aszamóának. Tudja majd, hogy mit jelent. Igénybe veszem az arany zsámoly védelmét.

*

Mi vagyunk a Föld és a Hold – gondolja Lucas. Bryce Mackenzie egy vemhes bolygó, én a kicsi és karcsú kísérőbolygója. Örömét leli a hasonlatban. Még egy öröm – ez ugyanaz a szálló, ahonnan Lucasinho kereket oldott. Két kis mosoly. Ennyi öröme lesz ebben a találkozóban.

Bryce Mackenzie végigdobog a kanapéig: bot, lépés, másik bot, lépés, mint valami ósdi négylábú bányagép. Lucas nézni is alig bírja. Hogyan képes ez az ember egyáltalán elbírni saját magát? Hogyan képes a rengeteg amorja és örökbefogadottja elbírni?

– Italt?

Bryce egy nyögéssel ereszkedik le a kanapéra.

– Ezt nemnek veszem. Nem bánod, ha én kérek? A Holiday Inn személyzete órabérben szerződött, és, hát, ismersz, milyen vagyok. Szeretem minden helyzetből a lehető legtöbbet kihozni. Ráadásul kifejezetten jó ez a Blushing Boy.

– A nyegleséged egyáltalán nem illik ide – szólal meg a Mackenzie. – Hol a fiú?

– Lucasinhonak nagyjából most kell megérkeznie Twébe.

A vendégek, a családok – majd a szertartás vezetője. Nem szól másról ez a feladat, mint hogy tanúskodjon a nikáh aláírásáról, azonban Jonathon Kayode, a holdsas teljes jelentőségét adta a szerephez. Amikor Ariel azt javasolta, vegyen részt a szertartásban, először úgy tett, mint aki meglepődik, sőt szerénykedett. „Nem, nem, nem lehet, hát, na jó, legyen.”

Hivatalos agbadába öltözött, külön erre az alkalomra rendelt kiegészítőkkel.

– Tényleg vastagított a cipője talpa? – suttogta Rafa Lucasnak. Miután észrevette, ez mindenre rányomta a bélyegét. Platformcipő nélkül a holdsas egy fejjel alacsonyabb lett volna a párnál, akit összead. Rafa nem tudott szabadulni a saját viccétől: szemét összeszorította, száját megfeszítette, mégis rengett a visszafojtott nevetéstől.

– Hagyd már abba – sziszegte Lucas. – Nekem ki kell oda mennem és átadnom a fiút.

Lehetetlen volt ellenállni a ragályos nevetésnek. Lenyelte a kuncogását, és feltűnést kerülve törölgette a könnycseppeket. A zenekar rákezdett az „Esős esti virágok virulásá”-ra. Bryce Mackenzie felállt és elfoglalta a helyét a narancs pavilonban. Minden fej odafordult. Denny Mackenzie végigsétált a rózsasziromösvényen. Sután, feszélyezetten, lélektelenül lépdelt. Fogalma sem volt arról, mihez kezdjen a kezeivel. Bryce ragyogott. Jonathon Kayode imára hívó papként tárta ki a kezét.

– Fellépés – suttogta Rafa az öccsének. Aztán az összes Corta-famulus egyszerre azt suttogta:

– Hívás Lucasinhotól.

A Gupshup harminc másodpercen belül szétküldte a hírt az egész Holdon. „Lucasinho Corta: a szökevény vőlegény.”

– Kapcsolatban voltál a fiaddal? – kérdezi Bryce.

– Nem hallottam róla semmit.

– Ennek örülök. Az a benyomásom támadt, hogy ezt közösen főztétek ki.

– Nevetséges vagy.

Bryce Mackenzie megrázza a fejét – bosszúságból fakadó akaratlan mozdulat.

– A kérdés most az, hogyan hozzuk helyre a károkat?

– Vannak károk?

Újabb akaratlan mozdulat: kitágulnak az orrlyukak, hallható, ahogy beszívja a levegőt.

– Kár érte a családomról kialakult képet, a Mackenzie Művek hírnevét. Na és a kártérítésünk a perért, amit a Gupshup kezdeményez majd ellenünk.

– Minden bizonnyal az italszámla is igen magas.

Lucas eddig kétszer találkozott Bryce-szal, mind a kétszer valamilyen társasági alkalmon, üzleti megbeszélésen még soha, de rájött, mi a trükkje, mi a malandragemja. A testi megfélemlítés: nem az izmai erejével, hanem a tömegével. Bryce Mackenzie úgy uralja a tereket, mintha a nehézkedés fölött rendelkezne – elég egy botlás, egyensúlyvesztés, és máris összetörik. Tudom, hogy működik ez a trükk – gondolja Lucas. Csakhogy te a Föld vagy, én meg a Hold. Egészen beleszédül a lehetőségekbe. Minden világos, olyan világos, mint még soha.

– Pimaszkodás – mondja a Mackenzie. Izzad, egy nagydarab, verítékező fickó.

– Sem a te családod, sem az enyém nem ijed meg a perekkel való fenyegetőzéstől. Mi az ajánlatod?

– Újra megszervezzük az esküvőt. A költségeket megfelezzük. Tudsz biztosítékot adni arra, hogy a fiad tényleg ott lesz?

– Nem adok semmiféle biztosítékot – közli Lucas. – Nem beszélhetek a fiam nevében.

– Te vagy az apja, vagy sem?

– Ahogy mondtam, a fiam nevében nem beszélhetek. De teljes szívemből kiállok a döntése mellett – mondja. – Ami engem illet, baszd meg, Bryce Mackenzie!

Harmadik akaratlan mozdulat: beharapja a felsőajkát. A másik kettő bosszúság volt. Ez harag.

– Rendben. – Bryce emberei bejönnek az előtérből és felsegítik a kanapéról, megtámogatják, amíg kiegyensúlyozza magát a botjával. Meglepően ügyes a lába. Koppanásról koppanásra vonul el Lucas mellett. Van egy harmadik öröm is, ébred rá Lucas, aprócska, hitvány, de nagyon édes öröm: kellemetlenséget okozni Bryce Mackenzie-nek.

Az ajtóban Bryce megfordul, felemeli az ujját, botja csüng a csuklóján lévő hurokról.

– Ja igen. Még valami. – Tesz egy lépést előre, és pofon csapja Lucast. Nincs nagy lendülete – Lucas a döbbenettől, a vakmerőségtől, a horderejétől hőköl hátra. – Nevezd meg a segédeidet és a zasitnyikodat, ha valaki képvisel majd. Az időt és a helyszínt a bíróság dönti el. A Mackenzie-k ezért vérben vesznek elégtételt.

*

A kotoko famulusai egyesével jelennek meg Abena Mánu Aszamóa körül. Elakad a lélegzete – jobban lenyűgözi a dolog, mint várta. Lencséjében megjelennek az adinkrák, minden egyes másodpercben újabb tűnik fel. Fénylő aforizmák gyűrűjében van. Tiszteletteljesen készítette elő a szobáját. Bárki az igazgatótanács tagja lehet, akivel az ember az alagutakban, az aknafarmokban, az utcákon és az épületekben találkozik, azonban a kotoko több az őt alkotó egyének összességénél. Folyamatosság és változás, leszármazás és sokféleség, abuszua és vállalat. A kotokónak bárki kikérheti a tanácsát – a ki nem mondott kérdés az, hogy miért van rá szüksége? Abena elpakolta néhány motyóját, visszahajtotta a bútorokat a falba, beállította a biolámpákat – fekete, piros és fehér háromszögben a padlón –, és beállt középre. Zúdultak rá a fények.

Legutoljára a Szunszum, az omahene famulusa jelenik meg. Abena megborzong. Nagy hatalmú erőket szólított elő.

– Abena – szólal meg Adofo Mensza Aszamóa. A famulusok a tulajuk hangján beszélnek. – Hogy vagy? Üdvözlet az arany zsámolytól.

– Já Doku Nana – mondja Abena.

– Ó, rendet raktál, ez kedves – közli Akoszua Dedei a túloldalról.

– Tetszenek a fények – jelzi Kofi Anto, Twéből.

– Szóval, mit szeretnél kérdezni? – kérdi Kuamina Manu, Mampongból. A bújtatott kérdés.

– Tettem egy ígéretet – kezdi Abena, és ujjai öntudatlanul is a gaje njame-nyakláncának szemeit csavargatják. – Most pedig eleget kell tennem neki, de nem tudom, volt-e egyáltalán jogom ígérni bármit.

– Ez Lucasinho Cortáról szól – mondja a famulus, akiről Abena tudja, hogy Lousika Aszamóáé.

– Igen. Tudom, hogy tartozunk a Cortáknak Kodzsó miatt a holdjáráson, de mi van, ha a Mackenzie-k ugyanúgy ellenünk fordulnak, ahogy a Corták ellen tették?

– Menedéket kért a fiú – mondja Abla Kande a Cyrillus agrárüzemből.

– De vajon felajánlhattam-e neki ilyet?

– Mit gondolna a Hold, ha nem tennénk eleget az ígéreteinknek? – kérdezi Adofo Mensza. A famulusok gyűrűjében kórusban suttogják a hangok: „Favodhodie ene obre na enam.” A függetlenség felelősséggel jár.

– De a Mackenzie-k, szóval, nem mi vagyunk a legnagyobb család, nem mi vagyunk a leggazdagabbak, és a legnagyobb hatalom is másé…

– Hadd meséljek el egy rövid történetet – mondja Adofo omahene. – Így igaz. Az AKA nem a leggazdagabb és nem is a legrégebbi az Öt Sárkány közül. Mi nem exportálunk: nem tartjuk égve a lámpákat odafenn, ahogy a Corták, nem tápláljuk a Föld technológiai iparágait, ahogy a Mackenzie-k. Nem vagyunk sem gyáriparosok, sem információtechnológiai óriások. Amikor a Holdra érkeztünk, nem volt politikai támogatásunk, mint a Szunoknak, se vagyonunk, mint a Mackenzie-knek, és űrjárműveket se tudtunk felbocsátani, mint a Voroncovok. Nem voltunk se ázsiaiak, se nyugatiak… Ghánaiak voltunk. Ghánaiak, akik a Holdra mennek! Micsoda önteltség! Ez a lehetőség a fehéreknek meg a kínaiaknak van fenntartva. De Efua Menszának volt egy ötlete, meglátta a lehetőséget, és addig dolgozott, addig vitázott, addig verekedett, amíg fel nem jutott a Holdra. Tudjátok, mit látott?

– Lehet az ember gazdag attól, hogy port lapátol, de azzal lesz biztosan gazdag, ha ő adja el a lapátot – feleli Abena. Mire megkapja a csatolóját, a lencséjét és összekapcsolódik egy famulussal, minden gyerek kívülről fújja már a közmondást. Mindig is butaságnak, öregemberek bölcsességének tartotta. Boltosok meg zöldségesek – nem olyan elbűvölők, mint a Corták meg a Mackenzie-k a csinos pornyelőikkel, vagy a Voroncovok a különleges játékszereikkel.

– Drágán fizettünk a függetlenségünkért – folytatja Adofo Mensza. Famulusa sziámi krokodilokból és Esze Ne Tekremából, az egység és a kölcsönös függés adinkráiból áll össze. – Nem adtuk fel. Nem fognak megfélemlíteni minket a Mackenzie-k.

– Senki nem fog – teszi hozzá Kuamina Manu.

– Elegendő válasz ez? – érdeklődik Adofu omahene.

Abena a bevett holdi módon meghajtja a fejét és egymáshoz érinti az ujjait. A kotoko famulusai egyesével kihunynak. Lousika Kande Aszamóa-Cortáé az utolsó.

– Nem kaptad meg, igaz?

– Tessék?

– A választ.

– De, csak…

– Nem megnyugtató?

– Azt hiszem, veszélybe sodortam a családot.

– Hányan élnek a Holdon?

– Hogy? Nagyjából másfél millióan.

– Egy egész héttized millióan. Ez elég soknak tűnik, de nem olyan nagy, hogy a génállomány miatt ne kelljen fájdítani a fejünket.

– Beltenyészet, felgyülemlő mutációk, génsodródás. Háttérsugárzás. Az iskolában tanultam.

– És mindegyikünk más módszerrel igyekszik megbirkózni vele. Mi kidolgoztuk az abuszuarendszert és azt a rengeteg szabályt arra vonatkozóan, hogy ki nem szexelhet kivel. Te mi is vagy?

– Breuto. Aszeni, Okojo, és persze a saját abuszuám.

– A Szunok mindenkivel összeházasodnak, a Hold fele Szun. A Cortáknak ott van a furcsa madrinharendszerük, és ezek mindegyike külön módszer a génállomány tisztán tartására. A Mackenzie-k mások. Szorosan, zártan tartják a családjukat, tartanak a génállomány beszennyeződésétől, az identitásuk felhígulásától. Maguk között házasodnak és visszakereszteznek: mit gondolsz, honnan jön az a sok szeplő? De ez kockázatos… nagyon kockázatos, ezért biztosra kell menniük, hogy az utódaik egészségesek legyenek. Minket fogadnak fel a génállomány megtervezésére. Harminc éve csináljuk már. Titokban tartjuk, de ez az oka, hogy nem kell tartanunk a Mackenzie-ktől. A félelem a kétfejű babáktól.

Abena fohászt suttog Jézushoz.

– Az Aszamóák megőrzik mindenki titkát. De vigyázz Lucasinhora, Abena. A Mackenzie-k nem mernek hozzánk nyúlni, viszont nemcsak az emlékezetük, a késeik is hosszúak.

*

A zabbálúnok óvatosan felveszik és elviszik a Jonathon Kayode kertjét teleszemetelő döglött galambokat. A szabadon engedésük gondosan időzítetten zajlott: a ketrecek kitárultak, a madarak szárnyak tapsvihara közepette felkaptak a levegőbe és elsuhantak a távozó vendégek feje felett. Ariel a lába elé nézve berreg végig a rothadó rózsaszirmok között. A csúszós szutyok miatt aggódik, hogy robotlábai nem állnak elég biztosan. Akárcsak az édesanyja, ő sem kedveli az élő anyagot. A szerves túl gyorsan válik csúffá.

Jonathon Kayode a kertre néző lakásában fogadja. A citrusfákat még mindig masnik és ezüstözött gyümölcsök ékítik, a pázsitokon szerteszét ételmaradék. Szorgosak a botok, de négyszáz vendég jó nagy adag szemetet csinál.

– Hát, ez aztán a felfordulás – mondja köszönésképpen Kayode.

– Embereket szoktunk felbérelni a felfordulások rendbetételére – feleli a Corta.

– Nem volt alkalmam elmondani ezt az „eseményen”, de csodálatos, hogy mozogni látlak. A hosszabb ruha nagyon jól áll. Jártam már itt-ott. Az év esküvője egy kudarc, de a vőlegény nénikéje divatirányzatot teremt. Hogy van a srác?

– Az Aszamóák adtak neki menedéket.

– Mindig is közel álltatok egymáshoz ti, Corták és az Aszamóák.

– Azt akarom, hogy vess véget ennek, Jonathon.

Kayode a fejét ingatja, ujját a homlokához érinti.

– Ariel, te is épp olyan jól tudod, mint én…

– Ha a HFV azt akarja, hogy valami megtörténjen, vagy hogy ne történjen meg, akkor a HFV megtalálja a módját.

Alacsony asztal két oldalán ülnek, szemben egymással. Egy bot hoz nekik két Blushing Boyt.

– Az az igazság, hogy ezeket tényleg megkedveltem – mondja a holdsas. Arielnek ma délután nem esik jól az ital. A sas kortyol egyet. Szürcsölve iszik.

– Két éve már, hogy a Clavius-bíróságon párbaj döntött – szólal meg a nő.

– Nem egészen – teszi le a poharat Kayode. – Al-Jaum kontra Filmus.

– Az sose jutott volna el a fegyverekig. Ezt pontosan tudtam. Malandragem. Így győzök. És egészen más a két eset. Az egy válóper volt. Ez pedig régimódi kihívás, becsületsértési ügy.

– Bryce Mackenzie-nek sikerült fogást találnia a bátyádon.

– Véget vethetsz neki, Jonathon.

– Biztos nem kérsz valamit inni? – emeli fel a poharát. A pereme felett elkapja Ariel pillantását. Tekintete a lakás hátsó része felé rebben – egyszer, kétszer, háromszor. Arielnek elkerekedik a szeme.

– Nekem még mindig egy kicsit korán van, Jonathon.

A bíróságon és jogászkörökben mindenki ismerte a viccet, hogy Adrian Mackenzie olyan rövid pórázon tartja a holdsast, mintha egy sibaritechnikával készült kiállítási darab lenne. Ez nem vicc.

„Vért akarnak” – tátogja.

– Ki képviseli Lucast?

– Carlinhos.

Jonathon Kayode elképedésében eltátja a száját. Az okód nem mondta el, hogy a vért, amit akarnak, a szívből akarják fakasztani.

– Hadley Mackenzie-t nevezték meg zasitnyiknak. Nekünk is ugyanilyen szinttel kellett képviseltetni magunkat.

Nem engedi el a holdsas tekintetét. Megállíthatod az egészet, megmenthetsz két fiatalembert.

– Jonathon?

– Nem segíthetek, Ariel. Nem én vagyok a törvény.

– Úgy tűnik, szokásommá válik ez, de baszd meg! – Ariel akarattal kényszeríti a lábait, hogy állítsák fel. Felemeli a retiküljét. Előveszi a tárgyalótermi hangját, hogy elérjen egészen a társalgó hátsó faláig. – És baszd meg te is, Adrian! Remélem, az öcsém miszlikbe vágja a testvéredet!

*

Carlinhos visszament Boa Vistába a harcra. Én képtelen voltam megtenni – gondolja Ariel. Még a mélységes sötétben sem, amikor úgy érezte, szétnyitották, belenyúltak a testébe, erőszakot tettek rajta, amikor attól félt, hogy szépséges lábai soha többé nem bírják majd el, amikor valahányszor lehunyta a szemét, a kést látta, akkor sem volt hajlandó belemenni, hogy az anyja visszavigye Boa Vistába. Te is látod a kést, Carlinhos. Minden egyes alkalommal. Nekem mögöttem van, neked előtted. Megbénítana a félelem.

Carlinhos a Nossa Senhora da Rocha pavilonban hever egy asztalon, a hasán. Az Oxum-vízesés vízpermete meggyűlik és lecsöpög a kupola pereméről. Masszőr dolgozik a testén, ujjai mélyen az izomrostok közé vájnak. Carlinhos nyöszörög, halk nyögései olyanok, mintha szeretkezne. Ariel viszolyog ettől: hogy egy másik ember ilyen bensőséges nyúljon hozzá a testéhez. Egy másik ember persze bármiféle masszázsnál vagy szexelésnél bensőségesebben hozzányúlt már az ő testéhez.

Az öccse elfordítja a fejét, és rávigyorog.

– Ola.

– Az ékesszólásom most cserben hagyott, Carlo.

Carlinhos arca szomorú fintorba rándul. Újabb fintor a masszőr mélybe nyúló mozdulata nyomán. Nagyszerű vagy – gondolja Ariel – én pedig arra gondolok, ahogy kések szabdalják fel ezt a tökéletes bőrt, és dermesztő iszonyat tölt el.

– Sajnálom.

– Nincs mit sajnálni.

– Megpróbálhatok… Nem, nem tehetek semmit. Végére értem a szavaknak. Meglesz a párbaj, amit akarnak.

– Tudom.

Ariel megcsókolja öccse tarkóját.

– Öld meg, Carlo. Lassan és fájdalmasan végezz vele. Öld meg előttük, hogy láthassák, amint minden egyes apróság, amit szerettek volna megtenni a családunkkal, kivérzik előttük. Öld meg a kedvemért.

*

– Mehetek? Mehetek?

– Nem! – dörgi Rafa. Robson apja sarkában lohol.

– Szeretnék szurkolni Carlinhosnak.

– Nem – ismétli Rafa.

– Miért nem? Te is mész. Mindenki megy.

Rafa a fiához fordul.

– Ez nem kézilabda. Ez nem játék. Ez nem olyasmi, amiben szurkol az ember. Azért megyünk, mert Carlinhos nem egyedül harcol. Nem akarok menni. Nem akarom, hogy ő menjen. De megyek. Te pedig nem jössz.

Robson tétovázik, összevonja a szemöldökét.

– Akkor szeretnék vele most találkozni.

Rafa elkeseredetten sóhajt fel.

– Rendben.

Az edzőterem Boa Vista legritkábban használt helyisége. Botok takarították el az évek alatt felgyűlt port, lassan melegítették fel a mély szikla örök fagyából. Carlinhos kerámiából készült csengőket akasztott fel, szalagon lógatta le mind a hetet a mennyezetről. Edzőnadrágban cselez és hajolgat, vág és forog a padlón.

– Irmão.

Zihálva sétál a korláthoz. Leteszi a tetejére a kést, állát az alkarján nyugtatja.

– Szia, Robson.

– Tio.

– Megcsendült már valamelyik? – biccent Rafa a lelógó harangokra.

– Soha nem csendítem meg egyiket sem – feleli az öccse. Mozdulat, olyan gyors, olyan váratlan, hogy Carlinhos nem tud mit kezdeni vele. Robson a jobb füle mögötti lágy részhez nyomja a kés hegyét.

– Robson…

– Hadley Mackenzie azt tanította, ha elveszed valakinek a kését, akkor használnod is kell ellene. Soha ne engedd ki a kést a kezedből.

Carlinhos maga a folyékony akció: elhajlik a kés hegye elől, és ugyanazzal a mozdulattal kicsavarja Robson csuklóját, olyan határozottan, hogy fájdalmat tanítson. Felveszi a földre esett pengét.

– Köszönöm, Robson. Ügyelek majd erre.

Minden harang megcsendül: lágy csilingelés. Újabb kis holdrengés.

*

Carlinhos tágra nyílt szemmel jön ki a fürdőből.

– Ebben van egy sugármasszázs is. Boa Vistában nem is volt sugármasszázsosom.

– Ez a legkevesebb, Carlo.

Lucas kifejezetten nehezen tudta megoldani a Carlinhos-tábor előkészítését. A kudarcos esküvő még mindig áthatja a közösségi légkört. Ha kiszivárog az ellenséges Sárkányok közötti párbaj híre, még az se tudja eltántorítani a pletykacsatornákat, hogy a Corták és a Mackenzie-k pereivel kell esetleg szembenézniük. Tenyérnyi ruhában verekedő csinos fiúk. Ez még a házasuló csinos fiúknál is jobb. A különleges lakást bábcégeken át bérelték az Orion csomópontjában, a nyomtatómintákat egy másik sor vásárolta, a masszőröket, fizikoterapeutákat, pszichológusokat, szakácsokat, étkezési tanácsadókat, késkovácsokat és a tapintatos biztonságiakat névtelenül, megbízott MI-ken keresztül bérelték fel. Készült egy edzőterem is, és titokban elhozták Dél Királynőjéből Mariano Gabriel Demariát, majd elhelyezték a szomszédos lakásban. Végül pedig elhozták João de Deusból Carlinhos holdacélból készült harci késeit és elhelyezték a dodzsóban.

– Ez a háló.

– Körülsétálhatom az ágyat.

Carlinhos lerogy a matracra, és tarkóra fonja a kezét. Sugárzik róla a jókedv. Lucas összeszorítja a száját.

– Sajnálom.

– Tessék?

– Sajnálom. Ezt. Soha nem lett volna szabad azt kérnem…

– Nem kérted. Én ajánlottam fel.

– De ha nem tartom vissza Lucasinhot…

– Ariel eljött hozzám Boa Vistába. Tudod, mit mondott? Hogy sajnálja, de nem sikerült megállítania. Te pedig azért sajnálod, mert azt gondolod, hogy te vagy az oka. Luca, mindig is tudtam, hogy erre egyszer sor kerül. Kinyomtattam az első késemet, ránéztem, és ezt láttam. Nem Hadley Mackenzie-t, hanem egy olyan harcot, aminél rajtam múlik a család sorsa.

Ez egyféle felmentés.

– Hadley Mackenzie edzett és nagyon gyors.

– Én edzettebb vagyok.

– Carlinhos…

Lucas az öccsére néz: kiterült az ágyon, boldog a valódi pamuton. Huszonnégy óra múlva akár halott is lehetsz. Hogy vagy képes ezt elviselni? Hogy vagy képes akár egyetlen másodpercet is csipcsup dolgokra pazarolni? Meglehet, ez a harcosok bölcsessége: a jelentéktelenségek, a magas szálszámú importált pamut közvetlen fizikalitása, a megérezhető dolgok azok, amik létfontosságúak.

– Igen?

– Te vagy a gyorsabb.

*

Wagner felveszi a késeket, ösztönösen megtalálja az egyensúlyukat. A kezében lévő tárgyakat nézi. Éppen csak elhagyta a teljes sötétséget, ilyenkor a legjobb az összpontosítása. Órákat lenne képes eltölteni az él vonala, a fémmegmunkálás tanulmányozásával.

– Túlságosan gyakorlottan csinálod – szólal meg Carlinhos.

– Ijesztő. – Visszateszi a fegyvereket a dobozba. – Ott leszek. Nem akarok, de ott leszek.

– Én sem akarok.

A testvérek összeölelkeznek. Carlinhos felajánlotta a lakás egyik szobáját, de Wagner inkább a falkát hívta fel. Amikor sötétbe borul a Föld, hideg és fakó hely a tanya. Előző éjjel érkezett a Theophilusból, nyugtalanul aludt a falka ágyában: apró volt, szétterült, hogy annyi teret fedjen le, amennyit csak tud, de akkor is csak egy ember: ismétlődő álom gyötörte, amelyben meztelenül áll a Viharok Óceánjának közepén. Analiese nem hiszi el a történetet, hogy családi ügy miatt kell Meridiánba mennie, de nem talál fogást rajta, nincs semmilyen nyilvánvaló hazugság a történetben.

– Tehetek bármit? – kérdezi Wagner. Carlinhos nevetése megriasztja.

– A többiek mind azt mondják, mennyire sajnálják, mekkora bűntudatuk van. Egyik se kérdezte meg, miben tud segíteni.

– Miben tudok segíteni?

– Nagyon szeretnék enni valami húst. Igen, az jó lenne.

– Hús.

– Ehetsz?

– Ebben a szakaszban általában nem, de érted, irmão…

Sombra talál egy arcpirítóan drága churrasceriát. Ritka fajtájú disznóból és ginnel masszírozott, zenével nyugtatott marhából, a törpe kuroge vasu fajtából való húst adnak. Üvegajtós hússzéfekben mutogatják a kiskutya méretű, kampón lógó állatokat. Szédítő az ár. Carlinhos és Wagner letelepszik az egyik fülkébe, beszélgetnek, és különböző szószokba mártogatják kivételesen finom marhahússzeletkéiket, de jobbára csak barátságosan hallgatnak, ahogy azok szokták, akik közel állnak egymáshoz, és azt tapasztalják, hogy mindent megbeszéltek már.

*

„Fuss velem!” – mondta.

Marina és Carlinhos csatlakoznak a hosszú futás végéhez. Öt lélegzetvétel, és már fel is vették a szertartás ütemét. Marina ez alkalommal nem szégyelli magát, énekel. Nincs több hosszú futás, csakis ez az egy. Azóta sem állt meg se éjjel, se nappal, hogy kilépett belőle. Aztán szíve, vére, izmai ráhangolódnak az egységre.

„Hogyne, persze” – felelte. Carlinhos hívása után szexre számított, és remélte, hogy valami másról lesz szó. Valamiről, ami kiviszi őket ebből a halál jelenlététől bűzlő lakásból. Carlinhos szeretett volna hazamenni és futni. João de Deus alig egyórányira van a gyorsan közlekedő vonaton. A hosszú futáshoz való felszerelésükben szálltak fel. Elismerő mosolyokat és pillantásokat kaptak. „Milyen csinosak együtt! Tudod, kicsodák? Hú, tényleg!” Soha nem mert még ennyire kevés és feszülős ruhát felvenni, a testfestése minden eddiginél élénkebb és tolakodóbb.

Erősebb vagyok és agresszívebb is – gondolta. Elővette Ogun zöld bojtjait a vákuumtárolóból, és büszkén vette fel.

Most előresiet, a futás élére. Carlinhos felnevet, és mellé zárkózik.

„Nyughatatlan penge, Ogun kése odakinn vág. Nyughatatlan penge. Ogun kése ölni akar.”

Aztán eltűnik az idő, az én, a tudatosság.

Izzadtan, szépségesen szökkennek fel a visszafelé tartó vonatra, egyszerre zuhannak bele az ülésekbe, ahogy a járat felgyorsít az egyenlítői egyes felé menet. Marina a férfihoz bújik. Annyira jó, előhozza a benne rejlő macskát. Szereti a férfiak másságát – épp oly kiismerhetetlenek, akár az állatok. Szereti őket, mert egészen mások, mint ő, egészen csodálatosak.

– Eljössz? – dörmögi Carlinhos.

Számított erre a kérdésre, és rettegett is tőle, úgyhogy készen áll a válasszal.

– Igen. De…

– Nem fogod nézni.

– Ne haragudj, Carlinhos! Nem bírom nézni, ahogy bajod esik.

– Nem fogok meghalni.

„Még tíz perc Meridiánig.”

– Carlo. – Eddig soha nem szólította a férfit a legbensőségesebb nevén, azon, amit a családja és az amorjai használnak. – Itthagyom a Holdat.

Azt mondja:

– Megértem – de Marina érzi, ahogy megfeszül a teste.

– Van pénzem, az anyukám jól lesz, a családod nagyon kedves volt velem, de nem maradhatok. Mindennap rettegek. Minden egyes nap, minden egyes percben. Éjjel-nappal félek. Így nem érdemes élni. El kell mennem, Carlinhos.

Az utasok már gyűjtik össze a gyerekeket és a csomagokat, készülődnek. A peron nyomás alatt lévő oldalán Marina és Carlinhos csókolózik. Lábujjhegyre kell állnia. Az utasok mosolyognak.

– Ott leszek – mondja. Mind a ketten elmennek a maguk lakásába, és másnap reggel Carlinhos elindul párbajozni.

*

A bíróságon a botok másodpercekkel azelőtt végeznek a por feltakarításával, hogy megérkeznek a küzdő felek. Egy évtizede nem használták már. A levegőt kipucolták: sehol sem érezni a régi vér tényleges vagy csak képzelt szagát. A bíróságon mintha hideg lenne, pedig testhőmérsékletre melegítették fel a levegőjét. Kicsi és nagyon szép, padlója, falai deszkaborításúak. Közepén ott az aréna: ötméteres padló, táncra, harcra kiváló. A tanúk fülkéi és a bírók padjai a ring körül kialakított keskeny galériákon foglalnak helyet. Az ellenfelek és a bírók olyan közel helyezkednek el egymáshoz, hogy akár le is fröcskölheti őket az artériás vér. Ez a párbajbíróság erkölcse: az erőszak mindenkihez elér.

A Mackenzie-k fülkéjében: Duncan Mackenzie, Bryce Mackenzie. Éppen csak befér a szűkös karzatba. Robert Mackenzie helyett ismét csak Jade Szun-Mackenzie van jelen, a zasitnyik édesanyja. A Corták fülkéjében Rafa, Lucas, Wagner és Ariel Corta. Ariel mellett ott az escoltája, Marina Calzaghe. Ariel lesöpörte a Mackenzie-k jogi csapatának utolsó pillanatban beadott idézési keresetét, amivel kötelezték volna Lucasinhot, Robsont és Lunát is, hogy jelenjen meg. Remy, al-Asmavi és Misra bíró elnököl: egyikük se dolgozott még Ariel Cortával.

Remy bíró bejelenti az ülés kezdetét. Al-Asmavi bíró ismerteti a sérelmet. Misra bíró felteszi a kérdést, kívánnak-e megbékélést, esetleg bocsánatkérést tenni. Nem, válaszolja Lucas Corta.

A formaságok nyugalmat hoznak, a formaságok rendet tesznek, a formaságok távolabb viszik mindazt, ami a fából készült ringen belül történik majd.

Bejönnek a segédek. A Mackenzie-knél Denny Mackenzie és Constant Duffus, a biztonsági vezető helyettese az. A Cortáknál Heitor Pereira és Mariano Gabriel Demaria. Mind a két fél bemutatja a harcban használni kívánt kését a bíróknak. Tüzetesen szemügyre veszik, habár egyikük sem ért a pengékhez, és mind a két tokból mindegyiket jóváhagyják. Mariano Gabriel Demaria megcsókolja a markolatot, ahogy a holdacél pengét visszateszi a helyére.

A küzdő felek felsétálnak a bíróság alatt található pihenőjükből. Mind a ketten felnéznek, ahogy belépnek a ringbe, aztán körülpillantanak, ahogy felmérik a terepet és a korlátokat. Kisebb, mint gondolták. Ez gyors és kegyetlen harc lesz. Carlinhos krémszínű rövidnadrágot visel, Hadley szürkét. Mind a két ruha elüt viselőjének bőrszínétől. Digitális szempontból meztelenek, a famulusuk nincs velük. Az ékszer támadási felületet ad, de Carlinhos a jobb bokáján egyetlen vékony, zöld madzagot visel – São Jorge áldását. Carlinhos segédei odamennek hozzá.

Marina két kézzel takarja az arcát. Képtelen ránézni, muszáj ránéznie. Fiú, egy nagy, mosolygó fiú, aki úgy bóklászott át egyik szobából a másikba, hogy nem vette észre, a háta mögött bezárult minden egyes ajtó, és minden egyes helyiség kisebb az előzőnél, és most ide, erre a gyilkos területre lyukadt ki. Rosszul érzi magát: minden egyes csontja és izma émelyeg. Carlinhos letérdel, Heitor és Mariano odahajolnak hozzá és pusmorognak. A ring túloldalán Hadley Mackenzie ugrál, szökdécsel, szimatol, meresztgeti a szemét – pörgő energia-és figyelemgombóc. Darabokra vágja Carlinhost – gondolja Marina. Soha nem ismert még ilyen félelmet, még akkor sem élt át ilyesmit, amikor a mamánál megállapították a betegséget, akkor sem, amikor az OTV a kilövőállványra gördült White Sandsben.

A bíróság a padhoz szólítja a küzdő feleket. A két méter tíz centi magas Corta magasabb, viszont testesebb is Hadleynél. A Mackenzie csupa acél és drótszál. Remy bíró beszél hozzájuk.

– Tájékoztatni kívánjuk magukat, hogy bár ez a párbaj teljességgel törvényes, a Clavius-bíróság helyteleníti az efféle tevékenységet. Civilizálatlan és méltatlan a családjukhoz, a vállalatukhoz. Folytathatják.

Mariano Gabriel Demaria átnyújtja Carlinhosnak a kését. Próbálgatja az egyensúlyát, megtalálja a megfelelő fogást, megkeresi a jó tartást, a jó sebességet. Latolgatja, próbálja szúrásra, végigtáncoltatja a hegyét mind a kilenc irányban. A fogása határozott, de könnyed. Erővel/anélkül. Cselezni, döfni, fordulni nem ugyanaz, mint vágni. Minden erőfeszítés a vágásba megy bele. Az összes érzék legteljesebb kiterjesztésében élni, érzékelni a sötét útvesztőben csüngő láthatatlan harangokat.

– A segédek hagyják el a ringet!

Heitor és Mariano visszavonul a tanúk karzata alatti fülkéjükbe, a ring oldalában. Nincsenek menetek, nincs pihenés, se néhány pillanatnyi tanácsadás az aréna sarkában. A harc addig folyik, amíg győztes nem lesz.

Carlinhos fejet hajt a családja felé. Kövér könnycseppek gördülnek le lassan Marina Calzaghe arcán.

– Belépni.

Carlinhos és Hadley a ring közepén találkozik egymással, tisztelgésre emelik késüket.

– Harc!

Felveszik az alapállást: kar felemelve, egyensúly eloszlik. Aztán összecsapnak. Carlinhos fordul, megpróbálja maga után húzni Hadleyt, kizökkenteni a ritmusból, de a Mackenzie okos és fürge, olyan gyors, hogy Carlinhos egy pillanatra tempót veszít. Visszatalál. Marina még sosem látott késpárbajt: csúf, gyalázatos és kíméletlen. Nincs benne semmi dicsőséges – semmiféle tudás a vágáshoz és döféshez, hárításhoz és visszaszúráshoz, a penge nem szolgál támadásra és védekezésre, mint a kardnál. A késharcban az első találat lesz az utolsó is. Bármikor megy be a penge, az lesz a végső. Hasítás, lefegyverzés, döfés, bénítás. Szédítő a sebesség. Még a gondolatnál is gyorsabb. Hadley arcán koponyavigyor – az összpontosítása teljes. És gyorsabb, könnyebb, mozgékonyabb. Csel, pördület, egyensúly. Marina a többi Cortára sandít. Rafa szeme csukva. Ariel keze a szája előtt. Wagner arca a tökéletes összpontosítás maszkja. Lucasé, akár egy koponya. Ugyanez látszik a ring Mackenzie-oldalán is.

Képtelen nézni. Képtelen nem nézni.

Senki nem tudja tartani az ütemet ezzel a gyilkos sebességgel. Látja, hogy Carlinhos kibillent az egyensúlyából. Hajszálnyit elcsúsztak a válaszai. Bőrén izzadság csillog. Tekintete kemény, arcáról semmit nem lehet leolvasni. Tánc ez, gyilkos keringő. Feszes, gyors, vakító vágások és döfések: kést fogó kéz, a láb inai. Fent, lent. Carlinhos cselez, Hadley hárítja a pengét, végigmetsz a Corta bicepszén, ami a zsigerein végigfutó vágásba fordul át. Carlinhos már táncol is el a penge elől, mely vércsíkot rajzol a hasára. Nem veszi észre. Égeti az adrenalint, túl van a fájdalmon, túl van már mindenen, csak a harc egysége érdekli. De a metszés a karján súlyos dolog. Vért veszít. Elveszti az irányítást. Elveszti a párbajt. Megfordul és hátraszökell, növeli a távolságot Hadley és önmaga között. A Mackenzie utánalép, de Carlinhos ugyanebben a pillanatban átteszi a kést a jobból a bal kezébe. Másodpercnyi meglepetés ez, de épp elegendő, hogy Hadleyt visszavonulásra késztesse. Úgy rázza a fejét, mint aki a nyakából akarja kirázni a görcsöt, és átteszi a pengét a jobból a bal kezébe.

Csupasz talpak csusszannak előre Carlinhos meleg, édes vérének foltján.

A Corta fiú látja, hányféleképpen vetheti magát rá Hadley a következő támadásnál, mindegyiket egyszerre, és mindegyikben felnyitja a kés keze inait, lefegyverzi, átvágja a lábinakat is, földre küldi és kibelezi.

Itt hal meg.

És aztán meglátja a másik utat, ami nem a késharcról szól. A malandragemet. Ki az, aki brazil dzsiudzsicut visz bele a késpárbajba? Eldobja a pengét. Beleáll az aréna fából lévő falába, rezeg. Hadley tekintete követi, és Carlinhos ebben a másodpercben lép be olyan közel, hogy ne tudjon védekezni ellene, kezével hárítja a csapását, és elroppantja a könyökízületét.

A reccsenés végigvisszhangzik az arénán. A kés leesik.

Carlinhos a Mackenzie háta mögé csavarja a törött kezet. Olyan közel vannak egymáshoz, mint a szeretők. Felkapja a leejtett fegyvert, és ugyanazzal a mozdulattal belevágja Hadley Mackenzie torkába, keresztül a belső torkolati vénán.

A bíróság talpon.

Hadley arcán enyhe meglepődés, aztán csalódottság. Vér bugyog bőven az iszonytató sebből, keze tehetetlenül vergődik a halálban. Carlinhos a földre ereszti, hogy ott heverjen gurgulázva és csapkodva az egyre gyűlő vérben.

A Corta üvölt. Hátraveti a vállát, ökölbe szorítja kezét, úgy üvölt. Belerúg a karzat fájába, megint és megint, ököllel ver a falba. Üvölt. Szembefordul a családjával, rázza hajából a verítéket, és világgá bömböli győzelmét.

Marina kezébe temeti az arcát. Képtelen elviselni a látványt. Ez Carlinhos. Ez volt mindig is.

Hadley immár mozdulatlan, és egy másik hang is hallatszik az arénában – elnyújtott, jajongó sírás, olyan felfoghatatlan, annyira nem emberi, hogy a forrása nem is nyilvánvaló azonnal, míg Jade Szun nem ugrik neki a korlátnak. Duncan Mackenzie fogja, tartja. A nő csak sír, a veszteségtől, a vigasztalanságtól érthetetlen, amit mond. A Mackenzie-segédek letakarják a testet.

– Az ügy lezárult – kiáltja túl Misra bíró az ordítást és a jajveszékelést. – A bíróság befejezte a munkáját.

Heitor Pereira és Mariano Gabriel Demaria megpróbálja lekísérni Carlinhost a bíróság alá. Lerázza magáról a kezüket, és átvág a ringen, hogy a Mackenzie-k előtt bömböljön tovább. Testén verítékmocskos vér csorog. Vádlón emeli ujját Jade Szun és Bryce Mackenzie irányába.

Marina a halálán van.

– Segédek, fékezzék meg a zasitnyikot! – kiáltja Asmavi bíró. Heitor és Mariano a vállánál fogva ragadják meg a Cortát, erővel viszik a kapuhoz. Jade Szun köp egyet. A Holdon messzire száll a köpet. A nyálgömb a vállán találja el Carlinhost. Megpördül, vérpermetet rúg a padlóról a nőre. Végigcsorog az arcán, beteríti a Mackenzie-ket.

– Vigyétek ki innen! – ordítja Rafa.

Marina addigra már elmenekült az arénából. Fejét a falnak nyomja abban a reményben, hogy a szilárdsága, a hűvöse segít legyőzni a hullámokban érkező hányingert. Escolták rohannak el mellette, hogy a várakozó szállító járművükhöz kísérjék a Cortákat. Üveg választja el a Corták oldalát a folyosón a Mackenzie-ékétől. Az embereik körülveszik a Mackenzie család tagjait, de Marina még így is látja, ahogy Duncan Mackenzie vért törölget a mostohaanyja arcáról.

– Jaj, Carlinhos – suttogja –, úgy szerettelek volna.

*

A Corta Hélio első kitermelője tíz perccel azután sötétül el, hogy Carlinhos Corta győzelmet aratott a Clavius-bíróságon. Harminc másodperccel később követi a második. Három percen belül az észak-imbriumi teljes szambavonal sötétbe borul.

A VTO holdhajója, a Pusztyelga utastartályában feléled Rafa, Lucas, Carlinhos és Heitor Pereira famulusa. A Hypatia pályaudvarra tartó vonaton Sombra riasztja Wagner Cortát. A meridiáni lakás felé menet Beijaflor és Hetty jelez a tulajának a motóban.

A Corta Héliot megtámadták.

VTO-holdhajót bérelni még egy Sárkánynak is nagy falat, azonban Rafa tudta, bármi is az eredménye a Clavius-bíróságon rendezett párbajnak, hamar biztonságba kell juttatnia a családját. Mire a hajó leszáll João de Deusban, Imbrium nyugati és keleti része, valamint a Derültség központi területe mind eltűnt.

– Most vesztettük el Nyugat-Derültséget – mondja Heitor Pereira, ahogy a hajó a vontatóra ereszti a tartályt. – Dél-Derültség a vonalban, kapcsolom.

Sisakkamera képe jelenik meg mindenkinek a lencséjén: letarolt szambavonal. A kamera végigpásztáz a romokon, a roncsokon: fém-és műanyag szilánkok pettyezik a regolitot mindenütt, ameddig csak ellát. Öt kitermelőnek vége, az egyik kocsit koponya módjára repesztették be a lezuhanó gerendák.

– Veszitek? – kiáltja egy női hang. A famulusa felirata szerint „Kiné Mbaje: Mare Serenitatis”. – Gyilkolnak minket.

Háta mögött villanás az égen, fényrobbanás. Egy egész szerkezeti merevítés pördül a kamera felé. A nő franciául káromkodik. A kamera képe megszűnik. A felirat fehérre vált.

– Carlinhos! – rázza az öccsét Rafa. A bíróság arénájában látott kirobbanó harag és téboly után katatóniába zuhant. A segédei úgy birkózták be a zasitnyikok helyiségébe, ahol egy orvosbot összekapcsolta a hasát, a bicepszét, és telenyomta nyugtatóval. Segédei lemosták a vért, utcai ruhát adtak rá, és feltették a Pusztyelgára.

– Mi folyik most?

Carlinhos igyekszik bátyja arcára figyelni.

– Elveszítettük a teljes dél-derültségi szambavonalat – közli Heitor Pereira szürke arccal. A légzsilipek összekapcsolódnak és kiegyenlítenek, az utasok bemennek a lift előterébe. – Harminc embert.

– Carlinhos! Te vagy a pornyelő.

– Mutassátok – mondja. Háromszor nézi vissza Kiné Mbaje felvételét, míg megérkezik a lift. – Állítsátok le az összes szambavonalat.

– Mi folyik… – kérdi újra Rafa, de Lucas közbevág.

– Kiadtam az utasítást.

– Nem tartja fel sokáig őket. Egyszerűen újraszámolják majd a röppályákat. – Carlinhos egyesével belenéz mindenki arcába a liftkocsiban, hogy lássa, rájöttek-e már. – BALTRAN-kapszulákat lőnek ki. Ha lelassítjátok, egyet lehet látni a dél-derültségi jelentésben, közvetlenül a becsapódás előtt. Az a villanás nem villanás, hanem egy kapszula becsapódása.

– Sehová nem tudunk elrejtőzni – állapítja meg Rafa.

– Ilyesmit nemcsak úgy, a pillanat hevében csinál az ember – mondja Lucas. – Figyelemmel kell kísérni minden egyes kitermelőnk helyzetét, lefoglalni a kapszulákat, becélozni a kilövőket. Hosszú ideje kitervelték már.

– Kik? – kérdezi Heitor Pereira. Lucas felé fordul.

– Mégis kicsoda, vén hülye?

– São Sebastião quadra, Kondakova proszpekt – mondja a lift.

– Mit tehetünk? – teszi fel a kérdést Rafa.

– Rájuk ígérünk – válaszolja Lucas. – Pénz tábornokot soha senki nem győzi le.

Utasítást ad Toquinhonak. Kis szünet. Eddig soha nem volt még szünet.

– A Corta Hélio bankszámlái ideiglenesen nem érhetők el – mondja a famulus.

Kinyílik a lift ajtaja.

– Magyarázatot – csattan Lucas.

– A bankrendszerünk szolgáltatásmegtagadási támadás alatt áll – feleli Toquinho.

Megrázkódik a lift előtere. A Kondakova proszpekten tartózkodók mind felkapják a fejüket: a barlangban élők ösztönös reakciója ez.

– Már csak ez hiányzott – mondja Rafa. – Rengés.

– Ez nem rengés – közli Carlinhos. – Ezek robbanótöltetek.

*

A pillanatnyi divatnak megfelelően, kifogástalanul öltözött férfi és nő száll ki a 28-as számú expresszből, és a légzsilipeken áthaladva lépnek a twéi állomásra. Céltudatosan, könnyedén haladnak át a tülekedő utasokon: úgy tűnik, egyértelmű úti céljuk van Twé hírhedt útvesztőjében. Irányítják a lépteiket. Az egyik nyilvános nyomtatónál felvesznek két, előzetesen odarendelt műanyag kést: fogazott, éles szerszámok, alig várják, hogy ártsanak. A nő és a férfi orgyilkos, arra bérelték fel őket, hogy keressék meg Lucasinho Cortát és végezzenek vele. Famulusuk célba veszi Jinjit. A fiú védtelen, jól észrevehető. Követik végig az alagutakon és az agrárüzemeken, meredek falú aknafarmok fölött magasan vezető átjárókon, végig a lakótérségbe vezető spirálíves feljárókon, lépésről lépésre csökkentve a köztük lévő távolságot.

Lucasinho egész délelőtt a szobájában várta a Clavius-bíróság híreit, és közben lelkiismeret-furdalás gyötörte. Apja újra meg újra elmondta, hogy ez nem az esküvőről szól, hanem a pofonról. A kiszámított sértésről, a párbajkihívásról. Ez az egész Bryce Mackenzie és az ő ügye. Az esküvő csak ürügy volt.

„Jövök” – mondta Lucasinho.

„Nem jössz” – utasította az apja.

„Látnom kell” – válaszolta.

„Ezt senkinek nem kell látnia. Maradj Twében. Ott biztonságban vagy. Majd szólok, mi volt.”

Próbált üldögélni, próbált járkálni, próbált játszani, próbálta átnézni a közösségi hálózatokat, próbált sütni valamit. Képtelen volt nyugton maradni. Émelygett a rettegéstől. Aztán Jinji felfénylett a Lucastól kapott üzenet miatt. „Carlinhos győzött.” Több semmi.

Carlinhos győzött. Egészen könnyűnek érezte magát. Mint aki megszabadult. Lelkes. El kell mondania valakinek, találkoznia kell valakivel. A famulus útján küldött üzenet ehhez kevés. „Abena, találkozzunk!” Valósággal szalad Twé alagútjaiban. Az orgyilkosok információkat cserélnek famulusaik között. A célpont mozog. Mennyivel egyszerűbb, mint feltörni a lakás biztonsági rendszerét. A Nkruma körforgalomnál elzárják az útját és ott, nyilvánosan kapják el. Úgy hiszik, biztonságos a vonal, amit használnak. Ott. Markuk megfeszül a rejtetten hordott késen. Indulnak befogni Lucasinhot.

– Veszély! – szólal meg Jinji. – Veszély, Lucasinho Corta!

A fiú megdermed, körbefordul a Rawlings tér kellős közepén, igyekszik megállapítani, a sok száz ember közül melyik az, amelyik végezni akar vele. Látja a férfit felé lépni kezében késsel. Közel van. A nőt nem látja a háta mögött.

Viszont a tetőn gubbasztó robot látja. Az AKA MI-k mintázatnak megfelelő összefüggést fedeztek fel a két idegen érkezése, a Kuffour utcai nyomtató üzemelése és a felszínen közben zajló események között. Feladatot adtak az egyik biztonsági botnak, egy okos kis póknak, amelyik láthatatlanul surran végig Twé zsúfolt alagútjainak kibogozhatatlan tetőrengetegében, követi az orgyilkosokat, miközben azok Lucasinho Corta nyomában járnak. A bot meghatározza a célpontot és támad. A női merénylő nyakába ugrik, és neurotoxinos tűt mélyeszt a tarkójába. A nő tüdeje megdermed, ám a pók már el is szökkent róla, Lucasinho válla fölött szaltózik át, bele a férfi arcába. A kezének nem sikerül fedezéket nyújtania, védelmeznie, mert az izé máris ott mászik az arcán. Az AKA BTX mérgét úgy tervezték meg, hogy gyorsan és biztosan hasson. A testek összerogynak Lucasinho két oldalán, miközben a pók már siet is el, vissza a Rawlings tér épületei közé. Az AKA nem szereti beleártani magát más Sárkányok politikai ügyeibe, de ha kell, akkor az arany zsámoly elvszerűen gyorsan és határozottan cselekszik.

– Most már biztonságban vagy – közli Jinji. – Hamarosan itt a segítség.

*

Wagner egészen megkedvelte a csendes oszlopot a Hypatia pályaudvar végében. Két világ, a teli világ és a sötét világ közötti hely ez, most pedig a múlt és a jövő közötti hely lett. Minden egyes Sárkány, még egy olyan félsárkány is, mint ő, az erőszak árnyékában él, de eddig még nem látott olyat, hogy egy emberi lény meghaljon egy másik keze által. Orrában még mindig ott a vér szaga. Ott is marad mindörökre. Elképzeli, hogy ettől bűzlik, és hogy a vonaton mindenki érzi. Wagner ismeri a magában lakozó farkast, de az arénában olyasmit látott Carlinhosban, ami túlvan a farkasokon, olyasmit, amit ő nem ismer, és ami megrémíti, mert mindig is ott élt Carlinhosban, ő pedig eddig még egyszer sem vette észre. Hamissá tesz minden egyes pillanatot, minden egyes élményt, amit testvérekként közösen éltek meg.

Hol áll egy farkas, amikor Sárkányok harcolnak?

Sombra kifényesedik: hívás Analiese-től.

– Wagner, hol vagy?

– A Hypatián.

– Wagner, menj vissza Meridiánba.

– Mi a baj, Ana?

– Menj vissza Meridiánba. Ne gyere ide! Ne gyere haza!

A beszédéből kiszüremlő halk unszolás, a fojtott beszéd, a sziszegő hangjaiból érezhető titkolózás, mindezek felhorzsolják a figyelmét, feláll tőlük a szőr Wagner karján és nyakán.

– Mi az, Ana?

A nő suttogásba vált.

– Itt vannak. Rád várnak. Jaj, Istenem, megígértették…

– Ana, ki…

– A Mackenzie-k. Kényszerítettek, azt mondták, vagy a családhoz tartozom, vagy nem. Ne gyere vissza, Wagner! Minden Cortát holtan akarnak látni.

– Ana…

– A család tagja vagyok. Jól vagyok. Rendben vagyok, Wagner. – Ijedt, elfojtott hüppögés üti meg a fülét. – Menj!

– Megszakadt a kapcsolat – jelenti be Sombra.

– Hozd vissza!

– Nem tudom megtenni, Wagner.

Családok nyüzsögnek a peronon. Gyerekek hangja visszhangzik, a visszhangok pedig arra bátorítják őket, hogy még hangosabban kiáltozzanak. Tésztás kartondobozokat fúj a fedett rész alatti különös széljárás, valahogy sikerül elkerülniük a szemétgyűjtő botokat. Odafenn a Corták és a Mackenzie-k csatároznak. Idelenn, az állomáson emberek szállnak át egyik vonatról a másikra, mennek dolgozni, családjukhoz, barátaikhoz, szerelmükhöz, szórakozni. Ha meglátják a hátát az oszlopnak támasztó, térdét mellkasához húzó embert, képzelné-e bármelyikük is, hogy épp az életéért küzd?

Analiese ott van. Wagner nem tudja, mi lett vele.

Azt mondta: „Menj”.

Feltápászkodik az oszlopa mellől, és átmegy a peronon az ellenkező irányú sínhez. Akkor hát száműzetés a farkasok társaságában.

*

Ismét megremeg a Kondakova proszpekt. A magasan húzódó mennyezetről por hullik le finoman sziporkázó, kegyelem-puha felhőkben. Az utcán minden és mindenki megáll. Az emberek először felnéznek, aztán egymásra pillantanak.

– Betörés a Santa Barbara-i és a São Jorge-i központi zsilipnél – jelenti minden egyes famulus. – A lift többé nem biztonságos.

– A tetőn át jönnek – közli Rafa.

– Ellenséges szándékú fegyveres erők a központi állomásnál.

– Mutasd! – adja ki az utasítást Carlinhos. São Jorge átszúrhatatlan testpáncélt viselő embereket mutat, amint épp kilépnek a vonat zsilipjein, és szakaszokba rendezőnek a peronon. Keresztben pengék vannak rajtuk, hozzá sokkolótok. Hétköznapi megszállás a 87-es helyközin. Az utasok értetlenül forgatják a fejüket: talán a Szívek és koponyák egyik részét forgatják? A vonat utasai és a polgári személyek nem számítanak célpontnak.

– Mennyien?

– Ötvenen. Tízen a Santa Barbara-i zsilipnél és a São Jorge-i zsilipnél. Öt-öt minden egyes São Sebastiãói liftnél. – A São Sebastião quadra megremeg az újabb robbantástól. – Megszűnt a vészzsilip szigetelése. A kameráim üzemen kívül.

A napfény megrebben. Soha nem rebben meg a napfény. Rettentő, ijedt nyöszörgés söpör végig a Kondakova proszpekt teljes hosszában. Nincs annál nagyobb félelem, mint hogy csapdába esünk a sötétben, és közben elszivárog a levegő.

– Ellenséges személyek a São Sebastião quadrában. Ellenséges személyek haladnak előre a Kondakova és a Tyereskova proszpekten.

– Idelenn lemészárolnak – jelenti ki Carlinhos. – Heitor, két escoltát kérek Lucasnak és Rafának. Rafa…

– A gyerekekkel kell lennem. Talán Boa Vistában vannak…

– A quadrának erről a részéről nem tudsz eljutni az állomásra. Menj a peremalagúton, és a Nyugati 12.-en gyere ki. A Szerova proszpekt bejáratát használd! Lucas!

– Indítom az általános kiürítési riadót.

– Nagyszerű. De neked is ki kell jutnod innen.

– Maradok a családdal.

– Itt nem te vagy a harcos, Lucas. Darabokra szednek.

– Megpróbálták megölni Lucasinhot, Carlo. Megpróbálták megölni a fiamat.

– Mostantól te vagy a Corta Hélio. Bocs, Rafa. Mentsd a céget! Van terved?

– Mindig van tervem.

– Akkor menj, menj, menj!

Felvillan a napfény: hétszer röviden, egyszer hosszan. Általános evakuálás. A legrosszabb rémálom most bekövetkezett. Sugárzás, elszabadult tűz, nyomásvesztés, tetőomlás, behatolás. Támadás. Mindenki biztonságba, mindenki az óvóhelyekre, mindenki kifelé. A Kondakova proszpekten és João de Deus minden egyes szintjén, minden proszpektjén, quadrájában famulusok ezrei visszhangozzák a riadót. A quadra másodpercig tartó döbbent dermedtséget követően vad hemzsegésbe kezd. A motók kifarolnak, a legközelebbi gyülekezőpontra viszik utasukat. A gyalogosok futni kezdenek, a repülő emberek lecsapnak a legközelebbi biztonsági pontra, amelyet a famulusuk jelez. Boltok, kávézók, bárok, klubok ürülnek ki. Rémült részegek bámulják az eget, mintha mindjárt leszakadna. Tanárok gyűjtik össze diákjaikat és nógatják pityergő fiókáikat az óvóhelyre. Hol van mãe, pai? Szülők hívogatják gyerekeiket, elveszett porontyok bömbölnek ijedtükben, botok gyűjtik össze a lelenceket, az eltévedteket és terelgetik őket biztos helyre. A családok majd utána egyesülnek újra, már ha lesz ezután. A noche és semana quadrákban felriadnak az alvók, a kora hajnalban indulók, a váltásban dolgozók. Tűz, vész, baj! Kiürülnek az irodák, a lakások – talpak csattognak végig a szinteken, a járdákon. Emberek özönlenek le a lépcsőkön, alacsony gravitációban kivitelezhető ugrással szökkennek le az alsó szintekről.

Harci vértet viselő alakok haladnak előre a Kondakova proszpekten, mit sem törődve a körülöttük menekülő tömeggel. Mögöttük robbannak a Corta Hélio irodái, egyik a másik után: építési műanyag, olcsó deszka és puha berendezési tárgyak fröccsennek szerteszét.

– São Jorge, nyomtass nekem páncélt!

– A nyugati tizenötödiken lévő nyilvános nyomtatónál vehető át három perc múlva.

– Heitor, kérem a késeimet.

Pereira kinyitja a díszdobozt. A napfény megcsillan Carlinhos Corta holdacél pengéin. Corta Hélio-biztonságiak osztaga érkezik zihálva – felszerelés nélkül, zavarodottan, alig néhány fő.

– Te meg te, Rafával és Lucasszal mentek. Heitor, fogj öt escoltát és maradj le. – Carlinhos nem engedheti meg magának, hogy nélkülözzön öt escoltát. De látta a felrobbant irodák szétrepülő törmelékében a testeket. A Mackenzie-k módszeresen pusztítják a Corta Hélio testét és lelkét.

– Indíts általános körű hívást: a Corta Hélio minden alkalmazottja nálad gyülekezzen. Vidd őket a Sebastião keleti részén lévő óvóhelyre. A Mackenzie-k ott nem férnek hozzájuk.

– Gondolod?

– Az óvóhelyek sérthetetlenek. Még a Mackenzie-k sem mernék felrobbantani. Menj!

Heitor Pereira magához rendeli a csapatait. Kezüket a késmarkolaton tartva ügetnek végig a Kondakova proszpekten. Bátor és reménytelen próbálkozás. João de Deus túl nagy, túl sokféle, túlságosan sok időzónát fog át, és a Mackenzie-k mostanra már teljesen átjárták. João de Deus odalett.

– Rafa!

Lucas már egy szinttel feljebb jár, két testőrével meredek létrákon kapaszkodik felfelé a menekülők áradatával szemben. Cselszövőhöz képest igencsak ügyes.

– Tűnés innen!

– Carlo!

Lucas szól le két emelettel feljebbről. Mostanra egyre üresebbek az utcák és a proszpektek – az óvóhelyek zsilipjei előtt hátrahagyott motók gyülekeznek, céltalan botok rohangálnak fel-alá.

– El tudom égetni őket. A Mackenzie-ket. Robertet, Jade-et, Duncant, Bryce-t… mindegyiket. Mindet elégethetem.

– Mi nem vagyunk olyanok, mint ők, Luca.

A férfi biccent, és már igyekszik is fölfelé, kapaszkodóról kapaszkodóra haladva. Rafa még vet rá egy utolsó pillantást, aztán leugrik az egyik keresztutcára. Carlinhos felcsatolja ütésálló páncélját. A kések mágneses tokba kerülnek.

– Időt nyerünk – mondja az osztagának. Nyolc escolta. A Mackenzie-k húszan vannak egymás mellett, úgy söpörnek végig a Kondakova proszpekten.

– Harcolva visszavonulás. Drágán fizessetek meg. Na jó, gyerünk!

Kocogásba kezd. Harcosai ékbe rendeződnek. Carlinhos torkából dacos ordítás tör elő, hangja visszaverődik a kiürült São Sebastião quadra falairól.

*

Rafa fut: zakója-nyakkendője verdes. A cipője mindenütt nyomja. Vészhelyzeti fények lüktetnek-villognak sárgán. A kerülőalagút padlója tele eldobott vizespalackokkal, dobokkal és az orixák színeinek megfelelő bojtokkal. A hosszú futás végül befejeződött.

*

Mielőtt kilépnek a lakásból, Ariel pénzzel tömi tele a saját táskáját és Marináét is.

– Lucas szerint lezárták a számlákat – magyarázza. – Ez mindenhol működik.

– A vonaton?

– Tíz perccel ezelőtt foglaltam le a jegyeket.

A Corta Hélio épp összeomlik. João de Deust megtámadták. Carlinhos harcol, Rafa igyekszik eljutni Boa Vistába. Senki nem tudja, Lucas hol van. Wagner Meridiánban, Lucasinho Twében. Ariel és Marina csatlakozni akar hozzá és menedéket kérni. Marina képtelen elhinni, milyen hamar szétesett minden.

Húsz szint, egy kilométer még a Meridián-állomásig. Odakinn százféle módon is meghalhatnak. A motók gyorsak, csakhogy feltörhető a vezérlésük. A lifteken, a mozgólépcsőkön tucatnyi támadó is rejtőzhet. Az utcákon nyüzsgő százak közül bárki, vagy akár mindenki lehet bérgyilkos. Jelen pillanatban is drónok vehetik célba a lakást, orgyilkosbotok és idegmérget hordozó rovarok kapaszkodhatnak fel a csatornahálózaton.

– Hozd a lábadat – mondja. – Sétálunk.

Ariel félúton a ladeira felé megdermed.

– Gyerünk! – kiáltja Marina.

– Nem tudok – feleli. – Nem működik a lábam.

Mindenféle fenyegetéssel, információs támadással számolt, csak a legszemélyesebbel, a legnagyobb kárt okozóval nem.

– Vedd le! – A következő feltöréssel akár utasítást is adhatnak a lábnak, hogy vigye Arielt a kivégzőosztag elé.

– Nem tudom megszakítani az összeköttetést – sziszegi erőlködve, ijedten a Corta.

Marina előhúzza a kését.

– Bocsánat.

Az első vágással a földre hullik a szoknya. A második és a harmadik átmetszi a táphoz vezető szigetelt huzalokat. A szervókat tápláló energia híján a lábak megbicsaklanak. Ariel a levegőbe kap, zuhan, de Marina elkapja.

– Vedd le, vedd már le! – sikoltja Ariel a hasznavehetetlen protézist markolászva.

– Nem akarlak megvágni.

Marina óvatosan, fürgén dolgozik a kés hegyével, faragja a műanyag zárakat és kapcsokat. Dühödten összpontosít.

– Ne ficánkolj! – Még két csatlakozó. Ariel lakása csendes mellékutcában található, de csak másodpercek kérdése, hogy akik feltörték a robotláb programozását, odaérjenek és ellenőrizzék, miért nem járt sikerrel a tervük. Márpedig ez egy zsákutca.

– Megvan. – Sikerül szétfeszítenie a lábat. Ariel kivonszolja magát belőle.

– Mászni tudsz? – kérdezi Marina.

– Megpróbálom. Miért?

Marina a bekötőútként szolgáló sikátor végében lévő szervizlétra felé biccent.

– Nem tudom, sikerül-e végigmennem rajta lefelé – feleli a Corta.

– Nem is lefelé megyünk. Az állomás felé méterenként állnak majd a Mackenzie-k. Felfelé tartunk.

Fel a szegénynegyedbe, a magas helyekre, Bairro Altóba. Az elhanyagoltak városába. Ahol a Hold legkiválóbb válóperes ügyvédje és a testőre eltűnhet a világ plafonjában.

– Segítek. Viszont előbb… – Marina mutatóujjával a homloka közepére mutat: famulust kikapcsolni. Beijaflor egy másodperccel Hetty után tűnik el.

– Te mész előre.

– Segíts – utasítja Ariel, aki épp a kosztümkabátjával viaskodik. Marina kibújtatja belőle. Arielen most már nincs más, csak egy testhezálló térdnadrág és egy sportmelltartó: ezt szokta felvenni harchoz.

– Add ide a táskámat! – Marina elrúgja a keze ügyéből.

– Mégis hogyan akarod vinni? A fogaid között tartod?

– A pénz jól jött volna.

– Egyben marad tőle a torkod?

Ariel felhúzza magát a létrán: két, három, négy fok.

– Nem tudok nagyon messzire jutni így.

– Mondtam, hogy segítek. – Bebújik a létrához simulva Ariel csüggeszkedő teste alá. Nyakába veszi a béna lábakat. – Hajolj előre, és tedd a súlyodat a vállamra. Össze kell hangolnunk a mozgásunkat. Bal kéz. Jobb kéz. Az én jobb lábam, aztán a bal lábam.

A hátán-vállán viszi Arielt, így másznak a létrán. A holdbélaizmok és a kisebb nehézkedés sokat csökkent a Corta súlyán, de azért nem szünteti meg. Marina tíz kilogrammra becsüli. Meddig lesz képes egyenesen felfelé kapaszkodni a létrákon ekkora súllyal a vállán? Megtesznek egy szintet, és máris sajog a karja.

Két szint. Három. Hatvanat kell megtenni a világ tetejéig. Nem tudja, hogy ott mihez kezd majd. Nem tudja megmondani, élnek-e a Corták, vagy halnak, fennmarad-e a birodalmuk vagy összeomlik. Nem tudja, talál-e helyet Bairro Altóban, életben marad-e, várnak-e rá a Mackenzie-k. Csak annyit tud, hogy bal kéz, jobb kéz, bal láb, jobb láb. Bal kéz, jobb kéz, bal láb, jobb láb, fokról fokra, szintről szintre másznak együtt fölfelé, a száműzetésbe.

*

A zeneszoba ég – lángnyelvek nyaldossák végig a falakat, az akusztikai szempontból tökéletesre formált padlót. Recsegnek-ropognak a mögötte lévő kivételes szerkezetek. Kanyarog fölfelé a füst, a légkondicionáló berendezés kísérteteket és ördögöket rajzol bele, fel-felhajtja a tűz. A gőz és a füst gömbje egyetlen robbanásban gyulladt be. Beindul a tűzoltórendszer, lezárja és halonnal árasztja el a helyiséget.

*

Az első sokkoló a hátán találja el Carlinhost. Egészen kimerevedik: minden izma görcsbe rándul. Felkiált erőfeszítésében, ahogy küzd, nehogy elejtse a késeket. Lecsap, megremeg, amikor átvágja a sokkolót a horgokkal összekötő drótokat. Megpördül és kicsap. A támadók hátralépnek. Mostanra már egyedül maradt: az egész osztaga ott hever vérbe fagyva a Kondakova proszpekten. A Mackenzie-k emberei körbetáncolják, de Carlinhos Corta harcol tovább. Páncélja szétszabdalva-tépve, teletűzdelve horgokkal, ahol a sokkoló nem a húst, hanem a kevlárt találta el. Öt Mackenzie esett el eddig a kezétől, de minden egyes másodperccel újabbak érkeznek.

Lépésről lépésre, Mackenzie-ről Mackenzie-re verekedte végig az utat vissza, a keleti óvóhely zsilipjéhez. Heitor Pereira halott, vele együtt az escoltái is, de az óvóhely tele, biztonságban, lezárva.

Egyre gyűlnek az emberek Carlinhos körül, ingerlik, bökdösik. Képtelen kijutni közülük. Képtelen. A második sokkoló térdre kényszeríti. A harmadikkal lefegyverzik. A negyedik rángatózó hús és vér marionettfigurává változtatja, zsinórjai a sokkoló horgainak szikrázó drótjai. Kiveszett belőle minden erő, minden ügyesség, a kései is oda. Térden állva hal meg a Hold egyik barlangjában. Nem maradt már más, csak a harag. Az egyik harcos odalép és leveszi a sisakját: Denny Mackenzie az. Felveszi Carlinhos földre ejtett pengéi közül az egyiket, megcsodálja a finomságát, az élét.

– Szép darab.

Hátrahúzza Carlinhos fejét, és átvágja a torkát a gégéjénél.

Miután kivérzett, a Mackenzie-k emberei meztelenre vetkőztetik a hullát. Végigvonszolják Carlinhos Cortát a nyugati 7. keresztfolyosójáig, és a sarkánál fogva lógatják fel a hídra.

Öt perccel később megjelennek a szerződések. A Corta Hélio összes életben maradt alkalmazottjának, alvállalkozójának és emberének. A Mackenzie Művekhez történő átállás feltételei, körülményei és díjazása. Több mint bőkezű pénzt kínálnak. A Mackenzie-k háromszorosan fizetnek meg.

*

A kocsi északra száguld a Termékenység tengerén.

Bolond, akinek csupán egyetlen terve van a menekülésre.

Lucas először akkor gondolta végig a kilépést, amikor bekerült a Corta Hélio igazgatótanácsába. Minden évben áttekinti és változtat a terven: pontosan egy ilyen napra készült. Minden elgondolása ugyanarra a meglátásra épült: a Holdon nincs hová rejtőzni. Erre akkor ébredt rá, amikor elfoglalta helyét az igazgatótanácsban, megérintette a lakkozott asztalt, és megérezte a tetszetős bútordarab törékenységét, a vékonyka széket, amelyen ült, feje fölött a szikla súlyát, alatta a kő hidegét. Nincs hová rejtőzni, de van kiút. Az utolsó utasítás, amit Toquinhonak adott, mielőtt lekapcsolta, hogy vetítse fel a Mare Fecunditatis középső régiójában lévő holdpányvaállomáshoz vezető útvonalat.

Tízmillió aranyban, a földi zürichi Mirabaud Bankban elhelyezve, öt évvel ezelőtt. A Voroncovok rajonganak az aranyért. Megbíznak benne, pedig nem bíznak a saját gépezeteikben, a hajóikban, a testvéreikben sem.

„Magatokat mentsétek – adta ki a parancsot az escoltáknak a zsilipnél. – Dobjátok el a késeket, vessétek le a páncélt, bújjatok el! Innen egyedül megyek tovább.”

Azt akarta, hogy ne ismerjék a tényleges menekülési tervét. Reméli, hogy sikerrel jártak. Lucas mindig is nagyra értékelte a hűséges szolgálatot. Akárcsak a Mackenzie-k, úgyhogy nem fogják esztelenül pocsékolni a jó munkaerőt a szükséges vérontáson felül. Ő ezt tenné. Gyorsan és csöndben kellett futnia, nehogy felfigyeljenek rá. João de Deus mostanra már elesett. Carlinhos halott. Csak remélheti, hogy Rafa eljutott Boa Vistába, hogy a madrinhák biztonságba helyezték a gyerekeket. A Mackenzie-k gyökerestől, utolsó ízig kiirtják majd a családot. Ő maga ezt tenné. Wagner menekül. Ariel. Fogalma sincs, mi lehet Ariellel. Lucasinho biztonságban van. Az Aszamóák két halott orgyilkossal nyilvánították ki az önállóságukat. A Corta Héliokocsi hasához szoruló műanyag buborékban megmelegszik erre Lucas szíve: a fia biztonságban van.

– Még öt perc a központi fecunditatisi állomásig – jelenti be a kocsi.

– Készítsétek a kapszulát – adja ki az utasítást Lucas. Az ívelt képernyő az állomást mutatja: gerendák kilométernyi hosszú toronyba rendezve, körülötte a pányvára akaszkodó fülkék hosszú sora. Dokkolóberendezések, napkollektorok, a közeli egyenlítői egyes felől érkező mellékvágány: a központi fecunditatisi állomás a Corta-féle hélium–3-tartályok és a Mackenzie-k finomított ritkaföldfémcsomagjai fontos teherállomása. Ma másféle szállítmányról gondoskodik majd.

– Kezdd meg a dokkolófolyamatot – mondja Lucas. A fürge kocsi villódzó kék fények gyűrűjébe surran: ez a zsilip. Majd leáll.

– Kocsi, dokkolj az állomásra.

A kocsi ott áll a Termékenység tengerén, öt méterre a villogó zsiliptől.

– Az az igazság, hogy nem fog működni – szólal meg valaki a híradócsatornán. A képernyőn megjelenő arc: Amanda Szun.

– Nem túlzás ez válást követő bosszúnak? Nem tudtál volna inkább szétvágni néhány zakót?

Amanda Szun hangosan és őszintén kacag.

– Meg kell adni, Lucas, hogy profi vagy. Na de zakók? Bontónyomtató? Nem, ami itt történik majd, annak semmi köze a válásunkhoz. De ezt te is tudod. Én pedig megöllek. Ez alkalommal sikerrel is járok. Már ha nem rejtegetsz ott valahol egy leleményes és merész koktélpincérnőt? Nem hiszem.

– Nem tudtunk rájönni, hogyan jutott át a légy a biztonsági ellenőrzésen.

Amanda Szun megkocogtatja a fülcimpáját.

– Ékszerek, drágám. A féltestvéred előbb-utóbb eljutott volna idáig. Nagyon alapos. Titeket, Cortákat nevetségesen egyszerű manipulálni. Az a rengeteg brazil macsóskodás. Alig kellett nógatni a Mackenzie-ket. De hát túlságosan is egyszerű a helyzet olyankor, amikor az ember előre láthatja az ellenfele következő lépését. Ezért tudtuk, hogy megpróbálsz majd elmenekülni a Holdról. Úgyhogy most itt vagyok, a programodban. Na de kárba vész az idő. Meg kell ölnöm téged. Számos lehetőség közül választhatok. Felrobbanthatlak, de egy kicsit túl közel vagy a holdpányvaállomáshoz. Megszüntethetem a nyomást a kocsiban. Az viszonylag gyors lenne. Mégis inkább azt hiszem, utasítom a kocsit, hogy menjen tovább addig, amíg kifogy belőle a levegő.

Megszüntetni a nyomást a kocsiban. Az emberi bőr kiválóan bírja a túlnyomást. Az emberi test tizenöt másodpercig képes működni vákuumban. Holdjárás. Beszéltetnie kell Amandát, míg körülnéz a kabinban mindazokat a dolgokat keresve, amikre szüksége van az életben maradáshoz. Ennek a nőnek mindig is az önteltség volt a legnagyobb hibája.

– Van egy kérdésem.

– Persze, az a szokás, hogy lehet még egy utolsó kívánság. Hallgatlak, drágám.

– Miért?

– Ó, hát akkor hol maradna a mulatság? Ha a gonosztevő elmondja a teljes ördögi tervét? De tudod, mit, adok egy tippet. Okos fiú vagy, Lucas, ebből ki kell találnod. Így legalább lesz mivel foglalkoznod, ahelyett, hogy bámulod, hogyan csökken a levegő. A családom a legelső naptól kezdve gyűjtötte az egyenlítői egyes melletti felszíni területekre vonatkozó elővásárlási jogot. Két holdnappal ezelőtt nekiláttunk élni velük. Tessék. Ez bizonyára elegendő figyelemelterelés lesz.

– Osztatlan figyelemben részesítem – mondja Lucas, és átveti magát a fülkén. Lecsap a vésznyitó gombjára. A fülke teteje lerobban. Lucas ordít, ahogy tűket döfnek át a dobhártyáján. Összes arcüregét fortyogó ólom tölti meg. Az ordítás jó. Az ordítás óvja meg a tüdejét attól, hogy megrepedjen. Az ordítás elhal, ahogy a léglöket kifújja a zakójában, a berakásos nadrágjában és a nyakkendőjében a Termékenység tengerébe. Porfelhőt verve érkezik a regolitra és gurul is tovább. Szem. A szemet nyitva kell tartani. Ha becsukja, összefagy. Aki vak, az nem tudja, hol van. Aki nem tudja, hol van, az halott. Talpra áll. Látótere peremén látja, ahogy a kocsi kereke megpördül. Megmozdul a jármű. Amanda el akarja gázolni. Egy lépés, két lépés. Ennyi. Egy lépés, kettő. De minden haldoklik. Odabenn szét akar szakadni. Előretántorog a kétszínű papucscipőjében és rácsap a külső zsilip paneljére. A villogó fény telikékbe megy át. A zsilip kitárul. Lucas betámolyog. A zsilip zár. A tüdeje, a szeme, a füle, az agya mindjárt szétdurran. Aztán meghallja a zsilipbe visszazubogó levegő dübörgését. Azon túl pedig a saját hangját. Egy pillanatra se hagyta abba az ordítást. Csattanás: a zsilip megrázkódik. Amanda nekivezette a kocsit. A Voroncovok tartósan építkeznek, de a terhelési elvárásokban nincs benne a megszállott holdkocsi rohama. Lucas kapkodja a levegőt, úgy kúszik oda a belső zsilipajtóhoz. Kitárul, és ő átzuhan rajta. Az ajtó zár. A központi fecunditatisi állomás ismét megrázkódik. Lucas a hűs, szilárd, csodálatos padlórácshoz szorítja az arcát. Közvetlenül előtte Dona Luna ikonja van a falon. Felnyúl, hogy végighúzza ujját Hold Úrnő csontarcán.

Még mindig nincs vége.

– Corcovado, Dorolice, Desafinado – krákogja a kódot.

– Üdvözöljük, Lucas Corta! – mondja az állomás. – A kapszulája már várja. Találkozás a holdpányvával és átszállítás orbitális pályára hatvan másodperc múlva.

Ereje maradékával a kapszulához botorkál.

– Tájékoztatjuk, hogy a gyorsulás néhány pillanatig eléri majd a hat holdi nehézséget – mondja a kapszula, ahogy védőrudakat ereszt a mellkasához, és párnázott ölelésbe fogja a csípőjét. A zsilipek zárulnak.

– Emelkedés az állomásra. – Másféle zötykölődés rázza most a kapszulában, és kis híján elsírja magát megkönnyebbülésében: a kapszula kidokkolt és kúszik fölfelé az állomás tornyán a pányva emelvényéhez.

– Csúcson. A holdpányva húsz másodperc múlva kiemeli.

Elképzeli, ahogy a pányva pörögve közeledik felé az egyenlítő mentén, ellensúlyokat enged le meg föl teljes hosszában, hogy egyre mélyebbre hatoljon a Hold gravitációs kútjába, és felkapja ezt az aprócska életet. Aztán, ahogy a pányva elkapja, felkiált. A kapszula, benne az ordító Lucas Cortával száguld fölfelé az égbe, egyre messzebbre repül a Holdtól, bele a nagy sötétségbe.

*

Eldobott szemétdarabokként hevernek a testek a Boa Vista-i villamosállomás peronján. Egy egész Mackenzie-csapat veszett oda. Lövedékvetők fordulnak és fogják be Rafát olyan sebességgel és pontossággal, amitől elakad a lélegzete. A fegyverek tétováznak. Ha a Mackenzie-k feltörték a biztonsági programokat, még azelőtt halott lesz, hogy a kapuhoz érne. A lövedékvetők csövei felcsapódnak, visszahúzódnak. Átmehetsz, barát.

Socrates megpróbálta elérni Robsont és Lunát, csakhogy a Boa Vista-i hálózat nem működik.

Iszonyatot várva lép ki a peronra. A hosszan elhúzódó völgy teljesen elhagyatott. Víz hullik az orixák szenvtelen arcai között, víz bugyborog végig a patakokon, a tavacskákon és a vízeséseken. Zörög a bambusz, a levelek meg-megrezzennek az alig észlelhető szellőben. A napfény szerint kora délután van.

– Ola Boa Vista!

Hangja tucatnyi helyről verődik vissza.

Lehet, hogy sikerült kijutniuk. Az is lehet, hogy a saját vérükbe fagyva, holtan hevernek az oszlopok között, a szobákban.

– Ola!

Egyik üres helyiség a másik után. Boa Vistát még soha nem érezte ennél kevésbé a sajátjának. Édesanyja lakrésze, a kertekre nyíló tágas szobák. A fogadóhelyiségek, az igazgatósági tanács terme. A személyzet lakóhelyiségei. A régi lakás, ahol Lousikával éltek, az a csak kúszva megközelíthető hely, ahol Luna szeretett elrejtőzni és kémkedni, és amiről azt hitte, senki nem tud róla. Elhagyatott mind. Az ajtón át a kiszolgálóhelyiségekbe lép, mire valaki megragadja, megpördíti, a falhoz teremti és a padlóra löki. Elis madrinha áll fölötte, a késhegy alig egy centire Rafa bal szemétől. A nő elkapja onnan.

– Bocsánat, senhor Rafa.

– Hol vannak?

– Az óvóhelyen.

Boa Vista rázkódik. Por hullik a mennyezetről. A réstörő töltetek semmi mással össze nem téveszthető tompa puffanása.

– Jöjjön velem.

Elis madrinha megfogja a kezét. Egyik helyiség a másik után, keresztül Boa Vista egyre növekvő folyosóinak labirintusán. Az óvóhely acélból, alumíniumból, nyomásbiztos üvegből készült tartály – a veszély egyetemes öltözetét, sárga-fekete csíkozást viseli. Madrinhák és a Boa Vista-i személyzet fészkelődik idegesen a padokon. Robson és Luna az ablakhoz rohan, kezét az üvegnek nyomja. A famulusok a helyi hálózaton át képesek beszélni egymással. Rafa térdre ereszkedik, és az üveglaphoz szorítja homlokát.

– Hála az isteneknek, hála az isteneknek, hála az isteneknek! Annyira aggódtam.

– Papai, bejössz? – kérdi Luna.

– Egy perc. Meg kell még néznem, van-e még kinn valaki.

Boa Vista ismét megrázkódik. Az óvóhely nyikorog lökéscsökkentő rugóin. Úgy tervezték, hogy húsz embernek nyújtson levegőt és biztonságot a Hold legrosszabb húzásai ellenében is.

– Azt majd én megteszem, senhor Rafa – szólal meg Elis madrinha.

– Már így is épp eleget tettél. Menj be. Gyerünk!

Kinyílik a zsilip. Elis madrinha még utoljára kérdőn pillant Rafára – a férfi a fejét ingatja.

– Észre sem veszitek, és már itt is vagyok – mondja Lunának. Az ablakon át megérintik egymás kezét.

A déli szárnyat már átnézte, azonban a vállalat irodái és az üzemeltetési részek a kert északi részén találhatók.

– Ola!

Újabb robbanás. Sietnie kell. A levegőtermelő egység, a víztisztító berendezés, energia, fűtés. Tiszta. Még egy robbanás, ez az eddigi legerősebb: leveleket ráz le a fákról. A São Sebastião pavilonról omlik a kőművesmunka. Repedés szalad végig Oxossi, a vadász arcán.

Tiszta.

Teljesen tiszta. Bolond volt, hogy idejött. Lunának és Robsonnak nem volt szüksége rá, hogy megmeneküljenek. A madrinhák higgadtan és hatékonyan gondoskodtak róluk. Ő a támadási pont, ő a veszedelem. Ha az óvóhelyhez megy, a Mackenzie-k darabokra vágják, csak hogy odaférjenek őhozzá. Odafenn vannak éppen, és utat robbantanak maguknak, hogy elkaphassák. Boa Vista csapda. Még egy robbanás, ez minden eddiginél nagyobbat szól. A repedés Oxossi arcán réssé növekszik. A São Sebastião pavilon kupolája a vízbe zuhan. Rafa rohan.

– A villamosszolgáltatás jelenleg nem érhető el – jelenti be a zsilip MI-je. – A hármas kilométernél alagútomlás torlaszolja el a járat útját.

Rafa zsibbadtan mered a zsilipre, mintha valamiféle személyes sértést mondott volna neki az előbb. Nincs semmi ötlete. A felszíni zsilip. Kilopakodhat, ahogy Lucasinho is tette, vészhelyzeti védőöltözetben. João de Deus oda, de Rurikban van egy lerakat – védőöltözetben teljes sebességgel futva két óra. Ott fog egy kocsit, kimegy Twébe. Újjászervez és visszanyeri az erejét. Összegyűjti a családot, és visszavág.

Rohan a felszíni zsiliphez vezető lifthez. Leveri a lábáról az elsöprő erejű robbanás, ami felemeli és visszadobja Boa Vistát, akár a harcos, amint eltöri ellenfele gerincét. A lift váróterének eleje törmelékfallá esik szét. A lökéshullámtól süketen és kábán Rafa azért megérti, mit jelent a szerteszét repülő törmelék: berobbantották a felszíni zsilipet. Boa Vistát semmi nem védi a vákuumtól.

A lökéshullám megfordul. Boa Vista kiengedi a levegőjét. A kertek felrobbannak. Minden fáról lefoszlik minden egyes levél, minden egyes rögzítetlen tárgyat kiszippant a felszíni zsilip aknája, avarból, levélből, kerti bútorokból, teáspoharakból, szirmokból, vágott fűből, elveszett ékszerekből, a robbanásból származó törmelékből álló szökőkútként tör elő onnan. Ajtók és ablakok hajlanak meg, törnek össze. Boa Vista üvegszilánkok és fémforgács alkotta forgószél. Visítanak a nyomásvesztésre figyelmeztető szirénák, hangjuk a légnyomás csökkenésével együtt gyengül. Rafa a São Sebastião pavilon egyik oszlopába kapaszkodik. Testébe kap a gyilkos szél. Ruháját, bőrét a repülő üveg ezer vágása tépi. Tüdeje ég, agya izzik, vörösre vált szeme előtt a világ, ahogy véráramából kikortyolja az utolsó oxigént. Kapkodó, levegőtlen kortyokban igyekszik levegőt venni. Itt hal meg, de nem engedi el az oszlopot. Ám egyre jobban elsötétedik minden, az ereje lassanként elhagyja. Idegi szinapszisai kiégnek, egyik a másik után mondja fel a szolgálatot. Szorításában egyre kevesebb az erő. Már nem tudja tovább tartani magát. Nincs értelme, nincs remény. Egy utolsó, hangtalan kiáltással Rafa lecsúszik az oszlopból, bele a tomboló viharba.

*

A holdpányva kapszulája egyre csak repül, elhagyja a Hold túlsó oldalát is. Ha lenne kamerája vagy ablaka, Lucas Corta megnézhette volna a félig teli túloldal csodáját, ahogy gyémántfényesen betölti az égboltját. Nincs ablaka, nincs kamerája, nem sok lehetősége van a kommunikációra, a szórakozásra, vagy a világításra. Toquinho elérhetetlen: mindent feláldoztak azért, hogy Lucas levegőhöz jusson. Még arra sincs elég energia, hogy felhívja Lucasinhot, értesítse a fiút, hogy életben van. A számítások nem sok lehetőséget adtak, de pontosak. Nincsen szükség hozzájuk hitre: egyenletek.

A nyakkendője kicsúszott a zakója alól, és most súlytalanul lebeg.

A Dajjang terve gyermekien egyszerű. Van elég ideje elgondolkodni rajta a kapszulájában, és Amanda vallomásából néhány pillanat alatt kikövetkeztette, miről van szó. Soha nem szabad vallomást tenni. Ez olyan hiba, amiért háromszorosan fizet majd meg. Az a nő soha nem tartotta őt sokra. A Szunok mindig is alsórendű, mocskos rétegként, nevetséges gauchókként, felkapaszkodott faveladókként tekintettek a Cortákra. A Mackenzie Művek megsemmisíti a Corta Héliot. A Föld figyel és aggódik a héliummal működő fúziós erőművei miatt. A Mackenzie Műveknek van még hélium–3-készlete azokból az időkből, amikor megpróbált erőből betörni a Corta Hélio piacára, azonban a hosszú távú játszmát a Dajjang játssza, amikor él a hosszú lejáratú lehetőségeivel az egyenlítői öv mentén. Elég hatvan kilométeres sávban a regolitból kokszolt napelemekkel lefedni az egyenlítői egyes két oldalát, és mikrohullámmal lesugározni az energiát a Földre. A Dajjang mindig is az informatikáról és az energetikáról szólt. A Hold mint soha ki nem merülő, örökös orbitális erőmű. Ez az emberiség legdrágább és legnagyobb infrastrukturális befektetése, azonban a Corta Hélio bukását követő üldözési mániás időszakban, amikor egyre csökken a holdi hélium–3-utánpótlás, a befektetők egymást ölik majd, hogy pénzt dobhassanak a Dajjang asztalára. Ez lesz a Szunok végső győzelme a Kínai Népköztársasággal vívott hosszú harcban. Nagyszerű terv. Lucas kendőzetlen ámulattal fogadja.

A nagyszerűsége az egyszerűségében rejlik. Elég csak beindítani néhány mozgatórugót, és az emberi büszkeség elvégzi a többit. Az orgyilkoslégy zseniális húzás volt – egyszerű zavarkeltés, ami árnyékot vetett a Corták és az Aszamóák viszonyára, miközben a Mackenzie-kre utalt. Kétsége sincs afelől, hogy a programhiba, amely végzett Rachel Mackenzie-vel, az egyik Dajjang szerverről indult. Vagy, hogy az Arielt megbénító támadás az Örök Fény Palotájából eredt. Apró impulzusok. Visszacsatolásos hurkok. Az erőszak ciklusai. Szőj összeesküvést arra, hogy az ellenfeleid egymást pusztítsák el. Ugyan milyen régóta fondorkodnak a Szunok? Évtizedek munkájában gondolkodnak, évszázadokra terveznek.

„Túlságosan is egyszerű a helyzet olyankor, amikor az ember előre láthatja az ellenfele következő lépését.” Ezt mondta Amanda. Wagner jelezte, Ariel pedig igazolta, hogy a Dajjang kvantumszámítógép-rendszert tervezett a Whitacre Goddardnak. A három felséges személy. A valós világ részletes modellezéséből származó nagy pontosságú előrejelzések. Ami jól szolgálja a Whitacre Goddardot, még jobban szolgálja a Szunokat.

Nem látták előre, hogy ő életben marad.

Toquinho életre kel: alacsony felbontású alapkapcsolat, amelynek a segítségével Lucas belefolyhat a kapszula érzékelőibe és vezérlésébe. A kapszula kibocsátotta a jelet, az úti cél pedig visszajelzett. Az egész csak számítás. Odakinn, a Hold körüli pályája messzebbik végénél, a Föld felé tartó út elején a Szent Péter és Pál VTO-komp átvette már az irányítást a kapszula fölött. Lucas nyakkendője visszahullik, ahogy a kapszula mikrogyorsításokat hajt végre: a fúvókák fel-felböffennek, hogy találkozási pályára lökjék. A komp immár a kapszula kameráinak látóterében van, és Toquinho megmutatja a napfényben fürdő hajó lélegzetelállító látványát: öt lakógyűrű sorakozik a hajtómű és létfenntartó berendezések központi tengelye körül, napelemek koronája alatt.

A tízmillió zürichi aranyban menedéket vásárol itt neki annyi időre, amennyire ahhoz van szüksége, hogy számot vessen a visszatérésével és a bosszújával.

A fúvókák pattognak és pöfögnek, a dokkolókarok kinyúlnak, hogy megragadják a kapszulát és behúzzák Lucas Cortát.

*

A holdhajó alacsonyan száll végig a törmelék mezeje fölött. Boa Vista okádéka nagyjából öt kilométeres átmérőjű korong alakban terült szét méret és súly szerinti elrendezésben. A könnyebb dolgok – levelek, fű – alkotják a külső gyűrűt. Aztán az üvegszilánkok, a fémdarabok, a kő és az összeolvadt regolit. A legnagyobb és legnehezebb, a leginkább egyben maradt dolgok hevernek a legközelebb a zsilip romjaihoz. A pilóta kézi vezérléssel viszi be ide a gépet, biztonságos leszállóhelyet keres. Úgy játszik a manőverezőfúvókákkal, akárha hangszer lenne: tánc, hajóval.

A felszíni tevékenységi kabinban Lucasinho Corta, Abena és Lousika Aszamóa öltözik be a VTO mentőcsapatával és az AKA biztonsági osztagával együtt. Immár két órája semmiféle mozgás nem érzékelhető Boa Vistából az óvóhely jelzőbójájának lüktetésén kívül. Az óvóhelyek szívós eszközök, azonban a Boa Vistát ért rombolás jóval túlmutat a tervezési specifikációjukban leírtakon. Zöld lámpa: a hajó leért. A kabinban megszűnik a túlnyomás. Lucasinho és Abena összekoccantják a sisakjukat: a barátság elismerése, várakozás a félelemre. A famulusok névfeliratokká zsugorodnak a bal válluk fölött.

A VTO tiltakozott, mondván, a kitérő Twé felé Lousika Aszamóa felvételére értékes percekkel nyújtja meg a mentőexpedíciót.

– A lányom odabenn van. – A VTO még mindig akadékoskodott. – Az AKA kifizeti a ráadásképpen elhasznált üzemanyagot, időt és levegőt. – Ezzel el is volt intézve a dolog.

– Hárman megyünk.

– Kabinnyomás zéró – jelenti be Jinji. – Ajtónyitás.

Abena megszorítja Lucasinho kezét.

A fiú még soha nem utazott holdhajóban. Izgatottságra számított: olyan gyorsan száguldanak a felszín felett, ahogy ő még soha, rakétameghajtással sietnek megmenteni a túlélőket. Az élmény pedig ülés egy ablaktalan kabinban, egy sor kiszámíthatatlan rándulás, huppanás és gyorsulás, amelyek miatt nekifeszült a biztonsági hámjának, és rengeteg idő elképzelni, mit is talál majd a helyszínen.

A VTO mentőegysége átvág a törmeléken a zsiliphez. Háromlábas csörlőket és fényeket állítanak fel. Lousika Abenával, Lucasinho–Lucasinhoval meg a testőreikkel lesétál a rámpán a felszínre. A holdhajó reflektorai hosszú, lassan mozduló árnyékokat rajzolnak a meggörbült kerti bútorzatból, megcsavarodott gerendákból, a regolitba fúródott erősített üveg szilánkjaiból, a darabokra zúzódott gépezetekből. Lucasinho és Abena átbotorkálnak a roncsokon.

– Nana.

Lousika testőrei találtak valamit. Sisakfényük tweedszöveten, váll ívén, hajcsomón táncol.

– Maradj ott, Lucasinho – utasítja őt Lousika.

– Szeretném látni – feleli a fiú.

– Maradj ott!

Két testőr fogja le, elfordítják onnan. Lucasinho megpróbálja kitépni magát, csakhogy ezek nemrég érkezett emberek, alig hat hónapja hagyták ott Accrát, könnyedén megállítanak bármilyen harmadik generációs holdi srácot. Abena megáll előtte.

– Nézz rám.

– Látni akarom!

– Nézz rám!

Lucasinho elfordítja a fejét. A szeme sarkából látja Lousikát a térdén a regoliton. Keze a sisak arclemezén, előre-hátra ringatózik. Lucasinho valami széttrancsírozottat, eltorzultat pillant meg: kirobbant és ráfagyott-száradt a bőrre. Aztán Abena két kézzel ragadja meg a sisakját, és maga felé fordítja a fejét. Lucasinho viszonozza a mozdulatot, sajátjához húzza Abena sisakját: pornyelőcsók.

– Soha nem bocsátok meg azoknak, akik ezt tették – fogadkozik Lucasinho a különcsatornán. – Robert Mackenzie, Duncan Mackenzie, Bryce Mackenzie: megnevezlek titeket, és követelésem van felétek. Leteszem a jelzést. Az enyéim vagytok.

– Lucasinho, ne mondj ilyet.

– Ne kezdd, Abena. Ez az enyém, ebbe nincs beleszólásod.

– Lucasinho…

– Ez az én dolgom.

– Ms. Aszamóa-Corta.

Lousika összerezzen a VTO mentőegység általános csatornáján felhangzó hívás hallatán.

– Készen állunk.

Lucasinho vállára teszi a kezét. A fetöltő haptikus érzékelői átadják a felszín érdességét, a kéz érintését.

– Luca, ebbe belehalsz.

Éppen csak egy pillanatra látta – nem lett volna szabad látnia, amit Lousika látott: a nagybátyja, neki az okója… de amit látott, azt soha többet nem lesz képes nem látni.

– Nana, ránk várnak – szólal meg az egyik testőr. Óvatosan úgy terelgeti Lucasinhot, hogy folyamatosan a hátát mutassa annak a halott dolognak. A Hold csúful öl.

A Voroncov-csapat először Lousikát, aztán Lucasinhot, végül Abenát köti be, rá a csörlőre. A fiú kilendül a zsilip aknájának sötét torka fölé. Lepillant, sisaklámpája fénye végigvág a verem falán. Boa Vista nyomásvesztésének hatalmas robbanása kipucolt az aknából mindent, amibe a fetöltő beleakadhatna. Ezzel együtt a rettegésbe, a sötétségbe ereszkednek. Az óvóhely folyamatosan adta a vészjelet, de lehet, hogy elmozdult, beszorult, elromlott, beszakadt.

– Engedünk.

Ugyanilyen lehetett akkor, amikor Adriana először ereszkedett alá a lávakürtőbe, amit aztán a palotájává formázott át. Fény a sziklán, a csörlő rezgését közvetíti a kötél.

Ezen jöttél fel, amikor összevesztél a paiddal – gondolja, és kurta szégyen önti el. – Milyen más ez a visszaút.

Aztán pittyennek a közelségjelző érzékelők, és a lába talajt ér. Csizmája alatt roppanás, roncsokra utaló érzet. Lecsatolja a karabinert, és kilép Boa Vistába. A Voroncov-csapat lámpákat szerelt fel, hogy dolgozni lehessen: többet sejtetnek, mint amennyit megmutatnak. Xango szemüregében sötét árnyak. A pavilonok összeomlottak, szétterülnek, akár a félresikerült kártyatrükkök eredményei. Fák levél nélkül, csontig fagyva, sejtelmesen kevés fényben. Iansa telt, érzéki ajka. Jégcsillanások és sugallások: az orixák fagyott könnyei… Lucasinho sisaklámpája végigpásztáz a dérmerev, halott pázsitokon, a kiszáradt tavakban és vízmosásokban, a fekete jég lencséin. Ami vizet a nyomásvesztés nem ragadott el, az egy másodperc alatt zúzmarás mázba dermedt.

Elhagyott tárgyba botlik, amely ettől végigcsúszik a csempével borított padlón. A lámpafény befogja: a Corta Hélio régi igazgatósági asztalának roncsa. Kettérepedt, az egyik lába kiesett. Felállítja. Azonnal eldől. Végig a betört ajtókon és az összeroppant székeken, cafatokra szakadt ágyneműbe burkolt fák alatt. Egyetlen pavilon sem áll. Lámpája fényét végigtáncoltatja az orixák arcán. Oxala, a Fény Ura. Yemanja, a Teremtő. Xango, az Igaz. Oxum, a Szerető. Ogun, a Harcos. Oxossi, a Vadász. Ibeji, az Ikerpár. Omolu, a Betegségek Ura. Iansa, a Változás Királynője. Nana, a Forrás.

Soha nem hitt bennük.

– Visszahozom – suttogja portugálul. – Ez az enyém.

Másik sisaklámpa kettős pászmája vágódik előre és vonja fénykörébe, aztán egy harmadik is: megérkezett Lousika és Abena, de ő előttük jár, végig az orixák között a kiszáradt folyómederben, odáig, ahol a mentőcsapat vár.

79299025

SZÓSZEDET

A Holdon számos nyelvet beszélnek, könnyen vesznek át szavakat a kínaiból, a portugálból, az oroszból, a jorubából, a spanyolból, az arabból és az akanból.

Abuszua: közös nőnemű őstől származó emberek csoportja. Az AKA nyilvántartja ezeket és a házasodási tilalmaikat is, hogy megőrizzék a genetikai sokféleségüket Adinkra: fogalmakat, bölcs mondásokat jelképező szimbólumok Agbada: a jorubák ünnepi alkalmakon felöltött köpenye Amor: szerető/élettárs

Anzinho: angyalka

Apatu: a viszálykodás szelleme

Banja: orosz szauna és gőzfürdő

Béla/holdbéla: a Holdra nemrég érkezett ember Berçário: csecsemőgondozó

Bu-uicsang: koreai vállalati vezetői cím: „elnökhelyettes”. Lásd még: cshoigo, csonmu Caçador: vadász

Churrascaria: brazil/argentin barbecue-étterem Coracão: szívem. Belsőséges viszonyt jelző megszólítás.

CPF: társadalombiztosítási azonosító jel Brazíliában, ami számos fontos társadalmi és pénzügyi ügylethez szükséges Craque: sport szupersztár

Csib: apró virtuális lap interaktív kontaktlencsében, ami jelzi az adott egyén számláján a négy elemet Cshoigo: koreai vállalatvezetői cím: „legelső”

Csonmu: koreai vállalatvezetői cím: „ügyvezető”

Escolta: testőr

Fetöltő: öltözet felszíni tevékenységhez.

Gaje Njame: adinkra szimbólum. Jelentése: „Csak isten (, akit félek, mástól nem)”.

Globo: egyszerűsített angol a gépek számára értelmezhető, szabályozott kiejtéssel Gupshup: a holdi közösségi hálózat első számú pletykacsatornája Irmã/irmão: nővér/testvér

Jin: digitális aláírás

Kedzsi oko: második feleség

Kotoko: AKA-tanács egymást folyamatosan cserélő tagokkal Kou csao: pormaszk

Ladeiro: A quadra egyik szintjéről a másikra vezető lépcsőház Madrinha: pótanya, szó szerint „keresztanya”

Malandragem: a csibészség mestersége, a menőség Mamãe/Mae, Papai/pai: édesanya/anya, édesapa/apa Manhua: kínai manga

Miudo: kisgyerek

Moto: három kerekű, automata taxikocsi

Nana: idősebbnek kijáró, tiszteletet jelző asanti cím Négy elem: levegő, víz, szén és adat: a holdi lét elsőrendű fontosságú árucikkei, amelyekért naponta kell fizetni a csib-rendszerben Nikáh: házassági szerződés. A szó az arabból származik.

Norte: Észak-Amerikából származó személy Oheneba: „hercegnő”. Becézés.

Oko: házastárs

Omahene: az AKA ügyvezető igazgatója nyolcéves váltásban Onjame: az akan hagyományos vallásban a legfőbb lény egyik megnevezése Orixa: a szinkretisztikus afro-brazíliai umbanda vallás istenségei és szentjei neve Patrão: keresztapa

Saudade: mélabú. Az édes melankólia a bossa nova zenei stílus sokrétű és lényegi alkotóeleme.

Sibari: japán kötözési technikák

Szir: a neutrók megszólítására használt kifejezés Siririca: brazil szlengkifejezés a női maszturbálásra Terreiro: umbanda templom

Tia/tio: (nagy)néni/(nagy)bácsi

Uicsang: koreai vállalatvezetői cím: „elnök”

Zabbálún: a szerves anyagok szabadúszó újrahasznosítói, akik aztán eladják a gyűjtött anyagot a minden szerves anyag tulajdonosának számító HFV-nek Zasitnyik: párbajjal történő ítélet során felbérelhető harcos. Jelentése: „védelmező, képviselő”

HAWAII NAPTÁR

A holdbéli társadalom a hawaii rendszert vette át, amelyben a holdnap (ti. a Hold egy napja, egy hónap) minden egyes napját más és más holdfázisról nevezték el. Egy holdnap tehát 30 napból áll és nincsenek hetei.

1: hilo

2: hoaka

3: ku kahi 4: ku lua 5: ku kolu 6: ku pau 7: ole ku kahi 8: ole ku lua 9: ole ku kolu 10: ole ku pau 11: huna

12: mohalu 13: hua

14: akua

15: hoku

16: mahealani 17: kulua 18: lá’au kú kahi 19: lá’au kuú lua 20: lá’au pau 21: ’ole kú kahi 22: ’ole kú lua 23: ’ole pau 24: káloa kú kahi 25: káloa kú lua 26: káloa pau 27: káne

28: lono

29: mauli 30: muku

A GABO SFF SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

Ben Aaronovitch: London folyói Ben Aaronovitch: Soho felett a hold Ben Aaronovitch: Föld alatti suttogások Douglas Adams – Gareth Roberts: Shada Katherine Addison: A koboldcsászár Karen Akins: Időhurok

Isaac Asimov: A csillagok, akár a por Isaac Asimov: Az űr áramlatai Isaac Asimov: Kavics az égben Isaac Asimov: Acélbarlangok Isaac Asimov: A mezítelen nap Isaac Asimov: A Hajnal bolygó robotjai Isaac Asimov: Robotok és birodalom Paolo Bacigalupi: A vízvadász Jack Campbell: Rendíthetetlen Jack Campbell: Vakmerő

Adam-Troy Castro: A holtak küldöttei James Goss – Douglas Adams: A halál városa Daryl Gregory: Stony Mayhall második élete Daryl Gregory: Afterparty

Grady Hendrix: Horrorstör

Robert Holdstock: Mitágó-erdő

Robert Holdstock: Lavondyss Kleinheincz Csilla: Ólomerdő

Kleinheincz Csilla: Üveghegy Ann Leckie: Mellékes igazság Ann Leckie: Mellékes háború Ann Leckie: Mellékes kegyelem Ian McDonald: Síkvándor

Moskát Anita: Bábel fiai

Moskát Anita: Horgonyhely

Garth Nix: Sabriel

Naomi Novik: Rengeteg

Mary E. Pearson: Az árulás csókja Mary E. Pearson: Az árulás szíve Mary E. Pearson: Az árulás szépsége Al Robertson: Égtörés

Patrick Rothfuss: A szél neve Patrick Rothfuss: A bölcs ember félelme Patrick Rothfuss: A szótlan tárgyak lassú szemlélése James Smythe: A felfedező

Jonathan Strahan (szerk.): Az év legjobb science fiction és fantasynovellái 2016

Jonathan Strahan (szerk.): Az év legjobb science fiction és fantasynovellái 2017

Brian Staveley: A császár pengéi Brian Staveley: A tűz kegyelme Brian Staveley: Az utolsó halandó kötelék Sümegi Attila: Vadhajtás (e-könyv) Szakurazaka Hirosi: A holnap határa Helene Wecker: A gólem és a dzsinn Seth Dickinson: Kormorán Baru, az áruló

Ha kíváncsi vagy, mi történik

a Gabo Kiadó science fiction-és fantasy-könyveivel és szerzőivel, látogass el online felületeink bármelyikére.

Megtalálhatsz minket a

gabosff.blog.hu

facebook.com/gabosff

és

moly.hu/tagok/gabo_sff

címeken, ahol információkat szerezhetsz az általunk gondozott kötetekről, beleolvashatsz a könyveinkbe, jobban megismerheted a szerzőinket, részt vehetsz nyereményjátékokon, első kézből értesülhetsz a közelgő megjelenéseinkről, és kapcsolatba léphetsz velünk.

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

A könyv lehet fűzött, ragasztott, kemény borítós, vagy puha fedelű. A legfontosabb mégis az, ami benne található. Az e-book új köntösbe öltözteti az olvasmányokat, hogy azok sem maradjanak le az olvasás élményéről, akik lapozgatás helyett klikkelve keresik a legfrissebb tartalmakat.

Fontosnak tartjuk, hogy bárhol, bármilyen készüléken olvashassa könyveinket, ezért a kemény másolásvédelem helyett a felhasználást nem akadályozó vízjelezést választottuk. Példányát szabadon átmásolhatja számítógépére, e-könyv olvasójára vagy okostelefonjára. A Dibook rendszerében (www.dibook.hu) vásárolt könyveinkből mindig a legfrissebb verziószámú, javított másolatot érheti el.

Kiadónk célja, hogy olyan könyveket adjon az olvasók kezébe, amik kifogástalanok, ám hibák sajnos mindig előfordulhatnak. Kérjük, ha bármilyen szerkesztési hiányosságot vagy tévedést észlel e-könyveinkben, azt jelezze az info@gabo.hu email címen.

További könyvek és újdonságok itt a Kiadó oldalán: www.gabo.hu

E-könyveinket itt érheti el: www.dibook.hu

Kövessen minket Facebookon is: https://www.facebook.com/GABOKIADO

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS:

Al Robertson

Égtörés

A teljes e-könyv megvásárolható a www.dibook.hu oldalon

[Nézz ki az ablakon, Fist], mondta Jack az elméje legmélyén, hogy ne hallja más, csak a kis bábu. [Hópelyhek.]

Miközben az űrkomp körbekanyarodott, a napfény megcsillant a hópelyhek óriási, jeges testén, olyan fényárba vonva őket, hogy még Hugo Fist szava is elakadt. Tucatnyi lebegett az Állomás előtt tátongó, hideg űrben. A kisebbek, úgy ötszáz méternyire keringve a nagy semmiben, finoman remegő burkolatukkal visszaverték a fényt. A nagyobbak fenséges kristályformáiba fraktálszerkezetek százai sűrűsödtek. Fényük részben a nap tüzéből fakadt, részben saját belső ragyogást árasztottak. Mögöttük ott fortyogott a kihalt Föld, toxikus felhőtengere csorbát ejtett fagyos tökélyükön.

[A Totalitás csatahajórajt küldött az Állomáshoz?], suttogta Fist. [Ezt a háborút tényleg bebuktuk, pajtás!]

[Kelet szerint egy hónapja érkeztek. A béketárgyalóik támogatására.]

[Csak nem fonalon vagy? Belenéztél a hírhálóba? Azt hittem, tojsz az egészre.]

[Látni akartam, mire jövünk haza.]

[Hát persze. Fogadjunk, már maileztél is Andreának. Harry halott, a csaj facér, egyenesen visszahúzol hozzá a Totalitás börtönéből, és még válaszra se méltat?]

Jack mélyen hallgatott. Andrea levelei tartották benne a lelket a fogság utolsó két évében, segítettek elfogadni közelgő halála napi tudatát. Azt hitte, a nő odáig lesz az örömtől, ha megtudja, hogy hazatér az Állomásra. Mégsem válaszolt a jöttét jelző üzenetre, sem az utána következőkre. Jack visszafordult az ablakszem felé.

Az űrkomp a hópelyhek felé tartott. Úgy lebegtek a sötétségben, akár egy jéggé dermedt csillagkép, monitor-drónok rajai őrizték őket. Az Állomás – Birodalom legnagyobb büszkesége – ott gubbasztott mögöttük. Jack hét éven át naponta felidézte magában otthonát. Kilenc kilométer hosszú volt, legszélesebb részén nagyjából két és fél kilométer. Hirtelen minden egyes centijét ocsmánynak látta. A Lakónegyed és a Dokknegyed ikerhengereinek rozsdás szeméthordói két oldalról meredtek ki a Szemölcsből, a kivájt aszteroida úgy ékelődött közéjük, mint valami szennyes titok.

Csupán a Dokknegyed teherkompjai loptak némi szépséget a látképbe. A közelebbi hengeralagút tátongó, kerek szája felett csillogtak hosszú sorokban, amelyek úgy meredeztek szerteszét a Gerincből, mintha rendet akarnának vágni a semmiben. Végig gerincfények pettyezték a bázis vázát, ragyogásuk az Állomás másik Napja volt. A Gerinc végét elnyelte a Dokknegyed, a központi tengely mentén futott végig egészen a Lakónegyed távoli csúcsáig. És persze ott volt a Menny, a Lakónegyed szélén körbefutó kékeszöld gyűrű. Tökéletes fénye túl hideg volt, hogy meghassa Jacket. Öt éve nem tartozott hűséggel a Panteon isteneinek – amióta megtagadta, hogy tovább harcoljon értük.

Az űrkomp finoman irányt változtatott a Dokknegyed felé, mire a gyárak, irodák, lakótelepek és szórakozónegyedek zsúfolt köríve lassan beúszott a képbe. Úgy festett, mintha egy gigászi, félbetört gépezet vénáiból épületek folytak volna szét egy üres henger belső falán, mígnem valami városféleség hegedt a sebre. Még túl messze volt, hogy látni lehessen a részleteit, de Jack emlékei betöltötték az űröket. Felidézte az utcákat, amelyeken felnőtt, mielőtt elhagyta és megtagadta őket. Akár egy kuka belseje, gondolta, majd szomorúan elmosolyodott, ahogy eszébe jutott, milyen letolást kapna most Andreától a cinikus megjegyzés miatt. Kedvese érte el nála, hogy újra felismerje az utcák szépségét a lopott hónapok idején, amíg együtt voltak. Azután a meteorszikla eltalálta a Holdat, és minden megváltozott. De mostanában is sok mindent köszönhetett neki. Eszébe jutott, milyen régóta nem látta, és egész testében összerándult. Az utolsó heteket már alig bírta ki nélküle.

Fist észrevette a rándulást, de mivel el volt zárva Jack mélyebb érzelmeitől, félreértette. [Már nem kell tartanunk a hópelyhektől. A Totalitás szeme fénye lettünk.]

Jack felsóhajtott. [Csak tudnám, miért], mondta. [Te meg én eleget kicsináltunk közülük.]

[Aztán köpönyeget váltottál, pajtás.]

Az űrkomp elhaladt az egyik nagyobb hópehely mellett. Csillogó, hideg kar nyúlt az ablak felé. Ezüst fények villantak fel a kemény jégkristály mélyén, ahogyan ezernyi gondolat szikrázott végig az ezernyi virtuális elmén.

[Gondolj bele, Jack. Kinyírhattam volna egy ilyet, ha hagyod.]

– Nem – mondta Jack fennhangon. Az egyik őr meghallotta, kurta pillantást vetett rá, majd az üres székre mellette. Jack észre sem vette. Ismét kibámult a Dokknegyedre, utcáin a tegnapok nyomait kutatva.

Az űrkomp lehorgonyzott az Állomás egyik mólójánál. Az őrök bekísérték Jacket a Vámhivatal egyik cellájába. Felakasztotta a kabátját az ajtóra, és óvatosan elhelyezte a Totalitástól kapott kisbőröndjét a cella egyetlen székén. Új öltönyétől viszketett a bőre. Múltak az órák. Csak vizet kapott, enni egy falatot sem. Fist unalmában elaludt, horkolása finom visszhangot vert Jack fejében. Andrea emlékei villantak fel köztük, tele szomorúsággal és veszteséggel. Ismerős gondolatok követték őket. Képtelen volt megérteni, miért nem válaszol. Talán történt vele valami. Talán a segítségére szorul. Meg kell találnia. Pár óra múlva már nagyobb baja is volt ennél. Dörömbölni kezdett az ajtón, és valami ételért kiabált. Nem kapott választ. Megpróbált elaludni, zavaros félálmában a semmi felé zuhant a sötétségen keresztül.

Végül aztán egy új őr felrázta. Végigkísérte egy ablaktalan folyosón, egy apró, vakítóan kivilágított szobába. Egy íróasztal és két műanyag szék állt az egyik sarokban. Kopaszodó, pohos vámhivatalnok feszített mögötte. Megkérte Jacket, hogy üljön le.

[Ne nagyon ugrálj], mondta Jack Fistnek, egy látványos nyújtózkodás és ásítás kíséretében. [Nem örülnék, ha rájönne, hogy megpiszkáltad a rácsodat.]

A tiszt minden szaván hallatszott, hogy a Dokknegyedből való. Élénken beszélt, megjátszott udvariassággal. Miután igazoltatta Jacket, megkérdezte, melyik Panteon-isten védnöksége alá tartozik. – Hát nem csoda, hogy így elcseszte – vágta rá, amikor Jack azt felelte: – Szürke. Majd visszabújt a jó modor mögé, és hozzálátott a kihallgatáshoz.

– Mikor kapta meg Szürkétől a könyvelői minősítését?

– A huszonegyedik születésnapomon.

– Mikor juttatta be az InSecbe?

– Három évvel később.

– Mi volt a feladatköre?

– Harry Devlin felügyelő alá tartoztam mint törvényszéki könyvvizsgáló. Kapcsolatokat kerestem a PárducCár éjszakai mulató és a Björn Penderville-gyilkosság között.

A tiszt felhorkant.

– Miért nem a saját szakértőiket használták?

– Szürke így kívánta, én meg nem tiltakoztam.

[Nekem nem ezt mondtad], morogta Fist.

[Hallgass.]

– Mikor helyezték át a külső rendszerbe?

– A Hold elleni támadás után. A Penderville-ügy alacsonyabb prioritást kapott. Úgy tudom, azóta sem oldották meg.

[Nem mesélsz neki a cuki összeesküvés-elméletedről, Jackie pajtás?]

[Nem. És fogd be.]

– Milyen részlegnél szolgált a SzoftHarcban?

– Az elmeelhárításnál. A Támadó Jellegű Behatolások csoportnál.

A tiszt egy Jack számára láthatatlan képernyőre meredt. Minden válasznál zongorázni kezdett ujjaival a levegőben, feljegyzéseket pötyögve a virtuális billentyűzeten. Egyszer csak ledermedt. Tekintetét Jackre szegezte, mintha kihívást intézne hozzá.

– Mikor dezertált?

– Nem dezertáltam. Megadtam magam.

– Szerepel a lapján a dezertálás dátuma. Kérem, erősítse meg.

– Nem.

[Kár így mellre szívnod, Jack.]

[A Panteon árult el engem, nem én őket. Csak végeztem a mocskos munkájukkal, ennyi.]

– Nem folytathatom a közreműködése nélkül. És ha nem végzünk a kihallgatással, nem léphet be az Állomás területére.

– Szandál figyel minket, igaz? Máskor nem szőröznek ennyit.

[Ne már, Jack. Semmi kedvünk visszamenni a Callistóra. A Totalitás lágere dögunalom.]

– Maga veszélyes elem, Forster, és helytelen hozzáállást tanúsít a Panteon iránt. Nem kell szemmel tartaniuk, hogy rendesen végezzem a munkám. Mikor dezertált?

– Nem dezertáltam.

[Kurva életbe, Jack, eszem ágában sincs kint rohadni a kozmosz faszán, amikor átveszem a tested. És mi lesz Andreával? Lemondanál róla a rohadt büszkeséged miatt?]

Fist szavai áthasítottak Jack haragján. De mielőtt válaszolt volna, a szoba ajtaja félresiklott. A tiszt meglepetten odafordult.

– Forsternek igaza van – jelentette ki a szobába lépő nő.

Alacsony volt, vaskos és középkorú. Olyan rendíthetetlen precizitással mozgott, mintha fogaskerekek hajtanák. Sötétszürke katonai nadrágba és bő, fekete pólóba rejtette tömzsi alakját. Arcán ráncokat gyűrt a rutin, akár egy kiszolgált hálózsákon. Bőre kékes árnyalatban játszott, haját hasonló színűre festette.

– Maguk nem szoktak ilyesmikkel törődni. Az ember azt hinné, szándékosan ürügyet keres a kiutasításra. Márpedig az törvényellenes.

A tiszt elsápadt.

– Ki maga? – csattant fel, valahonnan a méltósága romjai alól. – És hol az őr?

– Elküldtem. Megfigyelő vagyok. Nézze.

A tiszt szeme valahová kettőjük közé fókuszált. Jack úgy tippelte, az azonosítási adatok körülbelül egy méterre villoghattak az arcától.

– Értem… – hebegte a fickó. – Igazán megtisztelő.

– Remek – mondta a nő, kiélvezve a hivatalnok kínos zavarát. – Most pedig folytassa a kihallgatást. Forster válasza helytálló. Valóban megadta magát. – Jack felé fordult. – Nem mintha a gyávaság jobb lenne az árulásnál, de akkor is. Fő a pontosság.

– Nem vagyok gyáva – vágott vissza Jack gondolkodás nélkül.

[Na baszd meg], hördült fel Fist.

– Csak megadta magát az ellenségnek – bólintott a nő –, egyetlen lövés nélkül. Mindegy, spongyát rá.

A vád belemart. Gyorsan Andreára gondolt, és legyűrte a feltörő dühét. Visszatértek a kikérdezéshez. Jack legnagyobb örömére nem piszkálták tovább. A kérdések többsége arra vonatkozott, hogyan alkalmazkodott a fonalon kívüli életmódhoz. Bár válaszai előzékenyek és megnyugtatóak voltak, a tiszt nem nyerte vissza korábbi higgadtságát. Folyton a nő felé pislogott, aki lehuppant az egyik székre, és feldobta a lábát a másikra.

[Ki lehet ez a spiné?], tűnődött Fist. [Inseces? Hagyhatnád, hogy belekukkantsak.]

[Túl veszélyes lenne.]

A kérdések közötti szünetek egyre hosszabbra nyúltak, majd mély csend lett belőlük. A tiszt mereven lesütötte a szemét, ujjai a láthatatlan billentyűkön szánkáztak, keze remegett.

– Az ég áldja meg – csattant fel a nő. – Ne totojázzon már. Ez a legérdekesebb rész.

– Csak összeszedem a részleteket.

– Szandáltól kapott egy fonalvert, ami megvédi tőle. Nem bízik a patrónusában?

A tiszt nagyot nyelt, és felállt. Alig látszott ki az asztal mögül.

– Mutassa meg a bábuját.

Ahogy Fist fényesen alakot öltött, a tiszt hátrahőkölt, és elkáromkodta magát. A bábut körülvevő rácsver pörgő ezüstgyűrűk virtuálképében jelent meg előttük, hol felfedve, hol eltakarva Fist részleteit: a kisuvickolt fekete kiscipőt, a skarlátszínű övsálat, a ragyogó vörösre festett ajkat, a fekete csokornyakkendőt, az oldalát verdeső, ízület nélküli karokat és a lakkfényű szempárt.

– Nem értem, miért fosik tőlem. – Sipító cérnahangján Fist mintha valami mondókát kántált volna. Beszéd közben fafogai sebesen csattogtak, szavait éles dobpergéssel elválasztva egymástól. – Alig lát valamit belőlem. És rács mögött vagyok. Szegény kis Hugo Fist, dutyiban csücsül. – Jackre sandított. – Erről szól életem regénye.

A tisztnek elakadt a szava. Nem mert egyenesen ránézni Fistre. Körbejárta a rácsvert, egyenként meggyőződve a gyűrűk hibátlan működéséről.

[Képzeld, mit szólna, ha most kinyúlnék hozzá, Jack. Mondjuk vállon bökném. Szerintem sikerülne. Mekkorát ugrana!]

[Hallgass, Fist.]

A tiszt felkapott egy MRI pálcát, és odalépett Jackhez.

– Álljon fel – szólt rá. – Húzza ki magát. – Jack hátához tartotta a pálcát, és mozgatni kezdte fel-le, végigszkennelve a gerincét és koponyáját a beültetett hardver mentén, amely Fist testét alkotta. Jack finom csiklandozást érzett.

– Ne birizgálj, haver! – kuncogott Fist.

A nő közelebb lépett a bábu rácsverjéhez, és előrehajolt, hogy szemügyre vegye.

– Hát itt vagy – mormolta lenyűgözve. – Az utolsó bábu, még mindig a játékosában.

– Csak várja ki a végét – vihogott Fist. – Momentán ő a főnök, de hamarosan én rángatom a zsinórokat.

– Tényleg arra készülsz, hogy átvedd felette a hatalmat? – kérdezte a nő.

– Kurvára – felelte Fist. A nő Jackhez fordult.

– És maga mit szól ehhez? – kérdezte némi gúnnyal. – Hogy ez a kis bigyó kitörli az agyát. Hogy végez magával.

– Volt rá egy évem, hogy hozzászokjak a gondolathoz – válaszolt Jack közönyösen. – Nem nagy újság. – Hirtelen harag és bánat kavarodott fel benne, keverékük már a torkát csípte, míg végül a beletörődés, amelyen annyi ideig dolgozott, sikeresen elnyomta.

– Úgysincs más választása! – csivitelte Fist. – Én se tudnám megakadályozni… már ha akarnám, persze. Maradt még egy kis ideje búcsúzkodni, aztán indul a banzáj a szép új testemben.

A nő visszafordult felé. – Te aztán undok kis féreg vagy, nem igaz? – Mintha elismerés csendült volna a hangjából.

– Ilyennek teremtettek az istenek.

– Ötven centi színtiszta gonoszság keményfából, olyan elegánsan, mintha skatulyából húzták volna ki. Le a kalappal uraink fantáziája előtt.

Végighúzta az öklét a rácsveren. A tiszt összerezzent. Finom sercegés hallatszott. Néhány gyűrű remegve felizzott, majd helyreállt a rend.

– A helyedben azért nem vennék rá mérget.

– Majd meglátjuk, anyukám.

A nő elragadtatva felnevetett.

– Alig várom.

A tiszt befejezte az ellenőrzést, és letette a pálcát.

– Végeztünk – mondta Jacknek. Azután csak állt némán, a nőre meredve, és várta az utasítását.

– A bábuja lakat alatt van?

– Totálisan.

Fist vihogni kezdett Jack fejében.

[Kuss már!], szisszent fel Jack.

– Akkor nincs más hátra, mint hogy útjára engedjük.

– Így kívánja a békeszerződés.

A megfigyelő alig követhető mozdulattal Jack előtt termett. [Hű, de fürge!] Fist hangja tele volt elismeréssel. [Talán nem is olyan vén csotrogány.]

A nő Jack arcára tette a tenyerét. Hidegebb volt, mint amit egy kéztől várna az ember.

– Megtettem, amire kértek. Láttam, amit kellett. Most megyek. – Érintése Jack bőrére dermedt. Egészen közel hajolt hozzá, szemében lágy, mályvaszínű fény csillant. – Egyesekre a frászt hozza a kis párosotok – suttogta, hangjában sűrű fenyegetéssel. – Adjatok egy mákszemnyi okot, és megmutatom, hogy nincs mitől félniük.

Az ajtó máris döngve bezárult mögötte. A tiszt leesett állal bámult utána, elképedve az emberfeletti gyorsaságtól. [Csak játssza az agyát], jegyezte meg Fist, miközben ő is eltűnt a képből.

– Szóval szabad vagyok? – kérdezte Jack.

A tiszt összerezzent, mintha megfeledkezett volna a foglyáról. – Igen. – Az íróasztalhoz lépett, és benyúlt az egyik fiókba. – Tessék, a hitelkártyája. Az InSec feltöltötte a szükséges összeggel.

– A fonalra is felmehetek?

– Nincs szkin, vásárlás, keresés vagy ismerkedés. Csak mail és repró hozzáférés, de kizárólag a közeli rokonokhoz.

[Így elég melós lesz előkeríteni Andreát!], kuncogott Fist. [Marad a tündi-bündi családi összeborulás, a boldog apucival és a megboldogult anyucival.]

– Az InSec kérvényezte a hivatalos kihallgatását. Lestak felügyelő-helyettes elküld magáért valakit a leszállópályánkhoz holnap reggel. A találkozó feltétele a szabadlábra helyezésének. Ha nem jelenik meg, előkerítik, és lecsukják.

Átkísérte Jacket a kihalt folyosón, majd beszálltak a liftbe. Egy rándulással zuhanni kezdtek. A tiszt mély megvetéssel mérte végig Jacket. – Ha rajtam múlna, kivágnám egy zsilipkapun, hogy ott fagyjon szét a rohadt terrorista haverjai között – sziszegte.

– A Totalitás végig tagadta, hogy felelősek a Hold elleni támadásért – jelentette ki Jack. – Egy renegát MI magánakciójának tartották. Én hiszek nekik. A Panteon csak bosszút akart, nem az igazságot.

A liftajtó kinyílt. A tiszt kilökte Jacket.

– Na húzzon a faszba.

Egy üres előcsarnok és az éjszakai utca fogadták. Kimerültsége olyan súllyal zuhant rá, mint még egyetlen kihallgatás sem. Hirtelen semmi mást nem akart, csak egy szobát ággyal, ahol soha nem virrad rá a hajnal. Andreára gondolt, mélyen felsóhajtott, majd kilépett az Állomás sötétjébe.

Ha érdekli a folytatás, vásárolja meg a teljes e-könyvet a www.dibook.hu oldalon.

Kiadónk összes könyve a www.gabo.hu oldalon nézhető meg.

Table of Contents

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

LUNA: SZEREPLŐK

SZÓSZEDET

HAWAII NAPTÁR

A GABO SFF SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS: