A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Ian McDonald: Luna – Wolf Moon

Gollancz an imprint of Orion Publishing Group, London, 2017

Fordította: Tamás Gábor

Borítótipográfia és tördelés: blacksheep-uk.com, Kovács Mária

Copyright © 2017 by Ian McDonald Hungarian translation © Tamás Gábor, 2018 Cover art © blacksheep-uk.com

Hungarian edition © GABO, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-880-8

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla Enidnek

TARTALOMJEGYZÉK

Ordashold

Szereplők

A bukás után: 2103. kos

1. 2105. szűz

2. 2105. szűz–mérleg

3. 2103. kos–2105. ikrek

4. 2105. mérleg

5. 2105. mérleg–skorpió

6. 2105. ikrek

7. 2105. mérleg–skorpió

8. 2105. skorpió

9. 2105. oroszlán–szűz

10. 2105. skorpió

11. 2105. skorpió

Szószedet

Hawaii naptár

ORDASHOLD (WOLF MOON)

A kalendárium a mai Amerikai Egyesült Államok északkeleti részén élő indiánoktól vette át a hónapok megnevezését.

Ordasholdnak (Wolf Moon) hívják a januári holdat, amikor a farkasok éhesen vonítanak – ez a legnagyobb hidegek, a sötétség holdja.

SZEREPLŐK

Corta

Ariel Corta: egykori ügyvéd a Claviusféle bíróságon

Marina Calzaghe: Ariel Corta titkárnője és testőre

Robson Corta: Rafa Corta és Rachel Mackenzie fia

Luna Corta: Rafa Corta és Lousika Aszamóa lánya

Lucas Corta: Adriana második fia. A Corta Hélio csonmuja

Wagner Corta (Lobinho): Adriana Corta negyedik (kitagadott) fia. Elemző és holdi farkas

Dr. Carolina Macaraeq: Adriana Corta magánorvosa

Marina Calzaghe: Ariel Corta titkárnője és testőre

Robson Corta: Rafa Corta és Rachel Mackenzie fia

Luna Corta: Rafa Corta és Lousika Aszamóa lánya

Lucas Corta: Adriana második fia. A Corta Hélio csonmuja

Wagner Corta (Lobinho): Adriana Corta negyedik (kitagadott) fia. Elemző és holdi farkas

Dr. Carolina Macaraeq: Adriana Corta magánorvosa

Madrinhák

Flavia: Carlinhos, Wagner és Lucasinho Corta méhanyja

Elis: Robson és Luna Corta méhanyja

Mackenzie Művek

Robert Mackenzie: a Mackenzie Művek alapítója, nyugdíjas ügyvezető

Jade SzunMackenzie: Robert Mackenzie második okója

Alyssa Mackenzie: Robert Mackenzie okója (m.)

Duncan Mackenzie: Robert és Alyssa Mackenzie legidősebb fia, a Mackenzie Művek ügyvezető igazgatója

Anasztaszja Voroncova: Duncan Mackenzie okója

Apollinaire Voroncova: Duncan Mackenzie kedzsi-okója

Adrian Mackenzie: Duncan és Apollonaire legidősebb fia, Jonathon Kayode, a holdsas okója

Denny Mackenzie: Duncan és Apollonaire legkisebb fia. Hadley Mackenzie halála óta a család első pengéje

Mackenzie Hélium

Bryce Mackenzie: Robert Mackenzie kisebbik fia, a Mackenzie Művek gazdasági főosztályának vezetője, számos „örökbe fogadott gyerek” apja

Hoang Lam Hung: Bryce Mackenzie örökbe fogadott gyereke, rövid ideig Robson Corta okója

Analiese Mackenzie: Wagner Corta sötét amorja a férfi sötét formájában

Aszamóák

Lousika Aszamóa: az AKA kotokójának omahenéje Abena Aszamóa: politológiahallgató és Lucasinho Corta alkalmankénti amorja

Kodzso Aszamóa: Lucasinho Corta csoporttársa és holdjáró

Adeladzsa Oladele: Lucasinho Corta (futó) amorja

Afi: Abena csoporttársa Twében

Szunok

Szun úrnő: Shackleton özvegye, a Dajjang ügyvezető igazgatójának nagyanyja

Szun Csejüan: a Dajjang ügyvezető igazgatója

Szun Kianjin: a Dajjang jingjunja (ügyvezető igazgatóhelyettes)

Szun Livej: a Dajjang pénzügyi igazgatója

Jade Szun: Robert Mackenzie okója

Tamsin Szun: a Dajjang jogi osztályának vezetője

Darius Mackenzie-Szun: Jade és Robert Mackenzie fia

Amanda Szun: Lucas Corta korábbi okója

VTO

Valerij Voroncov: a VTO alapítója, a VTO Űr ügyvezető igazgatója

Jevgenyij Voroncov: a VTO Hold ügyvezető igazgatója

Valentyina Voroncova: a Szent Péter és Pál VTOkomp parancsnoka

Dr. Volikova: Lucas Corta magánorvosa

Grigorij Voroncov(a): Lucasinho Corta korábbi amorja

Holdi Fejlesztési Vállalat

Jonathon Kayode: a holdsas: a Holdi Fejlesztési Vállalat elnöke

Vidjá Rao: közgazdász és matematikus, a Fehér Nyúl és a Holdi Társaság tagja, a függetlenség nyílt támogatója

A Pillanat Urainak Rendje

Flavia madrinha: miután száműzték Boa Vistából, csatlakozott a rendhez

Odunlade Aboszede Adekola mãe-de-santo: a Pillanat Urainak Rendje szentanyja

Loa irmã: Adriana Corta gyóntatója, nővér

Meridián/Dél Királynője

Mariano Gabriel Demaria: az orgyilkosképző, a Hétharangos Iskola igazgatója

A Farkasok

Amal: a meridiáni Kék Farkasok falka vezére

A BUKÁS UTÁN: 2103. KOS

– Vigyetek el a Földre! – mondta Lucas Corta. A személyzet kicsatolta és kiemelte a holdpányva kapszulájából, és kihűlten, kiszáradtan, oxigénhiányos állapotban vonszolták el a zsiliphez.

– A Szent Péter és Pál VTOkomp fedélzetén van, senhor Corta – mondta a zsilipkezelő, ahogy zárta a nyomásbiztos ajtót.

– Menedékben – suttogta Lucas, és elhányta magát. Öt órán át tartotta magát, mialatt a kapszula maga mögött hagyta a megsemmisülő Corta Héliót. Öt óra, miközben célzott csapásokat mérve elpusztították a Luna tengerein található ipari létesítményeit, mialatt támadó programok fagyasztották be a számláit, mialatt Mackenziepengék belezték ki a városát. Míg testvérei kést húztak elő a Cortaház védelmére, ő menekült, keresztül a Termékenység tengerén, aztán fölfelé, egyre messzebb a holdtól.

„Mentsd a céget! – mondta Carlinhos. – „Van terved?” „Mindig van tervem.”

Öt órán át pörgött egyre távolabb a Corta Hélio pusztulásától, akárha robbanás után maradt törmelék lenne. Aztán a kezek nyújtotta vigasz, a hangok melegsége, az őt körülvevő hajó szilárdsága – hajó, és nem holmi alumíniumból, műanyagból készült játékszer – ellazították a feszes izmok csomóit, és elokádta magát. A VTO kikötésért felelős személyzete hozta is a hordozható porszívót.

– Segít, ha ehhez az irányhoz igazodik, senhor Corta – mondta a zsilipet kezelő nő. Fóliatakarót terített Lucas vállára, miközben a személyzet más tagjai fölfelé fordították és beterelték a liftbe. – Hamarosan ismét holdi nehézkedésbe visszük.

Lucas érezte a lift mozgását, és ahogy a zsilip forgási nehézkedése belekapaszkodik a lábába. „Föld” – próbálta kinyögni. A szó vérbe fulladt. Mellkasában kipukkadt hólyagocskák szörcsögtek. Még odalenn, a Termékenység tengerében belélegezte a vákuumot, amikor Amanda Szun megpróbálta megölni. Hét másodpercen át volt kitéve a pőre holdfelszínnek. Semmi űrruha. Semmi levegő. Kilélegzés. Ez volt a holdjárók legelső szabálya. Kiüríteni a tüdőt. Elfeledkezett róla, mindent elfelejtett, csak a holdpányvaállomás zsilipjét nézte ott, az orra előtt. A tüdeje megrepedt. Most már ő is holdjáró volt. Kitűzőt kellene kapnia: Luna úrnőt, akinek az arca egyik fele fekete bőr, a másik fehér koponya. Lucas Corta nevetett. Egy pillanatig azt hitte, mindjárt fuldokolni kezdett. Véres köpet és nyák gyűlt tócsába a lift padlóján. Jól érthetően kell beszélnie. Ezeknek a Voroncov-nőknek meg kell érteniük.

– Vigyetek le a földi nehézkedésbe – közölte.

– De senhor Corta… – kezdte a zsilipkezelő.

– Le akarok menni a Földre – mondta Lucas Corta. – El kell jutnom a Földre.

***

Egy rövidnadrágon kívül semmi nem volt rajta, úgy hevert az egészségügyi központ diagnosztikai ágyán. Világéletében utálta a rövidnadrágot: nevetséges és gyerekes viselet. Soha nem volt hajlandó ilyet viselni, még akkor sem, amikor ez lett a divat, márpedig ez lett, hiszen a Holdon minden divat megfordul. A puszta bőr jobb lett volna – jól viselte volna a meztelenség méltóságát.

A nő a diagnosztikai ágy lábánál állt. Érzékelőkkel és fecskendőkkel ellátott karok vették körül, mintha holmi istenség lenne. Fehér bőrű, középkorú, kimerült nő. Mindent az ellenőrzése alatt tartott.

– Galina Ivanovna Volikova vagyok – szólalt meg. – Én leszek a személyi orvosa.

– Lucas Corta – krákogta Lucas.

Dr. Volikova jobb szeme megrebbent, ahogy orvosi interfészén olvasott valamit.

– Légmell. Multifokális mikroagyvérzések… Tíz perc választotta el egy feltehetően végzetes kimenetelű agyi vérömlenytől. Szaruhártya-sérülés, bevérzések mind a két szemgolyóban, szétpukkant légzőhólyagok. És egy beszakadt dobhártya. Amit helyrehoztam.

Mosolya – éppen csak látható, pengevékony ajkú mosoly – a komor szórakozás jele, és Lucas tudja, hogy képes lesz együttműködni a nővel.

– Meddig… – sziszegte. Bal tüdejében üvegszilánk csikorog.

– Legalább egykeringésnyi idő, mielőtt kiengedem innen – közölte az orvos. – És ne beszéljen.

Egykeringésnyi idő: huszonnyolc nap. A fiatal Lucas tanulmányozta a kompok fizikáját, az okosan megválasztott, minimális energiafelhasználású keringési pályákat, amelyeket a Hold köré szőttek: kétszer érintkeznek, majd parittyakőként repülnek vissza, a Föld felé. Hátrabukfences, orbitális pályamódosításnak nevezték az eljárást. A matematikáját nem értette, de a Corta Hélio része volt, ezért, ha a részleteket nem is, az alapelveit meg kellett tanulnia. Hurkok a Hold és a Föld körül, mialatt a Föld és a Hold leírja a maga keringési pályáját a Nap körül, a Nap és a maga világai pedig egyre járják negyedmilliárd éves táncukat a galaktikus középpont körül. Minden mozog. Minden a nagy tánc része.

Új hang, új alak az ágy lábánál: alacsonyabb, izmosabb dr. Volikovánál.

– Hall engem? – tisztán, dallamosan csengő női hang.

– Igen.

– És beszél is – recsegi Lucas. Az alak kilép a fényre. Két világ ismeri Valentyina Valerjovna Voroncova kapitányt, mégis hivatalosan bemutatkozik Lucas Cortának.

– Üdvözlöm a Szent Péter és Pál fedélzetén, senhor Corta.

Valentyina kapitány zömök, erős testfelépítésű nő: földi izmok, orosz arccsont, kazah szempár. Két világ tudta azt is, hogy ikertestvére, Jekatyerina a Kazanyi Miasszonyunk kapitánya. Mondabeli nők a Voroncova kapitányok. Az első monda szerint egypetéjű magzatok, akik más és más méhanyában, egymástól eltérő nehézkedésben fejlődtek. Az egyik az űrben született, a másik a Földön. A másik kiirthatatlan monda szerint veleszületett telepátián, a kommunikáción túlmutató mély és intim azonosságon – kvantummágián – osztoztak egymással, bármekkora távolság is választotta el őket. A harmadik mítosz szerint rendszeresen cserélgették a VTO két kompjának irányítását egymás között. Az ikerkapitányok mondái közül Lucas Corta egyedül ebben hitt. Ne engedd, hogy az ellenségeid kiismerjenek!

– Ha jól tudom, még nem tájékoztatták a holdi helyzetről – mondta Valentyina kapitány.

– Készen állok.

– Aligha. Lucas, ennél rosszabb híreket nem is tudok mondani. Amit csak ismert, minden elveszett. Carlinhost, az öccsét, megölték, amikor João de Deust védte. Boa Vistát elpusztították. Rafael a nyomásvesztésben halt meg.

Öt óra egyedül a komp felé vivő pályán, és közben csak a fülke fala meredt vissza rá: Lucas képzelete komor lehetőségeket vett számba. Látta már maga előtt halott családját, a városát összetörten, látta az egész birodalmát összeomlani. Számított Valentyina Voroncova híreire, de attól még olyan súlyos csapást mért rá, olyannyira kisöpört belőle mindent, akár maga a vákuum.

– Nyomásvesztésben?

– Jobb, ha most nem beszél, senhor Corta – mondta dr. Volikova.

– A Mackenzie Művek pengéi felrobbantották a felszínre nyíló zsilipet – szólalt meg Valentyina kapitány. – Rafael mindenkit az óvóhelyre terelt. Úgy hisszük, lemaradók után kutatott, amikor kiszökött a nyomás a lakrészből.

– Ez rá vallana. Valami nemes és ostoba tett. Luna? Robson?

– Az Aszamóák kimentették a túlélőket, és elvittek mindenkit Twébe. Bryce Mackenzie már beadta a keresetet a Claviusféle bíróságnak, hogy hivatalosan is örökbe fogadja Robsont.

– Lucasinho? – Mostanra megvolt a kellő érzelmi erő, a teste fölötti irányítás, hogy kimondhassa a nevet, amit elsőnek akart elkiáltani. Ha Lucasinho meghalt, felkel az ágyból és kisétál a zsilipen.

– Biztonságban van Twében.

– Az Aszamóákban mindig megbízhattunk. – A tudat, hogy Lucasinho biztonságban van, napforró örömöt jelentett: héliumot fúziós hőfokon.

– Ariel testőre segített elmenekülnie Bairro Altóba. Ott rejtőzködik. Akárcsak a testvére, Wagner. A meridiáni falka ad neki menedéket.

– A farkas és a nyomorék – suttogta Lucas. – És a cég?

– Robert Mackenzie nekilátott bekebelezni a Corta Hélio infrastruktúráját. Szerződéseket ajánlott a korábbi alkalmazottainak.

– Ostobák lennének, ha nem fogadnák el.

– Ezt is teszik. Új alvállalat alapítását jelentette be: a Mackenzie Héliumét. Az ügyvezetője az unokaöccse, Yuri Mackenzie.

– Az ausztrálok az első kettő-három után mind összemosódnak. – Lucas torokhangú kuncogásában vér bugyborgott, ahogy saját súlyos tréfáján nevetett. Aki tréfál, az homokot fúj a túlerő szemébe. – Tudják, hogy a Szunok voltak? Ők fordítanak minket egymás ellen.

– Senhor Corta – mondta újra dr. Volikova.

– Nagy örömmel ugrasztanak össze minket. Évtizedekre előre terveznek ezek a Szunok.

– A Dajjang egy sor elővásárlási jogot hív le éppen az egyenlítő mentén található ingatlanokra – szólalt meg Valentyina kapitány.

– A tervük az, hogy az egész egyenlítői övezetet napenergia-létesítménnyé alakítják át – sziszegte Lucas. Tüdeje egyes darabjai véres salakként szakadtak föl. Élénkvörös vért köhögött. Gépkarok mozdultak felitatni a piros folyadékot.

– Ennyi elég, kapitány asszony – figyelmeztetett dr. Volikova.

Valentyina kapitány hüvelykjét ujjbegyeihez érintette, és fejet hajtott: holdbeli meghajlás, pedig Földről való nő.

– Elnézést, Lucas.

– Segítsenek – szólt Lucas Corta.

– A VTO Űr és a VTO Föld mindig is távolságot tartott a VTO Holdtól – közölte a kapitány. – Egészen egyedülállóan sebezhetők vagyunk. A lagrange-ponton található tömegmozgatónk és a Földön telepített kilövési létesítményeink védelme mindig is kiemelkedő fontosságú volt. Az oroszok, a kínaiak és az indiaiak is féltékenyen figyelnek minket.

Újra mozdultak a gépkarok. Lucas egyszerre szúrós fröccsenetet érzett a jobb füle mögött.

– Kapitány asszony, a Holdnak azt kell hinnie, hogy meghaltam.

A kapitány és az orvos, a gyógyászati egység lassú mozdulatokkal fohászkodó-dédelgető karjai mind fehér homályba olvadtak össze.

***

Nem tudta azonosítani, melyik pillanatban ismerte föl a zenét, de úgy csobbant bele, akár a vízfelszínt áttörő úszók. Levegőként, magzatvízként ölelte körbe, és ő elégedetten, szemét lehunyva, lélegezve, fájdalom nélkül lebegett benne. Nemes, józan és rendezett zene volt. Valamiféle jazz lehet – döntötte el magában. Nem az ő zenéje, nem olyan, amit értene vagy értékelne, de felismerte a logikáját, az időbe húzott mintázatait. Sokáig hevert így, hogy igyekezett kizárólag a zenével foglalkozni.

– Bill Evans – szólalt meg egy női hang.

Erre kinyitotta a szemét. Ugyanaz az ágy, ugyanazok a gyógyászati robotok, ugyanaz a szórt, lágy fehér fény. Ugyanaz a légkondicionáló-zúgás, ami elárulta, hogy nem valamelyik világon, hanem egy hajón van éppen. Ugyanaz az orvos mozog a látómezeje peremén.

– Figyeltem az idegi tevékenységét – kezdte dr. Volikova. – Nagyon jól reagál a modális jazzre.

– Élveztem – felelte. – Ilyet bármikor lejátszhat.

– Ó, igazán? – Lucas megint hallotta a hangjában, hogy jól szórakozik éppen.

– Hogy vagyok, doktornő?

– Negyvennyolc órán át volt öntudatlan. A legcsúfabb sérüléseket helyrehoztam.

– Köszönöm, doktornő. – Lucas mozdult, hogy a könyökére támaszkodjon. Belül szakadt a hús, és dr.

Volikova halk kiáltással az ágyához sietett. Visszatolta a teste formájához alkalmazkodó felszínre.

– Fel kell épülnie, senhor Corta.

– Dolgoznom kell, doktornő. Nem maradhatok itt örökre. Újjá kell építenem az üzletet, és nincs sok forrásom hozzá. És el kell mennem a Földre.

– Maga a Holdon született. Lehetetlen a Földre mennie.

– Nem lehetetlen, doktornő. Nincs ennél egyszerűbb dolog. Csak végzetes. De hát minden végzetes.

– Nem mehet el a Földre.

– A Holdra nem mehetek vissza. A Mackenziek megölnének. Itt sem maradhatok. A Voroncovok vendégszeretete nem kimeríthetetlen. Kérem, doktornő, segítsen! Alacsony gravitációjú gyógyászat a szakterülete: elméleteket mondjon.

Most új dallam kezdődött. Modálisan szökdécselt.

Zongora, basszus, sustorgó dobok. Mennyire kis erők!

Mennyire nagy hatás!

– Elméletileg szorgos edzéssel és orvosi támogatással egy holdon született egyén talán két holdnapot is kibírhat földi állapotok között.

– Elméletileg lehetséges lenne négy holdnap?

– Sok holdnapon át tartó edzésre és felkészülésre lenne szükség hozzá.

– Hány holdnapra, doktornő? Elméletileg.

Látta dr. Volikovát vállat vonni, hallotta a keserűség halk sóhaját.

– Legalább egy év. Tizennégy-tizenöt holdnap. A kilövés túlélésére még olyankor se lenne nagyobb esély ötven százaléknál.

Lucas Corta soha nem volt szerencsejátékos. Ő bizonyosságokkal foglalkozott. A Corta Hélio igazgatóhelyetteseként bizonytalanságokat terelgetett határozott keretek közé. Most vaskemény bizonyosságok ostromolták minden oldalról, és nem volt más reménye, csak a hazardírozás.

– Akkor van egy tervem, dr. Volikova.

1. 2105. SZŰZ

A fiú a város tetejéről zuhan.

Karcsú és rugalmas, akár egy villanyvezeték. Bőre sárgaréz, telehintve sötét szeplőkkel. Szeme zöld, ajka telt és vörös. Haja citromzöld fejpántba fojtott rozsdaszínű rasztatincsek halma. Fehér fénymáz két csíkja emeli ki az arccsontját, egy harmadik függőlegesen húzódik az ajka közepén. Mélyen kivágott, mandarinsárga, rövid sztreccsnadrágot és fehér, túlméretes pólót visel. „FRANKIE SZERINT…” áll a pólón.

Három kilométer a távolság a tetőtől a Dél Királynőjének otthont adó nagy lávakamra padlójáig.

A srácok a város tetején futottak – szabadstílusban nyomultak a régi, automatizált ipari szinteken, lélegzetelállító kecsességgel és rátermettséggel lengedeztek a világ csarnakzatán, támoszlopokról és sínekről rúgták el magukat, faltól falig és újabb falig ugráltak, szökelltek, pattogtak, bucskáztak, repültek a mélység fölött, fel és egyre feljebb, mintha a súly lenne az üzemanyag, amit elégetve önmaga ellen fordítják a nehézkedést.

A fiú a legifjabb a csapatban. Tizenhárom éves: bátor, fürge, vakmerő, vonzzák a magas helyek. Dél Királynője erdővel borított padlóján melegít be a többi traceurral, de tekintetét egyre vonzzák a nagy tornyok, azok a helyek, ott fenn, ahol csatlakoznak a napfény sávjához. Izomnyújtás, kézre-lábra húznak kapaszkodókesztyűket. Gyakorlóugrások, hogy kilazuljanak, fellép egy padra, és egyetlen gondolattal máris tíz méter magasan van. Aztán száz méter magasan – végigtáncol a korlátokon, és ötméteres ugrásokkal szökell föl a liftállványokon. Egészen a város tetejéig. A város legtetejéig.

Nem kell hozzá más, csak egy végtelenül csekély hiba: a másodperc törtrészét késik a reakció, egy milliméterrel rövidebb a fogódzkodni kinyújtott kéz a kelleténél, az egyik ujj nem fog elég erősen. Keze megcsúszik a kábelen, és már zuhan is. Kiáltás nincs, csak halk, álmélkodó zihálás.

Zuhanó fiú. Hanyatt zuhan, keze és lába a Királynő tetején végighúzódó csövek és csatornák gubancos csomójából lefelé nyúló kesztyűs kezek után kap. A döbbenet pillanata, amikor a traceurök ráébrednek, mi is történt, aztán kirobbannak a helyekről, ahol eddig kuporogtak, száguldanak a tetőkön át a legközelebbi torony irányába. Soha nem lesznek annyira gyorsak, hogy legyőzzék a nehézséget.

A zuhanásnak vannak szabályai. Mielőtt elkezdett volna ugrani, mászni és szökellni, a fiú megtanulta, hogyan kell zuhanni.

Első szabály: meg kell fordulni. Aki nem látja, mi van alatta, az legjobb esetben is csúnyán megsérül, a legrosszabb esetben pedig belehal. Elfordítja a fejét, lenéz a Királynő száz tornya közötti tágas terekre. Felsőtestét kicsavarja: felkiált, ahogy teste többi részét is átfordítva meghúzza egyik hasizmát. Alatta, Királynő felhőkarcolói között, egymást keresztező hidakból, libegőpályákból, átjárópallókból és szálakból szőtt halálos háló. Az alkotóelemei között kell átjutnia.

Második szabály: a légellenállást a lehető legnagyobbra kell növelni. Szétterjeszti karját-lábát. A holdbeli lakhelyek légnyomása 1060 kilopascal. A Hold felszínén a nehézkedési gyorsulás 1,625 méter per négyzetmásodperc. A zuhanó tárgyak végsebessége légkörben hatvan kilométer óránként. Ha óránként hatvan kilométerrel csapódik be Dél Királynőjének talajába, akkor nyolcvan százalék az esélye arra, hogy belehal. Óránként ötven kilométernél becsapódva nyolcvan százalék az esélye, hogy életben marad. Divatos pólója lobog a szélrohamban. És FRANKIE SZERINT így marad életben az ember.

Harmadik szabály: segítséget kell kérni.

– Dzsóker – mondja. A famulusa felrezzen jobb szeme lencséjében, bal füle beültetésében. Az igazi traceurök MIsegítség nélkül futnak. A famulus túlságosan is egyszerűen feltérképezi a legjobb útvonalat, megkeresi a rejtett kapaszkodókat, tanácsot ad a mikroklíma alapján. A parkour a hitelességről szól egy teljesen mesterséges világban. Dzsóker elemzi a helyzetet.

– Óriási veszélyben vagy. Riasztottam a mentőket és a katasztrófavédelmet.

Negyedik szabály: az idő a barátod.

– Dzsóker, mennyi idő?

– Négy perc.

A fiúnak immár minden a rendelkezésére áll, amire csak szüksége van a túléléshez.

A túlfeszített hasizmok pokolian fájnak, és ahogy lehúzza a pólót, valami szakad a bal vállában. Néhány másodpercre behúzza a végtagjait, mire riasztóan felgyorsul. A szél belekap a kezében lévő pólóba. Ha kicsúszik a kezéből, ha elveszíti a pólót, akkor meghal. Három csomót kell kötnie, miközben végsebességgel zuhan. A csomó az élet. És ott van a hetvenhetedik híd. Ott van! Tagjait széttárja, alkalmazza a tanultakat: felsőtestét, karját előredönti, súlypontját a felfüggesztési pontja fölé tolja. Követi a helyzetét. Előrefelé siklik, és méterekkel kerüli el a hidat. Arcok fordulnak felé. Jól nézzék meg: repülő embereket már láttak. Ez a srác nem repül. Ez a srác zuhan.

Laza zsákot formáz az ujjakból és a nyakrészből.

– Idő.

– Két perc. Becslésem szerint a becsapódáskor…

– Kussolj, Dzsóker!

Két marokra fogja a pólót. Az egész az időzítésről szól. Ha túl magasan van, akkor nem lesz olyan jó a manőverezőképessége, hogy elkerülhesse a tornyok közötti átjárók és vezetékek hálóját. Ha túl alacsonyan, akkor hevenyészett ejtőernyője nem lassítja le a túlélést jelentő sebességre. Márpedig óránként ötven kilométernél jóval lassabban akar talajt érni.

– Egy percnél szólj, Dzsóker.

– Úgy lesz.

Durva lesz a lassulás. Lehet, hogy kitépi a kezéből a pólót.

Akkor meghal.

Ezt elképzelni sem tudja.

Azt igen, hogy baja esik. Azt is, ahogy mindenki néz le rá, a halottra, és zokognak a tragédia miatt. Ez a gondolat tetszik neki, de ez nem a halál. A halál semmi. Még az se.

Újra behúzza a karját, hogy belebegjen a huszonharmadik emeleti drótkötélpálya alá.

– Most.

Előreveti a karját. A póló csapdos és lobog a szélviharban. Fejét a könyökei közötti térbe dugja, és felemeli a karját. A megcsomózott ruhadarab fölfújódik. A váratlan fékezés kegyetlenül megtépi. Felkiált, ahogy meghúzódott válla megrándul a tokjában. Kitartani, kitartani, kitartani. Istenek, istenek, istenek, annyira közel van a talaj! Az ejtőernyő ugrál és rángat, mintha szembeszállna vele, mintha meg akarná ölni. A karjában, a csuklójában kín és gyötrelem. Ha most elengedi, nagy erővel, rosszul csapódik be: lábbal előre, a csípője és a combja széttörik, feltolódik a belső szerveibe. Kitartani, kitartani. Felordít, aztán csak zihál az erőfeszítéstől bosszús dühében.

– Dzsóker – sziszegi –, mennyi…

– Csak becsülni tudok…

– Dzsóker!

– Óránként negyvennyolc kilométer.

Még mindig túl gyors. Már látja, hol csapódik majd be alig néhány másodperc múlva. Sima hely a fák között, egy parkban. A tengely menti utakon emberek futnak, van, aki el onnan, mások arra a helyre, ahová a becsapódást várják.

– Elindították az orvosbotokat – jelenti be Dzsóker. Az a fényes izé, az a nagydarab, mi az? Felszínek. Dolgok merednek elő. Egy pavilonsátor. Zenének, sörbetnek, vagy valami másnak. Szövetből van. Az leszedheti az utolsó néhány kilométeres sebességet, amire nincs szüksége. Viszont szúrós: csupa pálca és merevítő. Ha ekkora sebességnél beleütközik az egyikbe, úgy szúrja át, mintha lándzsa lenne. Ha ekkora sebességgel csapódik be, akkor bele is halhat. Ezt jól kell időzíteni. Megrántja a pólóejtőernyő egyik végét, igyekszik magasságot veszíteni, a pavilon felé siklani. Nagyon nehéz, nehéz, nehéz. Fájó válla megcsavarodik, ahogy megpróbál még a végén egy kis vízszintes irányú mozgást, mire felkiált. Rohan felé a talaj.

A legutolsó pillanatban elengedi a pólót, és igyekszik előredőlni a széttárt végtagú helyzetbe, hogy a felszín a lehető legnagyobb legyen. Túl későn, túl alacsonyan. Belecsapódik a pavilon tetejébe. Kemény, rettentően kemény! Töredék másodpercnyi kába fájdalom, aztán átüti. Sodródásában elkerüli mindazt, ami a pavilonban van. Arca elé kapja a karját, és becsapódik a talajba.

Eddig még soha semmi nem ütötte meg ennyire. Holdnyi méretű lendülő ököl döngöl ki belőle minden levegőt, értelmet, gondolatot. Fekete. Aztán már újra itt van, levegő után kapkod, képtelen moccanni. Körök. Gépek, arcok, a távolban, de nem olyan messze a többi traceur rohan felé.

Beszívja a levegőt. Fáj. Minden egyes bordája csikorog, minden egyes izma nyöszörög. Oldalára hemperedik. Orvosbotok emelkednek föl és lebegnek propellereiken. Igyekszik föltápászkodni a földről.

– Ne, cimbora, maradj! – szólal meg egy hang az arcok köréből, de egyetlen kéz se nyúl felé, hogy megállítsa, vagy, hogy segítsen – egy összetört csoda. Egy kiáltás kíséretében térdre emelkedik, kényszeríti magát, hogy felálljon. Képes felállni. Nem törött el semmi. Tesz egy lépést előre: ösztövér lelenc mandarinsárga nadrágban.

– Dzsóker – suttogja –, mennyi volt a sebességem végül?

– Óránként harmincnyolc kilométer.

Diadalittasan ökölbe szorítja a kezét, majd a lába megadja magát és előrerogy. Kezek és robotok sietnek oda, hogy elkapják – ő Robson Mackenzie, a srác, aki leesett a világ tetejéről.

***

– Na, milyen érzés híresnek lenni?

Hoang Lam Hung az ajtónak támaszkodik. Robson eddig észre sem vette. Azzal foglalatoskodott, hogy váratlanul jött népszerűségében sütkérezzen. Mialatt átszállították a gyógyászati központba, a hír kétszer is körbejárta a Holdat. A fiú, aki leesett a Földre. Nem esett le a Földre. Ez nem a Föld. A talajra esett. Csakhogy ez nem cseng olyan jól. És nem is esett le. Csupán megcsúszott a keze. A többi irányított ereszkedés volt. Elsétált onnan. Alig egyetlen lépést, de akkor is megtette azt a lépést. Ám még ha nem is volt helyes, az egész Hold róla beszélt, úgyhogy Dzsókerrel átfésülte a hálózatot róla szóló történetek és képek után. Hamarosan rájött, a forgalom nagyját ugyanazok az újra és újra megosztott történetek és képek teszik ki. A képek között akadt néhány nagyon régi is, még abból az időből, amikor gyerek volt – amikor Corta volt.

– Fél óra után unalmas lesz – szólal meg.

– Fáj?

– Egyáltalán nem. Telenyomtak mindennel. De fájt. Kurvára.

Hoang egyik szemöldöke megemelkedik. Helyteleníti, hogy Robson milyen közönséges kifejezéseket tanul a többi traceurtől.

Amikor tizenegy éves volt, Hoang pedig huszonkilenc, néhány napig házasok voltak. Tia Ariel felbontotta a jogi szupererejével, de nagyon jó volt az az egyetlen együtt töltött éjszaka: Hoang főzött, ami mindig különleges alkalom, és kártyatrükköket tanított Robsonnak. Egyikük se rajongott a házasságért. Dinasztikus frigy volt, hogy egy Cortát kössenek a Mackenzie-klán szívéhez. Nagybecsű túsz volt akkor. A Cortáknak mostanra vége: szétszórták, legyőzték őket, meghaltak. Robsonnak most más helye van a családban: Bryce Mackenzie egyik örökbefogadottja. Ezzel Hoang nem az okója, hanem a testvére. Testvére, nagybátyja, őrzője.

Robson még mindig túsz.

– Hát akkor, menjünk!

Robson arcára kiül a kérdés: mi?

– Megyünk Olvasztóba. Vagy talán elfelejtetted? Elfelejtette. A golyói egészen összeszorulnak a

rettegéstől. Olvasztó. Hoang Dél Királynőjébe vitte, hogy ne érhesse el Bryce mohósága és a Mackenziek családi politikája, azonban Robson nagy félelme a szál pendülése, ami visszahúzza mindkettőjüket a Mackenziek fellegvárába.

– Az ünnepség – emlékezteti Hoang.

Robson visszarogy az ágyba. Robert Mackenzie százötödik születésnapja. A Mackenzie-ház összegyűlése. Hoang és Dzsóker tíz, húsz, ötven emlékeztetőt is küldött, csakhogy Robson tekintete kizárólag a fogódzókkal és a kesztyűkkel, a traceurdivattal és azzal törődött, hogyan öltözzön föl az első futásán: a lehető legnagyobb edzettséget és a megfelelő futósúlyt akarta elérni.

– A picsába!

– Kinyomtattam valamit, amit felvehetsz.

Hoang egy öltönyzsákot ereszt az ágyra. Robson

kinyitja: nyomtatóból frissen kivett szövet parfümillata csapja meg. Púderkék Marco Carlotta öltöny, fekete, V nyakú póló. Papucscipő. Zokni nélkül.

– Nyolcvanas évek! – kiált föl örömmel. Ez az új divat a 2010-es, az 1910-es és az 1950-es évek után. Hoang szerényen elmosolyodik.

– Segítsek felöltözni?

– Nem, köszönöm.

Robson felrántja a takarót, és nagy lendülettel oldalra fordul. A diagnosztikai botok visszahúzódnak. A fiú a padlóra teszi a lábát. Elsápad. Felkiált. A térde nem tartja meg. Megtámaszkodik az ágy peremén. Hoang ott van mellette, és támogatja.

– Lehet, hogy mégis.

– Tetőtől talpig kék-zöld vagy.

– Tényleg?

Dzsóker lehívja az egyik szobai kamera képét és megmutatja Robsonnak fekete és sárga foltokkal tarka barna bőrét, a véraláfutások egymásba bomló virágszirmait. Ahogy Hoang a zakó ujjába segíti a karját, a fiú elfintorodik. Fájdalom nyilall belé, amikor felveszi a papucscipőt. Még egy utolsó simítás: az öltönyzsák aljában ott az utolsó kényeztetés, egy Ray Ban Tortuga Aviator.

– Hú, nagyszerű! – Robson az orrára csúsztatja, mutatóujjával a két lencse közé bökve igazít rajta. – Aú! Még ez is fáj.

Egy utolsó simítás: Robson könyökig felhajtja a Marco Carlotta zakó ujját.

***

Szemkápráztató fény izzik a láthatáron: Olvasztó tükrei, ahogy a tíz kilométer hosszú vonat kohóira összpontosítják a napot. Robson gyerekként imádta ezt a fényt, mert azt jelentette, hogy Olvasztó alig néhány percnyi távolságban van már. Olyankor a sínautó látogatói buborékjához sietett, kezét az ablakhoz nyomta, úgy várta a pillanatot, amikor Olvasztó árnyékába ér, és felnézhet a feje fölötti lakóterek, kohók, rakodók és feldolgozók sok ezer tonnájára.

Most undorodik tőle.

A levegő megbüdösödött – tele volt CO_2-vel és vízpárával –, mire a VTO mentőcsapatának fénypászmái áthatoltak Boa Vista fagyott, üres sötétjén. Az óvóhelyet húsz főre tervezték. Harmincketten zsúfolódtak össze benn

– épp csak szippantgattak a levegőből, takarékoskodtak minden mozdulattal. Minden peremről a hideg miatt kicsapódott víz csöpögött, gyöngysorai díszítettek minden felszínt. „Hol van paizinho?” – ordította, ahogy a VTO csapata berakta a szállítófülkébe. „Hol van paizinho?” – kérdezte Lucasinhót a holdhajó rakterében. Lucasinho a tömött raktéren át Abena Aszamóára pillantott, aztán előrevitte Robsont. Ezt négyszemközt kellett megbeszélni.

„Wagner bujkál. Ariel eltűnt. Lucasnak nyoma sincs sehol, valószínűleg meghalt. Carlinhost a sarkánál fogva akasztották föl a São Sebastião quadra egyik felüljárójára. Rafa meghalt.”

Az apja halott volt.

A jogi csata ádáz és – a Holdhoz képest – rövid volt. Robson egy holdnapon belül a Mackenzie Művek Oceanus Procellarumon keresztülszáguldó sínautójában ült, a vele szemben lévő ülésen Hoang Lam Hung, tapintatos távolságban egy szakasznyi penge: nem szolgálnak más célt, csupán a Mackenzie Művek hatalmát testesítik meg. A Claviusféle bíróság ítéletet hozott: Robson Corta most már Mackenzie. Tizenegy évesen és néhány hónaposan nem tudta azonosítani Hoang arckifejezését. Tizenhárom évesen már tudja: annak az embernek az arca, aki kénytelen volt elárulni, amit szeret. Aztán meglátta a fényes csillagot a láthatáron, Olvasztó soha véget nem érő delelésben ragyogó fényét, és köszöntő csillagból a pokol csillagává változott át. Jól emlékszik Boa Vista orixáira: nyers regolitból kifaragott hatalmas kőarcuk állandó jelenlét és megnyugtatás volt, hogy az élet ellenáll a Hold hideg kegyetlenségének. Oxala, Yemanja, Xango, Oxum, Ogun, Oxossi, az Ibeji ikrek, Omolu, Iansa, Nana. Még mindig meg tudja nevezni a katolikus szentek közötti párjukat és fel tudja sorolni a tulajdonságaikat. A Corták magánvallásában nem volt sok istenség, hittanból még kevesebb, és se mennyet, se poklot nem ígértek. Csak végtelen visszatérést. Természetes volt minden: újrahasznosított szellemek, ahogy a zabbálún újrahasznosítja a félredobott test szenét, vizét és ásványi anyagait. A pokol értelmetlen, kegyetlen és szokatlan hely volt. Robson még mindig nem érti, miért akarna egy isten örökre megbüntetni valakit, amikor semmi esély arra, hogy a büntetéssel bármit elérjen.

– Üdv újra itthon – szólalt meg Robert Mackenzie a létfenntartó rendszer mélyéről. A torkában lüktetett a lélegeztetőcső.

– Most már közülünk való vagy. – Bal vállánál a famulusa, Vörös Kutya. Jobbján a felesége, Jade Szun, akinek a famulusa a Dajjang szokásos ji csing hexagrammája: Si Ke. Robert Mackenzie kitárta a karját, szétnyitotta kampóujjait. – Mi majd gondoskodunk rólad. – Robson elfordította a fejét, ahogy a karok átölelték. Száraz ajkak súrolták az arcát.

Aztán Jade Szun. Tökéletes haj, tökéletes bőr, tökéletes ajkak.

Aztán Bryce Mackenzie.

– Üdv újra itthon, fiam.

Hoang soha nem beszélt arról, milyen megállapodásokat kellett kötnie, hogy elvihesse Olvasztóból a régi családi villába, Kingscourtba Dél Királynőjében, de Robson biztosra veszi, hogy nagy árat kellett fizetnie. Királynőben futhatott, Királynőben az lehetett, aki csak lenni akart, olyan barátságokat ápolhatott, amilyeneket csak akart. Királynőben elfelejthette, hogy örök életében túsz lesz.

Most újra Olvasztóba vezet az útja. A hosszú vonat kohótükreinek ragyogása addig erősödik, hogy végül még a megfigyelőbuborék fotokróm üvegén keresztül is vakít. Pislogva igyekszik megszabadulni a szellemképtől. Kétoldalt magasodnak a forgóvázak, amelyek az egyenlítői egyes fölött hordozzák Olvasztót – ezernyi sorakozik előtte, lefelé tartó ívet rajzolnak a közeli láthatárra. Vontatómotorok, villamossági kábelek, szervizemelvények és állványzatok, közlekedőlétrák: karbantartó robot siet végig a támasztóbordák egyikén; Robson a szemével követi. Ezen az égen a fönti gyárak és lakómodulok világítása jelenti a csillagokat.

Harmadik generációs holdbéli gyerekként Robson nem érti, mi az a klausztrofóbia – a zárt tér megnyugvást és biztonságot jelent –, azonban Olvasztó ablakai, reflektorai és figyelmeztető fényjelzései kézként nehezednek rá, és nem tud szabadulni a gondolattól, hogy azok fölött a kisebb fények fölött ott a kohótükrök és az olvadt fém kohóinak fehérizzásra hevült fókuszpontja. A sínautó lassít. Olvasztó gyomrából horgok ereszkednek le. Épp csak megremeg minden, ahogy a karmok rázárnak, majd felemelik és a zsilip felé csúsztatják a járművet.

Valaki megérinti a vállát: Hoang.

– Gyere, Robson.

***

Itt van! Itt van!

A villamos zsilipje arcokra nyílik. Mindegyik felé fordul. Öt lépésen belül estélyi ruhás fiatal nők veszik körül Robsont: rövid és feszülő, többrészes rara és gömbszoknya; fényes harisnyák, magas tűsarkúak, a hajak hátrafésülve, nimbusznak. Fuksziaszín ajkak, a szem egészen a halántékig kihúzva, az arccsontot a pirosító egyenes vonásaival emelik ki.

– Aú! – Valaki megbökte. – Igen, fáj.

A lányok nevetve kísérik a vagon hátsó részébe, ahol a fiatalok gyülekeznek. Az üvegház – a Mackenzie-tanok szerint Páfrányospatak – olyan nagy és annyira összetett a maga kanyargós ösvényeivel és növényzónáival, hogy tucatnyi albuli megtartására van lehetőség. A felszolgálók 1788-akkal – a Mackenziek jellegzetes koktéljával – teli tálcákkal ringanak ide-oda a páfrányok boltívei között. Egyszerre Robson kezében is pohár terem. Lehajtja a tartalmát, legyűri a keserű ízt, élvezi a testében szétáradó meleget. A páfrányok surrognak: légkondicionálók kavarják a párás levegőt. Valódi madarak csipkedik a leveleket, néha láthatóan, néha eltűnve rebbennek ágról ágra.

Robson húsz ifjú Mackenzie körének középpontja.

– Láthatom a véraláfutásokat? – kérdezi egy lány testre feszülő bíbor szoknyában, amelyet minduntalan lejjebb húzgál, és veszedelmesen magas tűsarkúban, amely folyamatosan próbára teszi az egyensúlyát.

– Oké, persze. – Robson leveti a zakóját, felemeli a pólóját. – Itt meg itt. Mélyszöveti trauma.

– Meddig nyúlnak föl?

Lehúzza magáról a pólót, mire mindenhol kezek, fiúk és lányok tenyerei lepik el, a szemük elkerekedve nézi a hátát és hasát elborító véraláfutások sárga rengetegét: akár a Hold sötét tengereinek térképe. Minden egyes érintés fájdalmas fintor. Hűs firka a hasán: az egyik lány szmájlit rajzol rózsaszín szájfénnyel a hasizmára. A következő pillanatban fiúk és lányok veszik elő a kozmetikumaikat, és rózsaszínnel meg fuksziával, fehérrel és neonzölddelsárgával támadják le. Nevetnek. Egész végig nevetnek.

– Te jó ég, hogy milyen girhes vagy – mondja egy szeplős, vörös Mackenzie fiú.

– Miért nem törtél darabokra?

– Ez fáj? És ez, és ez? Na és ez?

Robson összehúzza magát, hátát fordítja a bökdöső rúzsoknak, karját a fejéhez emeli.

– Ugyan, ugyan.

Az e-cigi titániumpálcája finoman megkopogtatja a vállát.

– Hagyjátok.

A kezek visszahúzódnak.

– Vegyél fel valami ruhát, drágám. Találkoznunk kell néhány emberrel.

Darius Mackenzie alig egy évvel idősebb nála, de a többiek hátralépnek. Darius Mackenzie Jade SzunMackenzie utolsó élő gyermeke. Harmadik nemzedékből való gyereknek alacsony, haja-szeme fekete, inkább Szun, mint Mackenzie. Olvasztón nem akad senki, aki úgy gondolná, hogy Robert Mackenzie lefagyasztott spermájából lenne. De az idős gazda parancsoló hangszínével beszél.

Robson felveszi a pólóját, megmenti a fogdosástól a zakóját.

Soha nem értette, Darius miért kedveli: ugyanabból a vérből való, amelyik megölte Hadley-t, a bátyját, a Claviusféle bíróság arénájában. De ha van egyáltalán barátja Olvasztóban, akkor az Darius. Olyankor, amikor visszajön Dél Királynőjéből – születésnapokon, Hoang Bryce előtti kimondatlan tisztelettételeinél –, Darius mindig tudomást szerez az érkezéséről, és néhány percen belül megtalálja. Ez a viszony kizárólag Olvasztóban létezik, de Robson nagyra értékeli Darius jóindulatát. Úgy sejti, hogy még Bryce is tart Darius Mackenzie-től.

Ez az, amit annyira utál Olvasztóban: a félelem. A pőre, reszkető félelem, ami áthat minden egyes mozdulatot és szót, minden egyes gondolatot és lélegzetet. Olvasztó a félelem motorja. A félelem szálai húzódnak végig tíz kilométere teljes hosszán, meg-megrándulnak, sutyorognak, húzzák-vonják a titkok és tartozások horgait, amelyek ott kapaszkodnak a nagy vonat személyzete minden egyes tagjának bőre alatt.

– Valójában féltékenyek – mondja Darius, majd szív egy nagyot az e-cigarettájából és karját Robson derekára fonja. – Most pedig gyere. Meg kell tennünk néhány kört. Mindenki találkozni akar veled. Híresség vagy. Tényleg egyetlen futó se látogatott meg a kórházban?

Darius tudja a választ, Robson mégis bólint. Tisztában van vele, Darius Mackenzie miért kérdezte ezt. A félelem szálai Olvasztóból egészen Dél Királynője régi quadráiig húzódnak. Még a traceurök is ismerik a mondát, ami szerint a Mackenziek háromszorosan fizetnek meg mindenért.

***

– Robbo!

Utálja a nevének ezt a bizalmaskodó, ausztralizált becézését. Nem ismeri a nagy hajú, divatos, fiatal fehér nők boszorkánycsapatát, de úgy tűnik, hogy valamiféle rokoni viszonyt feltételeznek közte és köztük. A hajuk egészen félelmetes.

– Öltöny, Robbo. Marco Carlotta, ez adja! Az ujját is jól hozod. Azt hallottuk, volt egy kis baleseted.

A klikk huhogva nevet. Robson elismerő hűháktól és szemforgatásoktól kísérve meséli el a történetét, azonban Darius már felderítette a következő közösségi csoportot, és a protokollra hivatkozva továbbkormányozza a fiút.

Páfránylevelek lombja alatt Mason Mackenzie és egy csapat fiatal férfi, kezükben 1788 koktéllal épp a kézilabdáról beszélget. A Mackenzieknél úgy járja, hogy a nők egy csoportban, a férfiak pedig egy másikban csevegnek. Mason a João de Deus-i Jaguárok új tulaja. Leigazolta Dzsodzsó Okvajét a Twéi Csillagoktól és most épp azzal kérkedik a barátainak, hogyan ütötte ki Diego Quartey szemét Twében. Robson utálja hallani Masont, amint a csapatáról beszél. Nem Jaguárok – soha nem is lesznek azok. Egyáltalán, mi az a Jaguár? Ők a Moçók. A srácok és a lányok. Egy csapatot el lehet lopni, de a nevét nem. A név az bele van metszve a szívbe. Eszébe jut a paija, ahogy az igazgatói erkély korlátjához emeli és átadja neki a labdát. Természetesen simult a tenyerébe, nehezebb volt, mint képzelte. „Dobd be.” Az összes játékos, az összes szurkoló és látogató, aki csak volt az Estádio da Luzban, mindenki őt nézte. Egy pillanatig majdnem elpityeregte magát, és azt akarta, hogy paizinho leemelje a korlátról, eltüntesse a sok tekintet elől. Aztán magasba emelte a labdát, és minden erejét beleadva eldobta, a labda pedig szállt, sokkal messzebbre, mint amit előtte gondolt, hogy képes lehet eldobni odáig, átrepült az alattuk található teraszokon lévő emberek fölfelé néző arca fölött a zöld négyszög irányába.

– A Moçók soha nem fognak győzelmet hozni neked – közli Robson. A férfiak beszélgetése abbamarad a közbeszólásra. Pillanatnyi ingerültség, aztán felismerik a srácot, aki leesett a világ tetejéről.

Darius újra belekarol.

– Oké. Elég. – Nagyobb zsákmányt vett észre a páfrányok árnyékai között. – A sport különben is proli dolog.

Unokatestvérek és még távolabbi rokonok haladnak el és dicsérik Robson ruháját, népszerűségét, és a tényt, hogy életben maradt. Egy se kéri, hadd láthassa a szájfénnyel összekent véraláfutásokat. A zenekar közben élőben bossa novát játszik. A Corta Hélio bukása óta soha nem volt még ennyire menő: világszerte kedvelt zene. Gitár, akusztikus basszusgitár és sustorgó dob.

Robson megdermed. A pult és a zenekar között ott csoportosul Duncan Mackenzie és az okói, Anasztaszja és Apollinaire, Yuri Mackenzie, a Mackenzie Hélium ügyvezetője, Yuri féltestvérei, Denny és Adrian, no meg Adrian okója, Jonathon Kayode, maga a holdsas. Darius szelíden megcibálja a könyökét.

– Menj végig rajtuk.

Anasztaszja és Apollinaire kitörő örömmel fogadja Robson kalandját. Ölelések, puszik, felállítják, hogy egyik, aztán a másik irányba forduljon és ellenőrizhessék a sérüléseit: „A színe jobb, mint a tiéd, Aszja”. Yuri mosolyog, és nem hatja meg a dolog, Duncan helyteleníti – a zuhanás a világ tetejéről a családi biztonsági előírások nyílt semmibevétele, de a helytelenítése súlytalan. Duncan Mackenzie azóta nem rendelkezik semmilyen hatalommal, amióta Robert Mackenzie visszavette a Mackenzie Művek irányítását. Yuri az ügyvezetője annak a hélium-3 vállalatnak, amelyet a Mackenzie Művek a Corta Hélio teteméből kapart össze. Denny feszült, állát előreszegező energiarángás, aki épp annyira korlátok közé van szorítva, akár a hélium a fúziós mezőben. Szem a bosszú láncolatában: Carlinhos a Claviusféle bíróságon megölte a bácsikáját, Hadley-t, mire Denny elvágta Carlinhos torkát João de Deus kifosztása során. Ragadjuk meg az ellenfelünk elejtett fegyverét, és fordítsuk ellene.

A holdsas ismerni szeretné Robson titkát. – Három kilométert zuhantál, és aztán elsétáltál? – Robson teljesen kába a közelségétől. Soha eddig nem látta élőben a holdsast: magasabb, mint amilyennek Robson képzelte, közel akkora, mint egy harmadik nemzedékbeli, viszont a felépítése, akár egy hegyé. Hivatalos agbada köpenye csak kihangsúlyozza a tömegét.

– A titok? – válaszolja Darius a nyelvét lenyelt Robson helyett. – Igyekezni kell, hogy ne találjuk el a talajt.

– Bölcs tanács.

Halk és kifinomult a hang, mély és lágy, azonban még a holdsast is elhallgattatja. A Mackenziek lehajtják a fejüket. A holdsas megfogja és megcsókolja az odakínált kezet.

– Szun úrnő.

– Jonathon. Duncan… Adrian.

Már emberemlékezet óta Szun úrnő a Dajjang özvegye. Szun Cehszi valódi korát nem ismeri senki… Senki nem merészelné megkérdezni. Az életkora még talán Robert Mackenzie-ével is vetekszik. Szun úrnőnek szóba se jöhet az 1980-as évek retrója. 1935-ből való, műgyapjú nappali kosztümöt visel, a szoknya térd alá ér, széles hajtókás, derékban véget érő kabátján egyetlen gomb. Széles karimájú fedora kalap. A klasszikus soha nem megy ki a divatból. Még az első nemzedék mércéjével mérve is alacsony nő – eltörpül a jóképű, mosolygó Szun fiúk és lányok mellett: csupa egészséges és fürge fiatal divatos, púderkék Armani öltönyben és menő Yohji Yamamoto kabátban. Az összes tekintetet magára vonzza. Minden egyes mozdulata akaratról és szándékról árulkodik. Mindent megfontol. Egyenes tartású, tele energiával, csak úgy sistereg. Sötét szeme csillog, mindent lát és nem tükröz semmit.

Egyik kezét kinyújtja, érkezik bele a koktél. Gin martini, éppen csak egy kevés vermuttal.

– Hoztam a sajátomból – jelenti ki, ahogy belekortyol. Semmi rúzsfolt nem marad a poháron. – És igen, rettentően tapintatlan, de egyszerűen képtelen vagyok meginni azt a húgyot, amit 1788-nak neveznek.

Tűpillantása Robson felé fordul.

– Úgy hallom, te vagy a fiú, aki leesett Dél Királynőjében. Gondolom, mindenki azt mondja most, milyen csodálatos vagy, hogy túlélted. Szerintem rohadtul ostoba vagy, amiért egyáltalán leestél. Ha az egyik fiam ilyesmit tett volna, akkor kitagadnám. Egy-két hónapra. Corta vagy, igaz?

– Robson Mackenzie, csienszuj – feleli a fiú.

– Csienszuj. Ez bizony Corta-udvariasság. Ti, brazilok, mindig is udvariasak voltatok. Az ausztrálokban nincs semmi finomság. Vigyázz magadra, Robson Corta. Nem sokan maradtatok.

Robson fölemeli jobb kezét, és meghajtja a fejét, úgy, ahogy Elis madrinha tanította. Szun úrnő mosolyog Cortaillemtudásán. Kar kerül Robson vállára, fájdalmasan elfintorodik. Darius továbbtereli a buliban.

– Most politikáról fognak beszélni – mondja Darius.

***

Robert Mackenzie szagát még az előtt megérzi, mielőtt meglátná. A fertőtlenítő alig tudja elfedni a húgyot és a szart. Robson orrát az új orvosi elektronikus berendezések zsíros vaníliaillata üti meg: hajzsír, pállott izzadtság, tucatnyi gombás fertőzés és tucatnyi gombairtó.

A létfenntartó egységébe bekötött és belefoglalt Robert Mackenzie elfoglalja a kertje közepén lévő páfrányos pergolát. Madarak csipognak és suhognak a levelek között: egy-egy pillanatra felvillanó színek. Szépséget és fényességet jelentenek. Robert Mackenzie az öregnél is öregebb, a biológia korlátain is túlmenően idős. Pumpákból és szűrőkből, drótokból és képernyőkből, tápegységekből és tápfolyadék-csöpögtetőkből álló trónon ül: emberi bőrzsák a csövek és drótok lüktető csomójában. Robson ránézni sem bír.

Robert Mackenzie mögött a szürke eminenciás: Jade SzunMackenzie.

– Darius.

– Anya.

– Darius, az az e-cigaretta. Ne.

A székben lévő lény krákog és görcsbe rándul száraz nevetésében.

– Robson.

– Szun csienszuj.

– Utálom, amikor ezt mondod, olyan, mintha a saját dédnagynéném lennék.

Szavak hangzanak föl a trónon ülőtől, de annyira lassan és csikorogva, hogy Robson először nem ébred rá, ezeket neki szánják.

– Ügyes volt, Robbo.

– Köszönöm, vo. Boldog születésnapot, vo!

– Nincs benne semmi boldog, fiú. És Mackenzie vagy, úgyhogy használd a kurva királyi angolt.

– Bocs, papi.

– Na, ügyes húzás, zuhanni három kát és aztán elsétálni. Mindig is tudtam, hogy közülünk való vagy. Leesett belőle valami?

– Micsoda?

– Punci. Farok. Egyik se. Amit szeretsz.

– Én csak…

– Soha nem vagy túl fiatal. Mindig kovácsolj tőkét magadnak. Ez a Mackenziek módszere.

– Papi, kérhetek valamit?

– A születésnapom van, ilyenkor nagylelkűnek szokás lenni. Mit akarsz?

– A traceurök… a szabad futók. Nem kapod el őket?

Robert Mackenzie őszinte meglepetéssel néz föl.

– Miért kapnám el őket?

– Mert ott voltak. Meghalhatott volna egy Mackenzie. Háromszorosan visszafizetni, ez a Mackenziek módszere.

– Bizony az, Robbo, bizony az. Nem érdekelnek a sporttársaid. De ha hivatalos formában szeretnéd hallani, egyik szabad futódhoz se érek hozzá. Vörös Kutya, tanúsítsd!

Robert Mackenzie famulusa, aki arról a nyugatausztráliai városról kapta a nevét, ahol vagyont szerzett, egykor úgy nézett ki, mint egy kutya, azonban az iterációk és az évtizedek során a tulajához hasonlóan annyira megváltozott, hogy egy sor háromszög lett belőle: fülek, pofára utaló geometria, nyak, csíkszem: egy kutyafej absztrakt ábrázolása. Vörös Kutya felcímkézi Robert Mackenzie szavait, és átküldi az egészet Dzsókernek.

– Köszönöm, papi.

– Próbáld meg ezt úgy mondani, mintha nem valami undorító lenne a szádban, Robbo. És adj a papidnak egy szülinapi puszit.

Robson tudja, hogy Robert Mackenzie látja, amikor becsukja a szemét, ahogy az ajka súrolja a pikkelyes, papírvékony és ropogós arcot.

– Ja igen, Robbo. Bryce találkozni szeretne veled.

Összerándulnak a zsigerei. Az izmok fájdalmasan feszülnek meg. A gyomra mintha a semmire nyílna. Segélykérően néz Dariusra.

– Darius, adj öt percet anyádnak – mondja Jade Szun. – Alig látlak mostanság.

– Megkereslek – üzeni Darius Dzsókeren keresztül. Robson eljátszik a gondolattal, hogy elbújik Páfrányospatak ösvényekből és bozótból álló útvesztőjében, azonban Bryce számított már erre: a sok rövid kosztüm, nagy válltömés és még nagyobb haj között Dzsóker utat vetít ki Robson lencséjére.

***

Bryce épp egy olyan nővel beszélget, akit Robson nem ismer, azonban a magassága, a holdi nehézkedés jelentette kellemetlenség, a ruhája szabása alapján úgy véli, a Földről való. Látván a magabiztosságát és a megszokásként alkalmazott tekintélyt, úgy gondolja, a Kínai Népköztársaságból. A nő szabadkozik – Bryce meghajol. Ahhoz képest, hogy mekkora, hogy mennyire roppantul kövér, nagyon könnyed a lépte. Kecsesen mozog.

– Találkozni szerettél volna velem?

Bryce Mackenzienek nyolc örökbefogadottja van. A legidősebb a harminchárom éves Byron, Bryce védence a pénzügyi igazgatóságon. A legfiatalabb Ilia: tízéves, egy schwarzchildi lakóhely nyomásvesztésekor árvult el. Nyolc órán át maradt életben egy menedékkoporsóban – kövek és holttestek halmozódtak az arclemezére. Robson nagyon is megérti mindezt. A menekültek, a rászorultak, az elhagyatottak, az árvák: mindenki bekerül Bryce Mackenzie családjába. Tadeo Mackenzie még meg is házasodott, ráadásul egy nőt vett feleségül, de ugyanazok a hatalmi szálak, amelyekről Robson érzi, hogy idegrendszer módjára hálózzák be Olvasztó napszítta csontvázát, teletűzdelik minden egyes örökbe fogadott fiú bőrét. Elég egy rántás, és mind összegyűlnek.

– Robson.

A teljes neve. Odakínált arc, fiúi csókok.

– Nagyon haragszom rád, ugye, tudod. Hosszú időbe telhet, mire megbocsátok neked.

– Jól vagyok. Csak egy kis horzsolás.

Bryce végigméri. Robson úgy érzi, hogy a tekintete lehántja a ruháját.

– Igen, a fiúk elképesztően rugalmas teremtmények.

Hihetetlen sérüléseket is képesek elviselni.

– Eltévesztettem az egyik kapaszkodót. Hibáztam.

– Igen, és az edzés nagyon fontos, de Robson, most komolyan, Hoang volt a hibás. Rábíztalak. Nem, ezt a

kockázatot egyszerűen nem vállalom többet. Nagyobb biztonságban vagy Olvasztóban.

Robson úgy érzi, megállt a szíve.

– Hoztam ajándékot. – Bryce hangjában izgatottság csendül. Robson émelyeg a félelemtől és az undortól.

– Csak mérlegkor lesz a születésnapom – mondja.

– Nem a születésnapodra. Robson, ismerkedj meg Michaelával.

A nő odafordul a beszélgetésből, amit eddig folytatott: alacsony, feszes izomzatú, fehér bőrű holdbéla. A Holdon töltött ideje alatt már elsajátította a Mackenzie-illemet: kurtán biccent.

– Ő a személyi edződ, Robson.

– Nem akarok személyi edzőt.

– De én igen. Meg kell erősödnöd. Szeretem, ha a fiaim izmosak. Holnap kezdtek.

Elhallgat és felpillant. Robson is látja a változást abban, ahogy betűz a fény.

A fény soha nem mozdul. Ez Olvasztó hatalma: az odafönti kohókra összpontosult, rezzenetlen déli fény. A fény megmozdult. Most is mozog.

– Robson, gyere velem, ha életben akarsz maradni. A könnyűléptű Bryce gyors is. A karjánál fogva megragadja a fiút, és szinte már repül – óriási, térölelő holdi szökkenések, és közben megszólal a riasztó és minden lencsén megjelenik a vészhelyzeti felhívás. Általános kiürítés. Általános kiürítés.

***

Napfény éri Duncan Mackenzie arcát, mire fölnéz. Valahány Mackenzie csak van Páfrányospatakban, mind fölnéz, arcukat a levelek váratlanul megjelent árnyékai csíkozzák. Szun úrnő megemeli a szemöldökét.

– Duncan?

Miközben beszél, Esperance, Duncan Mackenzie famulusa, azt az egyetlen szót suttogja a fülébe, amitől egész életében rettegett.

– Zuhatag.

A Mackenzie Művek apokalipszismondája: a nap, amikor a kohókban lévő ritkaföldfémek olvadt tonnái lezáporoznak. Olvasztóban soha senki nem hitte, hogy ez tényleg lehetséges. Olvasztóban mindenki ismeri a szót.

– Szun úrnő, ki kell ürítenünk… – mondja Duncan Mackenzie, azonban a Dajjang özvegyének kísérete addigra már körül is zárta az idős nőt, és tétovázás nélkül törnek utat az értetlenkedő bulizók között. Félrelökik Jonathon Kayodét is az útjukból – a holdsas testőrei szoros falanxba tömörülnek, kezük a tokokban nyugvó pengék után nyúl.

– Elég ebből! Kifelé! – ordítja Adrian Mackenzie. A következő kocsi zsilipje felé irányuló áramlásból fejvesztett menekülés lesz. A kiáltozásból sikoltozás. – Nem arra, barmok! A kapszulákhoz!

– Adrian, mi folyik itt? – kérdezi a holdsas.

– Nem tudom – válaszolja a testőrök gyűrűjének védelmében gubbasztó Mackenzie. A sas őrei késüket elővonva lökik félre a kába, eltévedt bulizókat. – Ez nem nyomásvesztés. – Aztán elkerekedik a szeme, ahogy famulusa elsuttogja neki is: zuhatag.

– Mackenzie úr – Duncan Mackenzie Olvasztóért felelős vezetője alacsony, holdbélához illően izmos tanzániai –, elveszítettük az irányítást a tükrök fölött.

– Mennyi esett ki?

– Az összes.

– Tessék?

– Valamivel több, mint egy perc múlva eléri a kétezer

Kelvint, uram.

A páfránylevelek között áttűző fény épp olyan ragyogó és forró, akár a frissen kovácsolt késpenge. A páfránydzsungel valamennyi madara, valamennyi rovarja elhallgatott mostanra. A levegő égeti Duncan orrát.

– Az apám…

– Az én feladatom a maga biztonságáról gondoskodni, uram.

– Hol az apám? Hol az apám?

***

Bryce Mackenzie szorítása acélkemény. A nagy tömeg alatt izmok rejlenek. Félrelöki a bulizó fiúkat és lányokat – elkenődött sminkek, törött tűsarkak –, úgy vonja maga után Robsont a kapszulákat jelző zöld fénykörök irányába.

– Mi ez, mi történik? – hajtogatja a fiú. Körülötte számos hang kérdezi ugyanezt, és egyre hangosabb a zsivaj, ahogy a bizonytalanság előbb félelemmé, majd pánikká változik át.

– A zuhatag, fiú.

– De az nem lehet. Mármint…

A fény egyre erősödik, az árnyékok egyre rövidülnek.

– Persze hogy nem. Ez nem baleset. Megtámadtak.

– Hoang – suttogja Dzsóker, és a férfi arca megjelenik

Robson lencséjén.

– Robson, hol vagy? Jól vagy?

– Bryce-szal vagyok! – kiáltja. Mostanra rettenetes lett

a lárma. Kezek tépnek belé, megpróbálják elszakítani a Mackenzie-től, a kapszulabeli helyéről. Bryce átrángatja a kapkodó kezek, a felé nyúló karok között.

– Jól vagy?

– Kijutottam, kijutottam. Robson, megkereslek. Megígérem. Megtalállak. – Hoang arca pixelfelhővé robban.

– A hálózat leállt – jelenti be Dzsóker. Kurta, borzasztó csönd tölti be Páfrányospatakot. Az összes famulus eltűnt. Mindenki leesett a hálóról. Mindenki egyedül van, mindenki más ellen. Aztán megindul az igazi sikoltozás.

– Bryce! – ordítja Robson, és ő is megrántja a másik ember kezét. Mintha magát a Holdat próbálná arrébb húzni.

A hátvédek csapata kétembernyi mélységben, kivont késsel őrzi a zsilipet.

– Bryce, hol van Darius?

A pengék szétválnak, hogy beengedjék őket. Újra meg újra visszalökik a rémült bulizók nekik rontó tömegét. A külső zsilip nyitva, a fénykörök zölden lüktetnek.

– Bryce! – Megpróbálja kihúzni az ujjait. A férfi megáll, megfordul, szeme kidülled döbbenetében.

– Hülye, hálátlan tacskó!

Robson belekábul a pofonba. Az állkapcsa pattan, csillagok robbannak a szeme előtt. Érzi, ahogy orrából vér fröccsen. Teste valamennyi véraláfutása felsikolt. Megtántorodik, aztán belemarkolnak a zakójába, úgy rántják be a zsilipen át a kapszulába.

– Gyerünk már, gyerünk már! – kiáltja Bryce. Robson füle csöng a pofontól, egyszerűen csak lerogy a párnázott padra. Hat penge bukik be a kapszulába, aztán az ajtó ollószerűen záródik.

– A kapszula kiold tíz másodperc múlva – jelenti be az MI. Bryce becsatolja magát mellette, ezzel egy megtermett ukrán pengének préseli Robsont. – Kilenc.

– Robbo. Robbie. Robson.

Megpróbálja valahogy tisztára rázni a látását. Darius ott van becsatolva, épp vele szemben. Szeme tágra nyitva, arca egészen sápadt rémületében. Ökölbe szorított kezével kapaszkodik az e-cigarettába.

– Darius.

– Kettő, egy. Kioldás.

Kiesik a világból az alja.

***

Zárul a belső zsilipajtó és nyílik a külső. Jade Szun szemérmesen elhelyezkedik a kapszulában. Robert Mackenzie létfenntartó berendezése a szűkös zsilipbe kormányozza magát. A belső ajtó úgy dübörög, mint valami dob: öklök és öklök és öklök. A Mackenziek a Hold körülményeire tervezték: az emberi kezek mit se számítanak, lehet belőlük bármennyi, lehetnek bármennyire kétségbeesettek. Még néhány másodperc, és a tükrök Páfrányospatakra, Olvasztó ezer kocsijára fordítják fókuszukat. Tizenkétezer tükör: tizenkétezer nap. A Mackenziek tervezése nem képes ellenállni tizenkétezer nap fényének.

Akkor véget ér majd a dübörgés az ajtón.

– Ötven másodperc a zuhatagig – jelzi a famulusa Jade Szunnak. A hálózat leállt, de Robert Mackenzie Vörös Kutyája mostanra őt is figyelmeztette erre.

– Jade! Segíts, asszony! Nem tudom mozdítani ezt a szart.

Jade SzunMackenzie hátradől a kapszula szentélyének párnázott padján.

– Jade! – Ez parancs, nem kérés.

Jade SzunMackenzie becsatolja magát. Robert Mackenzie a kevéske megmaradt, hamar elfogyó erejével ráng és ingatja magát a zsilipben, mintha verébnyi súlyával moccanásra bírhatná hatalmas létfenntartó trónusát.

– Mi a faszért nem megy ez az izé?

– Mert nem akarom, Robert.

***

Duncan Mackenzie gyomra a torkába ugrik, ahogy kiold a zsilip és leesik a kapszula. A körben elhelyezett ülések átellenes oldalán ülő Jonathon Kayode nem veszi le róla a tekintetét. A holdsas egészen szürke a félelemtől. Keze szorosan összefonódik okójáéval. Egyetlen testőrének se sikerült bejutni utána a kapszulába. A szerelvény néhány másodpercig szabadon esik a kábelein, aztán bekapcsolnak a fékek – a váratlan lassulástól rémült nyüszítés tör föl a holdsasból. A kapszula lágyan és biztosan ér talajt a kerekein. Robbanótöltetek dobják le kis lökések kíséretében a kábeleket. Felvinnyognak a motorok: a kapszula száguldva távolodik a haldokló Olvasztótól. A nagy vonat egy láthatárra karcolt vakító fénycsík: nóva napkelte.

– Apám biztonságban van? – kérdezi Duncan Mackenzie. – Biztonságban van?

***

A szék nem mozdul. Robert Mackenzie testének roncsa remeg, ahogy igyekszik rákényszeríteni akaratát a létfenntartó berendezésre. A szeme, rettentő akaratának utolsó tartalékait mutató állkapcsának izmai, torkának erei, csuklói, halántéka mind feszül és dagad. A trón dacol vele.

– Feltörtük a létfenntartód rendszerét, Robert – közli vele Jade Szun. – Már rég. Előbb-utóbb lekapcsoltunk volna.

A kapszula vibrál: enyhén rázkódik, ahogy a többi kapszula kihullik a vészzsilipekből.

– A tükrökhöz nincs közünk, de miféle Szun lennék, ha nem használtam volna ki a lehetőséget?

Sűrű nyál húz csíkot Robert Mackenzie szájából, ahogy a nyakába vezető csövek felé emeli a kezét.

– Nem tudsz lekapcsolódni róla, Robert. Túlságosan is régóta a része vagy. Most bezárom a zsilipet.

Minden egyes lélegzetvétel perzseli Jade Szunt.

– Az Olvasztó levegőjének hőmérséklete négyszázhatvan Kelvin-fok – jelenti be Si Ke.

Mostanra abbamaradt a dörömbölés.

– Nem. Próbálok. Lekapcsolódni – közli Robert. Karomujjak kaparásznak a torkánál. Elmosódott mozgás: Jade Szun hátrahőköl kipárnázott ülésében, ahogy parányi, zümmögő tárgy röppen felé. Kezét emeli a nyakába nyilalló fájdalomhoz, aztán leejti. Arca elernyed, szeme-szája nyitva. Az AKA idegmérgei gyorsan és biztosan hatnak. A nő magába rogy, csak a biztonsági öv tartja meg. Nyakánál ott döngicsél az orgyilkoslégy.

– Nem kellett volna várnod a zsilippel, picsa – sziszegi Robert Mackenzie. – Soha ne bízz meg a kurva Szunokban.

Aztán krákogó dacoskodása rettentő ordításba vált, ahogy a tükrök fókusza egyenesen felé fordul, és az öregembert, a Páfrányospatakban maradt összes személyt és minden egyebet lángra lobbant. Titánium, acél, alumínium, építési műanyag rogyadozik, olvad és csöpög az óriási hőségben, aztán az olvadt fém Olvasztó robbanásszerű nyomásvesztésével már fölfelé és kifelé fröccsen.

***

Amikor leesett Dél Királynője tetejéről, Robson Mackenzie félt. Jobban félt, mint életében addig bármikor. El sem tudott képzelni annál nagyobb félelmet. Pedig van nagyobb. Bele van szíjazva, miközben fölötte Olvasztó éppen szétolvad. A nagy zuhanás során az élet és a halál az ő döntésein, az ő képességén múlt. Itt és most tehetetlen. Itt semmit nem tehet, amivel megmenekülhetne.

Előrelendül, neki a pántoknak. A gyomra nagyot zökken. Pillanatnyi szabadesés, aztán a kapszula nagy erővel talajt fog. Mozog, igyekszik biztonságos távolságba jutni, de hogy hová, milyen gyorsan és milyen hamar, azt Robson nem tudja. Valami előbb balra, aztán jobbra rántja. Zörgések, zökkenések. Nyikordulások, reccsenések és nyöszörgések. Fogalma sincs arról, hol van, mi is történik éppen. Zajok és ütődések. Látni akar. Muszáj látnia. Nem lát mást, csak a körülötte lévő arcokat, ahogy egymásra pillantgatnak, de senki nem engedi, hogy másvalaki elkapja a pillantását, mert akkor mindenki elhányná magát félelmében.

A kapszula megáll. Mély, reszelős csikorgás hallatszik. A kapszula újraindul, de nagyon lassan.

Robson újra Boa Vistában van, a végén, amikor kiment az energia, nem égtek a lámpák és nem lehetett látni mást, csak az egymást bámuló arcokat a menedék vészhelyzeti biolámpásainak zöld derengésében. Zajok. Emlékszik a robbanószerek dörrenéseire, arra, ahogy mindenki becsukta a szemét minden egyes robbanásnál, rettegve, hogy a következőtől úgy törik össze a menedék, mint az elejtett teáscsésze. Egy nagy robbanás, aztán a borzalmas szélsuhogás, mintha a világ épp kettészakadna, a menedék rázkódott és ingott lengéscsillapítóin, odabenn túl rémültek voltak ahhoz, hogy sikoltozzanak, a suhogó, óriási hang csöndbe fakult, és Robson innen tudta, hogy Boa Vista vákuumra nyílik. Innen tudta, hogy meghalt az apja.

„Biztonságban vagyunk.” Elis madrinha korábban szorosan a karjába zárta Lunát, és újra meg újra ezt mondogatta neki. „Biztonságban vagy. A menedékek nem tudnak felrobbanni.”

Felrobbantották Boa Vistát, gondolta Robson, de nem mondta ki, mert tisztában volt vele, ez a szikra belobbantaná a félelem tüzét, és végigszáguldana az egész menedéken, egyetlen villanással felégetné az összes oxigént.

A menedékek nem tudnak felrobbanni. A kapszulák mindent kibírnak.

Amikor a sötéten áthatolva megjöttek a bólogató elemlámpafények, nem tudta, vajon a megmentőik, vagy a gyilkosaik azok.

Rácsap a mellkasán a kioldógombra. A megfigyelőablakhoz húzza magát.

Nem halhat meg holmi acélbuborékban. Látnia kell. Látnia kell.

Olvasztó – az olvadt fém csíkja – lassú kitörésekben pusztul el. A vonat túlsó vége a látóhatáron túl van, de Robson látja az olvadt fém kilométeres magasságba ívelő, csavarodó, kavargó, ragyogó hasadásait: mindegyik akkora, mint egy kapszula. Beárnyékolja a szemét, annyira fényes. A tükrök még mindig mozognak, még mindig követik a pályát, kétezer kelvines pengékkel sújtanak le a támpillérekre és a forgózsámolyokra. A támaszukat vesztett kazánok nem működnek tovább. A váz megrogy, a konverterek megcsavarodnak, tartalmuk kicsordul. Kiömlik és csorog a sok ritkaföldfém: lantán ragyogó jégtáblái, cérium-és fermiumáradat, izzó rubídium hosszan elnyúló loccsanatjai. Légbuborékok durrannak mindenütt – bonyolult, szépséges gépezetek robbannak föl. Olvadt fém záporozik a Viharok Óceánjára.

Most már maguk a tükrök sem működnek, miután támasztékaik végzetesen meggyengültek. Egyesével megcsavarodnak és összerogynak, fénykardjuk az ég felé suhint, végigvág a tengeren és üvegíveket olvaszt a Procellarum porából. Robson látja, amint az egyik kapszula elpusztul, ahogy felvágja az egyik kohótükör halálos, elkerülhetetlen fókusza, aztán egy másiknak is ez lesz a sorsa. Szépen, egyesével lezuhan Olvasztó tizenkétezer tükre. Tükörről tükörre ereszkedik alá a sötétség. Immár nincs más fény, csak az olvadt fém ragyogása és a menekülő kapszulák vészjelzései.

Azt veszi észre, hogy sír. Tehetetlen, kövér könnycseppek csorognak az arcán. Mellkasa megmegrándul, reszketegen veszi a levegőt. Ez a gyász. Gyűlölte Olvasztót, gyűlölte az ármánykodását, a titokzatoskodást, az ólálkodó félelmet, a politikáját, és az érzést, hogy akivel csak találkozott ott, valami tervet dédelgetett, amelyben rá osztotta a zsákmány szerepét. De az otthona volt. Nem úgy, ahogy Boa Vista – soha semmi nem lehet megint olyan, mint Boa Vista volt. Oda nem tud visszatérni. Otthon volt, és most odalett, elpusztult, ahogy Boa Vista is. Elpusztult. Megölték. Két otthona volt már, és mind a kettővel végeztek. Mi a közös tényező? Robson João Baptista Boa Vista Corta. Egészen biztosan valami baj van vele. A fiú, akinek nem lehet otthona. Újra meg újra elveszik tőle. Ahogy paizinhót, ahogy a mãeját, ahogy Hoangot. A paija Királynőbe küldte, ahol Hadley megpróbált zasitnyikot csinálni belőle. Amikor visszatért Boa Vistába, paizinho kézilabdákkal dobálta meg, olyan nagy erővel, hogy fájjon, hogy véraláfutás maradjon utánuk, hogy gyűlöletet keltsen benne. Mindent. Mindig. Elvesznek.

Az acélesőnek vége. A kapszula vágtázik a fémpöttyös marén, közben vészhelyzeti központokkal, bányásztelepekkel és lakóhelyekkel veszi föl a kapcsolatot a Procellarum széltében-hosszában. A tükrök izzó szemmel merednek előre végső nyughelyeiken. Olvasztó pusztulása annyira fényes, hogy még a Földről is látni. Az égen gyorsan mozgó csillagképek, rebbenő fénypontok szikráznak föl – Robson tudja, hogy ezek manőverezőfúvókák. A VTO elindította a Holdon található összes kutató-mentő hajót. Kutatásra semmi szükség, nincs mit megmenteni. Az ember vagy életben van, vagy végez vele a Hold.

Valamiféle tárgyat talál a kezében. Négyszögletesre metszett oldalak, lekerekített sarkak, vastagság és súly. Lepillant. A kártyái azok, a pakli, amit Hoang még akkor adott neki, amikor okók voltak, és azóta mindig magánál tartja. Lassan, megfontolt mozdulatokkal kettészedi a paklit. Vigaszt és megnyugvást ad, ahogy ujjai között forognak a lapok. Ezt képes uralma alatt tartani. A lapokat képes irányítani.

2. 2105. SZŰZ–MÉRLEG

Testek minden egyes helyiségben és alagútban, minden folyosón és zsilipben. Ülő, guggoló, heverő, keresztbe tett lábú, fejüket lehajtó testek. Egymásnak támaszkodó testek. Testek fogadáshoz öltözve: Chanel, D&G, Fiorucci, Westwood. Testek, amik alig beszélnek, még kevesebbet mozdulnak, várnak. Lélegzettel takarékoskodó testek. Lansberg helyiségei, alagútjai, folyosói és zsilipjei zümmögnek a túlélők összehangolt, kapkodó lélegzetvételétől. Néhány percenként nyílik a zsilip, és újabb evakuáltak lépnek ki elegáns ruhájukban, mélyen beleszippantanak a nyirkos, bűzös, újrahasznosított levegőbe – aztán csibjük vészhelyzeti választ ad, és duruzsolássá szűkíti a lélegzőreflexet. Zihálva, levegő után kapkodva találnak maguknak helyet a túlélők csoportjai, fürtjei között, ahol leülhetnek és várhatnak.

Lansberg a VTO egyenlítői egyes Központ-Procellarium fővonalának karbantartótelepe: a Lansberg-kráter alá mélyített menedék robotok, szolgálati járművek és két holdnapos váltásokban dolgozó sínellenőrcsapatok számára. A légkörfenntartó egységét vészhelyzetben ötven főre tervezték. Hússzor annyian zsúfolódnak össze nyirkos kamráiban. Nyolc órával a zuhatag után még mindig tartalék energiát használó kapszulák kúsznak oda a zsiliphez, hogy oxigénhiányban szenvedő, kiszáradt, rémült túlélőket tegyenek le. A lansbergi mérnökök egyfolytában széndioxid-tisztítókat nyomtatnak, de most már a vízújrahasznosító rendszer is akadozik. A vécék órákkal ezelőtt feladták. Nincs mit enni.

Darius Mackenzie csalódott bosszúságában felszisszen, és a lapok szerteszét spriccelnek a folyosón.

– Nem megy – mondja Adelaide-en, a famulusán át. Robson összeszedi a kártyákat. Összerendezi a lapokat, és lassan újra megmutatja a másik fiúnak a mozdulatot. A hüvelykujj pöccintését, ahogy belecsúsztatja a tenkaifogásba. Megmutatja a kezét, széttárja az ujjait. Látod? A trükk lényege a kéz és a lap viszonyított szögében van, így a kártyából semmi nem látszik. Ez a bonyolult mutatványok közé tartozik. Robson órákon át gyakorolta kamera előtt. Az izomemlékezet buta és lassan tanul – csakis a sokszor elismételt próbálkozás veri bele a mozdulatot, a könnyedséget, az időzítést az izom rostjaiba. A manipuláció a legtöbbet gyakorolt trükkfajta. A bűvész tízezerszer elgyakorol egy mozdulatot, mielőtt nézők elé merészkedik.

Bryce gyorsan ellenőrizte, jól van-e, mielőtt kisajátította a VTO egyik holdhajóját, hogy elvigye Dél Királynőjébe. Olvasztó odalett, a Mackenzie Műveknek fenn kell maradnia. Ez öt órával ezelőtt volt. Robson és Darius egymást ölelte az első órában – teljesen beletompultak a pusztulás mértékébe. Aztán Robson megkockáztatta a hálót. Ömlött be a sok borzalom: számok, nevek. Nevek, amelyeket ismert, nevek, akik mosolyogtak rá, beszéltek vele, ártatlanul böködték a véraláfutásait és szájfénnyel írták föl a nevüket a bordáira, nagy hajas, estélyis nevek. Nyolcvan halott, sok száz eltűnt. Csak ült ott, latolgatott minden egyes lélegzetet kapkodó mellkasában, és képtelen volt felfogni, amit hallott. Három órán át hallgatta a híreket. Aztán elővette a pakliját.

– Szeretném megtanítani, hogyan kell a tenyeredbe rejteni egy lapot – suttogta. – Ez a kártyatrükkök alapja és veleje. Ott van, de eldugva, mindenki szeme előtt, és amikor csak akarom, előhívhatom.

Megmutatta Dariusnak a klasszikust, a hungardot és a tenkai-fogást, mialatt új menekültek topogtak utat keresve kinyújtott lábaik között, és a VTO vizes-és orvoscsapatai jöttek-mentek a folyosókon.

– Próbáld meg újra.

Darius átveszi a paklit, mutató és középső ujja közé veszi a legfelső lapot, megcsinálja a dobásimitációt és behajlítja ujjait, hogy hüvelykujja begye és párnája közé helyezze a kártyát. Valami magára vonja a figyelmét – nem fejezi be a trükköt. A lapok kiesnek a kezéből. Robson hunyorogva néz föl a nyirkos, poros párába. Szun úrnő és a kísérete: óvatosan lépdelnek át a földön heverő menekülteken. Szabadon, mélyeket szippant egy maszkból, egyik testőre viszi az oxigéntartályát. Elveszi a maszkot a szája elől.

– Darius. Föl! Föl!

Ujjaival int: kelj föl. Darius támolyogva talpra tápászkodik. Két testőr lép mellé kétoldalról, hogy megtartsák. Úgy tűnik, egyáltalán nem zavarja őket a csökkentett levegőmennyiség. Szun úrnő megöleli. Robsonnak megfeszül az álla éhezőhöz illően vékony karja, barátja köré fonódó hosszú, csontos ujjai láttán.

– Jaj, drága fiam. Drága, drága fiam. Annyira sajnálom.

– Anya… – szólal meg Darius. Szun úrnő hosszú mutatóujját az ajkára szorítja.

– Ne beszélj! – Arcához emeli a légzőmaszkot, aztán Darius arcához emeli. – Vár rád a sínautó. Az Örök Fény Palotájában biztonságban leszel.

A csinos fiúk és lányok őrségbe tömörülnek Darius körül. Visszanéz Robsonra, és Szun úrnő most először veszi észre.

– Senhor Corta, örülök, hogy épségben, egészségben látom.

Robson családja tiszteletadásának megfelelően fejet hajt, és összeilleszti ujjait. Szun úrnő elmosolyodik. Fürge bűvészmozdulat, és a fiú Dariusnak kínálja paklija felét, aki zakója zsebébe csúsztatja. Az őrök már terelik is végig a folyosón, utat törnek a tülekedő, lökdösődő Mackenziek között, akiknek megütötte a fülét a „sínautó”. Darius még utoljára vet egy pillantást hátra, aztán Szun úrnő kísérete keresztüllökdösi a zsilipen az állomásra.

– Soha többé nem látlak, igaz? – suttogja Robson.

Lansberg testenként ürül ki. Robson tüdeje lélegzetenként tágul ki. Vonatokat jelentenek be, emberek kelnek föl és mennek el. A VTO-személyzet egyre azt kérdezi: mész? Nem megyek. Várok. Kire?

Mostanra Robson az egyetlen a folyosón. De ott marad, mert ez az állomásra vezető út. Neki erre kell jönnie. És végül alszik, mert a várakozás tompa, émelyítő sajgás, a lélek fülzúgása.

Belerúgnak cipője sarkába. Aztán a másikba.

– Szia!

Hoang az, ott guggol előtte. Az igazi, valódi Hoang.

– Jaj, jaj, te, jaj… – Robson Hoang karjába veti magát. Elterülnek az üres folyosón. – Hol voltál? Hol voltál?

– Volt egy vonat, az elvitt Meridiánba. Rengeteg időbe telt találni egy vonatot Lansbergbe. Rengetegbe.

Hoang szoros, ízületroppantó szeretetet sugárzó ölelésbe fogja. Új horzsolások a régiek mellé.

– Annyira féltem – suttogja Robson a fülébe. – Mindenki…

Nincs rá jó szó.

– Gyere – mondja Hoang. – Mosakodj le. Mikor ettél utoljára? Hoztam ételt.

Amikor a szavak nem elégségesek, a dolgok is megteszik.

***

Az öregasszonyoknak a napon kell üldögélniük. Az asztal körül minden egyes helyet a napfény egy pászmája világítja meg. Por száll a fényben. A játék tiszteletre méltó, ám érdemes játszani: visszakövetni a fényfoltot tükörről tükörre, a Shackleton-medence örökös árnyékában lévő száz napfényes tükörpontig, onnan az Örök Fény Pavilonjának magasban lévő, ragyogóan világító irányfényéig. Örök sötétségben az örök fény. Szemfényvesztés a tükrökkel mindazoknak a szórakoztatására, akik tisztában vannak azzal, hogy is működik az egész, ezzel együtt a nő még mindig érzi a régi ámulat bizsergését, amikor a tükrök mozdulnak a sötétben, felfogják a fényt és izzanak.

Amikor a tükrök mozognak, összeül a Dajjang igazgatótanácsa.

– Szun úrnő?

Tizenkét arc – mindegyiket a maga külön bejáratú napja világítja meg – fordul felé.

– Széttépjük őket.

Azt hittétek, nem figyelek, azt hittétek, buta, öreg nő vagyok, aki csak a kora miatt ülhet a fényben: szenilis, vén szatyor, arcán a nap melegével.

– Tessék, dédnagynéném? – kérdezi Szun Licsiu.

– A testvérek ki nem állhatják egymást. Egyedül a cég tartotta össze őket, meg az apjuk. Robert halott, Olvasztó pedig egy tócsányi olvadt fém a Viharok Óceánjában. Ez a tökéletes lehetőség üzletet rabolni a napelemsávhoz.

tökéletes lehetőség üzletet rabolni a napelemsávhoz.

készletével kapcsolatban – közli Kianjin Szun, a Dajjang jingjunja. A fentről érkező erős fény mély és éles árnyékokat vet minden egyes arcra.

– Ó, azt nem lehet – mondja Szun úrnő. – Kell hogy legyen valami fogásunk Bryce-on.

– Aki tartozik, az ügyel a viselkedésére – szólal meg Tamsin Szun. Ő a Dajjang jogi osztályának vezetője. Szun úrnő nagyon csodálja lesre fent, becsvágyó értelmét, és nagyon nem bízik benne.

– Bármiféle megoldás biztonságos – mondja Szun Livej.

– Semmit nem lehetne összekapcsolni velünk.

– Mindenki ki fogja találni – szólal meg Amanda Szun. Az igazgatótanács egyetlen másik tagjára sem tűz le olyan keményen a fény, mint rá. Az árnyak a szemgödrében, az arccsontja alatt azt mondják: gyilkos. Ügyesen hiteted el, gondolja Szun úrnő. Nem hiszek neked. Nem vagy elég rátermett, nincs meg benned az, hogy megöld Lucas Cortát. Nem, nem, kicsi gyilkos, akit igazán, mindig is holtan akartál látni, az én vagyok. Soha nem bocsátottad meg nekem a kegyetlen nikáhot, ami Lucas Cortához láncolt.

– Tegyék csak – mondja hangosan.

A fejek most Szun Csejüan, a Dajjang souhszija felé fordulnak.

– Egyetértek a nagyanyámmal. Megosztunk és uralkodunk. Ahogy a Mackenziekkel és a Cortákkal tettük.

A Cortáknak volt érzékük. Szun úrnő gyakorta sajnálja, hogy valami olyan kifinomultságot nélkülöző dologért pusztították el őket, mint a haszon.

***

Abena Mánu Aszamóa nem fogadja a hívásait. Nem üzen, nem lép kapcsolatba egyetlen közösségi fórumon sem. Nem ismeri el, hogy Lucasinho Corta vele egy világegyetemben létezik. A fiú barátokkal, barátok barátaival lép kapcsolatba. A családot kéri meg. Illatosított, kézzel készített papírra kézzel írott leveleket küld a lány lakására. Fizet az unokahúgának, hogy megírja. Lucasinho Corta nem tud kézzel írni. Bocsánatkéréseket posztol. Cukiságokat, kavaiit és emodzsikat tesz ki. Virágokat és illatosított pillangókat küld. Érzelgős lesz, szentimentális, szemébe fésüli a haját, és kissé csücsörít telt ajkaival – tudja, hogy úgy ellenállhatatlan –, megmérged.

Végül elmegy a lány lakásához.

A Hold összes városa közül Twé a legmeghökkentőbb – a legkevésbé tervezett, a leginkább szerves, a legzűrzavarosabb. Egy maréknyi mezőgazdasági cső adta a gyökerét, amelyeket a Maskelyne-be ástak, és az évekévtizedek alatt alagutakat, elektromos kábeleket és csatornákat eresztettek a sziklán keresztül, hogy aztán összekapcsolódjanak, összekötődjenek, lakhelybuborékokat növesszenek és új aknákat, hengereket küldjenek föl, a nap irányába. Klausztrofóbiás folyosók városa ez, amelyek magasba emelkedő, a napot szintről szintre, a termények soraira fordító tükröktől sziporkázó silókba nyílnak. A tükrök a nap egy-egy adott pillanatában kósza fénypászmákat vetnek Twé útvesztőjének messzi pontjaira, falakra, lakásokba, lépcsősorokra. A hosszú holdi éjszakában LED-sorok fukszialila fénye szivárog a csőfarmokból az alagutak és gyalogjárdák labirintusába. Lucasinho imádja ezt a mocskos, szexi rózsaszínt. Minden egyes alagút, minden egyes akna erogén zóna lesz tőle.

A nyilvános terekből kevés van, azok is zsúfolásig tömve bódékkal, ételesstandokkal, nyomtatóboltokkal és bárokkal. Twé motóknak túl keskeny alagútjai és utcái veszélyesek a sok légdeszkától és robogótól. Mindenkinek szól a dudája, a csengője, vagy ordítozik. Twé hangzavar, szivárvány, lakoma. Minden felületet falfirkák, idézetek, adinkrák, bibliai versek díszítenek. Lucasinho imádja Twé lármáját, céltudatosságát, azt, hogy egy szándékosan választott rossz kanyarral új helyekre, új arcokhoz jut el. Mindenekelőtt a szagot imádja. Nyirkosság, penész, növekedés és rothadás, csatornák és mély víz. Hal, műanyag. Az egyedülálló, csípős szagú levegő, amit rengeteg erős fény járt át. Parfümös és gyümölcsös.

A tizennyolc hónap alatt, amit Lucasinho Twében töltött, az Aszamóák védelmét és pártfogását élvező, száműzött herceg lett. Imádja Twét. Twé viszont ma nem szereti Lucasinho Cortát. A barátok elfordítják a tekintetüket; nem hajlandók a szemébe nézni; szétrebbennek a csoportosulások, ahogy a közelükbe ér; belevesznek a tömegbe; felkapják a powerboardjukat, irányt váltanak és elhúznak.

Vagyis mindenki tud Adeladzsa Oladeléról.

Abena egyetemi csoportjának lakása a Sekondi lakhely huszadik emeletén található – ez a fél kilométer mély henger sárgabarack, gránátalma és füge függőleges gyümölcskertjét veszi körül. Az üvegtető alatti tükörrendszer hosszan elnyúló fénypászmákat vetít át a leveleken. Abena akkor költözött ide, amikor csatlakozott a Kwame Nkruma egyetemi csoporthoz. Ez Twé legjobb politológiai egyetemi csoportja, de Lucasinho jobban szerette a régi lakását. Az bensőségesebb volt. Kevesebben voltak benne, és akikkel összefutott, nem ítélkeztek állandóan fölötte valamilyen ideológiai, kiváltságbeli vagy politikai hiányossága alapján.

A régi helyen sokkal többet szexelt.

– Az ajtó nem reagál rám – mondja Jinji, a famulusa. Lucasinho a lencséjén ellenőrzi a megjelenését, fésűt húz végig a haján, megigazítja fehér nyakkendője csomóját fekete ingén. Az összes piercingje a megfelelő helyén van. Abena szereti őket. Bekopogtat az ajtón.

Bentről mozgás. Tudják, ki van odakinn, a folyosón.

Megint bekopog. És megint.

– Abena!

Megint.

– Abena, tudom, hogy ott vagy.

– Abena…

– Abena, szólj hozzám.

– Abena, csak beszélgetni szeretnék. Ennyi. Csak beszélgetni.

Mostanra az ajtónak dől, arcát a falapnak nyomja, és közben jobbja középső ujjának bütykével halkan kopogtat.

– Abena…

Az ajtó kinyílik, épp csak annyira, hogy láthatóvá váljon egy szempár. Nem Abenáé.

– Lucas, nem akar beszélni veled. – Afi az a csoporttárs, aki a legkevésbé mosolyog megvetően Lucasinhóra.

Ez már haladás, gondolja a fiú.

– Sajnálom. Tényleg. Csak szeretném, ha rendben lennének a dolgok.

– Hát erre még azelőtt kellett volna gondolnod, hogy megdugtad Adeladzsa Oladelét.

– Nem dugtam meg.

– Igazán? Három óra alatt ötször mentél el. Az mégis mi?

– Csak húzott. Tudnotok kellene, hogy a srác eszelősen, de tényleg eszelősen jó a húzásban.

– Vagyis az nem dugás, amikor húznak.

Miért van az az érzése, hogy Abena adja Afi szájába a szöveget?

– A húzás az nem dugás. A húzás az húzás. Kézimunka. Nem olyan bensőséges, mint a dugás.

– Ade keze a farkadon három órán át nem bensőséges?

Adeladzsa Oladele keze, akár egy angyalé – ezt Lucasinhónak el kell ismernie. Három óra. Öt orgazmus.

– Csak… játék. Srácok között.

– Srácok között. Hát jó.

Lucasinhónak itt esélye sincs nyerni. Próbálja minimalizálni a károkat.

– Nem arról van szó, hogy…

– Hogy?

– Szeretem Adeladzsát, vagy ilyesmi.

– És engem szeretsz. Mármint Abenát. Abenát.

– Nem szeretem Adeladzsa Oladelét.

A lakásban valaki felzokog. Afi hátranéz.

– Lucas, most menj el.

– Most elmegyek.

– Előzetesen felkészíthettelek volna – mondja Jinji, ahogy Lucasinho meredten bámulja a zárt ajtót.

– Egy MI vagy. Ugyan mit tudsz a csajokról?

– Láthatóan többet, mint te – állapítja meg a famulus.

Csakhogy Lucasinhónak van egy terve. Zseniális, hibátlan, romantikus terv. Mire a 12. szinten az átjáróhoz ér, már teljes sebességgel rohan. Csak úgy lobognak az Armani zakója szárnyai. Jinji leadja a bérlést és a powerboard a nyolcadik és a Lefelé sarkán várja. Lucasinho félguggolásba ereszkedik, karját kitárja, hogy megőrizze az egyensúlyát, nadrágja berakásai meg-meglibbennek a saját maga keltette légáramlatban. A deszka csak úgy táncol a gyalogosok és gépek sorai között. Tia Lousika lakásánál fékez le: karját keresztbe fonja, maga a hanyag elegancia, Armaniban.

Mire lenyílik a konyhatér, már meztelen.

– Luna, kerítsünk szörbetet – mondja Elis madrinha. Tia Lousika tiltakozni szokott Lucasinho lelkesült meztelenkedése ellen, de mostanság alig van itthon: az Arany Zsámoly új omahenéjeként a kötelezettségei Meridiánban tartják. Luna úgy nőtt föl, hogy hozzászokott unokatestvére csupaszságához. Őt és a madrinháját Lucasinho konyhafoglalása zavarja el. A fiú egy díva.

Meztelenül surran a munkapulthoz. Megvan a recept, megvannak a hozzávalók, megvan a tehetsége. Vesz egy nagy levegőt, tenyerét végighúzza kemény hasfalán, elképesztően kemény feneke homorulatain, a gerince alsó felét körbevevő feszes izmokon. Ez kicsinál, Abena Mánu Aszamóa. Megfeszíti a bicepszét, és megropogtatja ujjízületeit. Felemeli a műanyag szitájában lévő lisztet és hagyja, hogy lassan hulljon alá a tálba. Csodálatos anyag. Tisztában van az árával, azzal, mennyire ritka. Ez most a szerelemről szól, nem mestermunka, hanem művészet. Belevájja ujjait a tálba, és örömmel fogadja a bőrét selymesen körülfolyó liszt érzését – szinte már folyékony, ahogy az ujjai körül örvénylik. Kilapátol belőle egy tenyérnyit, és nézi, ahogy csorog kifelé, csöppekben, darabokban hullik ki a felhőből ott, ahol a por megcsomósodott.

Ujját a még ülepedő lisztbe mártja, és vonalat húz két arcára. Még egyet homloka közepére. Egy-egy pötty a két mellbimbójára. Egy utolsó fehér kör a szvádisthána csakrájára. Kreativitás, szex, szenvedély, vágy. Kölcsönhatás, viszonyok, szexuális emlékezet. Készen áll.

– Süssünk!

***

Tejszínnel ékíti föl a lányt. Egy pötty a torkára, egy-egy a mellbimbóira, a hasára, a köldökére. Krémmel borított ujja megáll félúton a sütemény romjai és a lány szemérme között.

– Összekened a csakráimat? – kérdezi Abena Mánu

Aszamóa. Lucasinho előredől, és a csiklója csuklyájára helyezi a tejszínfoltot.

Abena felszisszen a hidegtől és a merészségtől. Elkapja a fiú kezét, és lenyalogatja ujjairól a maradékot.

– Na, most melyiket egyem meg? – mondja Lucasinho, mire Abena mély, szemérmetlen hangon felkuncog, és megrázza a vállát, hogy odakínálja a mellét. Ahogy a fiú a bimbóit nyalja, halk, torokból jövő morgást hallat.

– Anáhita, manipúra, szvádisthána – mondja. Szelíden, de határozottan Lucasinho tarkójára teszi a kezét, és szétnyíló combjai közé tereli. – Múládára. Hagyj helyet a repetának!

Lucasinho tizenöt percen át várt az ajtó előtt, miközben a függőleges gyümölcsöskert locsolórendszere vízpára ezüstjével vonta be. A víz megült és lecsöpögött a kezében tartott süteményesdobozról. Harmattal borította be és lelapította felfésült frufruját. Víz nedvesítette az Issy Miyake öltönyét, és beivódott a ráncokba. Víz csorgott le minden ezüstpiercingen, amit a bőrébe tett. Amikor kinyílt az ajtó, Abena állt a nyílásban.

– Gyere be, mielőtt még elkapsz valamit.

Mosolyt leplezett vajon közben?

Igyekezett észre sem venni a fiú mellett, a kanapén lévő süteményt.

Lucasinho igyekezett nem észrevenni, hogy a lány összes csoporttársa elment.

– Készítettem süteményt.

– Azt hiszed, mindenre ez a válasz? Egyszerűen csak elmész, és készítesz egy süteményt, és azzal minden rendben?

– Általában.

– Miért dugtál Adeladzsa Oladeléval?

– Nem dugtam vele.

– Kézimunka volt…

– Húzás…

– Igen, elképesztően jó benne. Mindenki azt mondja.

– Mesés. Nem szabad kihagyni, legalábbis ezt mondják. És, szóval, te…

– Mi van velem?

– Hát, mindig elfoglalt vagy.

– Ne mondd. Hogy ez. Miattam van. Ne. Meg se próbáld. Hogy csak azért szexeltél Adeladzsa Oladeléval, mert én dolgoztam éppen.

– Oké. De megállapodtunk. Beleegyeztél. Ez az egész nem kizárólagos. Lehetnek mások is.

– Mert ragaszkodtál hozzá.

– Ilyen vagyok én. Már azelőtt is tudtad, hogy összejöttünk.

– Meg is kérdezhettél volna – mondta Abena. – Hogy rendben van-e egy menet Adéval. Lehet, hogy szerettem volna nézni. Fiú a fiúval, érted.

Lucasinho újra meg újra meglepődött azon, hogyan képes Abena meglepni. A holdjáró-bulin, közvetlenül a Rafa elleni merényletkísérlet előtt, különleges darabot szúrt a fülcimpájába, és élvezettel ízlelgette a vérét. Az esküvőn, amikor abban a piercingben rejlő erőt használta föl, és inkább az Aszamóák védelmét kérte, mint hogy összeházasodjon Denny Mackenzie-vel, Abena ott várt a nyomásbiztos ablak mögött, a twéi állomáson. Amikor Boa Vista elesett, habozás nélkül felvette a ruhát, kisétált vele együtt a várakozó VTO-hajóhoz, az egész út alatt fogta a kezét. Lement abba a fénytelen, üres pokoli bugyorba, ami egykor Lucasinho otthona volt.

Egy hős volt ez a lány, egy istennő, csillag. Ő meg egy sütiket készítő idióta.

– Kibújhatok ezekből a vizes cuccokból?

– Még nem. Még jó sokáig nem, senhor. Ismerlek. Megvillantod a hasizmaidat, és azt hiszed, meg is bocsátottam. De egy kis sütit elfogadok.

Lucasinho kinyitotta a dobozt.

– Bogyós, tejszínes sütemény.

– Milyen bogyó van benne?

– Csak portugálul tudom a nevét.

– Mondd ki!

Kimondta. Abena lehunyta a szemét a gyönyörűségtől. Imádta a Corták portugáljának zenéjét.

– Eper. Szeretem az epret. Nagyon is szeretném megkóstolni az epres süteményedet.

– Meg a tejszínt.

– Ne feszítsd túl a húrt, Lucasinho.

A konyhatérben, mely nagyobb volt Lousika tiáénál, és sokkal kevésbé felszerelt, szabatosan kimért szeleteket vágott – bízott benne, hogy ez kis adag – és mentateát készített.

– Te vacogsz?

Lucasinho bólint. A csapadéktól csontja velejéig átfagyott.

– Na, bújtassunk csak ki ezekből a nedves cuccokból.

Ekkor támadt a tejszínnel kapcsolatos nagyszerű ötlete.

***

A sütemény, a játék és a kibékülős szeretkezés után Abena kis kifli-nagy kiflibe feküdt Lucasinhóval és ezzel végképp átmelegítette. A lány hideg hiányára ébred.

Magával vitte a süteményt is.

A nappali szoba padlóján találja, ott ül keresztbe tett lábbal, háta meggörnyed összpontosításában. Bő szabású pólót és apró rövidnadrágot vett föl, a haját fonott zöld gumival fogta össze hátul. Lucasinho csak bámulja tiszta, mély figyelmét. Ha engedné Jinjinek, hogy összekapcsolódjon a lány famulusával, kísértetekkel és politikusokkal teli helyiségben találná magát – ez Abena fóruma. Korábban elmagyarázta: elkötelezett emberek csoportja, akik új jövőket fedeznek fel mindenki számára. Lucasinho képtelen a jövőkkel foglalkozni. Az ő szempontjából nézve a jövője minden irányban ugyanolyannak látszik: sivár, akár a Nyugalom tengere. Abena mintha minden egyes, az egyetemi csoporton kívül töltött órájában hangtalanul beszélgetne politikai barátaival. Azt mondogatja, hogy zajlanak az események – „odalenn, a Földön”.

A Corták nem foglalkoznak politikával. Egyszer megpróbálták. Belehaltak.

Egyik kezét Abena lapockái közé helyezi, a másikat a gerince tövéhez, és kiigazítja a gerincét. A lány meglepetésében felkiált.

– Nagyon rossz a tartásod.

– Luca…

Imádja, amikor ezen az egészen bensőséges, családi néven szólítja.

– Gyere vissza az ágyba.

– Még mindig zajlik.

– Olvasztó.

– Már száznyolcvannyolc a halálos áldozatok száma. Robert Mackenzie és Jade Szun is eltűnt.

– Elégtek. Örülök neki.

– A fórumok megbolondultak. A piacokon téboly uralkodik. Pánikvásárlás megy a héliumpiacokon. – Aztán Abena felfogja, mit is mondott a fiú az előbb. – Örülsz? Emberek haltak meg, Luca.

– Megfullasztották Rafát. A sarkánál fogva felakasztották Carlinhost. Eltörték Ariel gerincét. Wagner bujkál, az apámról pedig senki nem tudja, életben van-e. Pengéket küldtek rám. Emlékszel rá? Elégtek. Nem tudom sajnálni. Láttad Boa Vistát. Láttad Rafát odakinn.

– Biztonságban van.

Lucasinho a fejét ingatja az összefüggéstelenség miatt, ahogy megbotlik a világ érzelmi repedésében.

– Mi? Ki?

– Az unokatestvéred, Robson.

– Robson Dél Királynőjében van.

– Robson ott volt Robert Mackenzie buliján. Biztonságban van, Luca. De te ezt nem tudtad.

Lucasinho visszarogy a kanapéra. Abena lekapcsolja a fórumát.

– Luca, ő a családod.

Régi beszélgetés ez, aminek mélyek már a keréknyomai, és világosan látszanak az érzelmi fordulópontjai is.

– Szerinted talán nem tudom? Szerinted nem akartam megakadályozni, hogy Bryce Mackenzie elvigye? Képtelen voltam rá. Tizenkilenc éves vagyok. Én vagyok az örökös. Az utolsó Corta. Még Robsont se tudtam magam mellett tartani. Nem tudtam gondoskodni a biztonságáról.

– Luca, nem vagy ügyvéd.

– Hallgass már, Abi. Mindig igazad van. Nektek, Aszamóáknak mindig igazatok van, mindig bölcsek vagytok, és tudjátok, mi a helyes válasz: piff-puff. Hallgass és figyelj! Félek. Amikor a Mackenziek elkezdik keresni, hogy kit hibáztassanak, hová néznek majd először? A Cortákra. Egyfolytában félek, Abi. Az a dolog Adeladzsával nem a szexről szólt. Az három olyan óra volt, amikor nem féltem. Tudod, milyen érzés egyfolytában félni?

Abena tudja, hogy olyan világban él, amit megérinthet és formálhat, ahol a szavainak és a gondolatainak ereje és hatása van. Lucasinho olyan világban él, amelyért ő a felelős, egyúttal nem áll hatalmában megváltoztatni, ahol ő viseli a bűntudatot olyan dolgok miatt, amelyeket nem ő tett. A távolság egyre nő és végül szétválasztja majd őket. Abena világosan látja. Látja a megcsonkított, sebezhető fiút is, aki számára elképzelhetetlen dolgokat élt át. Egy olyan fiút, akin nem tud segíteni, és így megérti, mert ebben a kérdésben ő is felelős és tehetetlen.

Átöleli Lucasinhót.

Így talál rájuk Afi, amikor koktélok után belejt egy tisztító tea reményében. Még a teánál is jobb dolog várja: süti. Vág magának egy szeletet. Ezt biztos a fiú csinálta. Cukik együtt a kanapén. Nagyon csinos a srác azon a nagyképű brazil módján, de ő soha nem ruházna be semmibe, ami ennyire súlyosan sérült.

Viszont a süteménye mennyei.

***

A Mackenzie Művek házi mixere megemlékezésnek szánt koktélt készített. Régi stílusú ipari vodka, hibiszkuszszirup, zöldcitrom, mimózagallyacskák és egy fahéjas-mirtuszos ízű zselégolyó alkotja, ami lassan narancsszínű csápokat ereget a rózsaszínbe. Megemlékezés Robert Mackenzie korszakos életére egy pohárban. Az ajtók körül pincérek ólálkodnak teli tálcákkal és egymás után nyomják a poharakat az emberek kezébe.

– És ez mi?

– Vörös Kutya, hölgyem.

Szun úrnő elfogadja a poharat, megszagolja, belekortyol, továbbadja kísérete egyik tagjának. A pohártól a keveréken át a névig mindenestül ízléstelen. Annyira Mackenzie. Egyik testőre tölt neki egy gyűszűnyit a saját ginjéből. Így felvértezetten határozott léptekkel megy be a szalonba, hogy csatlakozzon a virrasztáshoz.

A mauzóleum meglepte. Egyetlen Mackenzie se mutatott soha semmiféle vallásosságot, de Kingscourt, a Dél Királynőjében lévő régi palota szíve apró szentélyt takar: csupa fehér szobát, tökéletes, háromméteres élű kockát. Duncan egyedül lépett be ide, aztán behívta a családtagokat és a vendégeket, hogy róják le kegyeletüket. Szun úrnőt a kíváncsiság hajtotta. Kicsi helyiség volt, akkora, hogy egyszerre legfeljebb, ha hárman fértek el benne, és teljesen fehér. A fehér falakat tíz centiméter átmérőjű színes korongok pettyezték. Szun úrnő egy babos mintás helyiségben állt. Minden egyes korong egy halott Mackenzie kerámia áramkörbe dermedt famulusa volt. A testet újrahasznosítják, az elektronikus lélek fennmarad. Itt volt Robert Mackenzie: bíborszín lemez a hátsó fal közepén. Vörös Kutya a famulusa volt, idézte föl Szun úrnő. Megérintette, és közben félig az adatok borzongására, a régi izzó harag és becsvágy visszhangjára számított. Kopásgátlóval kezelt üvegből készült lemez volt, érintésre bolyhos, akár a bársony, de semmi több.

A gyászszertartás után a fontos esemény: a fogadás. Szun úrnő az Örök Fény Palotájából induló villamoson előveszi a társalgási lapját. Fontos a csipkedési sorrend.

A turné első állomása Jevgenyij Voroncov, lányai karéjában. Jó csontozatúak, de beltenyésztettek és buták. Túl sok sugárzás került a DNS-ükbe.

– Jevgenyij Grigorovics.

A VTO Luna ügyvezetője hatalmas, hosszú hajú, nagy szakállú férfi, a ruhája, az ápoltsága kifogástalan. Szun úrnőnek különösen az ingje damasztanyaga nyeri el a tetszését. Kezében kellemes vodkával teli pohár. De az a kéz remeg. Szun úrnő forrásai azt suttogják, idült alkoholproblémája van, és hogy a VTO vezetése átkerült egy ifjabb, keményebb nemzedékhez. Átkerült, átvették.

– Szun úrnő. Őszinte részvétem.

– Köszönöm. Úgy tűnik, ez a tragédia egyetlen házat sem hagyott érintetlenül.

– Mindannyian viseljük a veszteségeink terhét, Szun úrnő.

Jade Szun egy egész élet munkája volt: gondos mesterkedés és befolyásolás évtizedeit tette tönkre az izzó nap egyetlen csöppje. Jade volt a kifent fegyver: Amanda soha nem rendelkezett nővére élességével, finomságával, türelmével. Lucas Corta minden téren lekörözte Amanda Szunt. Rafához kellett volna hozzáadnia Amandát, még akár harmadik okóként is, azonban a három fenséges személy ragaszkodott a véleményükhöz, hogy egy napon Lucas Corta vezeti majd a Corta Héliót.

– Nehéz idők ezek, Jevgenyij.

Jevgenyij Grigorovics Voroncov felismeri, amikor elbocsátják.

Most Lousika Aszamóa következik: Claude Montanába öltözve elegáns és halálos. Szun úrnő számára megfejthetetlen az AKA belpolitikája, de azt tudja, hogy jelenleg Lousika a kotoko omahenéje. A kotoko valamiféle igazgatótanácsot jelent, a poszt vándorol, és a tagok folyamatosan jönnek és mennek. Félelmetesen bonyolultnak és hatástalannak tűnik ez a számára. Az Aszamóák megőrzik mindenki titkait. Szun úrnőnek elegendő ennyit tudnia.

– Ja doku nana. – A famulusa arról tájékoztatja, hogy ez az omahene elvárt megszólítása.

– Szun úrnő.

Családokról, gyerekekről, unokákról beszélgetnek, és arról, hogy a Hold hatására minden egyes nemzedék furcsább lesz az előzőnél.

– A lányod Twében van – mondja Szun úrnő.

– Luna. Igen. A madrinhájával.

– Ezt a Corta-hagyományt soha nem tudtam megérteni, hát még azt, hogy miért hozod át egy az egyben Twébe. Bocsáss meg, öregasszony vagyok, és ezért kereken elmondom, amit gondolok.

– Ezt szokta meg.

– Gondolom. Belátom, hogy a gyermekgondozási feladatok kiszervezése nagyon hasznos olyankor, amikor annyit vagy távol Twétől, amennyit az Arany Zsámoly elfoglalása óta kénytelen vagy. Mondd csak, milyen érzés? Te fogansz meg a gyerekkel, egy másik nő hordja ki, szüli meg és táplálja.

Szun úrnő látja a bosszúságot Lousika Aszamóa tökéletesen rendezett, tökéletesen sminkelt arcán, és örömét leli abban a kis csöppnyi vérben, amit így sikerült fakasztania. Az Aszamóák titkokat őriznek, én pedig kiderítem őket. Egy nap, amikor szükség lesz rá – meglehet, soha nem jön el ez a nap –, éket ver ebbe a parányi sebbe, és arra használja, hogy darabokra hasítsa Lousika Aszamóát.

Bryce Mackenzie terének peremére kormányozta Lousikát, és most könnyedén átvált egy másik közösségi keringési pályára. Szun úrnő már évek óta nem tartózkodott Bryce Mackenzie-vel egy légtérben, és alig képes visszatartani az undorát. Egy iszonyat ez az ember. Egy ocsmányság. Csak úgy képes elviselni a közelségét, hogy arra gondol, a mérete valamiféle torz testművészet. Ma csak két örömfiúja van vele. Nagyon jól ápolt srácok. A magasabbik mostanra minden bizonnyal túlságosan idős.

– Bryce. – Kezét a férfiéra helyezi. Kifejezetten örül, hogy kesztyűt visel. – Szóhoz sem jutok. Egyszerűen nincsenek szavak erre. Rettentő, rettentő veszteség.

– Ahogy neked is.

– Köszönöm. Még mindig alig hiszem el, hogy ott voltam… Hogy mind a ketten ott voltunk. Ez tragédia… Kegyetlen rémtett. Nem magától történt. Nincsenek véletlen balesetek.

– A mérnökeink már nyomoznak. Nehéz kézzelfogható bizonyítékokat találni, és a VTO szeretné minél hamarabb újra megnyitni az egyenlítői egyest.

– De a Mackenzie Művek megy tovább. Mindig is ezt tette. Az apád meg én, mi voltunk az elsők. Legalább ott van a héliumüzlet. Távol álljon tőlem, hogy megmondjam egy férfinak, hogyan intézze az ügyeit, de van úgy, hogy egy gyors, határozott bejelentés lecsillapítja a nyugtalan piacot. Amíg nem hozzák nyilvánosságra az apád végakaratát.

– A Mackenziek dolga a Mackenzie-kre tartozik, Szun úrnő.

– Hogyne, Bryce. De a családjaink közötti, régóta meglévő jó viszony alapján azt mondom, ne idegenkedj az Örök Fény Palotájától.

– Az Örök Fény Palotája. Oda vitted Dariust?

– Igen, és ott is marad – feleli Szun úrnő. – Nem vagyok hajlandó engedni, hogy a kis kölykeid között végezze.

Bryce örökbefogadottjai kényelmetlenül álldogálnak egyik lábukról a másikra. Társasági mosolyuk kényszeredetté válik.

– Egy Mackenzie, Szun úrnő.

– Darius mindenekelőtt Szun és mindig az is marad. De talán szívesen felajánlanánk némi viszonzást.

Bryce biccent – éppen csak meghajlásnak nevezhető a mozdulat –, és Szun úrnő megy tovább, utolsó áldozatához. Duncan Mackenzie az erkélyen támaszkodik a korlátnak, Vörös Kutya koktélja ott egyensúlyoz mellette. Dél Királynőjének tornyait lobogók és színek, zászlók, léggömbök és mitológiai lények díszítik: a csungcsiu ünnepének előkészületei. A zuhatag zűrzavarában Szun úrnő egészen megfeledkezett róla. Az Örök Fény Palotájában lézerek versengenek majd a hagyományos holdsütemény-ünnepség jégfaragó versenyén.

– Mindig is irigyeltem Kingscourtot – szólal meg Szun úrnő. – Engedtük, hogy apádé legyen a központi hely. Keményebben kellett volna küzdenem érte.

– Tisztelettel, Szun úrnő, amije csak volt az apámnak, mindent úgy vett el.

Emlékszik még, amikor Robert Mackenzie ott állt, azon a kőpadlón, és kijelentette, hogy itt lesz a központja. Még le se zárták a lávakamrát a légkör megteremtésére, amikor már behozta a tervezőket, és nekilátott felépíteni Kingscourt első szintjeit. Dél Királynője logikus hely volt arra, hogy gyökeret eresszenek a Holdon – öt kilométer hosszú és három kilométer magas lávakamra a Shackleton-kráter jégtömbje közelében –, azonban a Mackenziek hamar elköltöztek, előbb Hadleybe, ahol megépítették az első kohójukat, aztán jött Olvasztó eszelős becsvágyról árulkodó terve, ahogy örökké róná köreit a Nap pörölye alatt. Kingscourt maradt a Mackenziek méhe, ahol megszülettek és felnőttek a gyerekek, ahol megtervezték a dinasztiákat. Szun úrnő végignézte, ahogy az évtizedek alatt annyira megnő, hogy eléri a mennyezetet, és most úgy állt ott, mintha valami erdőség központi gerince, oszlopok katedrálisa lenne.

– Sajnálom, Duncan.

Duncan Mackenzie a szokásos szürkéjét viseli, és szürke a famulusa, Esperance is, azonban Szun úrnő szemében nem is annyira árnyalatnak, mint inkább a férfi belő megkeményedésének tűnik, ahogy a szín kifakul a lelkéből.

– Robert Mackenzie – leteszi a koktélját. – Ezt a húgyot nem tudom az apám tiszteletére emelni.

A famulusán át Szun úrnő odahív egy testőrt. A fiatal nő elővesz két gyűszűnyi poharat. Az úrnő előhúzza erszényéből a laposüveget.

– Azt hiszem, ez méltó hozzá.

Párás poharakkal koccintanak, és lehajtják a gint.

– Látom, hogy a Mackenzie Művek még a csapás közepette is a megszokott módon működik. Apád büszke lenne rátok. Bryce kiegyensúlyozza a földi hélium-3-piacok áringadozását. Nagyon okos lépés. Időbe telik még, mire a ritkaföldfémrészleg újra termelőképessé válik. Ügyes, hogy a héliumból csináltok pénzt.

– Bryce mindig is öntevékeny pénzügyi vezető volt – válaszolja Duncan. Szun úrnő újratölti a poharakat.

– Erős kézzel kell fogni a kormányt. Bárkinek a keze is az. A földiek már csak ilyenek. Azt hiszik, egy csomó anarchista, bűnöző és szociopata söpredék van itt. A piacok rettenetesen gyűlölik a bizonytalanságot. És az öröklés nincs biztosítva. Túlságosan is jól tudjuk, mennyire lassan őrölnek a holdi jog kerekei.

Átadja a férfinak a második pohárnyi tiszta gint.

– Én vagyok a Mackenzie Művek örököse.

– Hát persze. Ez nem is kérdés. – Szun úrnő felemeli a poharát. – A kérdés az, ki irányít, Duncan? Te, vagy a testvéred?

***

Szun úrnő köre során visszaér a fogadás sűrűjébe. Itt egy üdvözlés, ott egy dicséret, egy fintor vagy egy sóhaj. Megfelelő idő után odakavarodik Szun Csejüan mellé.

– Megfelelt, najnaj?

– Dehogyis. Ez a hely csak úgy bűzlik a laovajoktól.

– Csapnivalók az italok.

– Szánalmas. – Szun úrnő a szuncéjéhez hajol. –

Szétlocsoltam a benzint. Most rajtad a sor, hogy begyújtsd.

***

A kingscourti Mackenziek ebben a szalonban tartják majd a tort. Ajándékokkal teli papírmasé figurák lógnak a mennyezetről. Már üzemel a bár. Itt van a zenekar színpada. Néhány nap múlva csungcsiu lesz, és gömbszoknyás lányok, válltöméses fiúk, ízléses hosszú szoknyás ruhát viselő aszexuálisok isznak, táncolnak, drogoznak, randiznak ebben a helyiségben. A következő néhány napban a Hold minden tájáról érkeznek majd a Mackenziek, leróják a kegyeletüket és eljönnek a bárba. Rövid az emlékezet. A holtak maguk alá temetik a holtakat.

Bryce Mackenzie most terveket kovácsol. Magához hívatta a Mackenzie Művek négy ügyvezetőjét. Van hatalmuk, tapasztalatuk és befolyásuk is. Mind férfiak. Húsz szinttel lejjebb Robert Mackenzie emlékművében épp a kegyelet és a képmutatás utolsó sora tekereg végig.

– Azért vagytok itt, mert ismerlek titeket és megbízom bennetek – kezdi Bryce Mackenzie. – Erős ajánlataim vannak az L5-ön lévő hélium-3-tartalékainkra.

Biztos helyen, az L5 librációs ponton halmozott föl készletet biztosítékul az ármozgás ellen.

– Mennyire? – kérdezi Alfonso Pereztrejo, a Mackenzie Hélium pénzügyi igazgatója.

– Az egészre.

– Az leviszi az árat – figyelmezteti Alfonso.

– Ebben reménykedem – feleli Bryce Mackenzie. – Nem akarom, hogy a földi hélium-3-kitermelés hasznot hozzon. A jelenlegi helyzetben képtelenek lennénk kezelni a versenytársakat. A kitermelés még mindig csak harmincszázalékos.

– A Fecunditatis, a Crisium és a Mare Anguis továbbra sem termel – mondja Jaime HernandezMackenzie. Ő a Mackenzie Művek bányászati tevékenységért felelős igazgatója: veterán holdszámos, a tüdeje félig kővé vált már az évtizedeken át nyelt portól. Ritkaföldfémek, hélium, szerves anyagok, víz – kezébe kapja a Holdat, és nyereséget facsar ki belőle.

– A Corta Hélio egykori központja. Szabotázsra utaló nyomokat találtunk. Azok a brazilok rendesen haragtartók.

– Akkor egy megszelídített João de Deust akarok látni. Kerül, amibe kerül. Azt akarom, hogy az MF két holdnap alatt újra teljes erővel termeljen.

– MF? – néz rá Rowan Solveig-Mackenzie. Ő a Mackenzie Művek vezető elemzője: fiatal, okos és becsvágyó – a kapitalista erények megtestesülése.

– Apám halott – mondja Bryce Mackenzie. – A Mackenzie Művek… az a Mackenzie Művek, amit apám épített föl, amit ismert… halott. A családi vállalat kora lejárt. A fémeknek vége. Mostantól héliumvállalat vagyunk.

– Ezek szerint lezárult az öröklés – jelenti ki szárazon Solveig-Mackenzie.

– Ha az ügyvédekre várunk, akkor ez a vállalat megbaszhatja – közli Bryce.

– Tisztelettel szeretném megjegyezni, ha nincs lezárva az öröklés, nem tudunk visszafinanszírozni – jegyzi meg Dembo Amaecsi. Ő a vállalati biztonsági szolgálat vezetője: csöndes, ez idáig meg se szólalt. – Nincs felhatalmazás a szerződéskötésekre.

– Van tőkém – mondja Bryce. – Szun Csejüan már beszélt velem.

– Külső forrás – mondja Jaime.

– Bryce, az apád soha… – kezdi Dembo.

– Legkevésbé a Szunoktól – teszi hozzá Rowan.

– Bassza meg az apám! – fakad ki Bryce. Remeg a csalódott szenvedélytől. – MF. Mackenzie Fúzió. Benne vagytok, vagy sem?

– Mielőtt még szerződéseket fogalmazunk – mondja Dembo –, információim vannak a tükrök meghibásodásáról.

Senkinek nem kerüli el a figyelmét, mennyire megnyomja a „meghibásodás” szót.

– Feltörték a rendszerüket – közli Dembo.

– Nyilvánvalóan – válaszolja Bryce.

– Nagyon ügyes kis program volt. Beleolvadt az operációs rendszerünkbe, álcázta magát a biztonsági rendszereink elől, és frissült, amikor mi is frissítettünk.

– És még te akarsz egy ágyba bújni a Szunokkal? – ordítja Jaime Bryce-nak. – Ez messziről bűzlik a Dajjangtól.

– Van benne valami szokatlan – jegyzi meg Dembo. – Régóta ott volt már. Ott gubbasztott. Várakozott.

– Mióta? – kérdezi Bryce Mackenzie.

– Harminc, harmincöt éve.

– Kelet-Procellarum – suttogja Bryce.

Nyolcéves volt, amikor a Corták lecsaptak Olvasztóra. Duncan Hadley hevében és csúfságában, Bryce Kingscourt ármánykodásában és politikai játszmáiban nőtt föl. Robert Mackenzie álláspontja az volt, hogy külön-külön tartja az örökösöket. Így semmiféle katasztrófa nem fejezheti le a Mackenzie Műveket. Alyssa, az anyja azt mondta egy nap: „Készen van. Új otthonba költözünk.” Hosszú ideig tartott a vonatút Királynőből, Meridiánból még tovább, de amikor az anyja a sínautó ablakához hívta, megpillantotta a láthatáron az izzó csillagot, és olyan érzelmek öntötték el, amik azelőtt soha. Áhítat és félelem. A családja – az apja – képes volt leakasztani egy csillagot az égről és hozzáláncolni a Holdhoz. Egy nyolcéves elképzelni sem tud ekkora hatalmat. Csak bámult fölfelé, az elkapott nappal teli tükrök soraira. Minden új, nyomtatómeleg, műanyag-és szervesanyag-szagú. Újkocsi-szag, egy egész városnyi. Itt élek majd, a világegyetem legnagyobb gépezetében.

Aztán lecsaptak a Corták, előtte és mögötte is átvágták a sínt. Bryce látta, ahogy a nap lenyugszik az örök fény olvasztóján, és két új érzelmet tapasztalt meg: a sértettséget és a megaláztatást. A Corták meggyalázták a hátuk mögött lévő tisztaságot és szépséget. Ekkora hatalmat és csodát soha nem lettek volna képesek elérni, ezért kicsinyességükben és irigységünkben lesújtottak rájuk. A fivérével ellentétben Bryce soha nem ismert olyan világot, amelyik mentes lett volna a Corták árnyékától. A fivérével ellentétben Bryce félszeg, diszpraxiás és összehangolatlan mozgású fiú volt, rossz mindazokban a sportokban, amelyekért apja és a nagybátyjai rajongtak, azonban Kingscourt egyre növekvő tornyában töltött kora gyerekkorától fogva érdeklődéssel fordult a családi üzlet felé. Hétéves korára tisztában volt a ritkaföldfémek kitermelése, finomítása és eladása alapelveivel. Olvasztó a teste kiterjesztése volt, egy harmadik kéz. Testi fájdalmat érzett a megszégyenítése miatt.

Harmincöt éven át lapult a program Olvasztó MI-jében: növekedett, alkalmazkodott, kibővült.

– Az első eredmények alapján távolról hozták működésbe – mondja Dembo.

– Egy Corta – közli Bryce Mackenzie. – A legutolsó gyerekig ki kellett volna irtanunk őket.

– Üzletemberek vagyunk, nem pengék – jelenti ki Rowan. – A Corták három gyerekből, egy úgynevezett vérfarkasból, meg egy erejét vesztett ügyvédből állnak. Hát akkor, a Corták megsemmisítik az otthonunkat. Mi valami jobbat teszünk ennél: elvesszük a gépeiket, a piacaikat, a városukat, az embereiket, mindent, amijük csak volt, és amit kedvesnek tartottak, és öt év múlva senki nem emlékszik majd a Corta névre. Emlékszel rá, mit mondogatott az apád, Bryce? „A monopóliumok rettenetes dolgok.”

– „Egészen addig, amíg neked is nincs egy” – folytatja Bryce.

***

Robson sikoltva ébred. Az arca, van valami az arcán, képtelen fölemelni a kezét, hogy ellökje magától. Nehéz, merev felszínek körülötte mindenhol. És a kopp-koppkopogtatás, kopp-kopp-kopogtatás. Halott, és egy silóban van. Várja, hogy újrafeldolgozzák. A kopp-kopp-kopogtatás a zabbálún, amint az urnáját görgetik végig a folyosó padlólapjain. Minden használhatót kivágnak majd a késeikkel – aztán a robotok felakasztják az aszalóba, és a legutolsó csepp vizet is kinyerik belőle, hogy felszívják a szájtölcsérükkel. Aztán fogják a megmaradt bőrlebernyeget és bedobják a darálóba. Ő pedig se mozogni, se szólni, se tenni nem tud, hogy megállítsa őket.

– Robson.

Fény. Pislog. Már tudja, hol van: a VTO Lansberg egyik hálótermének alvókapszulájában.

– Robson. – Arc a fényben. Hoang. – Minden rendben, Robson. Én vagyok az. Tudsz mozogni? Mozognod kell.

Megmarkolja a fogantyúkat, és kilendül a helyéről. A hálóterem kapszulákból, létrákból és kábelekből álló rácsozat – csupa testmeleg ágy és testszagú hálófülke.

– Mennyi az idő? – A rémálmok nehezen engedik, nem fog az agya.

– Hajnali négy. Nem érdekes. Robson, mennünk kell.

– Mi?

– Mennünk kell. Bryce úgy véli, hogy a tieid pusztították el Olvasztót.

– Hogy mit csináltak az enyéim?

Hoang a kapszulában kotorászik és elővesz egy gyűrött ruhacsomót a hálóból; Robson Marco Carlotta öltönyét.

– Öltözz föl. Feltörték a napkohók rendszerét. Corta Hélio-programnak néz ki.

Robson felveszi az öltönyt. Majdnem ugyanolyan rossz a szaga, mint neki magának. Visszabújik a kapszulába, és a szívéhez legközelebbi zsebbe csúsztatja a fél kártyapaklit.

– Cortaprogram?

– Nincs idő. – Hoang mutatóujját a homlokához emeli. Famulusokat ki. – Gyere!

A lansbergi állomáson tülekednek az emberek és a csomagok. Meridiánból, Királynőből és a Szent Olgában található nagy VTO rendező pályaudvarból való pályacsapatok cserélnek helyet a szerelvényeken a zuhatag túlélőivel.

– Meridiánban foglaltam neked helyet, de ott nem szállsz le – terelgeti Hoang a zsilipek felé. – Sömmerlingnél szállsz le majd. Egy VTO-hely, mint amilyen ez is. Találkozol majd ott valakivel.

– Miért nem Meridiánban?

– Mert Bryce pengéi ott várakoznak minden egyes vonatnál.

Robson megtorpan.

– Bryce nem ölhet meg. Mackenzie vagyok.

– Bryce számára te vagy a legközelebbi Corta. És nem öl meg. Addig nem, amíg nem lelte örömét. Jóval előtte meg akarnál már halni. Gyere velem. – Hoang a kezét nyújtja. VTO sínkirálynők húznak el mellettük: fetöltőjük nehéz hátizsákjukban, sisakjukat hónuk alatt hozzák.

– Amikor legutoljára Bryce elől menekültem…

Nem látta meghalni az anyját. „Ne nézz vissza! – mondta. – Bármi történik, ne nézz vissza!” Jó fiú volt, így nem látta a botot, a térdinakat átvágó pengéket, a sisak vizorán vinnyogva áttörő fúrószárakat. Lődd ki, Cameny! Vidd el innen! Ezek voltak az utolsó szavai. De még akkor se nézett vissza. Lezárt a BALTRAN-kapszula, ő belekapaszkodott a biztonsági övbe, aztán a gyorsulás az összes csepp vért kipréselte a testéből. Elájult. Szabadesés. Émelygéssel küzdött. Ha valaki szabadesésben belehány a sisakjába, annak vége. A lassulás épp ugyanolyan kegyetlen, akár a kilövés. És aztán az egész megismétlődik. És újra. És újra. Hálás a sokkért, a fájdalomért, a rosszullétért és a kordában tartásához szükséges fegyelemért, mert ezek fedték el az igazságot, hogy meghalt. A mamája meghalt.

– Maradj mellettem, Robson! – Hoang beleveti magát a beszállózsilipekből kilépők tömegébe, utat tör. A tömeg zsivajában alig hallható bejelentés: valami harminchét. Minden megállónál. Minden megállónál.

– Mi lesz veled? – kérdezi Robson.

– Egy későbbi vonattal megyek.

Hoang magához szorítja Robsont, ölelésébe az egész ég is beleférne. Egymáshoz szorítják az arcukat.

– Te sírsz – állapítja meg a fiú.

– Igen. Mindig szerettelek, Robson Corta.

Aztán Hoang belöki a zsilipbe.

– Kivel találkozom? – kiáltja még vissza Robson, ahogy a zsilip a vonathoz engedi.

– A nagybátyáddal! – kiáltja Hoang. – A farkassal!

3. 2103. KOS–2105. IKREK

A takarítóbot a legkülső, a földi nehézkedésével megegyező folyosón talált rá, ott esett össze, három méterre a liftajótól.

– Még öt perc és a saját teste súlya fojtotta volna meg – mondta dr. Volikova, ahogy felkísérte Lucas Corta mentőágyát a feles nehézkedésű közbülső gyűrűn egészen a holdi szintekig.

– Meg kellett tapasztalnom.

– És milyen érzés volt?

Mintha minden izma gyenge lenne és elolvadna. Minden

egyes ízületet darált üveggel tömtek ki. Minden egyes csontja veleje helyét olvadt ólom töltötte ki. Minden egyes lélegzet vas a kővé vált tüdőben. Minden egyes szívdobbanás izzik. A lift a fájdalom kútjába vitte le. Alig volt képes felemelni a kezét a korlátról. Az ajtók az egy gés gyűrű szelíd ívére nyíltak. A gyötrelem lankája. Ki kellett lépnie. A második lépésnél érezte, ahogy fordul a csípője. Az ötödiknél megbicsaklott a térde, nem tudta tovább állva tartani. A centrifugális nehézkedés a kerékhez szögezte és lélegzetről lélegzetre törte össze. A nehézkedés kíméletlen tanár. A nehézkedés soha nem gyengül, soha nem adja föl, soha nem enged. Megpróbálta feltolni magát a padlóról. Érezte, ahogy a vér meggyűlik a kezében, az arcában, megduzzad tőle az arca ott, ahol a padlóhoz nyomódott.

– Elméletekről már beszéltünk – felelte Lucas Corta, ahogy a mentőágya bedokkolt az MI-hez. Kinyúltak a diagnosztikai karok. – Beszéljünk most gyakorlatias dolgokról. Én egy gyakorlati ember vagyok. Azt mondta, tizennégy hónapba telne felkészülni a földi körülményekre. Tizennégy hónap múlva egy siklóval lemegyek a Földre. Már van foglalt helyem. Tizennégy hónap múlva ott leszek, azon a hajón, doktornő, akár jön, akár nem.

– Ne zsaroljon, Lucas.

A keresztnevén szólította. Kis győzelem.

– Már megtettem, doktornő. A VTO első számú szakértője a mikrogravitációs gyógyítás területén. Ha azt mondja, elméletileg lehetséges, akkor az testileg is lehetséges, Galina Ivanovna.

Abban a pillanatban megjegyezte az orvosnő keresztnevét és patronimikonját, amikor, még az ágya tövében, bemutatkozott.

– És ne hízelegjen. Fiziológiai szinten vagy ezer módon különbözik a földi emberektől. Gyakorlatilag egy űrlény.

– Három hónapra van szükségem a Földön. Négy még jobb lenne. Adjon edzésprogramot, és vallásos buzgalommal követem. Mennem kell, Galina Ivanovna. Miért akarna bárki is segíteni nekem visszaszerezni a cégemet, ha nem állok készen áldozatokat hozni?

– Bármivel is próbálkozott eddig, soha semmi nem volt ennyire nehéz.

Nehezebb, mint hogy a testvéreim halottak, a városom leégett, a családom darabokra hullott? – gondolta Lucas Corta.

– Nem tudom megígérni, hogy sikerül – tette hozzá dr. Volikova.

– Azt nem is kérem. Ez az én felelősségem. Segít, Galina Ivanovna?

– Igen.

A diagnosztikai karok Lucas nyaka és karja felé nyúltak. Lassan emelte ólomból való kezét, hogy eltolja magától, de a manipulátorok fürgék voltak, az injekciók okozta fájdalom pedig éles és tiszta.

– Ez mi volt?

– Újabb visszaélés a szakmám lehetőségeivel. – Dr. Volikova Lucas élettani adatait nézte a lencséjén. – Valami, amitől üzemelni tud. Találkozója van.

Lucas erein keresztül fény égett végig az agyába. Úgy ült föl az ágyban, mintha villamos töltést kapott volna. Talpa a padlón csattant. Nem volt fájdalom. Egyáltalán semmi fájdalom.

– Öltönyt kell nyomtatni – jelentette ki.

– Megfelelő ez az öltözet – felelte dr. Volikova.

– Rövidnadrág és póló – állapította meg fásult megvetéssel.

– Elegánsabb lesz, mint a vendéglátója. Valerij Voroncovnak egyedi felfogása van a divatról.

***

„Erre szüksége lesz – mondta a liftszemélyzet. – Gyakorolni. Nem olyan egyszerű, mint amilyennek tűnik.”

Lucas Corta felvette a hálós lábbelit és kesztyűt. A levegőben lépdelt, azt taposta. Voroncovok. Mindig megvetően mosolyognak a világokon csapdában lévő emberek hozzá nem értésén és tehetetlenségén. Lucasnak elege volt már abból, hogy ő a hozzá nem értő. Elrugaszkodott a lifttől a középpontba. Még a holdi lábizmok is túlságosan erősek a mag töredéknehézkedéséhez. Széttárta a karját, levegőt fogott a feszülő hálóba, repülésével ellentétes irányba evezett. Megfeszítette a lábujjait, és fékként tárta szét az uszonyát. Ez könnyű volt. Szellemi munka. Megállt a henger közepén: a hajó forgásának tengelyében. Zéró gé. Lucas lassan pörgött: egy emberi csillag.

Rúgta-tolta a levegőt. Nem moccant. Egész testében megvonaglott, mintha csupán a görcs erejével kiszabadulhatna ebből a gravitációs csapdából. A liftajtó felől nevetés ütötte meg a fülét. Újra megvonaglott. Semmi. A távolabbi zsilip irányából fluoreszkáló ruhát viselő karcsú és ruganyos alakok siklottak könnyed magabiztossággal felé. Két fiatal nő testhezálló kezeslábasban, gondosan hálóba fogott hajjal. Közrefogták Lucast, és majdnem minden átmenet nélkül megálltak.

– Szüksége van segítségre, senhor Corta?

– Megoldom.

– Fogja meg a kötelet, senhor Corta.

A rózsaszín kezeslábasos a szerszámosövéhez erősítette a kötelet, és alábukva eltűnt onnan. Ahogy a szál megfeszült, kis híján kicsúszott Lucas kezéből. Mozgott. Repült. A hajában, az arcán érezte a légmozgást. Nagyon izgalmas volt. Melléúszott a másik hajóinas. Észrevette a lány övén a porszívót.

A Valerij Voroncov magánkabinjára nyíló zsilipben megköszönte a fiatal nőknek a remek utat.

– Ügyeljen az ágakra! – szólt az egyetlen tanácsuk.

Valerij Voroncov fogadóhelyisége a Szent Péter és Pál szívében egy henger alakú erdő volt. Lucas gallyakból és levelekből álló alagútban lebegett odabenn. Az ágak annyira sűrűn nőttek egymás mellett, hogy nem látta tőlük a falakat. Odalenn létezniük kell törzseknek, gyökereknek, a szabadesésben lévő erdőséget fenntartó aeroponikának. A pára, a növekedés és rothadás szaga ismerős volt a számára

– ez volt Twé meghitt parfümillata –, azonban olyan új jegyek is jelen voltak, amiket személyes ízlésére készített gineiből ismert: boróka, fenyő, virágok és gyógynövények. Mélyen a gyökerek közül érkező fény világította meg az egészet, azonban magukat a fákat biolámpák ezrei díszítették. Csillagok fölötte, csillagok kétoldalt, csillagok alatta. Beletelt néhány másodpercbe, mire Lucas hozzászokott az esti szürkülethez, majd meglátta, hogy a levélsátrat hullámokká és csigavonalakká, tornyokká és dombokká formálták. Fából készült látkép. Itt-ott magányos ágak emelkedtek formára futtatva, göcsörtösen a műkertészet fölé, a gondosan nyírt levélhalom felajánlott áldozatként mutatott rajtuk. Amikor Lucas szeme teljesen hozzászokott a fényhez, egy alakot vett észre a szabadeséses erdő közepén. A levelek félig-meddig elrejtették, éppen csak meg lehetett pillantani, ahogy lassan, kimérten mozog.

Kötél húzódott végig a henger közepén. Lucas az alak felé húzta magát. Egy ember… Nem, ébredt rá, ahogy közelebb ért: valami, ami olyan, akár egy ember. Ami egykor ember volt. A hátát mutatta Lucasnak, a kezében lévő ollóval épp szorgosan munkálkodott a lombkoronán, csipegette, nyisszantgatta, formázta. Tűlevelű fák nyesedékéből álló aura vette körül. Lucas a gyanta és a levél szaga közepette új keletű bűzöket érzett: vizeletet. Gombás fertőzéseket.

– Valerij Grigorovics.

Az emberforma lény megfordult, hogy szembenézzen azzal, ami megzavarta. A mikronehézkedésben töltött élet épp olyan határozottan és visszavonhatatlanul formálta a testét, ahogy ő tette az erdejével. Lábai torz, túlfejlett indák

– aszott izmok szalagjai. Mellkasa szélességét és kerületét tekintve hősi méretű, azonban abból, ahogy kitöltötte a kompressziós felsőt, Lucas láthatta, nincs benne erő. Bordák feszülnek a szoros anyaghoz. A mellcsont éles, akár valami penge. Karja hosszú, drótszerű inakkal. A feje óriási: bőrből készült lufira feszített emberi arc. A koponya tövében növő ezüstfehér haj csomói csak kihangsúlyozták a méretét. Kettős cső húzódott a nyakszirtjéből egy szabadon lebegő pumpáig. Egy másik csőpár indult a bal oldalából a súlytalanságban forgó, teli kolosztómiás zsákok csoportjához.

Ezt műveli fél évszázadnyi mikrogravitáció az emberi testtel.

– Lucas Corta.

– Megtiszteltetés találkozni önnel.

– Igazán? Igazán? – Valerij Voroncov levette a porszívót a szerszámosövéről, és évtizedes könnyedséggel összegyűjtötte a lebegő fanyesedéket. – Még soha nem találkoztam egy másik sárkánnyal. Tudta?

– Nem vagyok többé sárkány.

– Hallottam róla. Természetesen nevetséges. Ez a génekben van. Újdonság ez. És magának is.

– Valerij Grigorovics, meg kell kérdeznem…

– Jaj, hagyja már a szörnyű kérdéseit. Tudom, mit akar. Meglátjuk, vajon a világegyetem engedi-e. De hát épp erről van szó, nem? Mindig a világegyetemnek teszünk fel kérdéseket. Lucas Corta, látott már valaha ilyesmit?

Valerij Voroncov a csillagfényes erdő felé intett az ollójával.

– Azt hiszem, még senki nem látott ilyesmit.

– Nem is. Tudja, mi ez? Ez egy kérdés, amit én tettem fel a világegyetemnek. Hogyan nőhet az erdő az égben? Ezt a kérdést érdemes feltenni. És íme, a válasz. Soha nem hagyja abba a növekedést, soha nem hagyja abba a változást. Folyamatosan dolgozom rajta: az akaratomhoz alakítom. Lassú szobrászat. Túlél engem. Örülök neki. Az ember annyira el van foglalva magával. Azt hiszi, ő a mértéke mindennek. Az idő elvesz mindent, ami vagyunk, amink van, mindent, amit csak építünk. Jó a saját életünkön túli dolgokon gondolkodni. Lehet, hogy az erdőm egymillió, vagy akár egymilliárd évig is fennmarad. Lehet, hogy tűzben pusztul el majd, amikor a Nap kiég. Amikor meghalok, az alkotóelemeim gyökerekbe, ágakba és levelekbe kerülnek. Eggyé válok ezzel. Ez megnyugtat.

Voroncov leakasztotta a porszívó zsákját, és útnak indította a henger másik végébe. Egy zabbálún bot csapott ki a lombok közül, hogy összeszedje és a zsilip felé terelje a szemetet.

– Édesanyám a Pillanat Urainak Rendjét támogatta – mondta Lucas. – A rend küldetése évtizedekben, sőt évszázadokban mérhető.

– Tisztában vagyok a rend munkájával. Maga nem hisz benne, Lucas Corta?

– A természetfölötti beavatkozás is a hitük részét képezi. Ebben lehetetlenség hinnem.

– Hm. Úgy hallom, a Földre akar menni. Ez vágy és nem kérdés. A világegyetem nem tartozik nekünk a vágyainkkal, de egy jó kérdésre megfelelhet. Mi a maga kérdése?

– Hogyan szerezhetem vissza, amit elloptak a családomtól?

– Hm. – Voroncov letörte egy ág hegyét, megszagolta és Lucas felé nyújtotta. – Mit gondol erről? Valódi boróka. Eddig csak szintetikussal volt dolga. Tudom, mire képesek azok az Aszamóák. Játszadoznak a DNS-sel. Géneket cserélgetnek ide-oda. Gyerekes dolog. Én környezetet teremtek, és hagyom az életet, hogy választ adjon rá. Valódi borókát növesztek a lehető legmesterségesebb környezetben, amit ember csak teremtett. Nem-nem-nem, Lucas Corta, ez a kérdés egyáltalán nem felel meg. A valódi kérdés az, hogyan képes egy Holdon született ember eljutni a Földre és ott életben maradni?

– Dr. Volikova edzőtervet készít.

– Már ha nem végez magával a belépés a légkörbe. Ha nem adja föl a szíve az akklimatizációs kamrában. Ha nem hal bele a leégésbe. Ha a milliónyi allergia nem puffasztja fel, mint valami kolosztómiás zsákot. Ha a földi emésztőbaktériumok nem fordítják ki a beleit. Ha a szennyezés nem szakítja szét a kis, puha tüdejét. Ha képes aludni abban a gravitációs kútban, anélkül hogy ne ébredjen föl ötpercenként a légzése kimaradására két rémálom között.

– Ha törődnénk a „ha”-kkal, akkor nem lennénk sárkányok – jegyezte meg Lucas. Közben a két férfi finoman, öntudatlanul egymáshoz igazította testhelyzetét, hogy szembenézhessenek.

– Ahogy mondta, maga már nem sárkány többé. A Földön még annyi se lesz. A Hold nem egy állam. A Hold egy offshore ipari lerakat. Nem lesznek iratai, se szülőhazája, se személyazonossága. Jogi szempontból nem létezik majd. Nem ismeri majd a szabályokat, a szokásokat, a törvényeket. Vannak törvények. Magára is vonatkoznak majd, de semmit nem tud majd arról, hogyan működnek. Olyanok, akár a nehézkedés. Ki van téve nekik. Nem lehet tárgyalni és alkudozni velük. Nem áll hatalmában tárgyalni.

– Senki nem tudja majd, hogy maga kicsoda. Senkit nem érdekel majd, hogy egy Holdról jött ember. Torzszülött, egy tíz napig tartó csoda. Senki nem tiszteli majd. Senki nem veszi komolyan. Senkinek nincs szüksége magától semmire. Senkinek sem kell, amije van. Maga értelmes ember. Mindezt már végiggondolta, még a kapszulában. És mégis itt találom a tervével és a szívességekkel, amiket tőlem kér, és azzal, amivel maga szerint rávehet, hogy megadjam ezeket.

Valerij Voroncov minden egyes ellenérve ujjba, lábba, kézbe és térdbe és vállba vert szög volt. Sanyargatás. Lucas Corta soha nem értette, mi az a bűntudat vagy a lelkiismeret-furdalás. A büszkeség volt az erénye. A büszkeség nekifeszült ezeknek a szögeknek, és leszakította róluk Lucast. A fájdalom semmi volt ahhoz képest, amit elveszített.

– Nem tudok vitatkozni magával, Valerij Grigorovics. Nem tudok mit kínálni és nincs mivel alkudoznom. Szükségem lesz a támogatására, a hajóira, a tömegmozgatójára, és nem vagyok képes mást tenni, csak beszélni.

– A világegyetem tele van beszéddel. Beszéddel meg hidrogénnel.

– Az Aszamóák beltenyésztett szörnyetegeknek gondolják magukat. A Mackenziek házasodnak magukkal a hajózási jogokért, de a DNS-üket kiszerkesztik a gyerekeikből. Az én családom részeges bohócoknak tartotta magukat. A Szunok még csak embernek se nézik a Voroncovokat.

– Nem kell nekünk tisztelet.

– A tisztelettel nem lehet levegőt vásárolni. Ennél valamivel kézzelfoghatóbbat kínálok.

– Van mit kínálnia? Lucas Cortának, aki elveszítette a cégét, a családját, a vagyonát és a nevét?

– Birodalmat.

– Hallgassuk hát meg a beszédét, Lucas Corta!

***

– Végig? – kérdezte dr. Volikova.

– Végig – felelte Lucas. A folyosó szelíd ívben emelkedett fölfelé előtte. A mennyezet alacsonyan húzódott: közeli látóhatár. – Kísérjen el!

Dr. Volikova a karját nyújtotta. Lucas eltolta.

– Még feküdnie kellene, Lucas.

– Kísérjen el.

– Végig.

– Rendszeres ember vagyok. – Még a legbelső gyűrű

holdi nehézkedésénél is úgy érezte, hogy minden egyes lépés szaggató fájdalmat indít benne a bokájától egészen a torkáig. – A képzelőerőm nagyon szegényes. Kell hogy legyen egy tervem. A gyerek sétál, mielőtt fut. Én végigjárom a holdi gyűrűt. Végigfutom a holdi gyűrűt. Végigjárom a közbülső gyűrűt. Végigfutom a közbülső gyűrűt. Végigjárom a földi gyűrűt. Végigfutom a földi gyűrűt.

Mostanra biztos és céltudatos léptekkel haladt. Dr. Volikova épp csak érintésnyi távolságra volt. Észrevette a nő szemének árulkodó rebbenését. Adatokat olvasott éppen a lencséjén.

– Most megfigyel engem, Galina Ivanovna?

– Mindig figyelem, Lucas.

– És?

– Menjen csak.

A férfi lenyelte a kis győzelem fölötti mosolyát.

– Meghallgatta a számokat? – kérdezte.

– Igen.

– Mi a véleménye?

– Finomabb, mint hittem.

– Nem azt mondta, hogy olyan, mint a bevásárlóközpontban szóló zenék. Van még remény.

– Hallom a nosztalgiát, de a saudadét nem egészen értem.

– A saudade több nosztalgiánál. Egyfajta szerelem.

Veszteség és öröm. Erős mélabú és öröm.

– Gondolhattam volna, hogy nagyon is jól érti, mi az, Lucas.

– Érezhetünk saudadét jövőbeli esemény miatt is.

– Soha nem adja föl, igaz?

– Soha, Galina Ivanovna.

Az ízületei bejáratódtak, enyhült a fájdalom, egyre kevésbé érezte a merevséget.

– Megemelkedett a szívritmusa és a vérnyomása. Az ívet rajzoló folyosóra pillantott.

– Ezt befejezem.

– Rendben.

Újabb kis győzelem.

Lucas megállt.

Újra elindult, fölfelé a világ ívén. A tüdeje összeszorult, a lélegzése akadozott, a szíve úgy sajgott, mintha marokra kapta volna valaki. Húsz méter még a gyógyászati központ ajtajáig, tíz méter, öt méter. Fejezd be. Fejezd be!

– Úgy szokás – lihegte. Szavai kurta, elharapott zihálások. Az ajtótoknak támaszkodott, visszanézett, föl a kanyarodó folyosóra. – Amikor. Számlistát adnak. Alig tudott beszélni. Száz méter a saját, születésétől fogva ismert, holdi nehézkedésében, és már kapaszkodott, zihált, sajgott. Mélyebbre hatolt a sérülés, mint hitte.

Tizennégy holdnapnyi intenzív edzés leküzdhetetlen nehézségnek tűnt.

– Hogy másikat adnak. Sajátot. Cserébe.

– A Bill Evanst? – kérdezte dr. Volikova.

– És még, ebben a stílusban. Azt hiszem, modális jazznek hívják. Legyen a tanárom! Vigyen el jazzországba!

Kell valami, ami segít végigcsinálni az edzést.

***

A kapszulájában ébredt, felkapcsolta a lámpát. Nyikorgás és csörömpölés. Rázkódott az alvófülke. Rázkódott a hajó. A fülke megdőlt. Lucas elkapta a kapaszkodókat, és szorosan markolta, míg végül a tenyerébe vájtak a csavarok. A fülke újra megingott. Felkiáltott – úgy érezte, kihullik alóla a világ. Nem volt miben megkapaszkodni. És ez nem világ volt. Ez egy hajó volt, alumíniumból és építkezési szénből készült búgócsiga. Fülkében volt egy kerékben, egy parányi hajóban, a Hold túloldalán is túl.

– Toquinho – suttogta. – Mi történik?

A hajó újra zuhant alatta. Megragadta a szilárd, hasznavehetetlen kapaszkodókat. Az implantátumában szóló hang ismeretlenül, különös akcentussal beszélt. A Szent Péter és Pál túl kicsi volt ahhoz, hogy teljes hálózat üzemeljen rajta.

– Pályamódosító égetések sorozatát hajtom végre. A pályám stabil és tizenegy évre előre számolható. Rendszeresen, nagyjából tízkeringésenként végzett kis módosítások tolják előre ezt a kiszámíthatósági ablakot. Ezek az alkalmak kétszeres találkozásos orbitális pályán, a második perilune körül következnek be. A folyamat teljes mértékben ellenőrzés alatt áll és rutinszerű. Ha szeretnéd, megadhatom a pályaábrázolást.

– Nem lesz rá szükség – mondta Lucas, és a rázkódás, rángatózás, a rettenetes, borzalmas érzés, hogy mindörökké a semmibe zuhan, véget ért. A Szent Péter és Pál a Hold körül keringett, és a Hold a Föld kék ékköve felé hajította.

Toquinho felcsendült. Dr. Volikovától fájlok érkeztek. Lucas megnyitotta. Zene – holdnapokra elég zene. Egy egész utazás.

***

Az első három holdnapban felfedezte a hard bop nyelvét és eszköztárát, személyazonosságát és hangrendszerét, hármashangzatait és plagális zárlatait. Megtanulta hősei nevét. Mingus, Davis, Monk és Blakey: ők voltak az apostolai. Tanulmányozta a kulcsfontosságú felvételeket, az evangéliumait és a cselekedeteket. Megtanulta, hogyan hallja, mit hallgasson és mikor hallgassa. Visszakövette a gyökereit a bebopig, hogy miként lázadt föl az ellen és igyekezett megújítani. Elkalandozott eretnek világokba, ahol a funky jazz és soul jazz közötti különbségtétel, a west coast cool jazz és az east coast hard bop közötti válás egyházszakadás lett a zenei kozmoszban. Ennél rosszabb zene nem létezett edzéshez. Lucas imádta. A gyakorlatokat megvetette – nehezek és unalmasak voltak. Carlinhos az izomláz, a dopamincsúcs és a hormonális stresszoldás igéjét hirdette. Ami az öccsét az érzékelésen túli világba emelte, attól Lucas dühös lett és előtört belőle az üldözési mánia.

Rendszeresen tomboló haraggal jött el az edzőteremből

– másnak elég volt csak ránéznie, és máris a torkának ugrott

–, és sajogva, harapósan, a másnapi gyakorlatoktól rettegve feküdt le. Öt óra. Hat tény küldte vissza a terembe. Art Blakey a lejátszóban. Carlinhos és az endorfinjai halottak. Rafa halott. Ariel bujkál. Lucasinho az AKA védelme alatt van. Boa Vista levegő nélküli rom, és ez a hajó, a Szent Péter és Pál, lopott Corta-féle hélium-3-tartályokat szállít a Föld fúziós reaktoraihoz. Ezért aztán edzett. A hard bop a futógép végtelen gumiszalagján, a súlyok nyomorult ismétlésein, az erősítés méltatlanságain túli hely volt. A hard bop a napok holdnapokká összeálló kettyenésein túli idő volt. Egy év ebből az edzéstervből végeláthatatlan volt – sorozattá kell felszabdalni. Nem edzések, alvások, napok és keringések, hanem tettek sorozatává. Valami megfogalmazódik, elkezdődik, végigmegy, befejeződik. Aztán a következő. És a következő. Kvantálással. Az egy évnél valamivel hosszabb időt nem az egyre nehezebb súlyok, egyre jobban sikerülő személyes próbák, és nem is teste egyre növekvő ereje és kitartása grádiensével, hanem az új zene kvantumaival méri majd. A hard bop után megtanulja majd a modális jazzt, aztán a free jazzen át eljut az afro-kubai és brazil jazzhez, ami aztán a kört bezárva visszavezeti imádott bossa novájához. Amikor legközelebb bossa novát hallgat majd, a lába a földön lesz, a puszta ég alatt. De ez alatt az első néhány keringés alatt a hard bop jelentett magasan lévő és felhőtlen láthatárt, ami messzebb volt és szélesebb is bárminél, amivel a Holdon dolga lehetett.

Fél holdnap után lefutotta a legbelső gyűrűt. Végig. Egy holdnap után végigsétált a közbülső gyűrűn, fél földi gén, háromszoros holdi nehézkedésen. Segítség, támogatás és megállás nélkül sétálta végig, és egy órájába tellett. Két holdnap után végigfutotta a középső gyűrűt. Három holdnap után ott is aludt. Az első éjszaka úgy érezte, sárgaréz démon kuporog a mellkasán, és olvadt ólmot szarik a szívébe és a tüdejébe. Ugyanígy a másodikon, a harmadikon, a negyediken is. Tizenöt éjszaka után végigaludta az egész éjszakát, és csak álmodott arról, hogy egy acéltenger vasjege alá szorult. Ezután minden éjjel háromszoros holdi nehézkedésben aludt.

A második három holdnap alatt megismerkedett a modális jazzel, dr. Volikova szenvedélyével. Ebben a zenében jóval határozottabb lépésekkel haladt – eddigre már volt alkalma egy másik országból pillantást vetni erre a vidékre, tudta, hol húzódnak a határai, hol vannak a folyói. A földrajzi hasonlatok mostanra jelentéssel teltek meg a számára, mert egy időben azzal, hogy áttért a modális jazzre, Lucas figyelme a Föld felé fordult. Egy egész életre elegendő volt ez a téma. Földrajz, földtan és geofizika. Oceanográfia, éghajlatkutatás és a lányuk: meteorológia. Elbűvölték a víz, hőmérséklet, perdület és termodinamika kölcsönhatásai, no meg az ennyire alapvető és egyszerű alkotóelemekből kialakuló szépséges és kaotikus rendszerek. Bőséges, megjósolhatatlan, veszedelmes rendszerek. Imádta olvasni a meteorológiai jelentéseket és figyelni feketén-fehéren megrajzolt előrejelzésüket az előtte lévő bolygó kék szemén. Lucas Corta lelkes Föld-figyelő volt. Figyelte a viharokat és hurrikánokat görögni-forogni az óceánok fölött – a sötétbarna síkságokat zöldre változni, ahogy végigsöpörnek rajtuk az esők, sivatagokat virággal sötétedni, mocsarakat és a deltákat eltűnni a csillámló árvizek alatt. Figyelte, ahogy az évszakok előkúsznak a sarkok felől, mialatt holdnapról holdnapra keringett a bolygó körül. Figyelte, ahogy a hó érkezik, a hó visszahúzódik és a monszun sűrű sötétje végigsöpör a kiszáradt milliókon.

Egy dolgot nem figyelt, és ez a földi találkozás volt, amikor a komp személyszállító kapszulákat cserélt az orbitális pányvával, és teherkapszulákat dobott el irányított vízre szállásra. Kabinjában érezte a kapszulák, a kioldó csatlakozások okozta rázkódást, a bedokkoló szállítókapszulák rándulását, de soha nem csatlakozott a megfigyelőbuborékban tartózkodó nézőkhöz. Nem tiszteli meg a fosztogatást a figyelmével. Egyszer se nézett vissza a Holdra.

A keringéssel töltött év elején dr. Volikovát áthelyezték a Földre, szabadságra, Szentpétervárba. Jevgenyij Csesznokov, egy önhitt harmincas jött helyette, aki sehogy sem értette, Lucas miért utálja. Bizalmaskodóan beszélt, a viselkedése miatt João de Deus bármelyik kávézójában beleállították volna a kést és förtelmes volt a zenei ízlése. A lüktető ütem önmagában nem zene. A dob és a basszus egyszerű. Toquinho a maga korlátozott állapotában is képes volt új ritmust kitalálni. Lucas addigra már hozzászokott famulusa újfajta, telítetlen jellegéhez. Egy hajó, egy hang, egy kezelési felület. Még ha Toquinho úgy is beszélt magáról, mint a Szent Péter és Pál megszemélyesüléséről, tétovázásai, pillanatnyi szünetei miatt az egész nem hangzott annyira mindentudónak. A fénysebességből eredő késedelem miatt nehéz volt valós időben hozzáférni a Föld könyvtáraihoz, azonban a komp rendszerében épp elegendő információ akadt Lucas számára, hogy annak alapján szervezze meg a tanulását. Engedte, hogy a bolygóról szerzett geofizikai és klimatológiai ismeretei elvezessék a geopolitika irányába. A Földön éghajlatváltozás zajlott – a Száhelben és az Amerikai Egyesült Államok nyugati részén évtizedek óta tartó szárazságtól az Északnyugat-Európát sújtó örökös viharokig ez alapozta meg a bolygó politikájának minden részletét. Lucas képtelen volt megérteni, miféle ostobaság miatt élnek olyan világon, ami nincs emberi ellenőrzés alatt.

Megtanulta, milyen ereje van a héliumnak, amiből a családja vagyona létrejött. A tiszta, sugárzás és szénkibocsátás nélküli elektromosság. Szoros ellenőrzés alatt állt. Kevés volt a fúziós reaktor, az is drága. Minden egyes nemzet ádázul őrizte erőműveit: a többi nemzetállammal szemben, a kváziállamok, az aszályok, az elmaradt termések, az éhínségek, a polgárháborúk miatt helyükről elmozduló szabadságharcos seregek és hadurak nem konvencionális erőivel szemben. Az elmúlt ötven évben – olvasta Lucas – egy-egy adott pillanatban több mint kétszáz mikroháborús fészek izzott a Földön. Sokat tanult, hogy megpróbálja megérteni a nemzetállamokat és a rengeteg érdekcsoportot, amelyek kihívást jelentenek számukra. A Hold azáltal maradt fenn, hogy megtagadta a hatalmat a csoportoktól és a klikkektől. Személyek voltak és családok. Az öt sárkány – a négy sárkány, javította ki magát, és a beléhasító fájdalmat az érzelgősség elleni fegyelmezésnek tekintette – családi vállalkozásként működött. A Holdi Fejlesztési Vállalat egy nemzetközi konszern hasznavehetetlen kormányzótanácsa volt – úgy találták ki, hogy örökké összetűzésben legyen önmagával.

Az államok a maguk identitásával, előjogaik és kötelezettségeik gyűjteményeivel meg földrajzi határaikkal, ahol ezeknek az érvényessége megszűnt, önkényesen megszabott és alacsony hatékonyságú szervezeteknek tűntek Lucas Corta számára. Nevetséges volt a gondolat, hogy valaki egy folyó egyik partjához hű legyen, a másik partnak meg ádáz ellensége. Ráadásul ez az egész nem egyetértésben alakult így. Képtelen volt felfogni, hogy az emberek hogyan tűrhetik ezt a fajta tehetetlenséget. A törvény azt állította magáról, hogy mindenkit egyformán védelmez és egyformán elnyom, azonban egyetlen futó pillantás a friss hírekre – Lucas a vallási alapú háborúktól a sztárokkal kapcsolatos pletykákig minden földi esemény mohó fogyasztójává vált időközben – leleplezte ezt az ősrégi hazugságot. A vagyon és a hatalom fényesebb és szebb törvénykezést vásárolt. Ebben nem is különbözött a Holdtól. Ugyan nem volt ügyvéd, de azt felfogta, hogy a holdi jog három lábon áll: a több törvény rossz törvény; minden, beleértve a törvénykezést is, alku tárgya; a Claviusféle bíróságon minden, beleértve magát a Claviusféle bíróságot is, bíróság előtt áll. A földi törvénykezés védte az embereket, de mi védte az embereket a törvénykezéstől? Minden előírás szerint működött. Semmiben nem lehetett alkudni. A kormányok ideológiák és nem bizonyítékok alapján szabtak meg mindenkire kiterjedő szabályokat. Hogyan tervezték ezek a kormányok ellentételezni azokat a polgáraikat, akiket ezek a szabályok hátrányosan érintettek? Talányokban megbújó rejtélyekbe csavart feladványok.

Ilyesmiket kérdezett Lucas dr. Csesznokovtól a menetrend szerinti ellenőrzéseken, ahol az orvos átnézte a rengeteg gyógyászati megfigyelőműszerből érkezett adatokat. Maga szereti a CSZKA Moszkva labdarúgócsapatot és szereti Oroszországot. Melyik az erősebb szeretet ezek közül? Fizeti az adót, de a törvények nem engedik, hogy beleszóljon abba, mire fordítják, arról már nem is beszélve, hogy nem lehetséges visszatartani, amennyiben befolyást akar gyakorolni a kormány tevékenységére. Miért számítana ez jó szerződésnek? Az oktatás, a törvényhozás, a katonaság és a rendfenntartás mind az állam irányítása alatt áll – az egészségügy és a tömegközlekedés nem. Ez hogyan lehet egy kapitalista társadalom számára következetes berendezkedés? Dr. Csesznokov elhallgatott, valahányszor a kormányáról és annak politikájáról tett föl kérdéseket, mintha attól tartana, hogy valaki meghallja, amit mond.

Idővel aztán dr. Csesznokov lement és dr. Volikova visszatért egy újabb körre. Amikor meglátta Lucas Cortát az irodájában, megriadt.

– Igazi vadállat lett magából – mondta. – Egy medve.

Lucas megfeledkezett arról, milyen sokat változott az alatt a két holdnap alatt, amit a nő a Földön töltött. Tíz centiméterrel lett szélesebb. A válla lejtőt rajzolt a nyakáig. Mellkasa két, kemény izomból álló tábla lett, lába csupa dudor és ív. A combjai nem értek össze rendesen. Bicepszén és lábikráján holdi barázdákként dagadtak az erek. Utálta új arcát. Úgy nézett ki tőle, mint valami porevő. Úgy nézett ki tőle, mint valami hülye.

– A gyűlölet és Bill Evans juttatott el idáig – mondta. –

Szeretném végigjárni a harmadik gyűrűt.

– Magával megyek.

– Nem, köszönöm, Galja.

– Akkor figyelem végig.

Új nehézkedés, új zene. A liftben arra utasította Toquinhót, állítson össze free jazzből egy jó áttekintést adó listát. Hangszerek lüktettek a fejében, kürtök, élesen rikoltó, horzsoló kürtök és szaxik, hangjegyek hirtelen rohamai és összecsapásai. Beleszédült az elméje. Akadtak itt kihívások – Ornette Coleman egész triolaviharokat idézett meg, és Lucas érezte, ahogy a nehézkedés belekúszik, cibálja, próbálgatja, szaggatja óriási, állatias testét.

Kinyílt a lift ajtaja. Lucas kilépett. Fájdalom hasított a bokájába. Mintha forró titániumpálcát döftek volna keresztül a térdén. Mozdultak, csavarodtak, feladással fenyegettek az ízületek. Összeszorította a fogát. A kaotikus zene holmi őrült guru keze és hangja volt. Mozdulj! Két lépés, három, négy, öt. A földi nehézkedésen folytatott sétának megvolt a maga ritmusa, csak rá kellett találni. Nem a holdi mozgás laza csípőjű lengedezése – felemelkedés, előretolás, aztán a súly lehelyezése. A holdon elszállt volna tőle – a Szent Péter és Pál külső gyűrűjén éppen csak távol tartotta a fedélzet padlójától. Tíz lépés, húsz. Máris messzebbre jutott, mint amikor először próbálkozott ostoba módon a földi nehézkedéssel. Most képes volt visszanézni a válla fölött, és látta, ahogy az a pont lebukik a gyűrű láthatára alá. A komp pályájának kifelé tartó ívén haladt éppen – a legkülső gyűrűben hemzsegtek a holdbélák, a Túloldali Egyetem kutatói meg egy maréknyi üzleti ügyben érkezett látogató, vállalati képviselő, politikus és turista. Néhány nap múlva elvándorolnak a közbülső gyűrűre, aztán a belsőre, ahol holdi nehézkedés van, és ahol a pörgés, az alacsony gravitáció és a helyváltoztatás új módjának a belső fülre gyakorolt hatása miatt a nyolcvan százalékuk tengeribetegséggel kidől. Odabiccentettek neki, ahogy karját lóbálva, eltökélt arckifejezéssel ellépdelt mellettük. Acélpántok szorították megduzzadt szívét, a vér minden egyes dobbanásra vörösen lüktetett a szeme mögött, szemgolyója mintha megereszkedett volna az üregében.

Képes rá. Megcsinálja. Meg fogja csinálni.

Már látta a liftajtót a gyűrű ívének tetején. Kiszámolta, hány lépésre van szüksége hozzá. Szíve nagyot dobbant apró örömében. Az öröm pedig óvatlanná tette. Lépteinek gondosan tartott üteme szétesett. Elvesztette az egyensúlyát. Utánanyúlt a nehézkedés. Olyan erővel csapódott a fedélzetnek, hogy nemcsak a levegő, a gondolatok is kiszaladtak belőle, kivéve azt az egyet, hogy még soha életében nem ütötte meg senki és semmi ekkora erővel. A fájdalomtól bénultan hevert a padlón – oldalvást, mozdulni képtelenül. A nehézkedés a fedélzethez szögezte. Földiek gyűltek köré. Jól van? Mi történt? Elhessegette a segíteni nyúló kezeket.

– Hagyjanak!

Gyógyászati bot érkezett szirénázva a folyosón. Ekkora megaláztatást nem lenne képes elviselni. Reszketeg karral nyomta ki felsőtestét. Lábát maga alá húzta. Lehetetlennek tűnt guggolásból állásba emelkedni. Jobb combjában reszkettek az izmok, és nem volt biztos benne, hogy megtartja a térde. A bot vörös szeme vádlón meredt rá.

– Baszd meg! – közölte, és szaggató fájdalommal, ami kiáltást préselt ki belőle, Lucas Corta felállt. A bot úgy került mögé, mint valami figyelemre vágyó házikedvenc vadászgörény. Nagyon szívesen felrúgta volna a gépet. Majd egyszer, nem most. Tett egy lépést. Maró fájdalom futott végig jobb talpából egészen jobb válláig. Elállt a lélegzete.

A lépés határozott volt. Ez csak fájdalom.

A bot végig ott jött Lucas Corta léptei nyomában, ahogy megtette az utolsó néhány tucat lépést a liftig.

– Szerencséje volt, hogy semmije nem tört el – mondta dr. Volikova. – Lehet, hogy azzal be is kellett volna fejeznie a dolgot.

– A csontok összeforrnak.

– A földi csontok. A holdbélák csontjai. Földi csontsűrűségű holdszülött csontokról még nem születtek tanulmányok.

– Készíthet rólam.

– Készítek is – felelte dr. Volikova.

– De az én csontjaim földi sűrűségűek.

– Igen, olyan sűrűek, mint egy csontritkulásban szenvedő hetvenéves földi személynek. Megint meg kell emelnem a kalciumbevitelét.

Lucas már egy „földi” jelzőre épülő tervet kovácsolt. Addig kell járni, amíg a talpa rá nem érez a módjára, a csípője a ringásra. Aztán még járni. Aztán három percet járni, egy percet futni. Addig ismételni ezt, amíg elviselhető nem lesz a fájdalom. Járni két percet, futni két percet. Járni egy percet, futni hármat. Futni.

– Milyen a free jazz? – érdeklődött dr. Volikova.

– Megköveteli, hogy az ember megküzdjön érte – válaszolta Lucas. – Nem köt kompromisszumot.

– Nekem nem megy. Ez nekem túl sok jazz.

– Meg kell dolgozni érte, hogy felfedezzük benne a szépséget.

Nem szerette ezt a zenét, de csodálta. Eszményi aláfestés volt ahhoz, amit most kellett tennie. A kemény menethez. Ahhoz, amihez a legjobban értett, amiben mindig is a legjobb volt, egyetlen adományához és tehetségéhez. Az ármánykodáshoz.

Mindig is a kormányok lesznek a legnehezebbek, ezért először ezekkel foglalkozott. Kínával, mert Kína az volt, ami, és a Szunok ellen viselt hosszú háborúsága miatt. Az Amerikai Egyesült Államokkal a vagyona, a Kína és közötte lévő történelmi ellenségeskedés miatt, és mert a leggyorsabban egy hanyatló birodalom ugrik, hogy megvédje a becsületét. Ghánával. Nem nagy játékos, de látta, maréknyi vakmerő polgára mi mindent épített föl a Holdon, és akart belőle magának. Ráadásul Accra állandóan bizonyítani akart nagyobb és hatalmasabb szomszédjának, Lagosnak. Indiával, amely lemaradt a holdlázról és még mindig bánkódott emiatt. Oroszországgal a VTO-val kötött megállapodása miatt, és mert egy napon talán el kell árulnia a Voroncovokat. Ezeknek a nemzeteknek a kormányai számára a Corta Hélio bukása helyi perpatvar volt csupán, ami egyedül a hélium-3 árára gyakorolt hatása miatt számított érdekesnek. Meg kell tanítania nekik, hogy figyelniük kell rá. Megvoltak a csatornák, a nevek, akikkel beszélni kell, és akik más nevekhez adhatnak hozzáférést. Nevek láncolatai, a politikai hierarchia lassan bejárható kaptatója. Nehéz és szórakoztató dolog lesz. Ornette Coleman a legjobb zenei aláfestés az efféle munkához.

Mialatt John Coltrane felvételeivel ismerkedett, Lucas bedolgozta magát a földi vállalatok világába. Persze, robotika, csakhogy ezek filléres cégek voltak, neki pedig olyan vállalat kellett, amelyik megérti, hogy az ajánlata mit jelent mind rövid, mind hosszú távon. Bankügyek és kockázaton alapuló kapitalizmus: itt óvatosan lépdelt előre, mert bár ismerte a pénzt és azt, ahogy viselkedik, soha nem értette a pénzügyek hajmeresztően bonyolult eszközeit és azt, ahogy ezek kölcsönhatásban vannak a világ piacaival. Ezeket a találkozókat egyszerűbb volt megszervezni, az emberek, akikkel beszélt, őszintén érdeklődtek – sőt lelkesedtek – a terv vakmerősége iránt. Utánanéznek Lucas Cortának, tudomást szereznek a bukásáról. A Corta Hélio megsemmisítése meghatja őket. Meghallgatnak egy holdbeli embert, aki készen állt egy évet arra fordítani az idejéből és az egészségéből, hogy lejöjjön az égből és beszéljen velük.

Mindennap, ahogy a Szent Péter és Pál kerekei a Hold körül forogtak, a hatalommal beszélgetett. Névről névre húzta előre magát konferenciákba, négyszemközti beszélgetésekbe. A fekhelyén befektetőket játszott ki spekulánsok ellen, kormányokat kormányok ellen. Kiben lehet megbízni, mennyire, és mikor kell véget vetni ennek. Kit kell elárulni, és mikor és hogyan. Ki fogékony a megvesztegetésre, ki a zsarolásra. Kinek tudta legyezgetni a hiúságát, kinek tudta fűteni az üldözési mániáját. Egyik találkozó a másik után került a helyére. Legalább három holdnapra lesz szüksége a Földön.

– Jobban örülnék négynek – mondta ismételten dr. Volikovának. Mostanra mindennap végigfutott a harmadik körön. Középkorú férfi volt, elhagyta már élete csúcspontját, és olyan fizikai próba elé állította magát, ami még egy feleannyi idős embernek se lett volna magától értetődő feladat. Ami változatlanul megölheti, vagy annyira megnyomoríthatja, hogy még a holdi orvoslás se lesz képes meggyógyítani.

– Még egy hónapra van szüksége – felelte a doktornő. – Inkább kettőre.

– Kettőt nem engedhetek meg magamnak. Emlékszem, azt mondtam, hogy tizennégy hónap múlva elmegyek a Földre. Van egy ablak, egy nagyon szűk ablak.

– Egy hónap.

– Mostantól számított egy földi hónap múlva beszállok a lefelé vivő járműbe. És soha többé nem hallgatom Ornette Colemant.

Az utolsó hónapban – ahogy azt korábban eltervezte – bemerészkedett az afro-kubai jazzbe. Szívének kedves hangok és ritmusok voltak ezek, amik mosolyt csaltak az arcára. Innen kinyúlhatott és elkaphatta a bossa nova kezét. Élvezte a lejátszóban lévő dallamok gondtalanságát, de hamarosan túlságosan is előírónak, túlságosan határozottnak találta a ritmust. Amikor a külső gyűrűben gyakorolt, a zene a maga ütemét kényszerítette rá, és ezt utálta. Túlságosan is léhának tűnt ez az egész az itt töltött ideje végén végzett munkához: saját személyazonossága és biztonsága kialakításához. Valerij Voroncov fölvette a VTO Űr alkalmazottjának. A VTO Föld megfontoltan osztogatott kenőpénzei gondoskodtak arról, hogy kazah útlevélhez jusson. Azt a keveset, ami a vagyonából maradt, olyan formákba mozgatta, amelyekhez könnyen és gyorsan hozzáférhetett. A Föld gyanakodva fogadta a mozgásban lévő pénzt. Minden egyes lépésnél ellenőrzések, kérdések, a pénzmosást firtató tudakolózás fogadta. Lucast sértette a dolog – nem holmi kisstílű drogbáró volt, vagy mindennemű eleganciát nélkülöző kisebb zsarnok. Nem vágyott másra, csak visszaszerezni a cégét. Pepecselős, bosszantó munka, aminek soha nincs vége, mintha mindig valamilyen újabb azonosításra, pontosításra lenne szükség hozzá.

– Édesanyám ezen a hajón jött föl – mondta dr. Volikovának a repülés előtti utolsó értékelésén.

– Ötven évvel ezelőtt – felelte a doktornő. – Azóta rengeteget változott.

– Csak kibővítették. Áttervezték. Mindentől nem szabadultak meg.

– Mit akar, Lucas?

– Szeretnék ugyanazon a fekhelyen aludni, ahol egykor az anyám.

– Nem is megyek bele, micsoda pszichiátriai olvasata van ennek.

– Tegye meg, a kedvemért.

– Nem lesz ugyanolyan.

– Tudom. A kedvemért.

– Valahol megvan a feljegyzés róla. A Voroncovok soha nem felejtenek.

Harmadik gyűrű, kék kvadráns, jobb oldali 34-es ajtó. Dr. Volikova kinyitotta az egyszemélyes kabint. Valamivel nagyobb volt a kapszulánál, amelyben Lucas a kompra érkezett. Behúzta magát, és csak hevert ott, a ruháiban, mert egyelőre túl nehéz lett volna megküzdenie a levételükkel. Puha, kellemes volt a fekvőhely, a kabin felszereltsége kiváló, és a nehézkedés volt az egyetlen dolog, aminek pillanatról pillanatra a tudatában volt. Ugyanez vár rá hónapokon át. Amikor a gravitáció túlságosan sok lett, és képtelen volt tovább elviselni, a hajón elmenekülhetett a középső gyűrűbe, vagy akár a belső holdnehézkedésbe. A Földön nem lesz hová menekülni. Ez megrémítette. A kapszula szűkös volt és kényelmes. Lucas kis helyeken, fészkekben és kamrákban érezte jól magát – egész életét falak között, mennyezetek alatt élte le. Annak a világnak, ott lenn, ege volt. Nyitva volt az űr felé. Az agorafóbia megrémítette. Minden megrémítette. Nem állt készen. Soha nem is áll majd készen. Senki soha nem állhat készen. Nem tehetett mást, mint hogy bízik mindazokban az adottságokban, amelyek eljuttatták idáig, amelyek kimentették a Corta Hélio bukásából.

Ennyinek elegendőnek kell lennie.

Mielőtt elaludt, felidézte az arcokat. Lucasinhót: annyira csinos, annyira elveszett. Arielt a gyógyászati központ mentőágyán, miután egy penge egyetlen idegszálnyi távolságra került attól, hogy megölje. Carlinhost Lucasinho holdjáróbuliján: magas, a válla széles, akkora, akár az ég, mosolyog, ahogy fetöltője sisakjával a hóna alatt átvág a gyepen. Rafát. Arany, mindig arany. Kacag. A gyerekei körülötte, okói az oldalán: kacag. Adrianát. Lucas képzeletében csakis messze jelent meg, a nevelde ajtajában, Boa Vistában az orixák kőarcai közötti kedvenc pavilonjában, az igazgatótanács asztalának túlsó végében.

Ekkor aztán elaludt, és ugyanígy a következő négy éjszakán, abban a régi kabinban. Nehéz, verítékes álmai voltak, ordítozós álmok. A nem emberi nehézkedés alatt mindig is azok lesznek.

Az ötödik reggelen lement a Földre.

***

A zsilip kezelőszemélyzete tiltakozott a nyakkendője ellen. Ellebeg, megfojtja majd, veszélyt jelent másokra. Lucas olyan szorosra és feszesre húzta a csomót, hogy egy torkának szegeződő késhegy legyen: a kései kétezer-tízes évek stílusa. Háromrészes, egysoros gombolású, középszürke Thom Sweeney öltöny. Testhezálló szabás, a hajtóka három centiméteres.

– Nem érkezem a Földre holmi Bairro Altó-i felkapaszkodott senkiként – jelentette ki. Kigombolta a zakója alsó gombját.

– Ha lehányja az egészet, akkor nagyon is úgy fog.

Zárt a zsilip. Egy egész örökkévalóságnak tűnt, mire a szállítókabinban kiegyenlítődött a nyomás. Rettegés verte az ütemet Lucas bordái között. Az öltöny figyelemelterelésül szolgált, hogy megacélozza önmagát a rettegéssel szemben. Hogy újra Luca Corta lehessen. Tizenhárom holdnap világok között – eggyel kevesebb, mint amit előirányzott magának –: tizenhárom holdnapnyi geopolitika és globális közgazdaságtan, megegyezések, megbeszélések és gondosan befolyásolt kenőpénzek, ellenségeskedések kiismerése és kihasználása, szünet és pihenő nélküli edzés. Ez mind-mind erre összpontosult. A penge hegyére. A hajóról a kabinba. Kabinból a pányvára. Pányváról az egyfokozatú orbitális pályára szállító hordozóra. A hordozóról a Földre. Kevesebb mint négy órán belül vége. Semmi megnyugvást nem lehetett ebben találni.

Nyílt a zsilip. Megmarkolta az egyik kapaszkodót, és kirúgta magát a kabinba.

Viszlát, méltóság, funkcionális öltözet és XX. század közepi dzsessz.

A szállítókabin húszméteres, ablaktalan, teljesen automatizált henger. Tíz sor szék. Dr. Volikova megkapaszkodott az egyik fogódzóban, és bekötötte magát mellette.

– Szüksége lesz majd az orvosára.

– Köszönöm.

Még öt útitárs, aztán a zsilip lezárult. Lefelé mindig kevesebben mennek, mint ahányan följönnek. Biztonsági bejelentések, akár hiábavalók, akár hasztalanok. A kabin MI-jéhez kapcsolódó Toquinho a külső kamerákon keresztül látképeket mutatott neki. Vetett egy pillantást az alatta elterülő, hatalmas kék világra, aztán leállította. Beállította a régóta gondozott bossa nova számlistát. Olyan dallamok voltak rajta, amelyeket már ismert, dallamok, amelyeket szeretett, dallamok, amelyekre megkérte Jorgét, hogy játssza el neki két világ legjobb zeneszobájában.

Egy sor döndülés – rándulások. Csönd. A kabin elhagyta a Szent Péter és Pál-t: életekkel teli golyócska hullik a kék világ háttere előtt. Ezt tanulmányozta eddig. Tudta, hogyan működik. Az egész nem volt egyéb, mint irányított zuhanás. Megkérte Toquinhót, mutassa meg a bolygó tányérjának pereme körül forgó pányvát. A tervrajzok megnyugtatták.

Elszenderedett, és a hajótesten át érezhető csörömpölésre riadt föl. A ponyva rájuk kapcsolódott. Gyomra lesüllyedt, a nehézkedés belekapaszkodott mindenbe, ahogy a pányva olyan pályán gyorsította föl, ami a hordozóhoz vezetett. Lucas egyszer már végigcsinálta a pányvás utazást, amikor a Holdról menekült, a holdpányva kapta föl a torony tetejéről és lendítette a komp irányába. A gyorsulás a tetőpontján elérte a három-négyszeres holdi nehézkedést. A mostani jóval túl volt a holdpányva terhelésén. Lucas érezte, ahogy az ajkai hátrafeszülnek, kivillannak a fogai, szeme ellapul, a vér meggyűlik koponyája hátsó részében. Képtelen volt lélegezni.

Aztán újra szabadesésben volt. A pányva elengedte a kabint és Lucas most zuhant a találkozási pont irányába. Toquinho megmutatta a hordozót: csupa szárnyból és áramvonalból álló valószerűtlen szépség, akárha élőlény lenne – egészen idegen Lucas kizárólag légüres térben üzemelésre tervezett gépekből származó esztétikai ízlése számára. Az űrrepülő kinyitotta rakterét. A kormányfúvókák lökései hajtották előre a kabint. Nézte, ahogy a manipulátorkar kibontakozik a hordozóból és összekapcsolódik a dokkológyűrűvel. Amikor a kar behúzta, aprócska gyorsulást érzett, annyira enyhét, mintha valami házi liftben lenne. Az űrutazás tapintható dolog – csupa kattanás és dobbanás, enyhe rándulás és rövid rázkódás. Karfán át érezhető rezgések.

Fejben végigment a számokon. Százötven: a hordozó pályamagassága kilométerekben. Harminchét: a percek száma az orbitális pálya elhagyásához szükséges égetésig. Huszonhárom: a percek száma, amit a hordozó a légkörben tölt. Ezerötszáz: ennyi Celsius-fokra hevül föl a hordozó kerámia hajóteste, amikor belép a légkörbe. Háromszázötven: földet éréskor ekkora a kilométerekben mért óránkénti sebessége. Nulla: a legénység tagjainak száma, akik átvehetik az irányítást, ha valami balul sül el.

A kabin megrázkódott, aztán újra, sokáig. Az orbitális pályáról lefelé tartó úthoz szükséges égetés. A gravitáció marokra kapta Lucas fejét, és megpróbálta belehúzni a plafonba. Kíméletlen volt a lassítás. A hajó megrándult. Lucas Corta ujjai karomba feszültek a karfán, de nem volt mibe belekapaszkodni, nem volt semmi valódi és mozdulatlan. A szíve meg akart halni. Képtelen volt elviselni mindezt. Tévedett, egész végig tévedésben volt. Öntelt bolond volt. Egy holdbeli ember nem juthat el a Földre. A gyilkos Földre. Csontig hatoló félelem rezgett a torkában, nem tudott áttörni a mindent összezúzó nehézkedésen.

A rázkódás fölerősödött: az ugrások és szökkenések nyomán Lucas egy-egy pillanatra szabadesésbe került, aztán olyan keményen nekicsapódott a biztonsági övnek, hogy attól biztosan véraláfutási lesznek, majd magas frekvenciájú reszketés következett, mintha a hajót és a lelkeket is porrá darálnák éppen.

Talált egy kezet és megfogta, annyira erősen, hogy érezte, ahogy elmozdulnak a csontok a marka alatt. Csak fogta a kezet, úgy tartotta, mintha ez lenne az egyetlen biztos és szilárd dolog ebben a rázkódó, bömbölő világban.

Aztán a rázkódás leállt és nehézkedést, valódi nehézkedést érzett maga alatt.

– Légkörben repülünk – közölte Toquinho.

– Mutasd meg! – krákogta Lucas, mire ablak fedte el a szürke kabin üléseinek hátsó támláit és a figyelmeztető jelzéseket. Elég magasan volt ahhoz, hogy láthassa a bolygó ívét. Végtelenségbe nyúlt, alig érzékelhető, mégis hatalmas volt, akár az élet. Fölötte indigókékké mélyült az ég. Alatta felhők, egyik réteg a másik után, melyek fakósárga ködbe olvadtak össze. Poros kékséget pillantott meg.

Az egy óceán – gondolta. Sokkal nagyobb volt, sokkal nagyszerűbb és fenségesebb, mint képzelte. A hordozó átszelte a legmagasabb felhőréteget. Lucasnak elállt a lélegzete. Szárazföld: a felhőktől csak félig látható, barna vonal.

A tanulmányaiból tudta, hogy Peru partvonalán keresztül, a leszállási ponttól kétszázharminc kilométerre érkezik a Földre. A part menti sivatag barnáján túl megjelenik majd a hegység, a földrész teljes hosszában végighúzódó gerincláncolat váratlan sötétje: az Andok. Nap csillant meg a havon, és Lucas Corta szíve nagyot dobbant. A hegyeken túl a nagy erdőség maradványa húzódott – mélyzöld foltok a termények világosabb zöldjei és aranyai között, barnássárga és szürkésbarna szövetmintadarabok ott, ahol elhalt a talaj. Azok a pamacsok nem porból, hanem füstből vannak. Magasba tornyosuló felhők emelkedtek föl gomolyogva a perzselődő vidékről. Alatta ott húzódott az utolsó felhőréteg. Lucas visszatartotta a lélegzetét, ahogy a hordozó afelé suhant, aztán keresztülhatolt rajta. Szürke, vakító. A hordozó megrándult. Lyukak a levegőben. Aztán kiröppent belőle és Lucas Cortának elállt a lélegzete. Napezüst, aztán arany: a nagy folyó, hordaléktól sárgállón. A hordozó követte a vonalát kelet felé, végig a mellékágak, és azok mellékágainak rácsozata fölött. Lucas elbűvölten igyekezett valami mintát találni a kisebb folyók hurkai és kanyarjai között. Riasztás Toquinhótól, mit is mondott? Nem figyelt rá. Hány perc van még a leszállásig?

Újabb folyam, fekete találkozik az arannyal, és az összefolyásuknál az emberi tevékenység elmosódott foltja. Sok ezer napvillanás, ahogy a hordozó elhaladt fölötte: egy város, döbbent rá Lucas. Levegő után kapott. Egy város a két folyó között, fedél nélkül, nyitva a világegyetemre, csak úgy végigömlik a földön. Elképzelhetetlenül hatalmas. Azok a fényhálók, amiket akkor látott, amikor nem takarták felhők a Földet, egyáltalán nem mutatták meg a bolygó városainak méretét és nagyszerűségét.

Az űrrepülő megdőlt – Lucas a fogát csikorgatta, ahogy a gravitációs erő játszadozott vele. A hordozó keringett, csökkentette a magasságát, hogy leszálljon. Hallotta odakint a levegőt: akárha kezek dobolnának a testen. Megpillantotta a hosszú csíkot, ahol leszáll majd a hordozó, a város riasztó szögben megdőlt, és ott volt a folyók találkozása is. Fekete és arany vizek egymás mellett sok kilométeren át, anélkül hogy egymásba olvadnának. Bájosnak találta a látványt. Nem ismerte annyira a földi áramlástant, hogy tudja, ez vajon általános-e, vagy valami különlegesség. Mik voltak azok a mozgó dolgok a vízen?

– Tíz perc a leszállásig – mondta Toquinho.

– Lucas – szólalt meg dr. Volikova.

– Igen?

– Most már elengedheti a kezemet.

Újra a város és a folyó felett szálltak, immár alacsonyabban. Az űrrepülő egyenesbe jött. Már nem volt lehetőség korrekcióra – Lucas előtt egyenesen és tisztán húzódott a leszállópálya. Érezte, ahogy kijönnek és beállnak a kerekek. A hordozó felemelte az orrát, és határozottan a hátsó kerekére zöttyent, majd egy kisebb döccenéssel az eleje is leért.

Föld. A Földön volt.

Dr. Volikova eltolta a kezét, amikor Lucas ki akarta oldani biztonsági hámját.

– Még nem érkeztünk meg.

Lucas egy egész örökkévalóságnak élte meg, amíg a jármű végigdübörgött a gurulópályákon. Érezte, ahogy megállt – a testén át hallhatta a mozgást, megmagyarázhatatlan eredetű döndülésekkel és rezgésekkel találkozott.

– Hogy érzi magát? – kérdezte a doktornő.

– Élek – válaszolta.

– Gondoskodtam mentősökről és egy tolószékről.

– Gyalog hagyom el ezt a hordozót.

Dr. Volikova mosolygott, és Lucas megérezte a semmivel össze nem téveszthető rándulást, ami azt jelentette, a daru kiemelte a kapszulát a hordozóból.

– Akkor is gyalog megyek – mondta.

Fogantyúk záródtak, zsilipek forogtak. Nyílt a fedélzeti ajtó. Lucas pislogva fogadta a Föld fényét. Vett egy nagy levegőt a Föld levegőjéből. Tisztítószerek, műanyag, emberi testek, régi kosz és elektromosság szaga keveredett benne.

– Segíthetek? – kérdezte dr. Volikova a fedélzeti nyílásból. A többi utas addigra már kiment – gondtalanok voltak, akár a Peary–Aitken expresszről leszálló műszakváltás.

– Majd szólok.

– Ketyeg az óra, Lucas.

Amikor egyedül maradt, megkapaszkodott a karfában. Beleszippantott a mások által belélegzett, megtisztított levegőbe. Testsúlyát az alkarjára helyezte, előrehajolt, és kinyomta magát. A combizmok átvették a súlyt: őrült mozdulat. A Holdon messzire repült volna tőle, belecsapódott volna valamelyik fej fölötti rekeszbe. A Földön felállt. Először a jobb kéz, aztán a bal. Lucas Corta elengedte a karfát és kapaszkodás nélkül megállt. Csak egy pillanatra: szűk volt a hely, és szüksége volt a kezére, hogy kijusson a folyosóra. Rettenetes, ellenállhatatlan, irgalmat nem ismerő volt a súly, csak arra várt, hogy elveszítse az egyensúlyát, és akkor a földnek passzírozza. „Az elesés megöli” – mondta egykor dr. Volikova.

És az ülések közötti folyosón megtett első lépésénél majdnem el is esett. A nehézkedés nem a Szent Péter és Pál forgásból eredő géjét jelentette. Pörgő lakógyűrűk Corioliserejében tanult meg földi nehézkedésben járni. A pörgés mindent eltolt egy kicsit. Lucas a talpára helyezte a súlyát, és nem ott volt, ahol lennie kellett volna. Megtántorodott, elkapta a karfát, úgy tartotta meg magát.

Eljutott a zsilipig. A fény elvakította. A következő lépés a kiszállócső volt. A cső végén dr. Volikova, mentősök, kerekesszék.

Őt senki nem fogja széken betolni az új világába. Nagyot kortyolt a földi levegőből. Képes volt lélegezni. Szabadon.

– Lucas! – szólította meg dr. Volikova.

Lucas Corta ment tovább, ingatag lépésről ingatag lépésre, a kiszállócső felé.

– Bot – mondta. – Nyomtassanak egy botot! Ezüstvégű botot.

– Nálunk nincs olyan kifinomult nyomtatási lehetőség – mondta egy rosszul szabott öltönyt viselő, komoly fiatal férfi. Lucas hunyorogva igyekezett leolvasni a zsebén lévő kitűzőről a nevét. Tönkretette a zakó vonalát, de hát ez egy olcsó és rosszul szabott zakó volt. Abi Oliviera-Uemura. VTO Manaus. – Holnapra talán sikerül kerítenünk egyet.

– Holnapra?

Lucas megállt az egyik ablak előtt. A kifutó barázdált betonjából zümmögve áradt a hőség. A hordozó szépséges és halálos fekete dobónyílnak, fegyvernek és nem űrjárműnek tetszett. A reptér túlsó végében, messzebb, mint bármiféle láthatár a Holdon, szabálytalan sötétség vonala húzódott egy folyékonynak látszó vonal fölött. Toquinho kinagyította volna, de Toquinho döglött lencse volt csak a szemében, döglött levegő a fülében. Fák magasodnak a hőtől remegő levegőben, vélte Lucas. Milyen meleg lehet odakinn? Fájdalmasan erős volt a fény. És az ég: soha véget nem érően nyúlt fölfelé, rengeteg ég, magasan mindenek fölött. Az a kékség. Rettenetes, szédítő volt az ég. Lucasnak sok idejébe telik majd számításba venni és elfogadni a Föld agorafóbiás egét.

Kihúzta magát.

– Szóval – mondta –, Brazília.

***

A karanténlakás egyetlen ablakából nézve Brazíliát víztartályok, kommunikációs antennák, napelemek, szürkésbarna betontömb, fasor vonala és egy csíknyi ég alkották. Néha felhők törték meg a kék, zöld és sárgásbarna összességét. Ez Amazónia volt, az esőerdő. Még a Viharok óceánjánál is szárazabbnak tűnt.

A VTO nem volt hajlandó Toquinhót bekapcsolni a hálózatába, úgyhogy Lucas régifajta, távoli hozzáférésre volt kénytelen hagyatkozni, ha információra volt szüksége. Kapcsolatai nap mint nap üzentek: hívások, konferenciák, személyes találkozások előkészítésére vonatkozó értesítések érkeztek.

„Épségben és biztonságban vagyok – felelte Lucas. – Hamarosan kapcsolatba lépünk.”

A napi edzés pontosan ugyanolyan unalmas és lélekölő volt, mint előtte. Kapott egy személyi edzőt, Felipét. A beszélgetésük nem állt másból, csak mozdulatokból, izmokból, ismétlésszámokból. Meglehet, zavarta a csevegésben, hogy sebészálarcot viselt. Ehhez dr. Volikova ragaszkodott. Lucas immunrendszere csak úgy sistergett a tucatnyi oltástól és fágoktól, de még így is százféle fertőzés és járvány fenyegette. Az edzéseket a központ medencéjében tartották.

„A víz a barátod – mondogatta Felipe. – Megtartja a tested súlyát. Átmozgatja az összes nagy izomcsoportot.”

Lucast alvás közben a klórszag nyomasztotta. A nehézkedés kemény ügy volt, könyörtelen, de ezt az ellenséget már ismerte. A kisebb nyomorúságok folyamatosan koptatták kitartását. A mély, váladékos köhögés, ami sötét, porral teli hurutot hozott föl. A víz és az étrend megváltozásából eredő hasmenés. Az egymást érő allergiáktól viszkető, vörös szem és az orrfolyás. Az, hogy lassan kellett fölkelnie, nehogy a vér kifusson a fejéből. Az, ahogy a lába megdagadt a cipőben. A kerekesszék. A lehajolás gyötrelme. Hogy nem értett egyetlen szót sem. Ez nem az a portugál volt, amit ő beszélt a spanyolosan hajlított hangokkal, a harminc nyelvből kölcsönvett sok száz szóval és kifejezéssel. Furcsa volt az akcentus, és amikor megpróbálkozott a globóval, magasba emelkedtek a szemöldökök, és mindenki a fejét ingatta.

A hús az ételeiben, amitől szörnyű hascsikarása volt.

A cukor a szószokban, az italokban, a kenyérben.

Kenyér. Lázadt ellene a gyomra.

A bizonyosság, hogy az edzője, a komornyikja, fiatal és bűbájos VTO személyi titkárai mind kémkednek utána.

– Dolgoznom kell – panaszkodott dr. Volikovának.

– Türelem.

A komornyik másnap javasolta, hogy zuhanyozzon és borotválkozzon, és segített felvenni egy tisztességes öltönyt. Elrendezte a tagjait, hogy kényelmesen üljön a kerekesszékben. Az ajtóban felkapta a korábban kért ezüstvégű sétapálcát. Miután félretette a büszkeségét, és elfogadta a kerekesszéket, amikor szüksége volt rá, a sétapálca afféle színpadi kellékké vált. A komornyik ablaktalan folyosókon tolta végig, majd egy beszállócsövön át ülésekkel teli hengerbe értek.

– Ez mi? – kérdezte Lucas Corta.

– Repülőgép – felelte a komornyik. – Rióba megy.

***

Belekábult a felhőkbe. Ott húzódtak, végig a világ óceánpereme mentén – sraffokká, pontozássá, csíkokká szétváló sávok és rétegek, és minden éppen csak a változásérzékelése peremén mozgott. Elfordította a tekintetét a háztömbről háztömbre, utcáról utcára vonuló fény irányába, és mire visszanézett, a felhők már megváltoztatták az alakjukat. Bíborszegélyes, orgonalila kavargások – a lila véraláfutás színűvé mélyült, ahogy az égből kivérzett a fény, aztán jött az indigó és a többi kék, amire nem volt szava és soha nem is látott még ilyet. Miért akarna bárki mást tenni, mint figyelni a felhőket?

„Este elviselhető lesz a hőség” – mondta a szálloda személyzete. A lakosztály kényelmes volt és jól választották ki. Toquinho könnyedén összekapcsolódott a helyi hálózattal, habár Lucasnak kétsége sem volt afelől, hogy legalább tucatnyi megfigyelőrendszer jelentette szavait és tetteit legalább száz figyelőnek. Kitartóan és hatékonyan dolgozott, konferenciahívásokat és személyes találkozókat szervezett, azonban a figyelme újra meg újra az ablakhoz fordult, a melegtől remegő levegőben higanynak tűnő utcához és a rajta száguldozó autókhoz, az óceánhoz és a szigetekhez, a hullámok menetéhez a tengerparton. A Holdon soha nem érezte magát klausztrofóbiásan. Ez a sarki lakosztály a híres Copacabana Palace szállóban viszont arannyal bevont elnyomás volt.

Az estéket, amikor enyhült a hőség, a szálloda medencéjében töltötte. „Keresd a vizet” – mondta Felipe. Érezte, ahogy a nehézkedés lecsusszan a válláról, ahogy lehántotta magáról a soha korábban súlyt nem jelentő ruhákat, és belemerült az erkélymedencébe. Kinn volt a szabad levegőn, a világban. Fenséges volt a látvány. Ha jobbra húzódott, láthatta a háta mögött, a lankákon magasba emelkedő favelákat. Az ablakokból, utcákról és lépcsőházakból áradó fények a színek rendezetlen hálójának tűntek a fakuló alkonyatban – zűrzavaros kontrasztot alkottak a Copa szigorú rendű mintázatával szemben, amely kimérten és feszesen szorult meg a Tabajaras és az óceán között. A fények hálóját sötétség foltjai törték meg, ahol a meredély még a nem hivatalos nyomornegyed építőinek leleményességén is kifogott. Esetleg kimaradt az áram. Milliónyian éltek néhány négyzetkilométeren. Lucas bátorságot merített közelségükből. A házanként, lakásonként, bővítésenként nap mint nap közelebb nyomakodó favelák João de Deus rétegekben épült quadráit, Meridián sok kilométer mély, roppant méretű szurdokait juttatták az eszébe.

A pincér hozott egy martinit – belekortyolt. Az ital engedelmesen, egyértelműen azt tette, amit egy martininak tennie kell. Ez volt a szálloda legritkább ginje, de még így is tömeggyártású, népszerű márka volt: kis márka, de akkor is csak egy kereskedelmi forgalomban lévő vermut. Tömeggyártású italok tömeges piacokra. Nem élvezhette annak tudatában, hogy a két világban nem akad még egy olyan hely, ahol bárki is azt itta volna, amit ő.

A fény szinte teljesen eltűnt az egyre mélyülő indigókékségben. Lucas pohara az ajkához dermedt. Fényesség terjedt szét a láthatár alól a világ keleti peremén. Ezüstajkú száj csókolta az óceánt: Lucas végignézte, ahogy a Hold kiemelkedik a vízből. Minden egyes mítoszt, minden babonaságot és istennőt elhitt. Ez valódi isteni létezés volt. Fényvonal nyúlt az óceánon át a Holdtól a holdi emberig. Az égitest elhagyta a vizet. Növekvő fázisában volt. Ole ku kahi. A holdnap napjai Lucasba is éppúgy belevésődtek, mint bármelyik holdszülöttbe, de soha eddig nem értette igazán a nevüket, amit a Földön kaptak az után, hogy az emberek a Holdat nézték folyamatos változásában.

– Annyira kicsi vagy – suttogta Lucas, ahogy az égitest elszakadt a láthatár zavarától, és ott állt egyedül az égen. A hüvelykujjával kitakarhatta a világkarimát, mindenkit, akit csak ismert vagy szeretett. Lucasinho eltűnt. A tengerek, a hegyek a nagy kráterek – a városok és a sínek: mind eltűntek. Az emberiség Holdon eltöltött hetven éve. Eltűnt.

Úgy látta Luna úrnőt, ahogy egykor, közel egy évszázaddal ezelőtt, az anyja látta: Yemanját, a személyes orixáját, ahogy ezüstösvényt vet tengeren és űrön át. És Ariana akkor csakis ennyit látott, Dona Lunának ezt a mindig változó, de soha el nem forduló arcát. Egyszerre fenekestől fordult fel minden, amit megértett. A Föld könyörületet nem ismerő, mindent agyonnyomó pokol volt. A Hold a remény. Aprócska, halvány remény, egyetlen fölemelt hüvelykujjal lehetséges volt eltüntetni, de ez volt az egyetlen remény.

Ezüstperemű felhő úszott be a félhold elé. Az ég kitágult Lucas Corta körül: a Hold többé nem egy világ peremén csüngő csecsebecse volt. Távoli lett, érinthetetlen. A Hold előtti felhő egyszerre volt szép és nyomorúságos.

Mostanra teljes lett a sötétség, magasan állt a Hold, és Lucas éjszakához alkalmazkodott szeme kivehette a hátrafelé ívelő karima jellegzetességeit. Fecunditatis és Nectaris egyujjas kesztyűjét a hüvelykkel együtt, Tranquilitatis tenyerét, Serenitatis csuklójának egy részét. A holdiak fetöltőkesztyűként emlegették. Látta Mare Crisium fekete szembogarát, és hogy mennyire fényes a délkeleti felföld. A Tycho-kráterből ragyogó sugárra lett figyelmes. Helyek és nevek, amiket most szenvtelenül, csillagászati léptékű távolságból szemlélt. Most vette észre, hogy a sötét oldalt parányi fények pettyezik. Az egyenlítő körül szikrák gyülekeztek – az egyenlítői egyes vonala mentén létrehozott települések és lakóegységek. A fényes oldal közepén, a Földhöz legközelebbi ponton lévő fénycsomó Meridián volt. Tekintete délre vándorolt: maréknyi sziporka a sarkvidék feketeségében: Dél Királynője. A sarktól sarkig tartó vonal mentén itt is, ott is fények: némi nagyítással még az egyes vonatokat is láthatná. Ott, a naptól megvilágított terület peremén – azok az éles fények a sötétben Twé tükörfarmjai lesznek. Ebben a szakaszban nem lehet látni a Hold felszínének legragyogóbb jellegzetességét, Olvasztót, ahogy a teljes napfényben halad az égitest válla körül.

Lucas Corta nyakig merült a tagjait megtartó vízben, úgy kortyolgatta a silány martinit a Hold városainak fényeiben.

4. 2105. MÉRLEG

A Rothadás Mocsarán gubbasztó fekete piramisban született ötvenhárom évvel ezelőtt. Duncan Mackenzie végighúzza ujját az asztalát vastagon borító porban. Itt vannak lehámlott bőrlemezkéi: minden egyes poros lélegzetvétellel saját gyermekkorát szívja be a tüdejébe. Adrian légzőmaszkot visel, Corbyn Voroncov-Mackenzie látványosan tüsszent – de nem akadt más hely, ahol Duncan összegyűjthette az igazgatótanácsát, csak Hadley. A Mackenziek első kohója.

Jobb kezét az asztalon nyugtatja. Esperance hangtalan parancsa végigszáguld a régi város ideghálózatán. Duncan elmosolyodik a talpa alatti rezgésre: ébredő, ellenőrzéseket futtató, feltöltődő rendszerek. Fények kapcsolódnak be egyik légtelen folyosón a másik után. Zárulnak a nyomáskiegyenlítést biztosító zsilipek, légkör siet a vákuumba. Eltemetett fűtőelemek és fényszórók emelik ki a hőmérsékletet a holdi hidegből. Duncan Mackenzie helyiségről helyiségre, rendszerről rendszerre építi föl a fővárosát. Amikor a család biztonságban van, amikor a vállalat szilárdan megáll a saját lábán, csak akkor engedi majd Olvasztó sorsának teljes súlyát a vállára. Addig is tartania kell valakinek a hátán a tetőt. Valakinek meg kell osztoznia a levegőn, amíg mindenkinek sikerül kimenekülnie a holdkocsiból.

– Bryce João de Deusba teszi át a székhelyét – mondja Yuri Mackenzie. – A Nyugalmon működő kitermelések vezetői utasítást kaptak, hogy adják át az irányítási jelszavakat.

– Annak a szarfaszúnak nincs joga hozzá – jelenti ki Denny Mackenzie.

– A testvérem puccsal próbálkozik – közli Duncan. – A héliumra kell ráhajtania. A földközeli oldalon itt van az egyetlen ritkafémkohó. Ha elég gyorsak vagyunk, még az előtt leszámolhatunk az egésszel, mielőtt tényleg lenne belőle valami. Ki van kinn a terepen a Nyugalomban és a Termékenység keleti részén?

Denny Mackenzie csapatokat, porevőket, forrásokat sorol. Duncan figyelmét elvonja új aranyfoga. Kettőt vesztett el az Olvasztóból való menekülés során. Csak reméli, hogy a szegény szerencsétlen, akitől Denny elvette a helyét, gyorsan és tisztán, a fiú pengéje végén lelte a halálát.

– Mennyi az, akiben megbízhatunk? – kérdezi. A névsor legalább a felével rövidebb.

– Vigyél magaddal húsz kemény holdszámost, és

szerezzétek meg azokat a kitermelőket. Ne engedjétek át Bryce-nak! Mehet minden, ami csak szerintetek célt ér.

– A fegyvereiket használd fel ellenük – mondja Denny. Duncan is emlékszik a szállóigére. Hadley Mackenzie, a féltestvére, Olvasztó Késtermében, az izzó fénypászmák között tanította egykor Robson Cortát, hogyan kell harcolni. Három mozdulattal lefegyverezte a srácot, hogy mozdulni sem tudott, és Robson saját kését szegezte a torkának. Egy tizenegy éves fiúnak. Luna úrnő szeszélyes. Imádja a Cortákat – a szerencsés, tündöklő Cortákat. A Mackenziekkel soha nem bánt kedvesen. Hadley Mackenzie Carlinhos Corta pengéjétől halt meg. Carlinhos Denny pengéjétől, João de Deus bukásakor. Luna úrnő próbára szokta tenni azokat, akiket szeret.

– És küldjetek csapatokat Crisiumra! – mondja Duncan.

– Yuri, ez legyen a te feladatod! Nem fogom kétszer elveszíteni a Mare Anguist.

Denny már a liftben van. Mindjárt nekilát szerződéseket posztolni, csoportokat és felszerelést összeállítani, hogy gyorsan és nagy erővel sújthassanak le. Bryce hibája az, hogy soha nem értett semmit, ami kézzelfogható. Szabályozók, utasítások, parancsok, elemzések útján cselekszik. A porevők a terepen, a regolitot taposó csizmák mindig győzedelmeskednek. Duncan belevágja a kését ebbe a hibába, és addig csavarja majd, amíg ömlik a vér.

– Adrian.

– Apa.

A holdsas visszarepült a fészkébe, Meridiánba, azonban

Adrian Hadleybe jött. Amikor vas zuhog, a család az, ami megtart.

– Rád van szükség, hogy elhozd a HFV-t.

Adrian Mackenzie tétovázik. Duncan tucatnyi érzelmet olvas le a szája körüli izmokból.

– A sas befolyása korántsem olyan biztos a Holdi Fejlesztési Vállalat fölött, mint amilyen egykor volt. A sas és a HFV között véleménykülönbség van.

Ékesszóló, diplomata-oko beszéd.

– Ez meg mit jelent? – kérdezi Duncan, azonban Vasszosz Palailogosz, Olvasztó korábbi intézőjének, most Hadley intézőjének hangja félbeszakítja.

– Mr. Mackenzie.

Tökéletes személyzetként Vasszosz csakis a legfontosabb ügyek miatt szólna közbe.

– Folytasd!

Vasszosz kopasz, fakó bőrű, alacsony férfi. Famulusa a matiaszma, a gonoszt távol tartó szem koncentrikus kék gyűrűiből áll.

– Jelentés érkezett Meridián állomásról. Vang JohnCsien halott.

JohnCsien volt a Hold legjobb folyamatmérnöke. Duncan még Kingscourtban, a megemlékezésen biztosította a hűségét. Súlyos a sérülés.

– Hogyan? Mi történt?

– A peronon. Célzott rovar.

A gyorsan ölő mérgekkel felfegyverzett kiborg drónrovarok az Aszamóák jellegzetes fegyverei, azonban Hadley kis irányítóhelyiségében senki nem hiszi egy pillanatig sem, hogy az AKA rendelte el a gyilkosságot. Azért választották ezt az eszközt, mert kicsi, hangtalan, pontos, kegyetlen és nem jár költséges járulékos sérülésekkel. Kifejezetten Bryce Mackenzie-féle gyilkosság.

Gyorsan és nagy erővel lesújtani. Leginkább gyorsan. Bryce egyenletes hatalmi ívet bejárva jutott el a vetélkedéstől a háborúig. Esperance felhívja Denny famulusát. Denny mozgásban van, egyre gyorsulva távozik Hadley fél kilométer magas fekete piramisából az Aitken– Peary sarki vonalon.

– Öt teljes osztagom van. Megbízható holdszámosok.

– Nagyszerű munka. Denny, szeretném, ha ez gyorsan meglenne. Belezd ki a szarházit! – Dörmögő helyeslések és elmormogott „ez az”-ok a vezérlőből. Duncan kinyújtja a kezét.

– Vitatja itt bárki is, hogy én vagyok a Mackenzie Művek vezérigazgatója? – kérdezi.

Yuri az első, aki megfogja a kezet. Corbyn, Vasszosz. Adrian az utolsó.

– Megbízható vagyok, apa. – De nem néz az apjára, nem tartja a szemkontaktust, amikor Duncan megpróbál a szemébe nézni.

Velem vagy, fiam? Nem vagy Bryce-szal, de akkor kivel? Megrázod a kezemet, de vajon hűséget is fogadsz?

Meglehet, hogy Bryce-é a cég, de a család Duncané.

Még egy utolsó színpadias gesztus. Duncan Mackenzie szereti fellelni a mindennapokban rejlő drámaiságot és műsorrá változtatni az előadásokat, megtalálni a hatásvadász pillanatokat az értekezletekben. Jellegzetes tetőtől talpig szürkéje, Esperance csillogó szürke gömbje mind-mind gondosan kiszámított hatást szolgálnak. Hangtalan parancsára félrecsúsznak Hadley vezérlőtermi ablakainak rég bezárt spalettái. A széles, rézsútos, szürke falaiba ágyazott, vastag üvegű rések lenyűgöző rálátást kínálnak a Rothadás Mocsarára és az odakinn várakozó ezernyi sötét tárgyra.

A tükrök felélednek.

Hadley ötezer tükör mezejéből magasodik elő. Duncan Mackenzie utasítására rég megállt gépezetek csikorognak és akadoznak, őrlik a port motorjaikban és indítószerkezeteikben. A tükrök megremegnek, és elfordítják arcukat, hogy befogják a Napot. A tükörmező olyan fényesen izzik föl, hogy a vezérlőben lévők még az előtt a szemük elé kapják a kezüket, mielőtt a fényérzékeny üveg a dolgát végezve elviselhető szintre csökkentené a poros, lobogó fénypászmák erejét. A Mackenziek ereje mindig is a Nap volt. Hadley tükörszerkezetének, a napenergiát használó kohászati eljárások csúcsának két világ járt a csodájára, de Robert Mackenzienek ez sem volt elég. A holdi éjszaka tizennégy napja alatt a tükrök elsötétültek, hideg volt a kohó. Robert olyan kohóról álmodott, amelyik soha nem borul sötétbe, amelyiknek tükreire mindig a delelőn álló nap ontja sugarait. Megépítette Olvasztót. A Szunok palotatornyukkal, az Örök Fény Pavilonjával szoktak kérkedni. Olcsó hencegés ez, a helyszín és a holdrajzi sajátságok szerencsés egybeesésének köszönhetik. A Mackenziek maguk tervezték meg soha véget nem érő holdi nappalukat. Magát a Holdat alakították át azért, hogy megalkossák.

A tükrök elérik a kívánt helyzetet – ötezer sugár összpontosul a fekete piramis tetején lévő kohókra. Még a telihold fényében is látható lesz a Földről: semmiből támadt csillag tündököl majd a Palus Putridinis szürkeségében.

Duncan Mackenzie lehunyja szemét, de a fény így is vörösre festi a szemhéját. Egészen összeszorítja hát, hogy érezze: alig lehet észrevenni, de ha egyszer sikerült elkülönítenie az ébredő város háttérzümmögésétől, semmivel nem lehet összetéveszteni. Régi, izmaiban lakó emlék – Hadley mindent átható remegése termelési időszakban: a kohókból a piramis közepén található hőálló vezérárokba csorgó folyékony fémek vibrálása.

Igazgatósága felé fordul.

– A Mackenzie Művek újra megkezdte működését.

***

A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata Meridiántól ötszáz kilométerre veszi a vészhívást. Az üvegesek egy holdnapja vannak kinn a Nyugalomtól keletre húzódó felföldön. A napkollektorok északi peremén dolgoztak, ellenőrizték a kokszolóberendezések teljesítményét, karbantartást végeztek, jelentéseket és elemzéseket készítettek. Az üvegesmunka jól fizet, és nagyon-nagyon unalmas. A csapat az elmúlt három napban a Dionysus térsége fölötti mikrometeor-zápor által okozott károkat javította. Ezernyi gombostűfejnyi lyuk: tízezer repedés, a napelemöv egy egész szektora elsötétült. Gondos, aprólékos munka, amit nem lehet siettetni, nem lehet sem gyorsabban, sem hatékonyabban elvégezni. A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata alig várja már, hogy visszaérjen Meridiánba – és senki se annyira, mint Wagner Corta, a Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapat laotája. A Föld egyre kerekedik. Változások söpörnek végig rajta. Az embereinek nem jelent gondot együtt dolgozni egy farkassal: fényes formájának korlátlan energiája és a képessége, hogy egyszerre három különböző gondolat járjon a fejében, valamint sötét formájának elmélyült összpontosítása egyaránt értékes adottság a felszínen. A köztes időszakok, amikor dagad vagy fogy a Föld – ezek teszik próbára, ilyenkor nyugtalan lesz, ingadozik a hangulata, kiszámíthatatlanul, ingerlékenyen viselkedik, megközelíthetetlen.

– Nyolcas Szerencsegolyó csapat. – Wagner minden egyes feladat előtt ugyanazt a beszédet mondja el. Vannak olyan veteránok, akik már hétszer hallották. – Így hívnak minket. – Az új munkások összenéznek. Luna úrnő féltékeny királynő. A haragját kockáztatja, aki szerencsésnek, kegyeltnek, áldottnak nevez valamit. – És azok is vagyunk. – A régiek kart karba téve állnak. Tisztában vannak azzal, mennyire igaz mindez. – Tudjátok, miért vagyunk szerencsések? Mert unalmasak vagyunk. Mert szorgalmasak és figyelmesek vagyunk. Mert fókuszáltan dolgozunk és koncentrálunk. Mert nem szerencsések vagyunk. Mi okosak vagyunk. Mert a felszínen ezernyi kérdése van az embernek, de csak egy számít. Meghalok-e ma? És erre az a válaszom, hogy nem.

Kicsi Farkas csapatából még soha senki nem halt meg. Odakinn, az üvegen, Dionysustól negyven kilométerre délre pörgő, vörös csillagforma villan föl Wagner Corta lencséjén: SUTRA 2, a felszíni veszélyek öt szintje közül az utolsó előtti. A végső fehér színű. A Holdon a fehér a halál színe. Valami nagyon rosszul sült el a kokszüveg vidéken. Wagner ellenőrzi a levegő, a víz és az akkumulátor töltöttségi szintjét, átadja a holdkocsi parancsnokságát csünsijének, Zehra Aszlannak, és közben veszi a Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapatának riasztásait. Fényes alakjában használt famulusa, dr. Luz elővillantja a mentési szerződést: Mackenzie Művek. Emlékek törnek rá: félelemben, egyedül kuporog a Hypatia-állomáson, miközben a családja épp elbukott, hazasurran a falkához, és közben kést sejt minden árnyékban, rejtőzködik a farkasok testei között, gyűlöli önmagát, amiért életben maradt.

Aláírja a szerződést, megmutatja az Örök Fény Palotájának ügyvezetői jóváhagyásra. Az emlék egy dolog, az életben maradás egy másik. Most a Szunoknak dolgozik. Amikor fellebbentette a fátylat az ármánykodásukról, hogy egymásnak ugrasszák a Mackenzie-ket és a Cortákat, megpróbálták megölni. Akkor Dél Királynőjének Magdalena-falkája mentette meg. Amikor a Cortaház elbukott, a meridiáni falka adott neki menedéket, ők fizették a négy elemet neki egészen addig, amíg ráébredt, a Corta Hélio pusztultával a Szunok többé semmiféle ellenségességet nem táplálnak vele szemben. Jelentkezett az egyik üvegcsapatba, és másnap már meg is kapta a szerződést. Több mint egy éve a Dajjangnak dolgozik. Jó farkas.

A Schmidt-krátertől húsz kilométerre találnak rá az első holttestre. A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata beüzemeli biztonsági rúdját, és a tagok leereszkednek a regolitra. A kocsi gyógyászati MI-je életjeleket keres, de az üvegesek számára egyértelmű, hogy a ruhában már nem él semmi. Tokától bokáig felvágták a szövetet.

– Szabályos, tiszta vágás – állapítja meg Zehra Aszlan.

Wagner leguggol, hogy megnézze. Luna úrnő a gyilkolás ezernyi módját ismeri, egyik se tiszta. Ez egy penge nyoma. A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata jelölőt hagy hátra a zabbálún újrahasznosítóinak: a szén érték, még az is, amit NyugatNyugalom sziklamezején hagytak. Vészhelyzeti jeladók vezetik végig a kocsit a holttestek során. A tizediknél már ki se szállnak. Wagner és Zehra lefényképezik, bejelentik a jelölőt, mennek tovább. Leszúrt, megcsonkított, szétvágott testek. Fejezések. A pengével járó halál.

Zehra leguggol, hogy alaposabban szemügyre vegyen négy, egymásba gabalyodott testet.

– Ezt a fetöltőstílust nem ismerem.

– Mackenzie Fúzió – közli Wagner. Feláll, végignéz a közeli láthatáron. – Keréknyomok.

– Három kocsi és valami sokkal nagyobb.

– Egy héliumkitermelő.

A Schmidt-kráter nyugati falának árnyékában Wagner rátalál az egyik holdkocsira. A tengelyei eltörtek, a gerince kettéroppant. A kerekek képtelen szögben állnak, az antennák és a kommunikációs tányérok meggörbültek, összetörtek. Valamennyi üléssorrúd felhajtva. A benne utazók megpróbáltak elmenekülni a sérült járműből. De nem sikerült. Fetöltős testek hevernek szerteszét a kráter talaján. A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata megvizsgálja a tetemeket. Wagner összeköti dr. Luzt az elpusztult holdkocsi MI-jével, kiolvassa a menetnaplókat, a hang-és adatfelvételeket. Össze kell illesztgetnie mindazt, ami itt, a Schmidt rideg árnyékában történt.

Zehra Aszlan feláll és odaint.

– Itt van még egy élő!

Bár alig. Egyetlen túlélő a testek gyűrűjében. Aranyszínű fetöltő. Wagner hallott már erről a darabról. A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapatának fele is hallott már róla. Wagner gyógyászati MI-je legalább tucatnyi traumát, ugyanennyi behatolást azonosít. Zúzódásos és súlyos ütközésből eredő sérüléseket, számos sebet és horzsolást, mély szúrt sebet a hetedik és a nyolcadik borda között. Az arany fetöltő begyógyult a szúrás fölött: a szövet felületi feszültsége zárva tartja a sérülést.

– Mit gondolsz? – kérdezi Zehra Wagner magáncsatornáján. – Hívjunk holdhajót?

– Negyvenpercnyire vagyunk a Hypatiától – feleli a férfi. – Gyorsabban ott vagyunk, mint a holdhajók. Ott van teljesen felszerelt gyógyászati ellátóhely.

A túlélő fetöltőjében kevés az energia és az O_2. Mióta várhat már idekinn? Mióta reménykedhet? Wagner sokszor gondolkodott már azon odakinn, az ősi fekete üveg unalmában, mihez is kezdene, ha Luna úrnő elhagyná és otthagyná sebesülten a felszínen, egyre fogyatkozó levegővel, ha az energiája még ahhoz is kevés lenne, hogy segítséget hívjon. Ha így, hosszan farkasszemet nézne a halállal, ami lélegzetvételről lélegzetvételre, lépésenként közeledik a halott regoliton. Nincs semmi ennél biztosabb, nincs semmi ennél valósabb. Felnyitni a sisakot. Belenézni Luna úrnő arcába. Elfogadni a sötét csókot. Vajon lenne hozzá elég bátorsága?

Wagner jackdugót tol az aranyszín fetöltőbe.

– Most elviszünk.

A férfi nincs eszméletén, sőt a kóma peremén egyensúlyoz, de Wagnernak muszáj beszélnie.

– Lehet, hogy ez fáj.

Az emberei felemelik a túlélőt és felszíjazzák a rakrácsra. Zehra vezetékeket visz a levegő és vízfeldolgozó eszközökből a fetöltőbe.

– A maghőmérséklete túlságosan is alacsony – mondja, ahogy a sisakjában lévő kijelzőket nézi. Csatolót erősít a létfenntartó rendszerhez. – Meleg vízzel töltöm föl a ruháját. Kurvára félek attól, hogy vízbe fullasztom a fetöltőjében, de ha nem csinálom ezt, akkor belehal abba, hogy kihűl.

– Csináld! Willard, vedd föl a kapcsolatot Hypatiával! Sérültet viszünk.

A férfi megrezzen. Wagner sisakhangszórójából nyöszörgés hallatszik. A férfi a mellkasához emeli a kezét.

– Ne mozdulj!

Wagner elfintorodik a váratlanul fülébe hasító fájdalomkiáltástól.

– A picsába… – Ausztrál az akcentus. – A picsába – ismétli mélységes gyönyörrel, ahogy a meleg füröszti.

– Hypatiába viszünk – mondja Wagner.

– Az embereim…

– Ne beszélj!

– Ránk törtek. Előre eltervezték az egészet. Az a kurva Bryce tudta, hogy jövünk. Egyenesen a pengéibe rohantunk.

– Azt mondtam, ne beszélj.

– A nevem Denny Mackenzie – mondja a túlélő.

– Tudom – feleli Wagner. Ismeri az aranyszín fetöltős férfi legendáját. A sötét időszakban, amikor halvány a Föld fénye, Wagner megpróbálta elképzelni, mit látott utoljára Carlinhos: Denny Mackenzie arcát, ahogy a hajánál fogva felfeszíti a fejét, szabaddá teszi a torkát, felemeli a kést, hogy megmutassa Carlinhosnak, mivel öli meg. Mindig olyan arctalan volt, mint most, a fényvisszaverő sisaklemez mögött.

És én ugyanilyen arctalan vagyok neked.

– Megölted a bátyámat.

A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapat közös csatornán zajló forgalma úgy hallgat el, mintha késsel metszették volna át. Wagner érzi, ahogy az összes sisaklemez felé fordul.

– Ki vagy te?

Leszúrták, megsebezték, kihűlt, kimerült és szédeleg az ipari fájdalomcsillapítóktól, kényére-kedvére ki van szolgáltatva annak az embernek, akinek minden oka megvan arra, hogy megölje, de még ilyenkor is dacol. Ez a Mackenzie-mód.

– A nevem Wagner Corta.

– Hadd lássalak – mondja Denny Mackenzie.

Wagner felhajtja a napszűrőt. Denny Mackenzie is átláthatóvá teszi a sisaklemezét.

– A saját késével ölted meg a bátyámat. Térdre kényszerítetted és felvágtad a torkát. Végignézted, ahogy elvérzik, aztán levetkőztetted, kábelt húztál keresztül az Achilles-inán, és felakasztottad a Nyugati hetes útkereszteződésre.

Denny Mackenzienek arcizma se rezdül, nem fordítja el a tekintetét.

– És akkor most mit teszel, Wagner Corta?

– Mi nem olyanok vagyunk, mint a te családod, Denny Mackenzie.

Némán kiadja a parancsot a Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapatnak, hogy csatolják be magukat és induljanak. Leereszkednek a rudak, a fetöltők becsatlakoznak a kocsi létfenntartó-berendezésébe.

– Az enyéim tartoznak neked – krákogja Denny Mackenzie, ahogy Wagner köré ereszkednek a biztonsági rudak.

– Nem kell nekem semmi a te családodtól – közli Corta. Átadja a kocsi vezérlését Zehrának.

– Az nem számít, Wagner Corta. – Denny Mackenzie felnyög, ahogy a kocsi átzötykölődik a csata törmelékén. – A Mackenziek háromszorosan fizetnek vissza.

***

– Marina!

Nincs válasz.

– Marina!

Nincs válasz. Ariel Corta szitkozódik az orra alatt, és a

kapaszkodónak használt kötél után nyúl. Felhúzza magát az üres hűtőláda mellől.

– Kifogytunk a ginből!

Ariel belemarkol a mennyezeten kifeszített hálóba, úgy lendül át a konyhafülkéből szégyenletes függőágya mellett a tanácsadói kamrához. Három rövid lendület és végül sokat gyakorolt belezöttyenés a székbe, amit az igazságosztó helyének szokott nevezni. A lakás túl kicsi két nőnek és egy tolószéknek. Egy holdnapja bontatta le utoljára a kerekesszéket, így a lakók száma két nőre csökkent. Szüksége volt a szénadagra. Azóta megitta a kilencven százalékát.

– Mutass meg, Beijaflor!

Famulusa rácsatlakozik a kamra kamerájára. Ariel a dolgozó arcát tanulmányozza. Fokozatosan elosztott púder emeli ki az arccsontját. Narancs szemceruza, fekete szempillafesték. Elkerekedik a szeme, Beijaflor ránagyít. Ez az új ránc, ez meg honnan került ide? Elkeseredésében felszisszen. Az ügyfeleknek Beijaflor kiszerkesztheti. Az ember famulusa a valódi arca. Csücsörít: fuksziaszín, felső ajka íjként ível. Ha van valami, amit Ariel megengedhet magának a divatból, azok a kozmetikumok. Meg a felsője: Norma Kamali, kárminpiros, tölcsérnyakú, denevérujjú. Még mindig meccsben van.

Ariel Corta felső fele hivatásos. Az alsó, amit a kamera már nem lát, slampos. Deréktól lefelé Ariel egy szégyen: ide-oda lengedez a lakásban bármelyik nyomtatott, alapmodell leggingsben, amit Marina épp nem hord. Mindig lop, soha nem kér kölcsön. Az megadásnak számítana. Épp olyan könnyedén tudná kezelni az ügyeit a függőágyából is, mint az igazságosztó helyről, de az is megadás lenne.

– Beijaflor, szólj Marinának, hogy hozzon gint!

Lenn, a 87. szinten van egy jó kis nyomtató. Összehajtott készpénzt vesz elő.

– Csak tízegységnyi adatod maradt.

Ariel káromkodik. Az ügyfelei miatt szüksége lesz minden darabka sávszélességre. Most, hogy nem lehet benne része, a reggeli gin a padló és a plafon, a Nap és a Föld, a világegyetem háttérzümmögése. Nagyot szív hosszú, titánium e-cigijéből. Az nem nyújt mást, csak felsőbbséget és orális kielégülést. Ellenőrzi a haját. Divatosan magas és nagy.

– Jöjjön az első!

A Fuentes nikáh. Beijaflor Ariel lencséjére teszi Aston Fuentest, és ő gyorsan végigfutja a szerződés huszonhét záradékát, amikben benne van annak a lehetősége, hogy kiforgassák és kitépjék vele az ügyfele szívét a helyéről. A férfi minden egyes jogi állásfoglalás után kicsit jobban eltátja a száját.

– Aston, tátva maradt a szája.

Kettes számú ügyfél. A Wong-válás. Az egyetlen mód arra, hogy az ügyfele felügyeletet kapjon, ha a lánya bead egy másik keresetet, amiben gyakorlatilag elválik a másik apjától: a kézenfekvő megközelítés a gyarapodás hiánya, esetleg a lehető legmegfelelőbb otthoni környezet biztosításának hiánya, habár Lily számára a legegyszerűbben a személyes undorodás mellett lehetne érvelni, amiért a szülői szerepet ellátó Marco mellett maradt. Ariel azt javasolja, menjenek mélyre, legyenek mocskosak: lesz ott valami, mindenkinek van valamije. Ha sikerül is, a lány döntésén múlik, hogy szerződést köt-e szülőségre Brett-tel. És mivel ez gyakorlatilag tönkreteszi Marco nevét és hírét, jogorvoslatot kérhet. Úgyhogy Brettnek azt a kérdést kell föltennie magának: megéri az árát?

A Vörös Oroszlán amoria. A gin vágyképe mostanra épp annyira becses, akár az Orion quadra levegőjét tisztára söprő, ritkán érkező esők. Nem, nem, nem, nem, nem, drágám! Ariel soha nem javasolja azt, hogy olyan amoriába szálljon be valaki, ahol túl szigorú a szerződés.

– Az amoriák könnyed, nyitott és tünékeny dolgok, drágám. Nem szabad ezeket nehéz nikáhokkal agyonnyomni. Küldd el a szerződést, darabjaira szedem és beleteszem…

És vége.

– Kifogytunk az adatból – mondja Beijaflor.

– Bassza meg! – szitkozódik. Ökle élével sújt le a fehér falra. – Ezt kurvára utálom. Hogy lehet így bármi kibaszott munkát végezni? Még az ügyfeleimmel se tudok beszélni. Marina! Marina! Adj valami összeköttetést! Feljutottam a kurva prolik közé.

Az utcára nyíló ajtó felől mozgást hall.

– Marina?

Marina számos alkalommal figyelmeztette már, hogy ne hagyja nyitva az ajtót. Nincs biztonságban. Bárki bejöhet. Épp ez a lényege, drágám. A jog ajtaja mindig nyitva áll. Amire Marina azt szokta felelni: „Ki hozott föl ide a vállán? Soha nem lehetsz biztonságban.”

Mozgás az előszobában.

– Marina?

Ariel kitolja magát az igazságosztó székből, a parányi lakás mennyezetét befutó hálózatba akasztja az ujjait. Kilengedezik a nagyszobába.

Egy alak fordul felé.

***

Öklöt, aztán rúgást érez.

Fönn van, az egyik keresztcsőben, az egyik quadrát a másikkal összekötő, elfeledett mellékalagutak egyikében, amelyek a puszta sziklán haladnak keresztül. Régi, poros, sugárzás miatt félelmetes helyek. Háta mögött az Antares quadrában éjfél van, előtte az Orionban reggel. Az ügyfelektől származó régi, mocskos, kinyomtatott pénzzel teli öv van nála, némi currys tészta és holdsütik az ünnepségre, és éppen hazafelé tart, Arielhez.

A keresztcsövek hosszúak, tele árnyékokkal. A Hold hátrahagyja elavult infrastruktúráját: kölykök, lázadók és felcsúszottak mind rájönnek, miképpen hasznosíthatnák saját céljaikra.

Már várták. Gyakorlottak voltak, tudták, mik a szokásai, és hogy mi van nála. Egy pillanatra se látta őket. Még szép, hogy nem látta őket – ha meglátta volna bármelyiket, soha nem tudták volna megütni. Az első a háta közepét érte. Egy ököl érkezett a sötétből épp a vesére, amitől minden levegő, minden gondolat kiszakadt belőle és a rácsra zuhant.

Aztán a rúgás. A vöröslő fájdalmon át is látja és elhúzódik: a vállát, ne a fejét érje.

– Hetty – zihálja. De egyedül van. Leállította a famulusát, hogy az adatforgalmát Arielnek adja a szaktanácsaihoz.

A bakancs újra emelkedik a halántéka fölé. Érte nyúl, megpróbálja eltolni, mielőtt a titániumrácsozaton összezúzza a koponyáját. A bakancs a kezére sújt le. Marina felsikolt.

– Megvan, megvan – ordítja egy hang. Kés vágja át az övét.

– Meg akarom ölni.

– Hagyjad.

Marina vérzik, és levegő után kapkod. Bakancsok sarka dobog a járdán. Nem tudja megállapítani, vajon nők-e vagy férfiak. Nem tudja megállítani őket. Nem tudja megérinteni őket. Elviszik a pénzét, a currys tésztáját és a holdsütijeit.

Hozzájuk se tudott érni. Ez az, ami a vér, a verés, a sajgó vese, a megrepedt bordák, az elfeketülő ujjak mellett igazán megrémíti. Egykor úgy hajigálta a Mackenzie Művek porevőit Pejkou zsilipjében, mintha játék figurák lennének. Most meg két rabló éjfélkor, fenn, az egyik keresztcsőben, és még csak meg se tudta érinteni őket.

***

– Töltenék gint, de kifogytunk. Készítenénk teát, de nem szoktam készíteni semmit és én ülök az egyetlen székben – mondja Ariel Corta. – Sajnálom. Ott vannak a függőágyak. Vagy kuporodj a földre.

– Inkább kuporgok – mondja Vidjá Rao. Ariel asztalának peremén foglal helyet. Amióta utoljára találkoztak, a Holdi Társaság megfakult díszletei között, felszedett magára valamennyit. Egy emberi villanykörte: kacsázik és ormótlan, egész vég szövetekbe van bugyolálva. Tokája lifeg, szeme alatt táskák.

– Sajnálom, hogy ilyen szűkös körülmények között talállak – kezdi.

– Én pedig már annak is örülök, hogy még lélegzem – feleli Ariel. – Változatlanul a Whitacre Goddardnak dolgozol?

– Tanácsadó vagyok – feleli Vidjá Rao. – Megvan az ügyfélköröm. És meg-megmártom az ujjaimat a piacokban, hogy lássam, mit tudok felkavarni. Követtem a legutóbbi ügyeidet. Megértem, miért foglalkozol a házassági joggal. Véget nem érő szórakozás forrása.

– Ez a szórakozás más emberek reményeit, szívét és boldogságát jelenti – feleli Ariel. Gin. Kell neki egy kurva gin. Hol a ginje, hol van Marina? Beleteker egy kapszulát az e-cigarettájába, és a hegyére koppint egyik körmével. Felizzik a gyújtó, és beszívja a személyre szabott békesség felhőjét. Higgadtság önti el a tüdejét. Szinte már gin.

– A hírneved változatlanul előtted jár. Egészen kivételes mintafelismerő programom van, de őszintén szólva, nem volt szükségem rá, hogy megtaláljalak. Ahhoz képest, hogy rejtőzködsz, egészen jellegzetes vagy. Egészen színpadias.

– Soha nem találkoztam még olyan ügyvéddel, aki nem volt csalódott színész is egyben – mondja Ariel. – A bíróság és a színpad: az egész az előadásról szól. Emlékszem, hogy azt mondtad, amikor a kis politikai énekkarotok tagja voltam, hogy a programod meghatározó szereplőként azonosított.

Körbeint az e-cigarettájával, göndörödő füst fogja be birodalma mind a három és fél szobáját.

– A Hold változatlanul meghatározatlan. Sajnálom, amiért csalódást okozok a maga három fenséges személyének.

– És mégis mások lettek a határai – mondja Vidjá Rao.

– A következményekkel élünk együtt.

– Aligha köthet össze engem azzal, ami Olvasztóban történt.

– De vannak minták. A legnehezebb épp azokat észrevenni, amelyek olyan nagyok, hogy inkább tájképnek tűnnek.

– Nem mondhatom, hogy különösebben elszomorított, amikor Bob Mackenzie ezerfokos zuhanyt kapott a nyakába

– mondja Ariel párakarika kíséretében. – Milliótonnányi olvadt fém alatt élve az ember, ha nem is kimondottan a gondviseléssel packázik, mindenesetre olyasmivel incselkedik, aminek érzéke van az iróniához. Jaj, ne nézz rám így!

– Az unokaöcséd is ott volt – mondja Vidjá Rao.

– Hát, nyilvánvalóan kutya baja, máskülönben nem így mondtad volna. Mintázatok. Melyik unokaöcsém?

– Robson.

– Robson. Az istenekre! – Azóta nem gondolt az unokaöccsére, hogy a régi jogi kapcsolatain keresztül eljutott hozzá a hír, miszerint a Mackenziek vették örökbe a fiút. Se Lucasinhóra, se Lunára, egyik gyerekre se. Nem gondolt Wagnerre, a farkasra, se Lucasra, hogy vajon életben van-e. Nem gondolt semmi másra, csak saját magára, az életére, az életben maradására. Nagy levegőt vesz, hogy elleplezze a veszteség és a bűntudat rándulását az arcán. – A szülői szerződés még mindig a Mackenzieknél van?

– Bryce Mackenzie a gyámja.

– Ki kellene hoznom belőle. – Összeérinti az ujjait. A Mackenzie-szerződéseket mindig könnyű megismerni: silány munkák.

– Ami még fontosabb, hogy a zuhatag óta teljes a felfordulás a földi árupiacokon. A hélium-3 és a ritkaföldfémek árfolyama tegnap soha nem látott magasságba szökött, ma pedig újabb csúcsot üt meg. A G10 és a G27 csoport arra szólított föl, hogy tegyenek valamit az árak és a termelés stabilizálására.

– A vákuumban senki nem hallja, ha kiáltasz – feleli Ariel.

– A Holdat és a Földet nem csak a nehézkedés köti össze – mondja Vidjá Rao. Ariel hosszan elnyúló füstpamacsot fúj.

– Miért jöttél ide, Vidjá?

– Hogy átadjak egy meghívót.

– Ha az ünnepségről van szó, akkor szívesebben szúrok tűt a szemembe. Ha politika: a Corták nem foglalkoznak politikával.

– Koktélfogadásra szól a meghívás. A Kristályban, mohalukor, Orion quadra szerint délután egy órakor.

– A Kristályban. Kell egy ruha – mondja Ariel. – Egy rendes koktélruha. És kiegészítők.

– Hát persze.

– Kreditátutalás – suttogja Beijaflor. Elegendő a ruhára és a kiegészítőkre, egy új kerekesszékre, egy motóra. Ginre. Gyönyörű, gyönyörű ginre. De mindenekelőtt: adatra. Beijaflor újra felmegy a hálózatra. Elképesztően érzéki, ahogy eljön a világ, beáradnak az információk, üzenetek, chatek, pletykák, hírek, miközben a kíváncsisága úgy rohan ki, akár egy gyerek a reggeli fénybe.

– Beijaflor, kerítsd elő Marinát! – adja ki az utasítást. Beijaflor már nyitja is a katalógusokat és a mintakönyveket.

– Össze kellene szednie egy rendelést a nyomtatókból.

– Megengedheted magadnak, hogy elhozasd – mondja Rao az ajtóból. – Nem érdekel, hogy kivel találkozol?

– Nem számít. Majd megoldom menet közben.

– A holdsassal.

***

Marina végigbotladozik a kilométernyi keresztcsövön az Orion quadráig. Rácsap a szerelői lift gombjára, aztán felkiált, ahogy zúzott, elfeketedett ujjain végigperzsel a fájdalom. Mialatt a liftfülkében lemegy a város tetejéről, felidézi az összes embert, akit látott meghalni a Holdon: mennyire váratlan és önkényes volt a haláluk. Alumíniumgerenda zúzott be egy fejet a kiképzési területen. Kés hegye bukkan elő egy torokból. Egy e-cigaretta ezüstlándzsája fúródott egy koponyába. Ezt a halált soha nem szűnik meg látni. Soha nem szűnik meg látni, ahogy annak a férfinak a szeme élőből halottá változik. Soha nem szűnik meg látni a pillanatot, amikor a férfi ráébred, ez a töredékmásodperc az összes, ami maradt még az életből. Edouard Barosso: megnyomorította Arielt, meg is ölte volna, ha Marina nem kapta volna föl az egyetlen kéznél lévő fegyvert és nem döfte volna át az álla lágy részén, keresztül a puha, holdszülött koponyája tetején.

Mennyire könnyedén bekerülhetett volna a holtak névsorába odafönn, a keresztcsőben. Megverték. Meg akarták ölni. Nem lett volna szabad megverniük. Két harmadik generációs kezdőnek még csak hozzá se lett volna szabad érnie.

Káromkodik, ahogy fekete és merev ujjaival felrántja az ajtót, és nekidől a biztonsági rácsnak. Minden egyes lélegzetvétele lassú és mélyre hatoló kés. Kibotorkál a nyugati tizenhetedik útra, végigbotladozik a forgalomban, hogy megkapaszkodjon a korlátban. Előtte föltárul Orion quadra mélysége. Oszloptól oszlopig vonszolja magát végig a szakadék mentén. A klinika egy kilométerre, északra van azon a hatalmas hengeren, ahol az Orion quadra öt szárnya találkozik egymással. Oszloptól oszlopig vonszolja magát a segítségig. Tíz percbe telik, mire megtesz száz métert.

Már-már elsuttogja a parancsot, amivel újraindítja Hettyt. Segítséget hív. Arielt. Ariel segíthet. Odafönn, Bairro Altóban mindenki ezt mondja. De nem képes rá. Kudarcot vallott. Hagyta, hogy elvegyék Ariel pénzét. Hogyan mondhatja, hogy megvédi Arielt, amikor még a pénzét se képes? Az óta a nap óta, amikor a Corta Hélio vér és tűz közepette elbukott, ő pedig fogásról fogásra, fokról fokra, vállán Ariel Cortával felmászott a világ tetejéig, számos türelmes és hangos ellenféllel szemben védte meg magát.

Fogásról fogásra vonszolja előre magát a korlát mentén.

Felhívja Arielt. Nem kell az ostobaságot még büszkeséggel is tetézni.

Hetty feláll. Három üzenete van: kettő ginről, egy pedig arról tájékoztatja, hogy túllépték az adathitelkeretét. Marina Calzaghe a korlátra sújt sérült öklével. A fájdalom átható, jogos és megtisztító hatású.

Nem az rémíti meg, hogy megverték. Hanem az, ahogy erre képesek voltak.

Egy moto suhan oda hozzá, és kitárul az ajtaja.

– Ariellel dolgozol, igaz? – Az utasa középkorú férfi, a haja és a bőre egészen elszürkült a lassú sugárzásban töltött sok év alatt.

Marinának sikerül biccentenie.

– Szállj be! Az istenekre, de szarul nézel ki!

A férfi eltámogatja a klinika bejáratáig.

– Régen a Corta Héliónak dolgoztam – mondja. – Akkor porevő voltam. – Aztán még portugálul hozzáteszi: – Szarok Bryce Mackenzie szerződéseire.

***

– Természetesen elfogadjuk Ariel hitelét.

Dr. Macaraeg klinikája az Orion csomóponti tizenhetedikjén jól felszerelt, ragyogó hely: csupa csillogó robot és fénylő ügyfél. A recepció pultján, ahol Marina vérfoltokat hagy a fehér műanyagon, valódi virágok. Dr. Macaraeg Boa Vista orvosa, Adriana Corta személyi doktora volt korábban. Ő látta el Arielt João de Deus egészségügyi központjában, miután Edouard Barosso átvágta a gerincoszlopát a saját csontjaiból növesztett késsel. Ott gunnyasztott a családdal a túlzsúfolt, bűzlő menhelyen, amikor Boa Vistát elpusztították. Az utolsó dologként, amit a Cortákért tehet, ellátta a túlélőket is. Eljött Meridiánra, és csúcsminőségű rendelőt nyitott az Orion csomópontjában, a társadalmi és hatalmi központok közelében. Dr. Macaraeg emlékszik arra, mit jelent a becsület és a hűség, a család és a kötelesség.

– Csak nem elég egy vizsgálathoz és egy összefoltozáshoz.

Dr. Macaraeg nem jótékonysági intézmény.

– A vizsgálatot választom – mondja Marina.

– Azt javaslom… – kezdi a doktor, de a nő közbevág.

– A vizsgálatot.

A letapogató olcsó és közömbös: két érzékelő, amelyek egyetlen mozdulattal felerősíthetők az általános használatú karokra, de a célnak megfelelnek. Marina a lábnyomokra áll, mire a bot végighúzza előtte a karjait, és ezzel bizalmaskodva feltérképezi teste minden egyes centiméterét. Még a ruháját se kell levetnie hozzá.

– Mennyi még?

– Egy, talán másfél holdnap.

Fogásról fogásra, fokról fokra vitte föl Ariel Cortát a világ tetejére, Bairro Altóba, ahová a felcsúszottak mennek: a szegények, a szerződés nélküliek, a menekültek, a betegek és azok, akiknek a tüdeje sok ezer, porral teli lélegzetvétel után most kővé válik éppen. Az üldözöttek. Föl a létrákon, föl a lépcsőkön, egészen a régi légkörgyártó gépek és generátorok, világítási hálózatok és víztartályok közötti résekbe betolt alkóvokig, cellákig és barlangüregekig. Marina jól ismerte ezt a világot. Hat hete volt a Holdon, alig tudott egyenesen járni, amikor egy törölt szerződés felküldte Bairro Altóba. Vizeletet árult. Kicsiket lélegzett, hogy odalenn egy levegővásárló nagyokat szívhasson a levegőből. Soha nem hitte volna, hogy visszatér még. De ismerte ezt a helyet, és tudta, hogyan lehet itt életben maradni. És azt is tudta, hogy Ariel Corta nem ismeri ezt a terepet, és hogy a tudatlansága bármelyik Mackenzie-pengénél gyorsabban végezne vele. Rátalált a búvóhelyre, szerzett függőágyakat és mennyezeti hálót, és – ahogy élére állította az egységeket

– némi kényelemmel bíró élethez szükséges cókmókot is. Megbízható adatforgalmat. Megbízható nyomtatóboltot, ahol volt fogalmuk a divatról. Kozmetikumokat. Hűtőt és gint, amit bele lehetett tenni. Mialatt életet szőtt Arielnek, teljesen megfeledkezett a sajátjáról. Megfeledkezett a saját testéről. Megfeledkezett arról, mit művel vele a Hold: kiszívja a csontjaiból a kalciumot, izmaiból az erőt, elnyeli a holdbélaerőt, ami lehetővé tette, hogy rongycsomók módjára hajigálja azokat a Mackenzie-porevőket Pejkou zsilipjében, míg végül két girhes nyamvadék is földhöz tudta teremteni, kirabolni és megverni.

Marina magához húzza a letapogató kijelzőjét.

– Nem cáfol rám – mondja dr. Macaraeg. Valóban nem, de Marinának látnia kell a számokat, amelyek arról árulkodnak, hogy közeleg a holdfordulója, méghozzá igen gyorsan. Eljön a nap, amikor döntenie kell, hogy visszatére a Földre, vagy egyszer s mindenkorra a Holdon marad. Egy, talán másfél holdnap. Harminc–negyvenöt nap. Nap.

– Arielnek ne mondja el.

– Nem teszem.

Ezt neki kell elmondania, személyesen. Szólnia kell, hogy közeleg a holdfordulója. Elmondani, hogy utálja a Holdat, mindig is utálta a Holdat, utálja, amit az emberekkel művel, utálja a félelmet, a veszélyt és a porszagot, ami áthat mindent, minden egyes pislantást és lélegzetvételt, a halál szagát. Hogy fáj a szíve a tiszta ég, a láthatár, a tüdejét kitöltő szabad levegő, az arcát érő eső után. Elmondani, hogy egyedül azért marad, azért szolgálja, védelmezi és gondoskodik róla, mert képtelen magára hagyni Arielt.

Aztán nem mondani neki semmi mást.

– Köszönöm.

Dr. Macaraeg összehorzsolt bordáira szorítja ujjait, és a fájdalommal kényszeríti bele a vizsgálati székbe.

– Üljön csak ide és ne mozogjon! Hadd hozzam rendbe!

***

Meridiánban eljött csungcsiu éjjele. A Vízöntő quadra vörös-aranyba öltözött: villás végű lobogók, imazászlók és lámpások zuhatagai buknak alá az egyes szintekről, galériákról és hidakról, minden egyes lépcsőn és rámpán fények pislákolnak. Hatalmas, ünnepi lámpások kacsáznak fölfelé az elsötétedett napcsík irányába. Héliummal töltött jádenyúlcsapatok szökdécselnek végig a levegőn és kerülgetik a gyerekek kezéből elszabadult piros lufikat. Repülő drónsárkány hullámzik a hidak és a libegők között. Biolumineszcens lámpái átragyognak a fákon, fényük megcsillan a Tyereskova proszpektet szegélyező kávézókon, teabódékon és holdsütikioszkokon. Odanézzetek! Koktélosstandok! Halljátok? Tucatnyi zene vetélkedik zsonglőrökkel, utcai szemfényvesztőkkel és buborékfújó bohócokkal! A Holdon titáni méretű buborékokat lehet fújni. A szülők azzal riogatják a gyerekeiket, hogy a buborékok csapdába ejtik a rossz gyerekeket és felviszik Bairro Altóba: ősrégi hazugság. Arcfestés is van – az mindig van. „Tigrissé változtatlak” – mondja az arcfestő, ahogy emeli az ecsetjét. „Mi az a tigris?” – kérdezik a gyerekek.

A Vízöntő quadrában mindenki frissen nyomtatott buliszerelésben jelent meg. Nyüzsögnek az utcákon, szinteken, járdákon. Gyerekek rohannak bódétól bódéig, képtelenek választani a sok csoda közül. Kamaszok és fiatal felnőttek sétálnak csoportokban, megvetően nézve az egész fesztivál olcsó népszerűségét. Titokban mind imádják a holdsütemény-ünnepet. Van, aki Meridián mind a három quadrájában végigcsinálta. A csungcsiu az a lehetőség, amikor össze lehet jönni azzal, aki után egész évben epekedtünk, de soha nem volt merszünk odalépni hozzá. Ott! Láttátok? Azok a lányok, azok a fiúk – Fiúk voltak? Lányok? –: testfestésben futnak és kacagnak, keresztül a tömegen. Tíz Luna úrnő: egyik felük él és fekete, a másik csont és fehér. Csungcsiu a meztelenség és a pimaszság ideje.

A csungcsiu Csang-o, a Hold istennője ünnepe, de Luna úrnő – bitorló, színjátszó, tolvaj – ellopta tőle. Élet-halál Miasszonyunk ezen az éjszakán megengedi a kisebb szenteknek és orixáknak, isteneknek és hősöknek, hogy osztozzanak a neki kijáró hódolaton. Száz meg száz illat és tömjénfüst száll fel hozzá. Yemanja és Ogun virágot, süteményt és gint is elfogad. Kazanyi Miasszonyunknak szóló utcai szentélyek ragyognak száz foszforeszkáló fogadalmi felajánlástól. Ma éjjel trillió is elmegy papírpénzben a zúzdákba.

És holdsüti! Holdsüti: kerek és bordás, jelmondatok és adinkrák vannak rányomva, a formája nyúl, egyszarvú, kis póni, tehén és rakéta. Mindenki vásárolja. Senki nem eszi. „Túl tömény. Túl erős. Túl édes. Elég csak ránéznem, és máris fáj a fogam.”

A sisak forgót visel a homlokrészén, épp az arclemez fölött. Félig élő, félig holt, nem női arc, nem Luna úrnőé, hanem egy állat pofája: egy farkasálarc. Félig farkas. Félig farkaskoponya. A sisak egy fetöltő hátizsákcsomagjára van szíjazva, a zsákcsomag Wagner Corta válláról lóg. Holdsütiken és zenén, szenteken és szexen keresztül tart hazafelé. Velejéig fáradt, de lelkes, a látvány, a hangok, a szagok, a szellemek úgy húzzák ezerfelé, mintha mindegyik apró horgokat akasztana a bőrébe.

Úgy halad keresztül az ünnepen, akár a szívében lakozó farkas, rámpáról rámpára, lépcsőről lépcsőre, liftről liftre tör fölfelé. Könnyűnek, fénnyel telinek, megvilágosodottnak érzi magát. Kiélesedett érzékei tucatnyi párbeszédet hoznak el neki, száz meg száz pillanathoz kapcsolódnak. „Szeretem ezt a dalt. Ezt próbáld ki, csak egy harapásnyit.” Meglepett csók. Guvadt szemű váratlan okádás: túl sok holdsütemény. „Tánc közben simogass. Kaphatok lufit? Hol vagy?”

A szeme sarkából észrevesz egy famulust, egyet a digitális segédek hadából, aztán öt, tíz, tucatnyi másikat is, ahogy a tömegen keresztül felé tartanak. Wagner futásnak ered. Itt a falkája.

Amal, a meridiáni falka vezére ráveti magát, földre viszi, összekócolja a haját, és a falkavezérség szertartásos követeléseként megharapja az alsó ajkát.

– Hát itt vagy! Te!

Fetöltőstől, sisakostól, mindenestől felemeli, körbelendíti Wagnert, és addigra csókok, ölelések, apró, szeretetet jelző harapások kíséretében a falka többi tagja is odagyűlt. Kezek borzolják a haját, játékosan hasba bokszolják.

A falka csókjának hevessége kipucol mindent: NyugatNyugalom hideg halálát, a fetöltőkkel teli síkságot, az iszonyatot, amitől zsibbadtan és érzéketlenül ment tovább.

Amal végigméri.

– Úgy nézel ki, Lobinho, mint aki most halt meg.

– Az istenek szerelmére, vegyetek egy italt – feleli

Wagner.

– Még nem. Sömmeringnél várnak.

– Mi van ott?

– Különleges szállítmányt kaptál, Kicsi Farkas, Hoang

Lam Hung-Mackenzie-től. És mert Mackenzie-kről van szó, mi is veled megyünk.

***

Wagner korán kibontakozik az alvó falkából, mielőtt még felébred a többi farkas. Kirázza fejéből az álmot. A közös álmok nehezek, ragadósak, vissza-visszatérnek. Erőfeszítésébe tellett otthagyni a falkaálmot. Ruhák. Ne felejtsük el a ruhákat!

Semmi sincs a hencseren, a plédek halmában, ahová a fiút fektette. Jól elkülöníthető, idegen szaga van a helynek, ahol Robson aludt. Méz és ózon, izzadtság és kifojt nyál. Zsíros haj és mitesszerek. Viselésben elkopott ruhák és ritkán mosott bőr. Láb-és hónaljgomba. Fültőbaktériumok. A tizenéves fiúk nagyon büdösek.

– Robson?

„Mind együtt alszotok?” A csungcsiu összetört lámpások, kiömlött vodka és széttaposott holdsütemények közepette közeledett a végéhez, amikor a falka visszatért Meridiánba. „Farkasok” – suttogták az emberek, és elhúzódtak a komor arcú emberek szorosan összezáródó, eltökélten haladó őrsége elől, közepén fakó, feltűrt ujjú öltönyt viselő fiúval. Robson alig állt a lábán, de konokul és igen alaposan felfedezte magának a falka házát. Wagner pontosan értette, mit csinál: megjelöli a területet. Kitanulja a farkasok világát.

„– Csinálok neked valami helyet – mondta a fiúnak. – A hencseren. Nálunk nincsenek külön ágyak.

– Milyen az, hogy mind együtt alszotok?

– Megosztozunk az álmokon” – mondta akkor.

Az étkezőhelyen találja meg Robsont: a felszolgálópultnál ül egy bárszéken, görnyedt vállára plédek borulnak. Fél kézzel, ügyesen emel egy pakli kártyán – fél paklin, állapítja meg éles szemmel Wagner –: leveszi a pakli tetejét, megforgatja az alsó lapokat, átcseréli a két fél helyét, összerakja a paklit. Újra meg újra.

– Robson, jól vagy?

– Nem aludtam valami jól. – Nem néz föl a kényszeres kártyatrükkből.

– Sajnálom. Megpróbálunk majd nyomtatni egy ágyat.

Wagner portugálul beszél. Azt reméli, a régi nyelv kedves lesz Robson számára és vigaszt kínál.

– Jó volt a hencseren – feleli globóul a fiú.

– Hozhatok valamit? Gyümölcslevet?

Robson egy csésze teát kocogtat kis asztalához.

– Szólj, ha kell valami.

– Persze. – Még mindig globo.

– Nemsokára jönnek-mennek majd itt.

– Nem leszek az útjukban.

– Érdemes lenne talán felvenned valamit.

– Ők felöltöznek? – Kettéválnak, forognak a kártyák.

– Hát, ha szükséged van valamire…

Ahogy Wagner elfordul, a fiú felnéz. A szeme sarkából elkapja, ahogy megrebben a pillantása.

– Kinyomtathatok néhány ruhát?

– Hogyne.

– Wagner.

– Mondjad.

– Ti mindent együtt csináltok?

– Szeretünk együtt lenni. Miért?

– El tudnál vinni reggelizni? Csak így, kettesben.

***

Az üvegen töltött húsz nap után egyszer sem volt annyira kimerült, mint háromnapnyi Robson Mackenzie-től. Hogyan képesek a tizenhárom éves fiúk ennyi időt és energiát követelni? Táplálkozás: a srác soha nem hagyja abba az evést. Tökéletes gépezet a tömeg energiává alakítására. Változó, mit hajlandó, és mit nem hajlandó megenni, és az sem mindegy, hol hajlandó és hol nem hajlandó megenni. Wagner azóta nem fordult meg kétszer ugyanazon a meleg ételt adó helyen.

Lélegzés. A Mackenziekkel kötött örökbefogadási szerződés biztosítja a fiú négy elemét. Bryce Mackenzie-től kitelik, hogy sértettségében megszegi a szerződést. A falkának teljes gestalt üzemmódban egy órájába kerül, hogy egymásba kapcsolt hamis vállalatokon keresztül feltűnés nélkül egy másik számlához kapcsolják Robson csibjét. Lélegezz csak nyugodtan, Robson.

Oktatás. A szerződések korántsem nevezhetők egyszerűnek. Vajon magánoktatás lesz vagy egyetemi csoport? Specializáció vagy általános ismeretek?

Önkielégítés: a farkasok házában keresni kell valami félreeső helyet hozzá. Már ha egyáltalán csinál ilyesmit. Wagner ennyi idősen még nem foglalkozott ilyesmivel. Aztán ott van a kérdés, hogy hol áll a srác: mit szeret, kit szeret, kit szeret jobban, mint a többieket, akiket szeret, már ha egyáltalán szeret bárkit is.

Pénzügyek: az istenekre, hogy mennyire drága a fiú! Egy tizenhárom évesnél mindenért fizetni kell.

Elszigetelődés: bájos, komoly és vicces a fiú, naponta legalább tucatnyi alkalommal meghasad tőle Wagner szíve, de minden egyes vele töltött pillanat olyan pillanat, amikor nincs a falkájával. A farkasoknál más a helyzet: testi a kényszer, a szükséglet, hogy együtt legyenek, a csontjaikba égeti a kék földfény. Minden egyes pillanatban, amit Robsonnal tölt, érzi az elválasztottság sajgását, és tudja, hogy a falkája tagjai törést, zavart élnek meg. Látta már a pillantásaikat, érezte az érzelmi széljárás változását. Robson is.

– Azt hiszem, Amal nem kedvel.

A Tizenegyes Kapuban ebédelnek éppen. Robson gondosan élére vasalt, fehér rövidnadrágot visel, hozzá ujjatlan, megnyírt fehér pólót, rajta nagy, nyomott „WHAM!” felirattal. Fehér keretes Wayfarer napszemüveget. Wagner alul-fölül farmerban van. Egyes falkák csakis a saját stílusukban hajlandók öltözködni: minden esetben gótnak. Meridián mindig a divat élvonalában van.

A Tizenegyes Kapu zajos üvegtésztabár. A csungcsiu utáni pillanatnyi szünetben minden nyugodt, de Wagner gyanakszik. Farkasérzékekkel fürkészi a vacsorázókat és a teázókat. A sok ügy közül, amit Robson hozott magával Sömmeringből, a biztonság a legfontosabb.

– Kényelmetlenül érzi magát miattad. – Sokunk érzi magát kényelmetlenül miattad.

– Mit csinálok?

– Nem arról van szó, hogy mit csinálsz, hanem arról, amit nem csinálsz. Az ekatáról.

– Hallottam már ezt a szót. – Most portugálul beszélnek. Az „ekata” farkasszó: a pandzsábiból származik, onnan sajátították ki maguknak.

– Nem tudom igazán lefordítani. Az együttséget jelenti. A keresztények közösséget mondanának, a muszlimok, azt hiszem, ummát, de annál sokkal mélyebb és áthatóbb dologról van szó. Egység, egységesség. Annál is több. Ha az egyik kinyitja a szemét, a másik lát rajta keresztül. Nem kell értenünk, hogy megértsük… Farkas vagyok: nem biztos, hogy el tudom magyarázni ezt olyannak, aki nem az.

– Tetszett, ahogy azt mondtad: „farkas vagyok”.

– Az vagyok. Hosszú időbe telt, mire elfogadtam. Annyi idős voltam, mint te, amikor rájöttem, mit is jelent a sok hangulatváltozás, személyiségváltozás és a sok dühöngés. Nem tudtam aludni. Erőszakos és hiperaktív voltam, máskor meg – mármint a sötét időszakokban – napokig nem akartam beszélni senkivel. Azt hittem, beteg vagyok. Azt hittem, haldoklom. Az orvostól gyógyszereket kaptam. A madrinhám tudta, mi ez.

– Bipoláris zavar.

– Nem zavar – jelenti ki Wagner, és csak utána veszi észre, hogy túl hirtelen, túl hangosan beszélt. – Nem feltétlenül zavar. Le lehet tompítani orvosságokkal, vagy el lehet tolni teljesen az ellenkező irányba. Valami többet lehet belőle alkotni. A farkasok csak annyit tettek, hogy társas keretet adtak neki, olyan kultúrába foglalták, ami elfogadja és támogatja. Sőt, táplálja.

– A farkasok.

– Valójában nem vagyunk farkasok. Testileg nem változunk át, amikor fordul a Föld. Illetve, az agy hormonegyensúlya igen. Olyan gyógyszereket szedünk, amelyek megváltoztatják. A „vérfarkasság” nagy többletjelentést hordozó és érzelmileg kielégítő kerettörténet arra a tényre, hogy folyamatosan egyik lélektani állapotból a másikba váltunk. Vérfarkasok, másképp. Kifordított vérfarkasok vagyunk. A Föld fényénél vonítunk. Bár a fényérzékenység is előfordult már a bipolárisoknál. Úgyhogy talán a fény is befolyásolja. Hallgass csak: ugye nagyon gyorsan, szaggatottan beszélek?

– Igen.

– Ez a fényes oldalam. Rengeteg gyógyszert szedek, Robson. Mindannyian így teszünk. Flavia madrinha tudta, mi vagyok, és összeismertetett a falkákkal, amikor még Boa Vistában volt. Ők segítettek, megmutatták, mire lehetek képes. Soha semmilyen nyomás nem nehezedett rám. A saját döntésemnek kellett lennie. Sokat ad ez az élet. Próbára teszi az embert, hogy tizenöt naponként valaki másnak kell lennie.

Robson riadtan húzza ki magát. Tészta és rákocskák esnek le az evőpálcikájáról.

– Tizenöt naponként. Nem is tudtam…

– Meg kell fizetni az árát. Boa Vistában csakis az egyik énemet, a sötét énemet láthattátok, és azt hittétek, az Wagner Corta. Nincs Wagner Corta: csak a farkas van és az árnyéka.

– Nem láttalak sokat Boa Vistában – mondja Robson.

– Voltak ennek más okai is – feleli Wagner, és Robson ebből megérti, hogy ezekre a kérdésekre egy másik alkalommal kerül majd sor.

– Wagner – kérdi a fiú –, amikor megszűnsz farkasnak lenni… Amikor átváltozol az árnyékká. Olyankor mi lesz velem?

– A falka felbomlik. Mindenki elmegy az árnyékéletébe, az árnyékszerelméhez. De a falka soha nem szűnik meg. Ügyelünk egymásra. Farkas vagyok, de attól még Corta maradtam. Te is Corta vagy. Ott leszek veled.

Robson a táljába szúrja az evőpálcikákat.

– Mit gondolsz, Wagner, találkozhatok a királynőbeli barátaimmal?

– Még nem.

– Rendben. – Újabb Wayfarer-pillantás. – El kell mondanom, hogy megpróbáltam megtalálni a traceur équipe-omat.

– Tudom. Robson…

– Legyél óvatos a hálón! Sehol se találtam őket. Aggódom értük. Bob Mackenzie azt mondta, nem lesz majd az ártalmukra…

– De Bob Mackenzie halott.

– Igen. Bob Mackenzie halott. – Robson körülnéz. – Tetszik ez a hely. Szeretnék rendszeresen eljönni ide. – A felnőttség egyik szertartása ez, melegkonyhás törzshelyet választani. – Az úgy jó?

– Jó.

– Wagner, rengeteg idődet elveszem. Elszakítalak tőlük. Ez baj?

– Feszültséget okoz.

– Mit gondolsz, Wagner, megtanulhatom az ekatát?

***

A moto otthagyja a két nőt a Kristály bejáratánál. Marina rácsap a gombra, mire a kerekesszék kihajtogatja magát. Ariel belelendül. A személyzet megfordul, meredten bámulja őket: nem tudják, mihez kezdjenek velük, hogyan kellene kiszolgálni őket. Fiatalok, soha nem láttak még kerekesszéket.

– Tolhatlak – mondja Marina.

– Majd lököm magamat én – közli Ariel.

Végiggördül a felcsiszolt üvegsalak padlón, a fülkékben

és az asztaloknál fejek fordulnak utána: „Visszatért – odanézz, azt hittem, meghalt”. Marina két lépéssel előtte halad méltóságteljes, állandó tempóban, eltolja az útjából az embereket, de Ariel figyelmét nem kerüli el, ahogy húzza a lábát, ahogy fájdalmasan elfintorodik az elleplezett fájdalomtól. Dr. Macaraeg összekapcsolta, összefoltozta, bekötötte, érzéstelenítette a nagyobb sebeket – a többit Ariel fedte el szövettel és sminkkel.

– Az isteneknek hála az arcodhoz nem nyúltak – mondta. Marina grimaszt vágott, ahogy Ariel csipkekesztyűt húzott megduzzadt ujjaira. – Elveszítesz egy-két körmöt. Majd nyomtatok újakat.

– Majd növesztek újakat.

– Mióta együtt vagyunk már, és még mindig ennyire földies vagy? – Olyan reakciót érzett ekkor a tenyerében lévő kézben, amit nem valami testi sérülés okozott. – Meg is vagyunk.

Még egy utolsó árnyalás a szemkihúzókkal, egy utolsó tupír, hogy jó nagy legyen a haj. Koktélkészek.

A holdsas a zártkörű rendezvényekre szolgáló helyiségen túli privát helyiségben várakozik. Az asztalt csöpögő sztalagmitok és sztalaktitok között állították föl, egy csurgadozó, bugyborékoló vízipark közepére. Ariel otrombának találja a helyet. A víznek friss, tiszta illata van. Mélyen belélegzi.

– Drágám, ha a diszkréció a legfontosabb, akkor ne mutogass engem végig a Kristály összes vendége előtt.

A holdsas nagyot kacag. Italok várják őket: víz a férfinak, párálló martini a nőnek.

– Ariel – lehajol, és mind a két kezét a tenyerébe veszi.

– Csodálatosan nézel ki.

– Szarul nézek ki, Jonathon. Viszont a felsőtestem tényleg félelmetesen erős. – Könyökét az asztalra támasztja, hogy az alkarja fölfelé mutasson: hagyományos szkanderállás. – Le tudnálak nyomni, és valószínűleg mindenki mást is, aki csak a bárban van, őt kivéve – biccent óriási hajával Marina felé. – Adrian ma nincs itt?

– Nem mondtam el neki, hová megyek.

– Összeesküvés, Jonathon? Milyen édes. Nem lesz ez így jó. Mostanra már a túloldalra is eljutott a hír, és Adrian mindig olyan szorgos Mackenzie volt.

– Jelen pillanatban ennél fontosabb ügyek foglalkoztatják – közli a sas.

– És ugyan kinek az oldalán áll: az apjáén vagy a nagybátyjáén?

– A sajátján. Mint mindig.

– Rendkívül észszerű. És a holdsas hol foglal állást a Mackenziek polgárháborújában?

– A holdsas a szerződések szabadsága, a gazdasági növekedés, a felelősségteljes polgári viselkedés és a zavartalan bérleti bevétel mellett foglal állást – mondja, és közben ujját a jobb szeméhez érinti: azt jelzi, hogy a beszélgetést mostantól famulusok nélkül folytatják. Pixelek örvénylenek és sisteregnek a lencséken. Pőrére váltanak. A holdsas fejét éppen csak meghajtva odabiccent Marinának.

– Tudod, mit élvezek a munkámban a legjobban? – kérdezi Ariel, miután Marina rázárja az ajtót a halvány megvilágítású, csurgó-csöpögő cseppköves szobára. – A pletykát. Úgy hallom, a HFV ügyvezetése nem valami elégedett, Jonathon.

– A HFV ügyvezetése el akar mozdítani a helyemről – feleli a holdsas. – Az a szerencsém, hogy egyáltalán nem bíznak egymás jelöltjeiben, ezért nem tudnak bizalmatlansági indítvánnyal élni. A Föld erőből beszél. A Corta Hélio összeomlása óta.

– Összeomlás – szólal meg Ariel. – Ez a családomat jelenti, Jonathon.

– Egyszer azt mondtad, a Corták tartották odafönn égve a villanyt. A Föld energia-kimaradásoktól, elsötétülő városoktól tart. A háztartási villanyáram ára a háromszorosára nőtt. Ott voltam Olvasztóban, Ariel. Láttam, ahogy ég. Duncan és Bryce egymás torkának ugrott: még a Földről is bérelnek zsoldosokat. A Meridián proszpektjein pengék harcolnak egymással. Az árak az égbe szöktek, egész gyárak zárnak be. Az öreg Föld széthulló világot lát, valahányszor fölnéz a Holdra. Egy olyan sast, amelyik nem képes eleget tenni a szerződésében foglaltaknak.

A Corta belekortyol a martinijába. A sas túlságosan is jól ismeri – az ital tökéletes: hideg, csípősen fanyar és fenséges.

– Jonathon, ha a HFV tényleg meg akart volna szabadulni tőled, megvásárolták volna a testőreidet és kibeleznek álmodban.

– Ahogy te élvezed az én védelmemet, ugyanúgy élvezem én is a sárkányok védelmét. Egyikük se akarja, hogy egy HFV-stróman vegye át a helyemet. A Szunok attól félnek, hogy a Népköztársaság újból megpróbálja magához ragadni az irányítást. Moszkva soha nem ismerne el semmit, de a Voroncovok rendszeresen leplezik le és küldik ki a zsilipen az embereiket. Az Aszamóák nem rajonganak értem, de jóval kevésbé rajonganak Moszkváért és Pekingért. A Mackenzie-ket leköti a kis háborújuk, de a győztes a mellé áll majd, aki a legtöbb szabadságot kínálja a Mackenzie Műveknek az ügyeskedéshez.

– És a Corták?

– Nincs se hatalmuk, se vagyonuk. Nincs társadalmi megbecsültségük, nincs család, amit védelmezni kellene. Nincs mit őrizni, nincs mitől félni. Éppen ezért akarom, hogy a jogtanácsosom legyél.

Vajon a sas észreveszi a döbbenet parányi rezdülését, ami végigfut a tizenháromféle növényből készült ginje felületén?

– Én házassági szerződésekkel foglalkozom. Fogom az emberi szenvedélyt, az emberi vágyat és az emberi hülyeséget, és annyi menekülési útvonalat adok nekik, amennyit csak lehet.

– Visszakaphatsz mindent, Ariel. Mindent, amit csak elveszítettél, mindent, amit csak elvettek tőled – biccent a kerekesszék felé.

– Nem mindent, Jonathon. Vannak olyan dolgok, amelyek nem állnak a hatalmadban.

De leteszi a poharat, mielőtt elárulja a reszketeg gin. Soha nem hitt az édesanyja személyes elképzelésében, az umbandában: soha nem hitt a hitben. Tizenhárom volt, amikor Adriana elvitte a Boa Vista-i új palotába. Kilépett a villamosállomásról, és szinte letaglózta a mérete, a fényei, a látószögek. Kő, friss humusz, zöld, édesvíz szagát érezte. Kezét fölemelve védte a szemét az ég ragyogásától, hunyorgott, igyekezett a néhány tucat méternél távolabbi dolgokra fókuszálni. João de Deus zsúfolt és szűkös hely volt. Ez itt viszont végtelen. Aztán megpillantotta az orixák arcát – mindegyik száz méter magas volt, és Boa Vista anyagából vájták ki – és tudta, hogy képtelen lesz hinni. Senkinek nem szabad szemtől szembe találkoznia az istenekkel: ostobának és kőmerevnek, halottnak és méltatlannak tűntek. Kínos helyzet: ezek a valamik akarták a bizalmát?

Azonban Amalia madrinha mindig is azt mondta, a szentek körmönfontan viselkednek, és Ariel olyan igazságokat vett át az orixáktól, amelyek egész életében kijelölték a viselkedését. Nincs menny, nincs pokol, nincs bűn és nincs bűntudat, nincs ítélkezés, se büntetés. Egy lehetőséget adnak csak, azt is csak egyszer. Ez a szentek kegyelme. Megérdemli a Marc Jacobs ruhákat és a Maud Frizon cipőket, az alacsony szinten található lakást a Vízöntő központjában, a helyet az ünnepek és fogadások körforgásában, a rajongók kínálta környezetet. Megérdemli, hogy híres legyen, megérdemli, hogy ünnepeljék. Megérdemli, hogy újra járjon.

– Mit szeretnél tőlem, Jonathon?

– Azt akarom, hogy az utolsó mentsváram legyél. Azt akarom, hogy tanácsot adj, amikor már mindenki más elhagyott. Ehhez olyasvalakire van szükségem, akinek nincs semmilyen érdekeltsége, nincs családi elkötelezettsége, nincs politikai becsvágya.

Az orixák mintha köpenyként vennék körül: anyagtalanok és közben ott tülekednek, alig várják, hogy lássák, elfogadja-e a felkínált ajándékot. Még nem, szentek. A jó ügyvéd – a jelen lévő ügyvéd – jellegzetessége az, hogy mindent próbára tesz. Még a szenteket is. A repülő mozdulat, az olcsó húzás a holdi törvénykezés egyik alappillére. Malandragem.

– A kétségbeesés tanácsadója – mondja.

– Vannak más tanácsadóim is. Az ellenségeim nem is várnak tőlem ennél kevesebbet. Nem bízom bennük.

– Azok a szerződéses tanácsadóid.

– Luna úrnő soha nem kötött olyan szerződést, amit nem szegett meg.

– Engem nem lehet elrejteni, Jonathon. Nem kezdek neki apró szobákban sutyorogni. Az egész Holdnak tudnia kell, hogy neked Ariel Corta a tanácsadód.

– Rendben.

Kiissza a koktélja maradékát. Szeress – üzeni az üres pohárban a citromhéj spirálja. Szeress megint! Hadd legyek a tiéd! Ujjai megérintik a szárat, készen arra, hogy az újratöltés közismert jeleként negyedet fordítsanak a poháron. Az asztal megérezné, egy felszolgáló hozna neki egy tiszta, harmatos és megtisztító italt. Már-már olyant. És megszabadulást is jelentene.

– Mi a szerepe Vidjá Raónak?

– Aki azt állítja, hogy képes előre látni a jövőt, jobb, ha mellettem, mintha ellenem van.

– Aki képes előre látni a jövőt, annál egészen biztosan nem számít, melyik oldalon is áll.

– Megváltozott a viszony kettőnk között. Korábban tanácsadó volt, és nekem adott tanácsokat. Most szövetségeseknek bizonyulunk.

– Vidjá egyszer azt mondta, a gépezetei megjelöltek engem, mint valakit, aki jelentősen befolyásolja a Hold dolgait. Rólad mit mondtak, Jonathon?

– A sas repülni fog.

– Hát nem imádnivalók a próféciák? Vállalom. Egy feltétellel: elmegyek minden találkozóra. Beijaflor megkapja valamennyi jelentést. Látnom kell az arcukat.

– Köszönöm, Ariel.

– Ez volt a feltételem. És most jönnek a kísérők: Marina a biztonságim. Ruhapénzt akarok. Bájos lakást is, legalább száz négyzetméterest, az egyik csomópontban. A tizenötödik utcánál nem magasabban. Vissza akarom kapni a lábamat. Hamarosan. De előbb…

Teljes hosszába kicsapja az e-cigarettát, aztán rögzíti. Majd eltekeri a martinispoharat.

***

A farkasok táncolnak, de Robson Corta nem. Egyszerűek ezek a mozdulatok: a farkasok többsége rosszul mozog, gyenge táncos, bármelyiküket letáncolná a parkettról, és a zene – zenék: egyszerre két különböző ritmust képesek követni – nem túl fájdalmas, de Robson nem veszi fel a bugit. Wagner odabiccent neki, Amal kinyújtja a kezét, úgy hívja táncolni, de Robson a fejét rázza, és otthagyja a ritmust, a testeket, kimegy az erkélyre. Amal, a csúcsfarkas megpróbálta aznap reggel megharapni. Elhúzódott előle, és egész álló nap kerülte, de most már úgy véli, hogy talán dicséret volt. Farkasok: rengeteg még a megértenivaló.

A klub a Krikaljev keleti részén, a proszpekt végében, a 87. emeleten van: nem valami divatos módon messze a csomóponttól, gyalázatosan magasan. Robson nem akart eljönni ide, de nehéz visszautasítani egy egész falkát. A farkasok szeretnek teliföldkor egybegyűlni. A meridiáni falka épp a twéivel találkozik: falkatagok csereberélődnek. Rengeteg szex várható.

A fiú kihajol a korláton. A Krikaljev proszpekt fényekből álló szurdok, az Antares csomópont távoli, fénylő galaxis. A libegők kabinjai lengedező lámpások láncolatai, a hetvenötödiken downhillező biciklisták szinteken és lépcsősorokon lefelé, gyorsan, izgalmasan száguldó fényszalagok. Robson visszatartja a lélegzetét: egykor ő is csinált ilyesmit, amikor a fiú volt, aki a Holdra zuhant.

Koktélját a mélység fölé emeli. Nem csak alkohol van benne. Hoang szigorúan vette a tudatmódosítókat. Wagnernak fogalma sincs arról, mi engedhető meg egy fejlődésben lévő szervezetnek. Hoang szigorúan vette a korlátokat is: mindig betartatta őket, de mindig megbeszélték őket. Wagnernál nincsenek korlátok. Farkas alakjában nincsenek. Robsonnak hiányzik Hoang. Gyakorta eszébe jut Hoang legutolsó hazugsága, a Lamberg-állomás zsilipje előtt. Wagner továbbra sem engedi, hogy kapcsolatba lépjen Hoanggal, Dariusszal vagy a traceurökkel.

Érintetlenül hagyja a koktélospoharát. Egy másik éjjel, egy másik buliban talán egy hajtásra lenyelte volna, és élvezte volna a zsongást, de ahhoz, amit most kell tennie, fejben-csontban rendben kell lenni. Benyúl a lábmelegítőjébe a festékrúdért. Úgy sejti, az 1980-as évekből való edzőcuccát eredetileg nem fiúkra tervezték. Egy férfi több zsebet tett volna rá. Viszont jól áll rajta és nagyon kényelmes. Vastag, fehér csíkot húz az ajkaira. Vágás balra, vágás jobbra, és máris fehér vonal van mind a két orcáján.

Senki nem látja, ahogy Robson Corta felugrik a korlátra

– balján két kilométernyi fénylő űr –, és könnyű léptekkel, magabiztosan az erkély sarkáig szalad. A farkasok csapata pörög tovább. A két ütem hol összeáll, hol elcsúszik egymástól.

Ez egy könnyű hely. Olyan, akár egy mászófal. Egyszerű tiktak a fenti erkélyig. Rövid szökkenés, egyik lábát a falnak támasztja, úgy tolja magát föl és vissza. Felugrik és fordul. Megragadja a fölső erkély korlátját, és a lendületet saut-de-bras-val kihasználva, lábait karjai között tartva lendül át fölötte. Fut, fölpattan: halálugrás, amit csak ő lát – amit Robsonon kívül nem is kell másnak látnia –, és már a következő szintet tartó rácsok között van. Egyik gerendától a másikig szalad, amíg talál egy helyet, egy villás elágazást, ahol gerenda és támpillér találkozik, és ahonnan végignézhet az egész klubon. Ott kuporog, karját térde köré fonja.

Egykor neki is volt falkája. Baptiste, aki a mozdulatok nevére és formájára tanította. Netsanet, aki újra meg újra meg újra gyakorlatoztatta, amíg ezek a mozdulatok annyira természetessé nem váltak, akár a lélegzés vagy a szívverés. Rasmi, aki megmutatta, milyen lehetőségek rejlenek a testében. Lifen, aki felnyitotta az érzékeit, hogy szemnél többel lásson, bőrnél többel érezzen. Zaki, aki traceurré tette. A falkája. Az ekatája.

Amal kijön a lenti erkélyre. A korláthoz, a látképhez lép. Mintha megérezné a szagát – és Robson tudja, hogy csak a legkisebb részét látta mindannak, amire a farkasok a csoporttudatba lépve képesek –, Amal fölnéz. Elkapja a pillantását. Odabiccent a világ bordáiba kapaszkodó Robsonnak. Viszonzásképpen éppen csak bólint felé.

Wagner csatlakozik Amalhoz. Robson fönti ülőhelyéről, láthatatlanul figyeli őket. Koktélok hullanak ki lassú kék ívben a kezükből, ujjaik a másik ruháját szaggatják. Amal egészen köldökig feltépte Wagner Guarabera-ingét. A fogával cibálja meg az egyik mellbimbóját. Robson vért lát, látja az idegenszerű gyönyört Wagner arcán. Amal véres harapásnyomokat hagy rajta, egészen izmos hasáig. Wagner a fülcimpájába kap a fogával, mire Amal dörmög valamit fájdalmában és élvezetében.

Robson figyeli őket. A vér, a szenvedély, rejtett helyének titkossága, ezek mind izgalomba hozzák, de elsősorban azért figyeli őket, hogy megértse a dolgot. Vér csorog tucatnyi harapás nyomán, lefolyik Wagner sötét bőrén, és Robson megérti, hogy a farkaslét nem olyasmi, amit meg lehet érteni. Az ember nem tanul meg farkasnak lenni. Az ember farkasnak születik. Robson benne lehet a falkában, védenék, óvnák és szeretnék, de soha nem lehet a falka része. Soha nem lehet farkas. Most és mindörökké teljesen egyedül lesz.

***

Az asztala a Tizenegyes Kapu hátsó részében, egészen a gázzáró réteg üvegszerű fala mellett van. Mentateás pohár van előtte, nem kortyolt bele, csak forgatja: negyedfordulat jobbra, vissza, negyedfordulat balra, vissza.

– Nem kellene egyedül itt lenned – mondja Wagner, ahogy lezöttyen a székre.

– Azt mondtad, hogy a szocializáció egyik fontos lépése, hogy kiválasztjuk a saját étkezdénket – mondja Robson. – Szeretem ezt a helyet. És nem vagyok egyedül – most.

– Gondolnod kell a biztonságra.

– Tudom, hol vannak a kijáratok. Kifelé nézek. Te vagy az, aki a hátát mutatja az utcának.

– Nem örülök, hogy távol vagy a falkától.

– Nem az én falkám. – A kis asztalon átnyúlva belebök hüvelykujja körmével a Wagner nyakán lévő egyik harapásnyomba. – Ez fáj?

– Egy kicsit. – Wagner nem rándul el, nem tolja el a fiú ujját.

– Az fáj, amikor Amal megharap?

– Igen.

– Akkor miért hagyod?

– Mert tetszik a dolog. – Wagner tucatnyi aprócska irtózást lát átsuhanni Robson arcán, ami annak, aki nem farkas, láthatatlan lenne. A fiú jól leplezi az érzelmeit. Aki Olvasztóban nő föl és Dél Királynőjében él, attól tartva, mikor hívják haza, annak elengedhetetlen képessége kell hogy legyen az ellenőrzés.

– Szereted Amalt?

– Nem.

Újra megfeszülnek a fiú állán az izmok, a szája sarka kisimul, tekintete arrébb rebben.

– Robson, el kell mennem.

– Tudom. A holdnapnak ez a része következik. Átmész sötétbe.

– Igen, de nem ezért megyek el. Munkám van. Nagyon szeretnék tovább maradni, de dolgoznom kell. Kiviszek egy csapatot az üvegre. Hét, talán tíz napig leszek távol.

Robson a hűvös üvegfalnak dől. Wagner nem képes ránézni.

– Amal majd gondoskodik rólad – mondja. – Valakinek itt kell maradnia felügyelni a falka házát. De ő is megváltozik. Ahogy én is.

Wagner bizalmatlanságot, nyugtalanságot, félelmet olvas ki a Robson barna bőre alatti izmok játékából.

– Tudom, hogy nem kedveled Amalt, viszont megbízhatsz benne.

– De az nem lesz ugyanaz az Amal. Elmegy. Mind elmentek. Mindannyiótokból valaki más lesz. Mindenki elmegy.

– Csak hét napra, Robson. Legfeljebb tízre. Visszajövök. Mindig visszajövök. Megígérem.

***

– A küldöttség vonattal érkezik 14:25-kor a João de Deus-i állomásra Dél Királynőjéből induló közvetlen járattal. Magánkocsiban.

Az üzenet rövid volt, az elvárások nagyok. Nem más, mint Bryce Mackenzie tekinti meg a Mackenzie Fúzió új központját, ezért João de Deusnak fogadnia kell. Botosztagok takarítják az utcákat és a proszpekteket, vakarják a falakról és a homlokzatokról a Mackenzieellenes firkákat. Lobogókat és zászlókat nyomtatnak, aztán tetőrácsokról lógatják le és gyalogátkelőknél vonják föl ezeket. A Mackenzie Fúzió logójának egymásba fonódó betűi meg-megrebbennek a légcserélők állandó, könnyű szellőjében. Falragaszok táblái és poszterek fedik el a hegeket és az üres, füstmocskos romokat, amelyek a João de Deus-i csata után tizennyolc hónappal is elhagyatottan állnak. Pengék és olcsó verőlegények csapatai járőröznek a proszpekteken makulátlan öltözékben, még makulátlanabb fegyverzettel.

A vonat másodpercre pontos. Bryce Mackenzie, kísérete és testőrei kilépnek a kiürített állomásra a Kondakova proszpekten. Jaime HernandezMackenzie és a pengéi találkoznak a mélyen tisztelt ügyvezetővel. Bryce elhessegeti a motók flottáját, amelyek eredetileg azért voltak itt, hogy elszállítsák João de Deus-beli központjába.

– Gyalog megyek.

– Hogyne, Mr. Mackenzie – hajt fejet Jaime HernandezMackenzie, és parancsot ad saját őrségének, hogy álljanak be Bryce kíséretébe.

– Számokat, Jaime. Győzz meg róla, hogy ügyesen, Mackenzie módra vezeted a helyet.

Jaime HernandezMackenzie kitermelőüzemek települését, becsült tartalékokat, feldolgozási és teljesítményi számokat, orbitális pályára és onnan a Földre induló szállítmányokat darál. Csupa olyan információ ez, ami famulustól famulusig gyorsabban és egyszerűbben kerülne át. Olyan információk, amelyeket Bryce elolvashat az irodájában, Kingscourt magasában, anélkül hogy akár ezer kilométernél közelebb kellene mennie João de Deushoz. A hódító van itt megmutatni a legyőzötteknek jogát és hatalmát. „Itt sétálok köztetek, és hozzám sem érhettek.”

– Megoldódtak a kezdeti személyzeti nehézségek? – kérdezi Bryce. Résnyi, hájjal körülvett szeme balra-jobbra villan. Semmilyen részlet nem kerüli el a figyelmét.

– Igen, Mr. Mackenzie – feleli Jaime. – Méghozzá vértelenül.

– Örömmel hallom. Elpocsékolt emberi erőforrások ezek. Összerántottad a helyet. Tisztább, mint amilyen bármikor is volt azok alatt a Corták alatt.

Jaime pontosan tudja, hogy Bryce soha nem járt még João de Deusban.

– A felszínen, Mr. Mackenzie. Az infrastruktúra nagy részét ki kell cserélni, hogy a hely megfeleljen a modern szabályoknak. A kitermelés vezetőjeként – kockáztatja meg

– megnyugtatna, ha tudnám, hogy biztonsággal visszahozhatom a kitermelőüzemeket Mare Crisiumba. Úgy, hogy nem fenyegeti semmi a holdszámosaimat.

– A holdszámosaid biztonságban dolgozhatnak – jelenti ki Dembo Amaecsi, a vállalat biztonsági vezetője. – Anguist, Crisiumot és Tranquilitatis keleti részét kitakarítottam. Méghozzá vértelenül. – Elmosolyodik. – Nem sok vér folyt.

– Hozzá Denny Mackenzie fejével – jegyzi meg Alfonso Pereztrejo. – Ez puccs.

– Nem egészen – szólal meg nyilvánvaló örömmel Rowan Solveig-Mackenzie. – Valami dajjangos üvegbanda kirángatta a Schmidt-kráterből, amikor már csak tízpercnyi O_2maradt a palackjában.

– Mindig is egy szívós kis szürke patkány volt az unokaöcsém – mondja Bryce. – De amíg a bátyám újra fémöntéssel foglalkozik, nekem megfelel. Egyelőre.

Bryce megtorpan, kísérete egy szívdobbanással marad le mögötte.

– Jaime, ellenőrzésed alatt van a város?

Kötél csüng a nyugati hetes átjáró közepéről. Alsó végét vörösre festették.

– Eltávolíttatom. – Már mennek is a pengék.

– Csináld.

Bryce Mackenzie sietős léptekkel megy tovább. Őrei folyamatosan ellenőrzik a sikátorokat és a mellékutcákat. Az apró, véres emlékeztető, hogy mit is műveltek a Mackenziek João de Deusszal, gyors és alattomos húzás volt. A bűnös nem juthatott messzire. Valakinek a famulusa minden bizonnyal felvette. Még akár az is lehet, hogy Bryce személyesen akarja kivallatni a bűnöst.

A Mackenzie Fúzió João de Deus-i irodájában újonnan kinyomtatott bútorok és padlózat szaga terjeng. Azok az emberek, akik a személyzetet adják, olyan benyomást keltenek, mint akiknek hozzáértőnek kell mutatkozniuk, de még nem ismerik teljesen a terepet. Frissen vágott virágok is vannak: Bryce egy szippantással értékeli a figyelmességet. Nincs illata: az Aszamóák nem szaglásra, hanem látványra nemesítik ezeket.

Bryce az asztal mögé plántálja roppant testét. Az alakjának megfelelően alakították ki. Kétsége sem fér ahhoz, hogy abban a pillanatban lebontják, amint a sínautó kigördül a João de Deus-i állomásról. Szemügyre veszi az asztalt, a falakat, az asztala előtt sorba rendezett, kényelmes és ízléses székeket. Beletelik egy pillanatba, mire a személyzete ráébred a hibájára. Egy alsegéd elsiet a konyha irányába. Felvinnyog a nyomtató, víz zubog a forralóba az elengedhetetlen teához.

– Bosszantó – jelenti ki elégedetlenül biggyesztve az ajkát Bryce Mackenzie. Széke megnyikordul a súlya alatt. Lába akaratlanul rúg néhányat a levegőbe bosszúságában. Senkinek nem kerüli el a figyelmét, mennyire apró – Mackenzie-legenda Bryce parányi lába. – A fiú. Sértő, hogy nem tudom biztonságban tartani az enyéimet.

– A meridiáni falka védelmét élvezi – mondja Dembo Amaecsi.

– A meridiáni falkáét! – bömböli Bryce. Hátak merevednek meg, a konyhából leejtett pohár csörömpölése hallatszik. – Kurva kölykök kurva játszadozása. Dembo, elhozod a tulajdonomat.

– Gondoskodom róla, Mr. Mackenzie.

– De szaporán. Ariel Corta visszatért. Ha elég időt kap, egy egész héliumkitermelő üzemet hajt keresztül az örökbefogadási szerződésemen.

Rowan Solveig-Mackenzie és Alfonso Pereztrejo összenéz: ez hír, méghozzá rossz hír a számukra. A vállalati hírszerzés csődje.

– Mr. Mackenzie, felfogadhatok bérgyilkosokat… – kockáztatja meg Dembo Amaecsi.

– Egyetlen pinaszőre se görbülhet meg. Fél Meridián látta, ahogy a holdsassal koktélozott. Leszerződtette.

– A sasnak egy D-listás házassági ügyvédre van szüksége? – kérdezi Rowan.

– A nagy emberek nem feltétlenül ostobák – közli Bryce, és a helyiségben mindenki hallja, hogy vág a hangja.

– Mr. Mackenzie! – A gyakornok áll az ajtóban, kezében teáspoharas tálca, könnyedséget és óvatosságot ötvöző útvonalat tervez a helyiséget megtöltő emberek között. Bryce egy intéssel behívja.

– Hozzátok el nekem Robson Mackenzie-t! – adja ki az utasítást. – Ha a nagy, gonosz holdfarkastól féltek, akkor várjátok meg, amíg feloszlik a falka.

Dembo Amaecsi kurta, engedelmes meghajlással leplezi a tekintetében fellobbanó haragot.

– Személyesen járok utána.

– Nagyszerű. Nincs szükség semmi finomkodásra. – Bryce telt, csücsörítő ajkához emeli a frissen nyomtatott teáspoharat. Belekortyol és elfintorodik.

– Nincs íze. Kurvára nincs íze. És túlságosan forró.

A fehér asztalra teszi a poharat. Kísérete többi tagja a tálcára teszi poharát – egy se kóstolt bele. A gyakornok beleszürkül a félelembe.

– Szerintem, akinek csak látnia kellett engem ebben a pöcegödörben, látott már. Úgyhogy vigyetek vissza Királynőbe!

5. 2105. MÉRLEG–SKORPIÓ

Wagner Corta mindig is olcsónak gondolta az aranyat. Csiricsáré, hazugul csillog, a súlya koholmány, ami egyenlőségjelet tesz a tömeg és az érték közé. Fönn, az égen, egy egész bolygó látható, amelyet megbabonázott az arany hazugsága. A gazdagság csúcsa, a mohóság szelleme, az érték végső mércéje.

A Hold pazarlóan bánik az arannyal. A Corta Hélio kitermelőüzemei évről évre tonnaszám dobták el salakcsóvájukban. Még a kirostálása költségét se érte meg. Adriana Cortának nem volt semmi aranya, nem viselt ékszert. A jegygyűrűje holdi vasból finomított acélból készült. Acélgyűrű a Vaskezűn.

Konsztantyin Theotokoszának temploma aranyból való anyaméh. Arany az alacsony ajtó, amelyen átlépve mindenkinek fejet kell hajtania, hogy a szent ikon elé kerülhessen, aranyból vannak az aprócska kápolna falai és kupolája, arany a korlátja, a lámpásai és a füstölői, arany a parányi ikon kerete. A háttere holdi vertarany. Arany az úrnő és gyermeke ruhája, egyedül az arcuk és a kezük fedetlen. Arany a szent korona. Az anya bőre sötét, tekintetét lesüti, elfordítja a karjában lévő követelődző, nyomakodó kisdedről. Wagner még soha nem látott ennyire szomorú szempárt. A gyermek egy szörny: túlságosan idős, egy kicsinyke öregember – mohón nyújtja kezét anyja torka felé, arcát egészen az anya arcához szorítja. Barnák és aranyak. A monda szerint Konsztantyin Voroncov orbitális pályán festette az ikont, a deszkát és a festékeket Kazahsztánból vitték föl, az első komp megépítéséhez szükséges anyagokkal együtt. A Holdon fejezte be, a háttérbe kerülő Nyugalom tengeréből való aranyporral.

Theotokosz temploma tökéletes hely a találkozásra Denny Mackenzie-vel.

Már itt is van az arany fiú, lehajtja a fejét az alacsony szemöldökfánál, hunyorogva igazodik szeme a biolumineszcenciához. Wagner csalódott, amiért egy fekete Helmut Lang öltönyt visel. Denny Mackenzie vigyorogva nézi a berendezést: csillognak az aranyfogak.

– Ízléses.

Konsztantyin Theotokoszának templomában annyi a hely, amennyi két embernek elegendő, de kíséret nélkül.

– Hová rejtetted a farkasaidat, Wagner Corta?

– Ugyanoda, ahová te a pengéidet.

– Azt nem hiszem. – Denny Mackenzie széttárja a zakóját, hogy megmutassa a kései markolatát: egy-egy a két tokban. Aranyozottak.

– Én sem – feleli Wagner.

– Hát persze. Azt hiszed, testőr nélkül jövök el ide? Soha nem veszed észre őket, Wagner.

Meridián vitatott terület a Mackenziek polgárháborújában. Különböző csoportok ütköznek meg egymással, pengék kerülnek elő, harcok kanyarognak és terjednek át egyik proszpektről a másikra, zabbálúnok mossák le a vért az utcákról. Denny Mackenzie begombolja a zakóját. Odahajol, hogy szemügyre vegye az ikont.

– Csinos.

– Az elképzelés szerint a kép mindig is létezett. A művész egyszerűen rátalált – mondja Wagner. – Látod a foltot, ahol elkopott az aranyozás? Az ajkak miatt. Sok ezer csók után. Még az is lehet, hogy a milliót is eléri a számuk. Az ember megcsókolja az ikont, és a szeretete átadódik a Boldogasszonynak.

– Azok a Voroncovok egészen furcsa szarságokban hisznek. Három kérés, Wagner Corta. Egyet elhasználtál azzal, hogy idehívtál.

– Vigyázz rá.

– A fiúra?

– Kérnék ilyesmit bármi másért? Védd meg Bryce-tól. A sötétség idején. Amikor feloszlik a falka. Amikor nem vagyok vele. Vigyázz rá.

– Ez menni fog, Wagner Corta – jelenti ki Denny Mackenzie. – A szavamat adom. Ez két kérés. Van még egy.

– Nem – feleli Wagner. – Még nem. Tudni fogom, mikor lesz rá szükségem.

– Rendben. Véget ért a tárgyalásunk, Wagner Corta?

– Igen.

Ott marad a parányi kápolnában. Konsztantyin Theotokosz ikonját alacsonyan helyezték el, hogy aki imádni, megcsodálni akarja, álmélkodni szeretne rajta, vagy egyszerűen csak vigaszt keresne nála, mindenkinek térdre kelljen ereszkednie.

Egyezséget kötöttem azzal, aki megölte a bátyámat, mondja Wagner az ikonnak. Az ellenségem kezébe helyeztem a fiút, akinek megesküdtem a védelmére. Elítélsz ezért, Miasszonyunk, vagy megbocsátasz?

Az ikon nem szól semmit. Wagner Corta nem érez semmit.

***

Szun úrnő egy sóhajjal fogadja a kastélyokat és a sárkányokat. Elcsépelt az egész – a manhua hercegnők és a kézilabda nagy pillanatai láttán a szemét forgatja. Ügyes, de unalmas. Az egymásba fonódó fatörzsek és ágak ligetén úgy sétál végig, hogy egyszer sem rebben oldalra a tekintete.

– Most – szólal meg – ez.

Az üreges kocka láthatatlan szálakon függ a kupoláról – mintha lebegne a levegőben. Üreges, felszínét az Alhambrapalota mór építészei ihlette mértani minták törik át. A kocka közepében fényforrás rajzol bonyolult árnyékokat az előtte álló két látogatóra. Szun úrnő lélegzete megmarad a levegőben és újra meg újra a kockából érkező árnyak játékának felszíne lesz belőle.

– Precíziós lézerek – mondja Szun Csejüan. – Olvasztás és fagyasztás.

– Nem akarom tudni, hogyan csinálják! – csattan föl Szun úrnő, de belekarol az unokájába, és magához húzza. A lélegzete párája már rá is fagy csuklyás köpenye prémszegélyére. Meg-megborzong, pedig a hideg korántsem akkora, mint amilyen a jégmező felfedezésekor volt. Kétmilliárd éven át őrződött meg a víz jégként a Shackleton-kráter örökös árnyékában, miközben a Malapert-hegy csúcsa örökös fényben izzik. Jég és tűz, sötétség és fény, egymással ellentétes alkotóelemek, amelyeket egymás mellé fektetve a Szunok felépítették a Holdat. Az ősrégi jég háromnegyede eltűnt; ami marad, az több mint elég az évente megtartott jégszobrászati fesztiválhoz – száz csungcsiuhoz is. Kastélyok és sárkányok. Édes istenek!

Ez a kocka tetszik neki a maga egyszerűségében és eleganciájában.

– Ezt ki készítette? – kérdezi.

Unokája megnevez három kölyköt, akiket Szun úrnő nem tudna megkülönböztetni a nőtől, aki kézzel ölti össze a cipőjét. Körbesétálja az Alhambra-kockát, keresztülmegy az egyre változó árnyképeken, és közben fűtött, melegen megvilágított lakása jár az eszében.

– Azt hiszem, Lucas Corta életben van – mondja.

– Ez fontos hír lenne – állapítja meg Csejüan.

– Számos okból – kezdi Szun úrnő, ahogy egyre csak kering a jégkocka körül. – Óvatosan körülkérdeztem. Amanda szerint soha nem került elő a kocsi, amiben Lucas Corta meghalt. Ha nincs test, akkor természetes, hogy gyanakodni kezd az ember. Az embereim műholdas keresést futtattak le egy felszíni kocsi üzemi távolságával számolva. A Fecunditatis középső részén található holdpányvatorony mellett találtak rá. A Voroncovok zűrzavar és bosszantó csalódás végeláthatatlan sorát jelentik, de az embereim találtak egy kapszulaindítást, amelynek az időpontja megfelel annak, ha kocsival menekülnek el João de Deusból.

Újra belekarol az unokájába, és a jéglámpás harmadik oldalához húzza.

– Azt látnod kell, hogy a diszkréció ilyenkor elsőrendű fontosságú. A bizonyítékok nem túl erősek, de attól még ott vannak, hogy Lucas Corta holdpányván menekült el a Holdról. Akkor csak egy helyre mehet. Ha a Voroncovok bújtatták eddig, akkor érdekükben áll titokban tartani ezt az egészet. Ha túl erős kézzel nyúlunk ehhez, azzal felkelthetjük a figyelmüket.

– Ezzel együtt…

Szun úrnő megszorítja Csejüan karját.

– Kíváncsiskodó öregasszony vagyok. Ennek egyszerűen nem lehetett ellenállni. A Voroncovok egyértelműen titkolnak valamit az űrben és a Földön is. Pénzmozgások vannak. A pénz nehéz léptekkel halad az útján. A földi vállalatok új kockázati befektetési alapokat hoznak létre. A VTO Föld megállapodott az orosz kormánnyal.

Csejüan elengedi Szun úrnő karját.

– Az lehetetlen.

– Még ennél is többről van szó. A Kínai Kommunista Pártban lévő forrásaim elhallgattak. Ez aggasztó. Félnek. Összeesküvések gyötörnek. A Föld összeesküvést sző, és a holdsas azt veszi észre, hogy az ügyvezetése ellene fordul? Luna úrnő nem enged meg véletlen egybeeséseket.

– Mit gyanítasz, najnaj?

– Lucas Corta jön visszavenni, amit elraboltak tőle. Bosszút áll mindazokon, akik elpusztították a családját.

– A három felséges személy nem tud adni valami jóslatot?

– Nem szívesen vonom be őket. – Ránt egyet unokája ujján, hogy az utolsó oldalhoz menjenek. Szun úrnő szemét lehunyva élvezi a jégkockából kiáradó tört fényt. – Nem tehetünk semmit sem nyíltan ebben az ügyben. Amanda megsejtené, hogy tudjuk, hazudott nekünk Lucas Corta megöléséről. Az igazgatóságban betöltött helye elveszik. Lucas Corta egyszer már megalázta azzal a válással. Nem enged meg egy második alkalmat. Ha bevonjuk a három felséges személyt, akkor az egész igazgatótanács megtudja a dolgot.

– Tudnunk kell, kiben bízhatunk. Óvatosan és tisztességgel járok el. Nem lesz itt semmilyen hiba.

– Köszönöm, Csejüan. – Szun úrnő újra karjába fűzi a karját. Csuklyája prémszegélyén vastagon ül a dér. – Most pedig egészen elegem van ebből a fagyos pokolból. Vigyél vissza egy jó kis forró teára.

***

Ez csodálatos lehetőség.

Így van. Semmi nem igazabb ennél. Hogyan lehetséges akkor, hogy a legnagyobb igazság a lehető leggyengébb hazugságnak hangzik?

Lehetőségem van – és csak most van, ez az egy, Luca –, hogy a Kabosonon tanuljak.

Mire ő azt mondja majd: Kaboson? És akkor a lány újra elmagyarázza majd, hogy ez a holdi kormányzás változatainak modelljein dolgozó legjobb politikai tanulócsoport. Mire ő azt mondja: micsoda? – és ez tompítja, elmossa a dolgot. A vágásoknak gyorsan, élesen, határozottan kell történniük.

Egy év. Úgy hangzik, mint egy örökkévalóság, pedig nem az. És csak Meridiánról van szó, az vonattal egy óra. Egy év, de nem jelenti mindennek a végét.

Pedig de, azt jelenti. A tanulócsoportos kapcsolatok nem működnek, a lány barátai mind ezt mondják. Nem működtek eddig sem és ezután sem fognak. Vess véget neki. De velem jöhetne. Mindenki iszonyodva kapja fel a kezét. Megőrültél? Az még rosszabb. Követ majd a srác az összes politikai szalonba és koktélpartira, és eljön majd a pillanat, amikor észreveszed a szemed sarkából, és egy másodpercre nem Lucasinho Cortát látod majd, hanem egy házikedvencet – aztán jön majd egy másik pont, amikor szégyelled magadat miatta, aztán egy újabb, amikor többé már nem hívod meg, és aztán az, amikor többé már nem érdekli, hogy nem hívod meg.

Úgyhogy jobb, ha vége, és vége is. Ezzel el van rendezve a dolog. A következő kérdés akkor: Hogyan lehet elmondani a srácnak, hogy vége?

Famuluson át – felelik a barátai. Ez a modern módszer. Az nekem nem megy. Ennél többet érdemel. Többet? Szeszélyes és követelődző, nincs benne semmi becsvágy, se önbecsülés, és megdug mindent, aminek van pulzusa – sőt, ezt már meg is tette… és a jó szex meg a még jobb sütemények nem ellensúlyozzák mindezt. Mire a lány azt mondja: Igen, és tegyétek még hozzá, hogy dühítő, hiú, felületes, unott, követelődző, érzéketlen és egy érzelmi analfabéta. És sérült, nagyon-nagyon sérült. Soha senkit nem ismert, aki ennyire sérült lett volna, ennyire mély lett volna a sebe. Egészen csontig hatol a heg. A fiúnak szüksége van rá. Nem akarja, hogy bárkinek is szüksége legyen rá. Nem akar senkit, aki tőle függ. Az ember nem hagyhatja, hogy egy másik csapdába ejtse az életét.

Amikor kézbe kapta a parányi csomagot, amit BALTRAN hozott Meridiánból, amikor megtalálta benne a fültüskéjének két felét, azonnal összehívta az abuszuája tanácsát. Nem tétováztak. A fém volt a szerződés. Visszaadta Lucasinhónak, aki gondolkodás nélkül beledugta a fülébe, bár addigra elfogyott a varázsereje. Most is viseli. Amikor bosszantja a fiú, amikor gyűlöli, arra gondol, Lucasinho azért hordja, hogy emlékeztesse, tartozik neki Kodzsóért, a testvéréért. Hogy változatlanul tartozni fog érte. Hogy a tartozást Lucasinhónak áll hatalmában elengedni vagy megtartani. Aprócska titániumhorog a lány szabadságában. Legszívesebben felordítana: „Nem az enyém az a tartozás, hanem a miénk.”

Most gyűlöli. Aztán meglátja a szemét: a Szunarccsontot, a telt, bájos fiúajkát. A fesztelenségét, a csúfondáros mosolyt, ami oly sok félelmet fed el és mutat meg egyszerre.

– Tud olvasni? – kérdezi a famulusát. Egy lap, egy darabka írás épp elég személyes lenne, mégis megtartaná a szükséges távolságot.

– Olvasását tekintve egy hatéves szintjén áll – feleli a famulusa.

Hát mit tanítanak azok a Corta madrinhák a gyerekeiknek?

Semmi levél, semmi famulusok közötti baszdmegolás. Ez szemtől szemben megy majd. Retteg tőle, a képzeletében már íródik is a forgatókönyv. A fiú hűtlen és követelődző és még soha senki nem bosszantotta ennyire, de ezzel tartozik neki.

– Foglalj egy asztalt a Szent Józsefben! – adja ki az utasítást. A hely stílusos, semleges és elég messze van a közösségi rendszerétől, hogy a barátai ne forduljanak elő arrafelé.

Hiányoznak majd a sütemények.

***

A vonaton lévő bár nem szolgálja ki. Először nem hajlandó ezt elfogadni. A bár udvarias, de nem enged. Aztán azt ordítja: „Tudod te, hogy ki vagyok?”. A bár tudja, de a vonatokon lévő bárok nem kezelik a társadalmi helyzetet. Végül megüti, akkora erővel, hogy megreped az elülső borítása. A bár bejelenti a sérülést, és kisebb peres követelést készít elő.

– Azt hiszem, vissza kellene menned a helyedre – mondja Jinji. – A többi utas téged bámul.

– Még egy ital kell.

– Ezt nem javaslom. A véralkoholszinted száz milliliterben kétszáz milligramm.

Kicsinyes dacból nem hajlandó erre, de mit sem ér ez a lázadás, ellenszegülni egy famulusnak. A visszafelé úton a helyére farkasszemet néz mindenkivel, aki arra merészkedik, hogy elkapja a pillantását.

Ez Lucasinho tivornyázásának harmadik napja. Az első nap a vegyületeké volt. Tucatnyi személyre szabott cuccot toló ház, kétszer annyi narkó-DJ. Az agya, az érzelmei, az érzékei mind megjárták a magasat és a mélyet, a kintet és a bentet: színek és hangok tágultak és zsugorodtak. Vegyi anyagok és szex: egy egész zsáknyi erotikus cuccal felszerelkezve elment a Kígyóházba, ahol Adeladzsa Oladele, a húzás mestere élt, és egy egész háznyi csinos fiú, akik mind akkora örömmel fogadták a táskányi szexi cuccot, mintha jamgyökérfesztivál lenne.

Lousika, a nénikéje hívta, hagyott neki üzenetet, könyörgött, hogy jöjjön haza, míg végül Lucasinho leállította Jinjit és testekből, izzadságból meg ondóból álló buborékba zárta magát. Az egyetlen, ami megakadályozta, hogy bosszúbombázást folytasson Abena ellen a közösségi hálózaton, az volt, hogy lekapcsolta magát a hálóról. A második napon, miközben még mindig tíz különböző utat bejárva jött lefelé tíz különböző anyaggal, átvitte a cukorkászsákja maradékát Kodzso Aszamóához. Kodzso teát főzött neki, ágyba dugta, testével fonta körbe Lucasinhót, mialatt megosztoztak az utolsó farmakológiai csodákon, és elhessegetett minden kérdést, ami azzal foglalkozott, miért ment el a testvére Meridiánra, miért nem tartotta őt annyira, hogy itt maradjon, egyáltalán, miért nem maradt soha senki. Reggelre Lucasinho továbbállt. Kodzso megkönnyebbült: rettegett attól, hogy egész éjjel szopnia kell.

A harmadik napon elment inni. Twé kicsiny italozók egész ökoszisztémája volt, a nádfedeles kunyhóktól a biliárdozókig és a sziklából faragott kamrákig, amik olyan aprók voltak, hogy a vásárlók mandaringerezdek módjára fértek csak be. Lucasinho nem volt nagyivó. Nem tudta, hogy a tivornyázásnak megvan a maga stratégiája, ezért gyorsan, féktelenül és jó katolikusként ivott. Nem nyomtatóból való töményet és más dolgokat húzott le: kézműves italokat, banán-meg jamgyökérsört, sütőtöksört, olyan twébeli koktélokat, amikhez hasonló sincs még a Holdon. Borzalmas és amatőr részeg volt: untatta az embereket, mondatokat felejtett el. Túl közel állt másokhoz. Társaságban levetkőzött. Kétszer hányt. Nem tudta, hogy az alkohol ilyesmit művel az emberrel. Elaludt egy reménybeli szeretőn, és olyan fejfájással ébredt, ami biztosan, egészen biztosan megöli, amíg a hálózatról lekapcsolt Jinji nem szólt neki, hogy ez a kiszáradás, és egy liter víztől javul a helyzet.

Aztán fölkelt, és egy nagy sebességgel közlekedő vonat székében összegömbölyödve találta magát. Újabb italra vágyott. Amit a bár nem volt hajlandó kiadni.

– Hová megyek? – kérdezi Lucasinho, de mielőtt még Jinji válaszolhatna, meghallja, amint egy férfi egy gyerekhez beszél, és a gyerek válaszol: portugálul folyik a szó, és az elzümmögött orrhangok, az élesre csiszolt sziszegő-susogók nyomán térdét a melléhez húzza, és hangtalanul, görcsöktől gyötörten zokog.

João de Deus. Visszatér.

Utolsónak száll le a vonatról, utolsó az utasok zsilipjén át – utolsóként áll bizonytalan lábakon a João de Deus-i állomáson. Hányszor haladt át a fénylő padlón! Barátokhoz, amorokhoz, a Hold városaihoz. Az esküvőjére. Meridiánba, amikor Boa Vista unalma és bezártsága elől menekült, és kiderült számára, hogy egy olyan kis világon, amilyen a Hold, aki elfut valami elől, az valami más felé fut, és hogy nem cserélt le mást, csak egy kisebb barlangot egy nagyobbra.

– Milyen a sminkem? – kérdezi Lucasinho. Most már emlékszik arra, ahogy Kodzso mellékhelyiségében felkente a szemfestéket. Nem a teljes készletet: csak valamit, amitől vadnak és ádáznak érezheti magát, valamit, ami jelezheti, hogy Lucasinho visszatér João de Deusba.

– Nem vagyok fönn a hálózaton, szóval, nem láthatom, de utoljára három órával ezelőtt foglalkoztál vele, ezért javaslok egy kis igazítást.

A mosdóban régies tükrök vannak. Lucasinho annyira gyakorlott mozdulatokkal dolgozik, amennyire csak az agyában lévő alkohol engedi. Megcsodálja az arcát, előbb az egyik oldalról, aztán a másikról. Igazán illik hozzá ez az 1980-as retró.

A szag. El is feledkezett róla, azonban a szag az emlékezet zárja, és az első beszívott levegő Corta-léte mind a tizenkilenc évét magával hozza. Nyers kő és az elektromosság csípőssége. A túlterhelt csatornák és az elleplezésükre használt parfümök, a vizelet, a főzőolaj. A nyomtató műanyagának vaníliás zsírossága. A testek. João de Deusban másként izzadnak. A botok friss édessége. Por. Por van mindenütt.

Lucasinho tüsszent.

Annyira kicsi! A proszpektek keskenyek, a mennyezet annyira alacsonyan van, hogy behúzza tőle a nyakát. Twé az összes többi holdi lakhelytől eltérő építészeti szabályoknak engedelmeskedik. Egy élére állított város, karcsú silók csoportjaiból áll: kilométernyi magas tükrök lépcsőfokain zöld és valódi fény zúdul le, és nem a napfény csíkjának hamis égboltja világítja meg. Twé a rejtegetések és a felfedezések városa – João de Deus nyílt. A hidakkal és felüljárókkal keresztezett Kondakova proszpekt ott húzódik előtte: a város központja.

A kések éjszakáján ezen keresztül jöttek. Leszálltak a vonatról, keresztül a zsilipen, végig az állomás széles terén. Szellemkatonák menetelnek el Lucasinho mellett, kezük a késük nyelén. Megperzselt falak és épülethomlokzatok: az egykori Corta Hélio-irodák olyan üresek, akár a kivert fogak nyomai. Az apja lakása: a két világ legjobb zeneszobája egy halom összeolvadt audiofelszerelés és elszenesedett deszka.

Santinhók sietnek el mellette gyalog, robogón és motóval. Tizennyolc hónappal ezelőtt az egész Hold ismerte az arcát. Az év házassága! Az elegáns és helyes Lucasinho Corta. Néhány arc utánafordul, van, aki késve kapja oda a fejét, a többség pillantásra se méltatja. Vajon nem ismerik föl, vagy biztonságosabb, ha nem ismerik föl?

A nyugati hetedik felüljáró. Lucasinho megáll és fölnéz rá. A Mackenziek a sarkánál fogva lógatták föl Carlinhos levetkőztetett testét azokról a tartógerendákról. Karja, hosszú haja és farka csak lógott lefelé. A torka felnyitva. Tézerekkel kényszerítették térdre, aztán körülvették. Rengeteg penge! Képtelen volt elmenekülni. Mialatt Lucasinho Twében, az Aszamóák kései és élő fegyverei védelmében rejtőzött.

Az irodaházak homlokzatán, a botokon, a magasabban lévő szintekről redőzve, ötven méteren át lecsüngő zászlókon Mackenzie Fúzió-logók. Elhalad mellette egy porevő fetöltőben, ujjai a halántékán apró MF-fel díszített sisak arclemezét markolják. Több a fehér arc, mint amire emlékszik. A kifőzdék, teaházak és bárok portugálul és globóul írják fel krétával a falra a napi menüt. Az utcákon angol–ausztrál akcentussal.

– Ha nem vagyok a hálón, nem tudlak megvédeni – mondja Jinji, mintha a gondolataiban olvasna. Meglehet, így is van. Meglehet, az áramköre átjutott a koponyáján az agya lebenyeibe, és most olvassa a neuronok kisüléseit. Meglehet, csak annyira jól ismeri Lucasinhót, hogy az elméje visszhangja lett.

Megáll az Estádio de Luz kapuja előtti téren. Új betűk, új név, új megnevezés. Ballarat Aréna. A Jaguárok otthona.

– Jaguárok – mondja Lucasinho.

– Földi macskaféle… – kezdi Jinji.

Valaki felkiált az egyik fönti emeleten: – Hé! – A fiú tudja, hogy neki szól. Újabb kiáltás, ez már bizonytalan. Lucasinho megy tovább. Most már egyértelmű az úti célja.

A Boa Vista-i villamosállomást ponyvával kerítették el, amit „útelzárás” feliratú szalagokkal és a nyomásvesztés figyelmeztetésének fetöltős-sisakos jelével ragasztottak össze. Lucasinho akkor se mehetne oda, ha nincs elzárva: Boa Vista halott hely, minden túlnyomás eltűnt belőle, nyitva áll a vákuum előtt – számos nyomásbiztosító zsilip mögött bújik meg. A fal tövében színes fények fodrozódó tócsája – sok száz biolámpás, némelyik friss és új, mások rendszertelenül lüktetnek a pusztulás peremén. A parányi lámpások – csupa vörös, arany és zöld – árnyékokat rajzolnak a közöttük gubbasztó kicsiny tárgyakra. Lucasinho közelebb menve látja, hogy az orixák és tulajdonságaik – az umbanda és a keresztény alak – olcsó műanyag nyomtatványai. Ogun pengéje, Xango villáma, Yemanja koronája.

A négy ikont háromszögbe rendezték: középen van Adriana. A csúcs Rafa, az alsó sarkokat Carlinhos és Lucas foglalja el. Kis, tenyérnyi méretű, áhítatos képek ezek – a keret vastag, festés, ékkövek, újabb műanyag fogadalmi tárgyak ékítik. A fluoreszkálás rebbenő fényt vet az arcok háromszögére, Lucasinho arcára is, ahogy odaguggol alaposabban megvizsgálni a szentélynél hagyott áldozati adományokat.

Egy moçopóló, a 03-as idényből. Modern szabású póló pormotor képével: Serenitatis Állóképességi verseny. Rengeteg kés, a hegyét mindegyiknek letörték. Zenekockák, amelyek, ha felemelik, azt a régi fajta bossa novát játsszák, amit apja és a nagyanyja szeretett. Képek, sok tucat kép: porevők, kézilabda-szurkolók és csodálatos képek a Hold régi szép napjairól, amikor Adriana világot épített. Fölemeli őket: régi beállítások, de maguknak a fényképeknek frissen nyomtatott szaguk van. Ez a szakállas, mosolygó férfi a nagyapa, akit soha nem ismert, aki még az apja halála előtt meghalt. Itt vannak a madrinhák, karjukon és oldalukon a gyerekekkel. Itt vannak Boa Vista arcai, még csak félig kifaragott állapotban. Ezek az istenek, amelyek beszélnek Lucasinhóhoz, kőben talált valamik, amelyek éppen kiemelkednek a puszta sziklából. Itt van két fiatal nő: az egyik a nagyanyja, a másikat nem ismeri. Fejüket összedugják, mosolyognak a kamerába. Nagyanyján túlnyomásos ruha, rajta a Mackenzie Művek kettős M-je. A másik nő fölsőjén ghánai adinkra.

Eltűntek. Ő maradt, részegen térdelve a fogadalmi tárgyak között. Undorító alak. Megveti önmagát. Az ikonok vádlón néznek rá.

– Te nem. – Megpróbálja letépni apja képét a falról, de odaragasztották. Belekapar, hátha talál egy olyan pontot, ahonnan lerángathatja. Karjára kéz fonódik, valaki megszólal.

– Hagyd csak.

Lucasinho megfordul, ökle már emelkedik, hogy mélyen beverje valakinek a képét, arcán vicsor.

Az öregasszony felemelt kézzel lép hátra, bár nem védekezésképpen, nem is félelmében, hanem meglepetésében. Pengevékony sötét hajú-szemű, fehérbe bugyolált nő, fején fehér turbán. Kék-zöld stóla, rengeteg gyűrű, még több nyaklánc van rajta. Lucasinho ismeri, de nem jut eszébe, honnan. A nő felismeri.

– Ó, te vagy az, kis mestre.

Keze gyorsan, akár egy késharcos szúrása, előrecsap, és két tenyere közé zárja a fiú kezét.

– Nem vagyok… – Lucasinho képtelen elhúzni. A nő szeme fekete, mély, és megbénul a félelemtől a láttán. Megismeri ezt a szempárt. Kétszer látta már: egyszer Boa Vistában, Vo Adrianája mellett, a nagyanyja nyolcvanadik születésnapján megint.

– Nővér…

– Loa irmã, a Pillanat Urainak Rendjéből. – Odatérdel Lucasinho elé. – Én voltam az édesanyád gyóntatója. Nagylelkű volt a rendemmel. – Átrendezi a fogadalmi tárgyakat ott, ahol Lucasinho lába szétrúgta. – A robotokat el szoktam kergetni: nem tudják, mi az a tisztelet, viszont a zabbálúnok emlékeznek a Cortákra. Mindig is tudtam, hogy jön majd ide valaki. Reméltem, hogy te leszel az.

A fiú kirántja kezét a száraz, forró markokból. Feláll, de attól csak rosszabb lesz. Ez az előtte térdelő öregasszony elborzasztja. Felnéz Lucasinho szemébe, és ez olyan, mintha esdekelne.

– Itt vannak barátaid. Ez a te városod. Nem a Mackenzie-ké, soha nem is tudták megszerezni. Vannak itt emberek, akik még tisztelik a Corta nevet.

– Menj el, hagyj békén! – kiáltja Lucasinho, és elhátrál.

– Üdvözöllek itthon, Lucasinho Corta.

– Itthon? Láttam már az otthonomat. Elmentem oda. Nem láttál semmit. Csak táplálod a fényeket, elkergeted a robotokat és leporolod a képeket. Én ott voltam. Lementem, és láttam az elpusztult növényeket, a befagyott vizet, a vákuumban lévő helyiségeket. Kiszabadítottam az embereket a menhelyekről. Kiszabadítottam az unokatestvéremet. De te nem voltál ott. Nem láttál semmit.

De megesküdött, hogy visszatér. Fetöltője csizmájának talpa alatt egy nagy ház egyetlen pillanat alatt megfagyott törmeléke ropogott, amikor megesküdött, hogy visszahozza. Ez az övé.

Képtelen rá. Nincs meg benne hozzá az erő. Gyenge, hiú, parázna és hülye. Megfordul és rohan – kijózanította a sokk és az adrenalin.

– Te vagy az igazi örökös – kiáltja utána Loa irmã. – Ez a te városod.

***

A másodiknál Lucasinho tudja, hogy a Blue Moon rettenetes koktél. Befejezi és kirendeli a harmadikat, és a pultos ismeri a megfelelő módot és megcsinálja a trükköt a megfordított teáskanállal, a kék Cuaracao indái bűntudatként terjednek szét a ginben. Lucasinho felemeli, és megpróbálja a kék kúpba befogni a bár fényeit. Megint részeg, ott van, ahol lenni akart. Rafa tio alkotta meg a Blue Moont, de semmit se tudott a jó koktélokról.

A bár kicsi, büdös, félhomályos, dübörög benne a hangos slágerlistás zene és a még hangosabb beszélgetések, és a pultos felismeri Lucasinhót, de megőrzi szakmai tapintatát. A lány viszont nem. Félúton járt az elsőjénél, amikor bejöttek: két lány, két fiú, egy semleges. A puszta kőből kifaragott fülkéjükből pillantgattak felé, aztán elkapták a tekintetüket, amikor rájuk nézett. Lehajtották a fejüket, csak loppal figyelték. A lány a negyedik Blue Moonig vár, mielőtt odalép.

– Ola. Te, hm…

Semmi értelme tagadni. Csak pletykákat indítana el vele, a pletykák pedig olyan mondák, amik csak most tanultak meg hason kúszni.

– Én vagyok.

Geninek hívják. Bemutatja Mót, Dzsamalt, Thort és Calyxot. Mosolyognak, bólogatnak a fülkéjükből, várják a jelet, hogy csatlakozhassanak.

– Nem baj? – mutat Geni a bárszékre, a pult melletti üres helyre.

– De igen.

A lány vagy nem hallotta, vagy nem érdekli.

– Urbaniste-k vagyunk.

Lucasinho hallott már róla. Valamiféle extrémsport:

fetöltőt húznak és régi, elhagyatott lakhelyeket és gyártelepeket fedeznek fel. Mezőgazdasági aknákba ereszkednek. Alagutakon másznak végig, miközben az O_2- mutató egyre lejjebb és lejjebb kúszik az ember szeme sarkában. Nem érdekelte: történelem, sport és céltalan veszély. Utálja mindegyiket – túl sok erőfeszítést igényel. Hátracsúszik a bárszékén, hogy álla a kezén nyugodjon, és a félig elfogyasztott ötödik Blue Moon-t tanulmányozza. A pultos elkapja a tekintetét: a hangtalan kommunikáció rebbenése azt üzeni: „Biccents csak, és megszabadulok a lánytól.”

– Jártunk ott. Háromszor.

– Boa Vistában.

– Elvihetünk oda.

– Jártatok Boa Vistában?

A lány most már nem olyan magabiztos: a válla fölött hátranéz a barátaira. Csillagközi a távolság a fülke és a pult között.

– Jártatok Boa Vistában? – mondja Lucasinho. – Jártatok az otthonomban? Mit csináltatok, végigmentetek a villamos vonalán? Vagy a felszínről nyíló aknán át? Ugye, nagyon büszkék voltatok, amikor földet értetek odalenn? Mint aki elért valamit. Pacsiztatok is?

– Elnézést, azt hittem…

– Az otthonom, a kurva otthonom. – Lucasinho a lány felé fordítja haragját: forró és tiszta, szégyen, önutálat és Blue Moon táplálja. – Elmentél az otthonomba, végiggyalogoltál rajta, elkészítetted a képeidet meg a filmjeidet. Idenézzetek, ez én vagyok a São Sebastião pavilonban! Ez meg Oxala előtt. Tetszettek a barátaidnak, és mondták, hogy mennyire csodálatos, mennyire vakmerő vagy és bátor? Az az otthonom. A kurva otthonom. Ki mondta, hogy bemehetsz az otthonomba? Megkérdezted, szabade? Egyáltalán eszedbe jutott, hogy megkérdezd? Hogy maradt még Corta, akit meg lehet kérdezni?

– Elnézést – mondja a lány. – Elnézést.

Most már retteg, és Lucasinho annyira komisz az alkohol és a szégyen miatt, hogy fellobbanásához hozzáadja a lány félelmét. Martinis poharát a pulthoz vágja, széttöri a szárát, és kék folyadékot locsol szét ezzel a fénylő pulton. Talpra kecmereg.

– Nem a tiétek!

A pultos elkapja a lány pillantását, de a barátai már kifelé tartanak.

– Nem akartam… – szól vissza a lány az ajtóból. Könnyes a szeme.

– Nem voltatok ott! – kiáltja utána Lucasinho. – Nem voltatok ott.

A pultos közben feltörölgette a maradványokat és egy pohár teát helyezett a fiú elé.

– Nem volt ott – közli vele Lucasinho. – Bocsánat. Bocsánat.

– Szóval ott van.

Lucasinho eddig legfeljebb, ha egy pillantást vetett a pult túlsó végében lévő porevőre, azonban a nő most felnéz a caipiroshkájából, és megszólal. A pult éles árnyékokat vet a vonásaira. Sötét arca fehér foltos a sugárzás nyomán keletkezett vitiligótól.

– Mão de Ferro.

– Tessék? – csattan föl a fiú.

– Vaskezű. A Corta-név. Huszonöt évet adtam a családodnak az életemből. Tartoztok nekem.

„Tartozni?” – a szó Lucasinho nyelvén van már, de mielőtt még kimondhatná, divatos öltönyt és zakójukon pengés fegyverre utaló dudort viselő, megtermett nőkkel és férfiakkal telik meg az aprócska bár. Hárman körülveszik Lucasinhót, ketten a pultot fedezik, egy-egy a porevő válla mellett bukkan fel. Adinkra famulusok: AKA-biztonságiak.

A csapat parancsnoka titániumból készült fülpiercinget helyez a fénylő, fehér pultra.

– Ezt ott felejtette – mondja. A porevő a fiúra néz, és vállat von. – Jöjjön velünk, senhor Corta.

– Maradok… – mondja Lucasinho, de az őrök talpra rántják. Jobb alkarjára határozott marok fonódik, egy másik a derekára.

– Bocsánat – szólal meg a porevő, ahogy az Aszamóaőrök kifelé tuszkolják Lucasinhót a Kondakova proszpektre. – Összekevertelek a Vaskezűvel.

***

– Azt hittem, ablakos szobát szeretnél.

Ariel kigördül a nappaliból a hálószobába, megkerüli az ágyat. Ez ágy, és nem függőágy. Szabadon álló ágy: olyan széles, hogy minden végtagját kinyújthatja benne az ember. Egy ágy, amelyik körül van még tér. Rengeteg tér, hogy rendesen, szabadon lehessen ott mozogni. A penésztől nyirkos, deszkából való otthonhoz képest, aminek eső csöpögött a zsindelyeiről és ahol Marina fölnőtt, az Orion csomópontjában található lakás egy maréknyi kis fülke csupán, olyan meghitt hely, akár egy darázsfészek. Meridiáni mércével mérve ez a kívánatosság csúcsa – kellően alacsonyan van ahhoz, hogy divatos legyen, kellően magasan, hogy ne érjék el a proszpekt csúfosabb szagai és zajai. A Bairro Altóban található lyukakhoz mérten ez egy paradicsom.

– Persze, hadd kapjam én a forgalom zaját! – mondja Marina. Látja Ariel csüggedtségét, és már bánja a gúnyos megjegyzést. Pompás a lakás.

– Mutasd meg a többi részét is – szólal meg aztán, és reméli, hogy lelkesnek hangzik. Ariel tárgyalószobákban alkalmazott érzékeit eltompította az új lakás izgalma. Bármikor máskor templomharangként ütötte volna meg a fülét az őszintétlenség.

Két hálószoba van benne, nappali és kiegészítő közösségi tér, ami elzárható. Ariel irodának nyilvánítja. Van még egy kis, különálló szoba, bármiféle célból is van szükség egy kis, különálló szobára.

– Ez lehet az új szexszobád – jelenti ki Marina, ahogy bedugja a fejét, hogy ellenőrizze a méreteit. – A padlója puha, új a borítás a falakon.

Fönn, Bairro Altóban gondot jelentett a szex. Ariel autoszexualitását egyáltalán nem érintette a rokkantsága és szerényebbé vált helyzete. Időkről és helyekről alkudoztak. Marina odaadta nyomorúságos szénhozzáférését, hogy kinyomtathassák Ariel szexjátékait. Belső tréfájuk lett a dolog, a család harmadik tagja a maga külön beceneveivel, szótárával és rejtjelezésével: Senhora Siririca, Bordás és Izgató. Nyuszi nővér – Marinának el kellett magyaráznia, mi az a nyúl – volt a házi szélhámos istenük és senhor Vastag folyamatosan vetélkedett senhor Hosszúval. A beszélgetések könnyed hangnemben zajlottak, de soha egyszer sem lépett át az aprócska lakás másik, Marina tulajdonában lévő részére. Kivel csinálja, kivel csinálhatja, egyáltalán csinálja-e? Idővel elfogadta a cölibátust, Ariel Corta fölötti őrködésének zálogaként tekintett rá. Általában túlságosan is fáradt volt ahhoz, hogy egyáltalán eszébe jusson a szex, hát még ahhoz, hogy valami ábrándon töprengjen. Most, ahogy bezárja a hatalmas új lakás kis szobájának ajtaját, megnyílik a lehetőség. Gondolhat magára.

Külön bejáratú banja. Egy önálló fürdő, ahol addig csorog a víz, amíg el nem zárja az ember. Marina még mindig képtelen elhinni, hogy a csibjén a négy elem grafikonja aranyszínű, és az is marad. A lakásnak van nyomtatója. Hely az ételnek, és egy italhűtő. Utóbbi tele van egyéni készítésű ginekkel és vodkákkal, az ételes hely mixerekkel, forgatókkal és gyógynövényes alkoholokkal, a munkapultok pedig a megfelelő üvegneművel.

– Marina coracão, imádnék egy martinit.

– Alig múlt tíz.

– Hol marad az ünneplés nálad?

Bairro Altóban sovány volt az öröm. Ariel megünnepelt mindent – ügyet, megállapodást, új dolgot a ház körül –, aminek csak egy kicsit is diadalíze volt. Marina felismerte, mikor csúszott át az ünneplés súlyos ivászatba. Valahol, valamikor szembe kell nézni vele. De nem Bairro Altóban. Ez már alkalmas hely, Marina azonban nem tudja rávenni magát, hogy ez legyen az a nap. A mostani tényleg ünneplésre érdemes helyzet. Egy Cyrillusból való huszonkét gyógynövényes italból kever két lélegzetelállítóan száraz martinit. Ariel kitolja magát a kerekesszékből, és belezuttyan a hencser testhez idomuló, tágas terébe. A kerekesszék az egyik sarokba siet, és ott lapos dobozzá hajtja össze magát.

– Mit gondolunk? – Ariel egyesével a kanapéra emeli a lábát, és kezében a martinispohárral elterül.

– Azt, hogy ki lakott itt előttünk?

– Ti, norték annyira puritánok vagytok. – Felemeli a poharát. – Saude!

Martina koccint vele. A csengése alapján jó kristály.

– Tim tim!

– Ha már megkérdezted, hát Julia Scserbáné volt. Rosztám Bárángani gazdasági tanácsadója volt.

– A HFV igazgatósági tagjáé?

– Pontosan. Visszarendelték. Az utóbbi időben rengeteget visszarendeltek a HFV segéderői közül.

– Az ember azt hinné…

– Már megemlítettem a sasnak.

– És?

– Megköszönte a szorgalmamat.

– Hát, azt tudom, hogy személybiztonság terén mindent el lehet adni – mondja Marina. – A Mackenzie-ken kívül is. Elég, ha az ember dolgozott már valamelyik sárkánynak, és ő mondja meg, mennyit kér.

Ariel felül.

– Ezt hol hallottad?

– Amíg te figyeltél, addig mi beszélgettünk.

– Miért nem hallottam?

– Mert Jonathon Kayode vállán üldögélsz és igyekszel rájönni, vajon az ügyvédei hamarabb ugranak-e egymásnak, mint neki.

– Erről tudnom kellene – erősködik Ariel. – Erről tudtam is volna. Régen elég volt csak elböfögnie magát valakinek Meridiánban, azt is tudtam.

– Kiestél…

– Rábaszott – vág közbe Ariel. – Az igazgatótanácsa ellene fordult. A jogi osztálya a saját seggét igyekszik védeni. Én vagyok az egyetlen, akiben bízik. – Nagyot kortyol a martinijából. – Minden nagyon udvarias, hivatalos és visszafogott, de olvasok az arcokban. A HFV azért jött létre, hogy egyetlen földi kormány se szerezhesse meg a teljes irányítást. Most egységesek. Valami megváltozott. Az igazgatótanács hamarosan lép majd, hogy eltávolítsák.

– És ha még az előtt ugrik, mielőtt löknék?

– Az igazgatótanács akkor is beteszi a maga strómanját.

– Akkor is szarban van, ha megy, akkor is, ha marad. Mit csinált, hogy ennyire megorroltak rá az igazgatótanácsban?

– A holdsas egy nagydarab, hülye romantikus. Abban hisz, hogy a holdsas hivatalának többről kellene szólnia, mint hogy láttamozza a HFV rendeleteit és körbetipegjen a fogadásokon. Hisz ebben a világban.

– Amikor azt mondod, hogy hisz ebben a világban…

– Az önrendelkezésben. Hogy állammá tegyen minket az ipartelepből. Politikai szándékai lettek a drágának.

– Ettől tényleg elgurulna a gyógyszerük – állapítja meg Marina.

– Úgy van. A fülébe sugdosok, elfogadom a pénzét meg a lakását, és nem tehetek semmit.

Ariel hátraveti magát a hencseren, és szélesre tárja a karját. Marina felmarkolja a martinispoharat, ahogy Ariel ujjai elengedik a szárát.

– És ez kár, mert egészen kedvelem ezt az óriási idiótát. Elég a politikából. Most vodkát akarok.

– Ariel, nem gondolod…

– Adj már egy kurva vodka martinit, Marina!

A pohár, a jég, a fagyottan sűrű folyadék. A vermut homeopátiás hatású csöpögése. Ariel hányaveti gőgje minden alkalommal ugyanúgy fáj. Soha nincs benne szünet, soha egy gondolat sem azt illetően, hogy Marina mit akarhat. Soha még csak megfontolása sincs annak, hogy esetleg nem kell neki az ablakos hálószoba. Soha nem merül föl, hogy Marina esetleg nem szeretne a lakásba költözni. Soha nem születik kérdés az életére vonatkozóan. Remeg a keze haragjában, ahogy keveri a martinit. Egyetlen csepp se megy kárba. Soha egy csepp se.

– Elnézést – mondja Ariel. – Ez nem volt túl elegáns.

Belekortyol az italba.

– Ez valami csodás. De mondd csak, mit gondolsz valójában?

– Szerintem, ha a sas elbukik, akkor igyekezni kell, hogy ne kerüljünk alá.

– Nem, nem a sasról, elég a kibaszott sasból – csattan föl Ariel. – Meg a kibaszott HFV-ből, az ügyvédekből, a tanácsadókból és minden kis ócska politikai klubból, vitakörből meg aktivistacsoportból. Most, ma este szükségem van rád. El akarok menni a Holdlakók Társaságának találkozójára.

– El akarsz menni a Holdlakók Társaságába?

– Igen. A Kaboson politikatudományi tankör tart előadást a holdi demokrácia lehetséges modelljeiről.

– Hát, nekem is van kifogásom. Jegyem van egy zenekar koncertjére.

– Hogy micsodád? Soha nem mondtad.

Marina felhúzza az orrát.

– Talán engedélyt kell kérnem, hogy koncertre menjek?

– Minek neked koncertre menni? Vannak még egyáltalán zenekarok?

– Vannak és szeretem őket és el akarok menni az egyikük koncertjére.

– Ez az a rockizé?

– Talán magyarázatot kell adnom arra, hogy milyen zenét szeretek? – Marina hamar megtanulta, hogy a bátyjával ellentétben Ariel egyáltalán nem értékeli a zenét, és a tudatlanságát lenézésnek álcázza.

– Elmondom, mit csinálsz. Elviszel, mész és szerzel magadnak egy csésze teát, majd Hettyvel közvetíted ezt a… bandát. Épp olyan lesz, mintha ott lennél. Még jobb is. Nem tolakodik az arcodba az a sok rémes, izzadt rockos.

– Az ember arcába tolakodó rémes, izzadt emberektől lesz rock – mondja Marina, de Ariel értetlensége annyira teljes, annyira nyilvánvaló, hogy a gitáralapú zene további védelme csak összezavarná a dolgokat. – Tartozol.

– Olyan sokkal tartozom, hogy soha még csak reményem se lehet visszafizetni. Viszont el kell mennem a Holdlakók Társaságába. A rémes, elhivatott diákidealizmus egyáltalán nem érdekel. Azért akarok elmenni, mert Abena Mánu Aszamóa is előad, és legutóbb úgy hallottam, az unokaöcsémmel, Lucasinhóval dugnak. És aggódom a kis pöcsös miatt. Úgyhogy elviszel?

Marina bólint. A család nyer.

– Köszönöm, édes. Most pedig harmadszor kérdezem: mit szólsz hozzá? – int körbe nagyvonalúan a tágas, fehér szobán, és a vodka kilöttyen a hencserre.

– Azon gondolkodom, hogyan szereljem föl?

– Kötelekkel meg hálókkal? Mindenhol fogantyúk?

– Inkább mozgássegítségként tekintek rájuk.

– Úgy tervezem, hogy nem lesz szükségem rájuk.

Csak egyetlen olyan forgatókönyv van, ami szerint Arielnek nem lesz szüksége Marina hálóira és köteleire, hogy mozogjon a lakásban.

– Nem szóltál róla.

– El kellene talán mondanom a sassal kötött egyezségem összes részletét?

– A járás valamivel fontosabb, mint elmenni megnézni egy rockbandát.

– Gondolod, belementem volna, ha a járás nem lett volna része az alkunak? – kérdezi Ariel.

– Emlékszem, hogy dr. Macaraeg azt mondta, hónapokba telhet a dolog – közli Marina. – Hogy a gerincben futó idegek lassú és fájdalmas munkát jelentenek.

– Annyi időbe telik, amennyibe telik. De mozogni fogok, Marina. Nem lesz arra szükségem. – Ariel vodkát löttyint az újratöltődő kerekesszék felé. – Nem lesz rád szükségem. De, igen, szükségem lesz. Tudod, hogy értem. Mindig szükségem lesz rád.

***

Undorodik a szemére fonódó kéztől. Forró, száraz, a bőr papírvékony és zörög. Szorosan lehunyja a szemét. A gondolattól, hogy az a tenyér, a bőr hozzáér a csupasz szemgolyójához, epe tolul a torkába.

A mozgás megszűnik, ajtók nyílnak. A kezek néhány lépésnyit előreösztökélik, aztán lekerülnek az arcáról.

– Nyisd ki a szemedet, fiú!

Az első gondolata, hogy nem engedelmeskedik – bosszantja az öregasszony parancsoló hangszíne, az öregasszony mindent irányító kezének érintése a vállán, noha egy fejjel magasabb. Dac támadt fel benne, amikor az öregasszony arra utasította, hogy hunyja le a szemét és tartsa is csukva a teljes liftúton fölfelé, ahogy akkor is felháborodott, amikor kikapta a kezéből az e-cigarettát. „Nevetséges modorosság.” Csakhogy a lázadásnak ára van, ráadásul azt is tudja, hogy az öregasszony addig vár majd, amíg engedelmeskedik neki.

Darius Mackenzie kinyitja a szemét. Fény. Vakító fény. Becsukja a szemét. Látta a zuhatag fényét, a pusztulás fényét. Ez a fény annyira ragyog, hogy még a hajszálereket is látja a szemhéján.

A pavilon üveglámpás a karcsú lifttorony tetején, a Malapert-hegy csúcsán. Darius a hatszögű padló közepén áll. Kőlapok, támfák, boltívek és tartóbordák, az üveg maga foltosnak és fáradtnak tűnik, fotononként kopik a szerkezete. A lift panelén szinte olvashatatlanná fakultak az ideogrammák. Perzselt, ionizált, feszült a levegő.

– Tízéves korában minden Szunt felhoznak ide – mondja az úrnő. – Későn lettél Szun, de te sem jelentesz kivételt.

Darius kezét a szeméhez emeli, hogy beárnyékolja, aztán leereszti. Az Örök Fény Palotájának egyetlen gyermeke sem tenne ilyesmit.

Most ébred rá, hogy ez nem üveglámpás: a lámpás fénye belülről jön, itt viszont kívülről, a Shackleton-kráter peremén gubbasztó vakító Napból érkezik. Az éjszaka közepén alacsonyan járó nap szárnyhoz hasonló, óriás árnyékot rajzol Darius mögé. Minden porszem táncol. Az Örök Fény Pavilonja nem olyan hely, ahonnan meg lehet figyelni a Napot: ezen a helyen a Nap figyeli meg az embert.

– Ja, ilyen volt Olvasztóban – mondja.

– Ne okoskodj nekem! – szól rá Szun úrnő. – Lényegi a különbség. Olvasztónak örökké követnie kellett a Napot. Hozzánk eljön a Nap. Menj! Menj csak! Nézd meg! Menj olyan közel, amennyire csak mersz.

Dariust nem kell vénasszonyoknak bátorítani. Tétovázás nélkül sétál az üveghez és nekinyomja a tenyerét. Egészen törékenynek tűnik a megerősített üveglap: por-és időszaga van. Szembenéz a Nappal, ahogy végiggördül a világ peremén. A pavilon az örök fény egyik csúcsa, egyike azoknak a világok között is ritkaságnak számító, mondabeli helyeknek – mindegyik a sarkvidéken van –, ahol soha nem nyugszik le a Nap.

– Ötven évvel ezelőtt üzenet jött az éjszakában. Egy másik világban, egy másik ország másik városában történt mindez. Évek óta vártam már az üzenetet. Készen álltam rá. Felkeltem, otthagytam mindent, beszálltam az autóba, amiről tudtam, hogy ott lesz. Az autó egy magánrepülőhöz vitt. A fedélzetén ott ültek a nénikéim és a bácsikáim, a húgaim és az unokatestvéreim. A gép elvitt minket a VTO Kazahsztánba, onnan a Holdra. Tudod, fiú, mi állt abban az üzenetben?

Darius nagyon szívesen megnyalná az ablakot, megízlelné az üveget.

– Az, hogy a kormány egyik csoportja le akarja tartóztatni a családomat – magyarázza az úrnő. – Túszokat akartak, akikkel hathatnak a férjemre. Még egy Mackenzienek is hallania kellett Szun Ajkuo nevét. Szun Ajkuo, Szun Hsziaocsing, Szun Hunghuj. Ők építették föl a Dajjangot. Ők építették föl a Holdat. Tanulj történelmet, gyerek: a külső űrre vonatkozó egyezmény megakadályozza, hogy a Föld kormányai magukénak nyilvánítsák és ellenőrzésük alá vonják a Holdat… Ezért van, hogy nem egy politikai párt, hanem egy vállalat kormányoz minket. A földi államok mindig is irigyelték a szabadságunkat, a vagyonunkat, az eredményeinket. Attól tartanak, hogy valaki más ragadja magához a Holdat, ezért aztán egymást figyelik. A féltékenység őszinte érzelem, amit egyszerű befolyásolni. A féltékenység tartott minket biztonságban ötven éven át.

– Minden családnak, az öt sárkány mindegyikének megvan a maga félelme. A Corták attól féltek, hogy a gyerekeik tönkreteszik a hagyatékukat. A Mackenziek…

– A zuhatagtól – szólal meg gondolkodás nélkül Darius Mackenzie.

– Tudod, a Szunok mitől félnek? – kérdezi az úrnő. – Hogy kialszik a Nap. Hogy egy napon a láthatár alá bukik, és többé nem kel föl, mi pedig eltűnünk a sötétben és hidegben. A levegő megfagy és széttörik az üveg.

– Az nem fordulhat elő – jelenti ki a fiú. – Ez csillagászat, fizika: természettudomány.

– Mennyire könnyen pörög a nyelved! A nap, amikor kialszik a Nap, az a nap, amikor nem lesznek többé szabályok. A szabály, ami ötven éven át védelmezett minket

– azon a napon a földi államok ráébrednek, többet nyernek azzal, ha együtt cselekednek, mint azzal, ha késsel a kézben ólálkodnak egymás nyomában. Ez az én családom félelme, Darius: az éjszakai hívás. Amikor jön, akkor mindazt, amit felépítettünk, mindazt, amit elértünk, elvesznek tőlünk, mert nem lesz hová menekülnünk.

– Ezt mondod a többieknek is, akiket felhozol ide?

– Igen. Ezt mondom nekik, mármint azoknak, akiknek szerintem hallaniuk kellene.

– És szerinted nekem tőled kellene ezt hallanom?

– Nem. Neked azt kellene hallanod tőlem, Darius, hogy a zuhatag nem volt véletlen.

A fiú elfordul az ablaktól. Szun úrnő szenvtelen arccal nézi – Szun úrnő mindig tökéletes, mindig tapintatos –, de Darius tudja, hogy örömét leli nyilvánvaló döbbenetében.

– Olvasztót szabotázs érte. Volt egy beágyazódott program az olvasztótükrök vezérlésében. Egyszerű, de nagyon is hatásos rutin. De persze láttad, mi volt az eredménye.

– Ti vagytok a programozók – mondja a fiú. A forró levegőben táncol a por Szun úrnő körül.

– Azok vagyunk. Mindenekelőtt azok. Mi az információval üzletelünk. De ez nem a mi programunk volt.

– Kié volt?

– Nem te vagy a herceg, Darius. Nem te vagy Robert és Jade utolsó örököse. Duncan és Bryce egymás torkának esett, és tényleg azt hiszed, neked is van hely az asztalnál? Szerinted biztonságban vagy?

– Hát…

– Itt vagy biztonságban, Darius. Ez az egyetlen hely, ahol biztonságban lehetsz. A családod mellett.

Szun úrnő egészen idáig lépésenként, észrevétlenül terelgette Dariust, és most ott áll közte és a lassan felkelő Nap között. A fiú belehunyorog a fájdalmas fénybe. Az úrnő súlyos árnyalak.

– Azt hiszed, hagynánk, hogy azok az ausztrál barbárok döntsenek az öröklésről? Te nem Mackenzie vagy, Darius. Soha nem is voltál az. Ezt ők is tudják, hat holdnapot se húztál volna ki. A zuhatag programja, Darius, régi program volt. Nem is éltél még, amikor készült. Sokkal korábban született.

– Nem értem.

– Persze hogy nem. A Corták voltak, akik megölték az anyádat.

***

Abena Mánu Aszamóa szerény mosollyal fogadja a tapsot. A Holdlakók Társaságának Erasmus Darwin szalonja tele van: egészen közel vannak hozzá az arcok. A hallgatóságban könnyű olvasni: a karját keresztbe fonva hátradőlő az első sorban, az állandó homlokráncolással előredőlő a második sorban, a fejét ingató a jobbszélen, a sutyorgók a második sor közepén, az ásítását elnyomó a harmadik sorban. A Holdlakók Társasága kinyomtatott még néhány széket, de így is akadnak olyanok, akik a nagy, ódivatú székek karfáján kuporognak, és a szemben lévő falnak vetik a hátukat. Alig lát valamit a fejek fölött lebegő famulusok seregétől.

Abena az utolsó, aki előadást tart, és a helyiség magánbeszélgetésekre bomlik szét, ahogy lejön a pulpitusról. A tanulócsoportja ott tülekszik, hogy gratuláljanak és agyba-főbe dicsérjék. A pincérek italokat kínálnak: kis vodkát, genevert, koktélteát. Abena egy pohár hideg teát választ. Mialatt a bókokat és a beszédfelkéréseket fogadja, válaszol egy kitartó fiatalember kérdéseire, valami zavarra lesz figyelmes a helyiségben, mintha az emberek utat engednének egy tárgynak, amely közöttük mozog. Egy kerekesszékes nő: a kerekesszék hihetetlen, a nő elképesztő. Ariel Corta. Abena tanulókörének tagjai szétválnak, hogy beengedjék maguk közé, a körbe.

– Ügyes munka – szólal meg Ariel. Abena osztálytársaira néz. – Megbocsátotok?

Abena odabólint.

– Később, majd a klubban utolérlek titeket.

– Menjünk ki az erkélyre! Rosszul leszek az itteni berendezéstől. – Ariel a nyugati hatvanötödik fölötti pavilon irányába gurul. – Engedj meg néhány megjegyzést. Mindig kezdj a kezeddel valamit. Az ügyvédek és a színészek tisztában vannak ezzel. Nem az igazságról van itt szó, hanem a meggyőzésről. Az emberek akkor is hisznek a testbeszédnek, amikor a kimondott szónak nem.

Felkap az egyik tálcáról egy genevert, és megköszöni a pincérnek.

– Másik megjegyzés. Dolgozd meg a hallgatóságodat! Mielőtt egyáltalán kinyitod a szádat, válaszd ki a célpontjaidat. Ki tűnik rémültnek, ki önteltnek, ki kapja el a tekintetedet, amikor végignézel a helyiségen, ki az, akit a legszívesebben elcsábítanál. Őket célozd meg azzal, amit mondani szeretnél, hogy hallani akarják. Érezzék úgy, hogy személyesen hozzájuk beszélsz. Ha bólogatnak, ha úgy igazítják a testtartásukat, hogy az a tiédet tükrözze, akkor megnyerted őket.

Ariel megpaskol egy alacsony, párnázott padot a mellvéd mellett. Abena elfogadja a felhívást és leül. A hátuk mögötti helyiségekből zümmögés szűrődik ki; nevetések és felkiáltások visznek színt a kapcsolatépítés sutyorgásába. A napfény indigókékké mélyül. Az Orion quadra fényszurdokokból álló vidék, egy döbbenetes méretű, isten nélküli katedrális ragyogó főhajója.

– Elhozol a barátaim mellől, aztán közlöd velem, hogy amit teszek, az mind rossz – mondja Abena.

– Tudom, egy gőgös szörnyeteg vagyok. – Ariel belekortyol az italába és elfintorodik. – Ez iszonyú.

– Milyen volt az előadás?

– Rettenetes kockázatot vállalsz azzal, hogy ezt megkérdezed tőlem. Mondhatnám, hogy banálisnak, gyerekesnek és meddőnek vélem.

– Akkor is kiállnék mellette.

– Ezt örömmel hallom.

– Szóval, mit gondoltál róla?

– Ügyvéd vagyok. A társadalom egyéni, de egymással kölcsönhatásban álló szerződések sora a szememben. Részvételek és kötelezettségek hálózata. A társadalom ez – emeli föl gyűszűnyi geneverét a városi fényekbe – Nicole Farhi ruhában. A gondom a demokráciával az, hogy szerintem van már hatékonyabb rendszerünk. A földi kisállamokból építkező érvelésed érdekes, de a Hold nem így működik. Mi nem állam vagyunk, hanem egy gazdasági telep. Ha földi hasonlatot kellene hoznom, akkor az valami olyasmi lenne, amit körbezár és korlátoz a környezete: egy mélytengeri halászhajó vagy esetleg egy kutatóállomás az Antarktiszon. Ügyfelek vagyunk és nem polgárok. A járadékra épül a kultúránk: nincs semmink, nincs tulajdonjogunk, alacsony tétekben játszó társadalom a miénk. Milyen okom lenne részt venni?

– A demokráciában, még egy olyan tetszetősen felépített közvetlen demokráciában is, amilyen a tiéd, a potyázók jelentik a problémát. Mindig lesznek olyanok, akik nem akarnak részt venni, de közben osztoznak az előnyökön azokkal, akik részt vesznek. Ha én megúszhatom a potyázást, biztosan megtenném. Csakis azért egyeztem bele, hogy csatlakozzak a Fehér Nyúl Pavilonjához, mert úgy gondoltam, hogy segít bejutnom a Claviusféle bíróságra. Az Ariel Corta bírónő jól cseng. Az embereket nem lehet kötelezni arra, hogy részt vegyenek a politikában: az zsarnokság. Egy olyan társadalomban, amelyikben alacsony a részvétel hozadéka, a többség potyázó lesz, és kialakul egy kis létszámú résztvevőből álló politikusi kaszt. Ha azokra hagyjuk a demokráciát, akik gyakorolni szeretnék, akkor minden alkalommal politikusi réteget kapunk a végén. Vagy, ami még rosszabb, képviseleti demokráciát. Jelenleg olyan elszámoltathatósági rendszerünk van, ami minden egyes személyt bevon, aki csak található a Holdon. A jogi rendszerünk minden embert felelőssé tesz az életéért, biztonságáért és vagyonáért. Individualista, atomizálja a társadalmat és kíméletlen, de mindenki érti. És egyértelműek a határok. Senki nem hoz döntéseket, senki nem veszi magára a felelősséget másokért. Ez a rendszer nem ismer el semmilyen csoportot, se vallást, se klikket, se pártot. Vannak egyének, vannak családok, vannak cégek. A tudósok eljönnek a Földről a Túloldalra, hogy a fejüket ingassák és a szemüket forgassák, amiért gyilkos individualisták vagyunk, akiknek fogalmuk sincs a szolidaritásról. Csakhogy nagyon is van olyasmink, amit ők civil társadalomnak neveznének: csupán úgy tartjuk, hogy ezt nem törvénykezéssel, hanem alkudozással érdemes megoldani. Minden finomságot nélkülöző, másokra neheztelő barbárok vagyunk. Tetszik nekem ez a kép.

– Szóval: banális, gyerekes és meddő – szólal meg Abena. – Nem azért jöttél ide, hogy politológustanoncokat hallgass gyerekes banalitásokról tartani előadást.

– Persze hogy nem. Jól van?

– Vigyázunk a biztonságára.

– Nem ezt kérdeztem.

– Elis madrinhával van. Luna is. Néha Lousika is, amikor nem Meridiánban tartózkodik.

– Nem is ezt kérdeztem.

– Oké. – Abena beszívja az ajkát: a kellemetlen érzelmi helyzet jele. – Azt hiszem, összetörtem a szívét.

Ariel szemöldöke fölszökken.

– Ide kellett jönnöm. Lehetőség, hogy a Kabosonban tanuljak? – Ariel szemöldöke még magasabbra ível. – Nem szokás értékelni, de ez a Hold legjobb politológiai tanulóköre. És olyan ragaszkodós lett. Meg követelődző. És nem korrekt. Semmi gondja nem volt azzal, hogy szexeljen valakivel, ha attól jobban érezte magát, de ha rám volt szüksége, úgy gondolta, mindent megold, ha leveszi a ruháját és süteményt készít.

– Elkényeztetett kis herceg – mondja Ariel –, de nagyon csinos.

A mögöttük lévő helyiségben megváltozik a hangok jellege: búcsúzkodnak, távoznak az emberek, találkozókat egyeztetnek, szívességeket és ígéreteket csiholnak ki a másikból: motók érkeznek és nyílnak, hogy fuvarokat vegyenek föl, csoportok indulnak gyalog a legközelebbi lifthez.

– Épp elég ideje tartóztatlak már – közli Ariel. – A barátaid türelmetlennek látszanak.

Ellöki a kerekesszéket a mellvédtől, vissza a vendégek forgatagába. A geneveres pohár félig üresen áll a korláton, veszedelmes helyen a Gagarin proszpekt fáiig tartó, fénylő mélység fölött.

– Toljalak? – ajánlja föl Abena.

– Lököm magamat. – Ariel megáll, félig megfordul. – Jól jönne egy jogászgyakornok. Érdekel?

– Megfizetik?

– Persze hogy nem. Költségek. Borravalók. Hozzáférés. Politika. Érdekes idők. Láthatóság. – Ariel tolja magát előre, nem is várja meg Abena válaszát, úgy szól vissza, a válla fölött: – Gondoskodom róla, hogy Marina megszervezze.

***

– Fájni fog – jelenti ki Preeda, a foglalkozás vezetője. – Soha semmi nem fájt még ennyire az életetekben.

A körben elhelyezett székeken ülő tizenhat ember láttán Marina kis híján sarkon fordul az ajtóban. Úgy néz ki, mint egy rehabos csoport. Az is.

Késve érkezett – piszmogott –, de a foglalkozás vezetője sok csoportot vezetett már, és résnyire húzza a szemét.

– Marina?

Elkapták.

– Igen. Üdv!

– Ülj közénk!

Tizenhatan nézik, ahogy elfoglalja a tizenhetedik helyet. A csoportvezető a combján nyugtatja a kezét, és körülnéz az arcok gyűrűjén. Marina kerüli a tekinteteket.

– Szóval akkor, üdvözlök mindenkit! Mindenekelőtt meg kell köszönnöm mindenkinek, hogy döntést hozott. Nem könnyű. Ennél csak egy nehezebb van, és azt már meghoztátok, amikor egyáltalán idejöttetek. És nehéz lesz. Ott van a testi része, arról mindenki tud. Fájni fog, jobban, mint képzelitek. De van mentális és lelki része is. Igazán ezek fájnak majd. Megkérdőjeleztek majd mindent, amit csak gondoltok magatokról. Végigjárjátok a kétely hosszú, sötét völgyét. Csak ennyit ajánlok: ott vagyunk. Ezt fogadjuk meg: amikor valamelyikünknek szüksége van rá, ott leszünk egymásnak. Rendben?

Marina a többiekkel együtt motyogja a választ. Tekintetét egy pillanatra sem veszi le a térdéről.

– Úgyhogy ne is pocsékoljuk az időt. Az utolsó kezd. Mondj valamit magadról!

Marina nyel egy nagyot, és fölnéz. A körben mindenki őt figyeli.

– Marina Calzaghe vagyok, és visszamegyek a Földre.

***

Az első gondolata, hogy betörők túrták át a lakást. A bútorokat felforgatták, minden egyes poharat és gyorsételes tárolóeszközt, az étkészlet minden egyes darabját összetörték. Az ágyneműt szétszedték, a pipereholmik szétszórva. Tönkretették a helyet. A második gondolata, hogy a Holdon nincsenek betörők. Nincs senkinek semmije, amit érdemes lenne ellopni.

Aztán meglátja az oldalán heverő kerekesszéket, épp Ariel hálószobájának ajtajában.

– Ariel!

A hátán hever az ágynemű halmában.

– Mi a picsa van itt? – kérdezi Marina.

– Mi a picsát csináltál a ginemmel? – ordítja Ariel.

– Kiöntöttem a zuhanyba.

– És a nyomtatóval?

– Feltörtem.

Ariel föltámaszkodik a könyökére.

– Nincs gin a lakásban. – Ez vád volt.

– Se gin, se vodka, semmiféle alkohol.

– Megyek, szerzek.

– Feltöröm a székedet.

– Azt nem mernéd.

– Nem-e?

– Összerakom.

– Szart se tudsz a programozásról.

Ariel visszarogy az ágyneműkupacba.

– Szerezz italt! Egyet. Csak ennyi.

– Nem.

– Tudom, tudom. De valahol mindig épp most van martinióra.

– Ne könyörögj! Az nem menő. Mostantól a következő szabály van érvényben: nincs semmi alkohol a lakásban. Amikor máshol vagy, nem állíthatlak meg, és nem is tenném, mert az tiszteletlenség.

– Hát, köszönöm. Különben is, merre jártál? Megint egy banda?

– Edzés. – Nem teljes hazugság. – Gracie dzsiudzsicu. Soha nem lehet tudni, mikor kell újra megmentenem téged.

– Ez, mindig ez.

– Hagyj már a picsába, Ariel!

– Akkor adj nekem kibaszott gint! Add vissza a kurva lábaimat! Add vissza a kibaszott családomat!

Némi csönd következik, amikor egyik nő se tud a másikra nézni.

– Sajnálom – mondja Ariel.

– Megrémítesz. Láttam, hogy néz ki a hely, láttam az oldalán heverő kerekesszéket, mégis mit kellett volna hinnem? Arra gondoltam, mi van, ha itt heversz holtan?

Most Ariel nem tud Marinára pillantani.

– Marina, meg tudnál tenni valamit nekem?

– Nem hozok inni.

– Nem is akarom, hogy hozz.

– Ügyvédnek nevezed magadat? Mert ez még nekem is egy tetves hazugságnak tűnt.

– Kérlek, lépj kapcsolatba Abena Aszamóával.

– Ő tartotta az előadást a Holdlakók Társaságában?

– Az egy primitív demokratizáló ostobaság volt. Viszont a lány okos és becsvágyó.

– És az unokaöcséddel dug.

– És a nénikéje, a korábbi sógornőm, az Arany Zsámoly omahenéje. Habár a sas pártfogásának köszönhetően eljutok a HFV üléseire, a sárkányok pártfogása jóval élesebb karmokat hoz magával.

– Mit szeretnél, mit tegyek?

– Említettem neki, hogy gyakornokot keresek. Ostoba lenne elfogadni, de úgy tervezem, hogy ráveszem. Ku kolára HFV-ülést terveznek. Hívd meg a vendégemként! Mondd azt, hogy lehetőséget kap megnézni, hogyan is működik a politika a valóságban. Elintéznéd a belépési engedélyeket?

– Miért is csinálom ezt?

– Mert most már vannak embereim – mondja Ariel. – Szólj neki, hogy öltözzön jobban! És add a kezed, segíts rendet rakni.

***

A zsilipben az összes arc fölnéz. Harminc, ötven arc, becsüli Wagner, ahogy lefelé megy a rámpán. Sisakja a hóna alatt, mellette Zehra Aszlan, a csünsije. A lenti arcok között akadnak ismerősök, van, amelyik túlzottan is az. A többségük új. Több az új, mint eddig bármikor. Sombra átfutja az önéletrajzukat. Ketten-hárman azt állítják, hogy korábban a Corta Héliónak dolgoztak. Ügyes próbálkozás.

A tömeg kettéválik. Wagner és Zehra a Nyolcas Szerencsegolyó kocsija elé megy.

– Négyet tudok elvinni – közli Wagner.

Nem mozdul senki.

A megtermett igbo férfi felé fordul, akinek a fetöltőjét Manchester United-matricák borítják.

– Te, te holdbéla. Menj el!

A nagydarab szeme elkerekedik haragjában, kihúzza magát. Egy fejjel magasabb a második nemzedékhez tartozó Wagnernél.

– Megvan a felszíni igazolásom.

– Hazudsz. Látom abból, ahogy állsz, ahogy a vállad tartod, ahogy a testsúlyodat viseled, a szagodból, ahogy viseled a fetöltőt, ahogy az ujjadat a sisakra fonod, a záraid helyéből. Nem. Veszélyt jelentesz magadra, és ami még rosszabb, veszélyt jelentesz az embereimre is. Menj, tölts időt a felszínen, és talán amikor újra találkozunk, nem doblak ki. És soha többé ne hazudj az önéletrajzodban.

A holdbéla farkasszemet néz Wagnerral, megpróbálja legyőzni, csakhogy Wagnernak tényleg farkasszeme van. A nagydarab látja a benne izzó haragot, megfordul, és utat tör magának a tömegben.

– Szép kis előadás volt, farkas – mondja Zehra a famulusán át. Csakhogy többé már nem farkas, most, hogy a Föld arca sötétbe borult. A sötét részének összpontosítása az, amelyiknek köszönhetően észrevette, hogy a holdbéla hazudik.

– Ola, Mairead, Neile. Jeff Lemkin. – Az első három névvel korábban is járt már az üvegen, a negyedikkel még nem találkozott, de kivételesen jó ajánlást hozott az Olvasztó katasztrófáját követő pusztulás helyrehozatalán dolgozó VTO-csapatoktól.

– A többieknek köszönöm.

Amikor már csak az új Nyolcas Szerencsegolyó marad a dokkban, Wagner átnézi a feladatkiírást: üveg Meridiántól keletre, a Nyugalom Tengerén.

– Laota! – Ez Zehra hangja. – A beszéd?

– Bocs.

Jeff az egyetlen, aki még nem hallotta, de neki is egyértelmű, hogy Wagner fölmondja. A beszéd, a részletek, a parancs a fetöltőbe öltözésre és az övek becsatolására. A csapatát alkotók neve fut a lencséjén, a bukócsövek leereszkednek és rögzítődnek – a számsor lepörög zéró nyomásra. Vörös és zöld fény.

– Zehra.

– Igen?

– Vidd ki nekem. – Átpöccinti neki a vezérlés HUD-ját.

– Hogyne.

Zehra Aszlan mostanra tíz alkalommal volt a csünsije, a kapcsolatuk annyira szoros, ismerős és hatékony, akár egy jó szerződéses házasság. Lefuttatja a rendszerellenőrzéseket, és felvezeti az útvonalterveket, mialatt a Nyolcas Szerencsegolyó csapata beköti magát a létfenntartó rendszerbe. Wagner magánvonalat nyittat Sombrával.

– Wagner!

A Tizenegyes Kapuban van, előtte tea, kék szegélyű, barackszínű sportnadrágot és bőszabású pólót visel, a haja feltupírozva.

– Csak biztosra akartam venni, hogy mindened megvan.

– Mindenem megvan.

– Hát, ha szükséged van valamire…

– Nincs.

– De ha mégis…

– Amal segít.

Wagnernak eszébe jut, hogyan látta Robsont utoljára: a falka házának árnyékában, oldalán Amallal. A falkavezér átkarolta. Újra beleszúr az érzelem, ami egyszerre veszteség, féltékenység és vágyódás.

– Hát, az jó.

A dokkot kiürítették, felcsusszan a külső zsilipajtó. Zehra begyújtja a motorokat, és felviszi a kocsit a rámpán a sötétség egyre növekvő sávjába.

– Wagner, miért hívtál? – kérdezi Robson.

– Csak hogy biztosra menjek. Igazán semmi. Hát, tíz nap múlva visszatérek.

– Oké. Csak óvatosan, Lobinho!

Robson meg a teája eltűnnek Wagner lencséjéről, és ahogy a kocsi legördül a rámpán a Hold felszínére, és vaskos kerekei porpamacsokat vetnek föl, Wagner magát marcangolja. Miért nem mondta, miért, miért?

– Szeretlek, kicsike farkas.

***

Elfújja a biofényt, és csak ül a legtávolabbi asztal legmélyebb árnyékában. Görbe háttal, lesütött szemmel tesz próbára mindenkit, még a kifőzde tulaját is, hogy merjen csak beszédbe elegyedni vele. A horchata réges-rég kihűlt.

Gondolatai ugyanazt a fárasztó kört róják. Émelyítő sokk. Bíbor megaláztatás. Sikoltó felháborodás. Rideg igazságtalanság. Elméje egyik érzelemtől a másikig halad körbe-körbe, akár holmi zarándoklat állomásain.

„Megöltétek a szüleimet.”

Darius egyik hívást utasította el a másik után. Tizenötször. Hússzor. Ennek már elegendő jelzésnek kellett volna lennie. Robson kitartott. Naiv, hülye Robson, egyre csak hívta és hívta, csodálkozott, miért nem veszi föl régi, legjobb barátja – mindenféle ügyeket, betegségeket, családi kötelességeket képzelt, amelyek megakadályozzák abban, hogy felvegye, pedig az igazság az volt, hogy a barátját, a legjobb barátját ellene fordították.

„Csak azért veszem föl, hogy elmondjam, gyűlöllek titeket.”

Amikor huszonöt hívás után Darius felvette: naiv, hülye Robson mosolygott, és közben azt mondta:

„Szia, Darius, mi a helyzet?”

Ezt az ostoba viselkedést utálja leginkább. Az ebből fakadó megaláztatás olyan érzés, mintha valami utat rúgna magának a gyomrába, hogy ott tépjen-faljon mindent.

„Árulók és gyilkosok.”

Még mindig remeg a döbbenettől. Két dolgot hall folyton: Darius szavait és hangját. Nem ugyanazok. A szavak egyre csak bucskáznak a gondolataiban, a hang véget nem érően szól odabenn. Kevesebb mint harminc másodpercig beszélt, Robson végtelenítve játssza le, ahogy visszaemlékszik.

„Kivágom a szemedet meg a hazug nyelvedet, Robson Corta.”

Joker megszakította a kapcsolatot, és Robson elmenekült a falka lakásából.

Ellene fordult a barátja.

– Gondoltam, hogy itt talállak.

Megfeszül a válla. Felnéz. Ő az.

– Nem akarok beszélni veled.

– Robson…

– Szarul bánsz velem, tudod?

Amal odahúz egy széket, és úgy teszi le, hogy ferdén nézzen a fiúéra. Semmi szembenézés, semmi éles szembesülés. Ha tehetné, Robson a tekintetével döfné le.

– Ide leülök és várok.

– Akkor ülj.

Amal nem ül le.

Felkapja a horchatával teli poharat, és elhajítja. Felkapja a széket, amit a helyének szánt, meglendíti, azzal támad azokra, akik közben fürgén és egészen közel értek Amal mögött hozzájuk, és akiket Robson eddig nem vett észre. Amal fölborítja az asztalt, lelöki a fiút a székéről a földre, az asztal mögé.

A pohár egy Reebok futócuccban lévő férfit talál el, aki megtántorodik. A szék két másik, adidasos embert borít föl. A negyedik támadót Amal lefejeli: a nő megbillen, megrázza magát, belemarkol a farkas ruhájába és fél kézzel fölemeli. Amal sötét énjének érzékei figyelmeztették a támadókra, csakhogy ennek a nőnek holdbélaereje van. Kesztyűs jobbját ökölbe szorítja – lecsap. A megolvadt üvegből készült légzár megreped, darabok pattannak le róla. Egy vaskéz – Robson már hallott ezekről: vékony szövet, ami becsapódáskor acélkemény szénné polarizálódik. A nő újra emeli az öklét, és gyomorszájba vágja Amalt. Reped-szakad minden. Robson közben már a menekülési útvonalat követi.

A kiemelési csoport közben rendezte sorait, és gyorsan, szorosan a nyomába erednek. A fiú átsuhan a konyhán, wokokat, serpenyőket, forró folyadékokat borít föl. Tézer töltésének sivítása üti meg a fülét. Bebújik egy szellőzőnyíláson, és a következő szívdobbanás már a bódé hátában lévő szervizlétrán találja. Tézertű koppan a fémen. A plafonon van, karját váltogatva leng végig az első szintre vezető szervizcsövön. Csak egy gyerek, egy traceur követheti ezen a menekülési útvonalon. Kigondolta már korábban, le is mérte, de egészen mostanáig nem próbálta ki ténylegesen. Ugrik, repül, elkapja a korlátot és fellendül a Vízöntő nyugati egyes biztonsági korlátjára. A menekülésének csak akkor lesz vége, amikor három emelettel följebb van, de most, a korláton kuporogva egy másodpercre megáll, hogy lenézzen dühöngő, tehetetlen vadászaira odalenn, a kifőzde tetején.

A drón hirtelen érkezik fentről a szemvonalába.

– Ez nem tisztességes – mondja Robson, majd tézerhorgok akadnak a hasába, és repül a keleti egyes közepébe. Nem bír lélegezni. Minden izmát olvadt ólomba mártották, és annyira feszül, hogy az inait le lehetne nyírni az ízületeiről. Összevizelte magát. A drón karnyújtásnyira az arca fölött lebeg. Leránthatná, ha akár csak a szemhéját képes lenne megmozdítani.

Alakok érkeznek légdeszkán, és ívet leírva megállnak.

– Fürge kis köcsög – közli a nagydarab férfi, akiben Robson felismeri Bryce biztonsági főnökét. A drón kiengedi a tézer drótját, és fölrepül. Robson se moccanni, se levegőt venni nem tud. Dembo Amaecsi felé tart. Robson mozdulatlanságba dermedt.

Aztán testek érkeznek a tetőről, a korláton túlról, a sikátorokból. Acél villan, és Bryce két pengéje is lehanyatlik. A harmadik eldobja a kését, közben azt ordítja:

– Nem erre szerződtem!

Megfordul és elfut.

– Hogy vagy, Dembo?

Robson képtelen elfordítani a fejét, hogy odanézzen, de ismeri a hangot: Denny Mackenzie.

– Rowan azt mondta, nem haltál meg.

– Nagyon is élő halott vagyok. Vagy inkább nem halottnak mondjam?

– Ezt a hanyagságot most orvoslom.

– Jó szöveg, Dembo – mondja Denny Mackenzie. Robson egyre azon van, hogy mozduljon. El tudja magát lökni, lenyúzza a bőrét az úttesten. – Mindig is jól bántál a szavakkal. Én csak egy alulművelt holdszámos vagyok. Viszont jól bánok a késsel.

El, el onnan. Összecsap a két penge. El onnan. Robson talpra kecmereg. A lába nem tartja meg a súlyát, a tenyerére zuhan. Fölfelé. El onnan. Mindenki a harcot figyeli. Mackenzie Mackenzie ellen. Robson lába most végre megtartja. Menekülési útvonalának következő szakaszához botorkál. A Vízöntő quadra kívül viseli a gépészetét – az egész egyetlen nagy mászókeret. Robson a csövekbe akasztja ujjait: zsibbadtak ugyan, de elég erő van bennük, hogy megtartsák. Fölhúzza magát. És újra. És megint. Soha nem tett még semmit, ami ennyire nehéz lett volna. A második szint támpillérének könyökében megpihen egy másodpercre, kirázza kezéből-lábából a zsibongást.

Óriási ordítás. Robson lepillant. Az egyik alak a földön, a másik a búvóhelye felé lépdel.

Denny Mackenzie felvigyorog rá, és kitárja a karját.

– Robson! Gyere le, cimbora! Most már biztonságban vagy.

Robson kiemeli magát a könyökből, és átfurakodik a résen, ahol a kábelköteg áthatol a második szint úttestén.

– Ne kelljen fölmennem utánad.

Nem tudsz, gondolja. Felnőtteknek ez túlságosan keskeny.

A hang lentről csendül. Denny felnéz a kábelcsatornán.

– Wagner kért meg rá, Robbo. „Vigyázz rá, amikor én nem tudok.”

Robson folyamatosan mászik. Talán ha Denny nem használta volna azt a gyűlölt becenevet. Talán ha nem hallotta volna, ahogy olyasmik törnek össze Amalban, amiket többé nem lehet összerakni. Talán, ha nem érezte volna Darius köpködő mérgét. Akkor talán lemászna. De nem képes Mackenzie lenni, nem képes Szun lenni, nem képes farkas lenni. Két szinttel följebb a menekülési útvonala a keleti négyes liftjéhez vezet. Felugorhat a fülkére és fölmehet vele, el a gazdagok kertjei mellett, egészen a világ tetejéig. Odafönn lesznek majd emberek.

– Megtalállak – kiált utána Denny Mackenzie. – A tartozásom vagy, Robbo. És megfizetem a tartozásaimat.

***

Serdülőkora óta, amikor undorodva látta meg a pénisze körül az első szőrszálakat, mindig is borotválta a testszőrzetét. Teljesen, a feje búbjától egészen a lábujjain lévő kis pamacsokig. Segget, lukat, zacsit. Újra végigmegy a testén a borotvával, amíg tökéletesen sima nem lesz. Megszárítkozik, a famulusán keresztül megnézi magát. A hasára csap: még mindig feszes, a hasizmok kockákban, a lágyékszalag határozott vonalú. Még mindig jó. Utoljára jön az olaj. A személyes keveréke, amit drága, szerves és nem szintetizált alkotóelemekből készített. Lassan, igen alaposan dolgozza bele valamennyi izomhajlatába. A tarkójába, a fejébe, a térde hátsó részébe, a gát lágy redőjébe. Az ujjai közé. Csillog és aranylik. Készen áll.

Hoang Lam Hung vesz egy nagy levegőt, és helyben fut egy keveset, hogy kilazítsa az izmait.

Nyílik a zuhanyzókabin ajtaja. Három Mackenzie fúziós penge várja.

– Azért jöttetek, hogy hazavigyetek Dél Királynőjébe! – mondja Hoang. – Van fogalmatok róla, mennyire unatkoztam Lansbergben?

Megmutatja meztelen testét.

– Bryce-nak borotválkoztam. – A pengék zavarodottnak tűnnek. – Vicceltem.

Fekete humor.

– Bryce nem örül – szólal meg az első penge. Alacsony, sportos holdbéla nő, kezében tézerbot. – Kellett neki a fiú.

– Soha nem hagyom, hogy Bryce kezébe kerüljön – jelenti ki Hoang Lam Hung.

– Tényleg jobb lenne, ha nem beszélnél – mondja a második penge.

– Tönkretesz mindent, amihez csak hozzányúl. Nem engedhettem, hogy a fiú is ugyanúgy végezze, ahogy én.

– Kérlek – szólal meg a harmadik penge. Tisztálkodóeszközök vannak a kezében.

– Bocs, haver – mondja a nő, és Hoang hasába döfi a tézert. Hoang összerogy, ökle, gerince, inai görcsben. Minden izma és idege úgy izzik, mintha savval maratnák éppen. Összevizelte magát. Összeszarta magát. A nő undorodva fintorog, ahogy a második pengével együtt térdre emelik és végigvonszolják a folyosón. A takarító penge jön, hogy elintézze a mocskot. A Voroncovok aggályosan vigyáznak a tisztaságra. Az ő világukban egy kósza hajszál, egyetlen bőrlemezke is tönkrevághat egy űrhajót.

Hoang illatos és csúszós a testét borító olajtól. A pengék marka lecsúszik fényes bőréről, ahogy a külső zsiliphez rángatják. Talpa, lábszára olajos foltokat hagy a rugalmas padlón. Képtelen megmozdulni. Képtelen beszélni, levegőt venni.

Robson Meridiánban van a falkával, Wagnerral. Védelem alatt. Sajnálja, hogy hazudott, de ha megmondta volna a fiúnak az igazat, hogy neki itt kell maradnia, fel kell magát ajánlania zsákmánynak, akkor Robson soha nem szállt volna föl a vonatra.

A második penge beüti a kódot. Kinyílik a zsilip – testek sietnek előre: fiatalok, öt fiú, három lány, mind meztelen. Ajkukat, arcukat elkent fehér foltok ékítik. Hoang a fájdalom ellenére is felismeri a harci festés csíkjait: traceurök. Robson csapata. Ordítanak, kezük előrenyúl, a levegőt markolja, belekapaszkodik mindenbe. A pengék tézerekkel és késekkel taszigálják vissza őket, és belökik közéjük Hoangot. A sokkolóbot néhány döfése, egy-két rúgás, összezúzott ujjak és arcok, aztán a második penge zárja a zsilipet. Zöld fény. Öklök tompa, távoli kalapálása a fémen. Tízig számol. Rácsap a kapcsolóra. A zöld fény vörösre vált.

Az előtérben a harmadik penge felveszi a fetöltőjét. Hamarosan kimegy, és eltakarítja a szemetet. A Voroncovok meg a tiszta környezetük.

***

A biztonsági nő Abena jobb szemébe néz, mire a lány kis híján felkuncog a testén átfutó hűs izgalom nyomán, ahogy egy bólintással továbbengedik. Elit hozzáférés. Ez soha nem kopik meg. A szorongás utolsó előtti kapuján is átjutott. A szorongás első kapuja az volt, hogy valódi-e Ariel ajánlata, amit a Holdlakók Társaságának erkélyén tett. Tumi, a famulusa felhívta Marina Calzaghét. Valódi. Abena kurtának találta Marina válaszát. Meglehet, személyesen kellett volna fölhívnia, de ez már annyira ósdi volt. A szorongás második kapuja az volt, vajon szerepel-e a HFV adattárában mint Ariel kíséretének tagja. Tumi ellenőrizte a Holdi Fejlesztési Vállalatnál: Abena Músza Aszamóa: Ariel Corta asszisztense. Igen, tényleg benne vagy a csapatban.

A szorongás harmadik kapuja a ruha. Vajon Christian Lacroix kellően hivatalos a Holdi Fejlesztési Vállalat üléséhez, kellően divatos, hogy jó hatást tegyen Ariel Cortára? A ruha cipőt, sminket, hajat jelent. A tanulóköre tagjai két órát dolgoztak aznap reggel a haján.

A negyedik kapun épp most suhan át a Holdi Fejlesztési Vállalat központjának előterébe. Csupa fa meg króm – neki se tud állni kiszámolni, mekkora volt a szénköltsége. Az előtér tele van a Hold nagyságaival, kitölti a hangjuk és a személyre szabott parfümjük. Nagy cipők és még nagyobb hajak, válltömések és szemfesték. A levegő tele van famulusokkal: az Aszamóák adinkráival, a Szunok ji csing trigrammáival. A Voroncovok ebben a szezonban láthatóan a heavy metalos megjelenést kedvelik: umlautokat és rozsdát. Az igazgatótanács tagjai a HFV egyszerű pontoskeringőszatelites képével szkinezik a famulusukat. Észreveszi a holdi függetlenségi mozgalom hármas istennő jelképét, mielőtt beleveszik az ikonok seregébe. Élő pincérek szolgálnak föl teáspoharakat és falatkákat, amiket Abena visszautasít: attól fél, hogy zsírfoltok lesznek a Christian Lacroix-ján. Jól választott: a vállvonal nem a legszélesebb, a derékvonal nem a legkarcsúbb. Most pedig: Ariel. Végignéz a tömegen, keresi a foghíjat a közösségi szemhatár körvonalában, ami kerekesszékes nőt jelezhet. Nem. Átnézi a helyiséget újra, aztán még egyszer, és végül ügyvédek, bírók csomójában talál rá Arielre, aki kesztyűs kezében e-cigarettát tart. Azzal inti magához.

Abena felismeri a kísérete valamennyi tagját. Gyomra összeszorul rémületében. A Hold legjobb ügyvédei, legnagyobb tiszteletnek örvendő bírói, legfurfangosabb politikai elemzői. Abena tétovázik. Ariel újra int neki. Tisztában van azzal, hogy harmadszor nem teszi majd, de amit Ariel nem láthat, hogy kettejük között ott áll a szorongás ötödik kapuja, az, amelyiken soha eddig nem haladt még át. A kapu, amelyik azt kérdezi: „Pontosan ki is vagy? Mit gondolsz, mit csinálsz itt?”. A szélhámos kapuja.

Nyel egy nagyot és előrelép. Valaki megérinti a ruhája ujját. Kis híján elejti a teáspoharát, megfordul és a holdsast pillantja meg. Jonathon Kayode egyike annak a néhány földinek, akinek a szeme egy vonalban van az ő harmadik generációs magasságával.

– Örülök, nagyon örülök! – rázza hevesen Abena kezét. Nem is tud arról, mennyire erős a szorítása, és nem engedi el. – Az új tehetség a legfontosabb, nem igaz?

Ezt a mellette lévő fakó árnynak, Adrian Mackenzienek címzi. Adrian nem fog kezet a lánnyal.

– Örvendek, Aszamóa úrhölgy.

– Senhora Cortának köszönhetem… – kezdi Abena, de a holdsas már tovább is ment további köszöntésekre és üdvözlésekre.

– Drágám – csókolja meg háromszor Ariel. – Hadd mutassam be Abena Mánu Aszamóát a Kaboson tanulókörből. – Ezt már a csapatának mondja. – Rátermett, ifjú politikus. Remélem, sikerül némi józan észt belevernem.

A kíséret nevet és Ariel egyesével bemutatja őket. Abena felismeri a neveket, de ahogy kimondva hallja őket, olyan, mintha mindegyik egy-egy ökölcsapás lenne.

– Mindenkinek van asszisztense, hát akkor én miért maradjak ki? Ráadásul jobban is öltözik, mint a tieitek. És sokkal okosabb is.

A közösségi hullámok a tanácsterem nyitott ajtaja felé sodorják a tömeget.

– Megfelelő – veszi szemügyre Abena Mánu Aszamóa ruháját és sminkjét. – Ülj a balomra, viselkedj úgy, mint akit érdekel minden, és ne szólj semmit. Időről időre hozzám hajolhatsz és úgy tehetsz, mintha suttognál valamit. És még ez.

Ariel bal mutatóujjával megérinti a két szeme közötti területet, de Abena már látja is, ahogy a tanácsadók érkezésével kihunynak a famulusok. Nem is emlékszik rá, mikor volt utoljára MI-támogatás nélkül. Úgy érzi, mintha nem lenne rajta alsónemű.

A Holdi Fejlesztési Vállalat ülésterme egy sor szinteltolásos gyűrűből áll. A sas és az igazgatótanács tagjai foglalják el a legbelső, legalacsonyabban elhelyezkedő gyűrűt. Tanácsadók és jogi képviselők, szakértők és elemzők státuszuknak és jelentőségüknek megfelelően foglalnak el különböző gyűrűket. Ariel a második szintre irányítja Abenát: jelentőségteljesen alacsonyan vannak. A neve ott csillog az Ariel melletti asztal lapján. A székének magas a támlája és drágán kényelmes. Ariel a kerekesszékében ül. Abena a homlokát ráncolva veszi szemügyre az asztalán lévő papírtömböt és rövidke fapálcát. A sas többi képviselője is besorjázik Ariel és Abena kétoldalán, de a közvetlenül a két nő alatt helyet foglaló sas csakis azért fordul meg, hogy feléjük biccentsen. A tanácsterem hamar megtelik. A helyiségben halk beszélgetés zsongása hallatszik – ügyvédek egyeztetnek képviseltjeikkel, áthajolnak az asztalon vagy nyakukat nyújtogatják a székükben, hogy kollégákat és vetélytársakat köszöntsenek. Az egész furcsának és ódonnak tűnik Abena szemében. Ezt az egészet egészen biztosan el lehetne intézni a hálózaton keresztül is, ahogy a kotokót szokták.

– Még néhány perc és kezdünk – magyarázza Ariel. – Jonathon a formaságokkal kezd, elmondják a legutóbbi ülés fontosabb eseményeit, majd a mostani napirendjét. Eléggé unalmas. Figyeld a tanácsadókat! Ott látod majd, hogy mi is zajlik valójában.

– Milyen a hangulat?

– Kicsit túlzottan is barátságos.

– Ez meg mit jelent?

– Fogalmam sincs.

Jonathon Kayode ismét megfordul a székében.

– Kész? – kérdezi a tanácsadóit. Egyetértő mormogás.

– Utolsó kérdés? – néz Ariel a lányra.

– Igen. – Abena felemeli a papírtömböt és az íróvesszőt.

– Ezek hogy működnek?

***

Marina egy seszlis Caron kosztümben üldögél a teapult végében, ahová a testőrök szoktak menni, és a mentateáját kavargatja. Ez a bár legrosszabb helye, de legalább a pultnál van. Az asztalok a közösségi halált jelentik. Az őrök nagyra értékelik a HFV bárját, habár Marina nem érti, mi a holdi tea lényege. Felemeli a poharat, hogy szemügyre vegye a levelek kavargását. A holdi közgazdaság és szociológia egyetlen pohárban. A holdi csőfarmokon egyszerűen lehetetlenség megvalósítani a tea vagy a kávé gazdaságos termelését. A menta burjánzik: láncfűrésszel kell visszafogni. Rendes tea nélkül képtelenség mentateát készíteni, ezért az AKA belevágott néhány Camellia sinensis gént a mentába. Az AKA géntechnológiája most már annyira fejlett, hogy képesek olyan teát – sőt kávét – tervezni, ami buján nőhetne holdi körülmények között is, ám a Hold mostanra rákapott a mentateára.

Marina mindig is utálta és utálni is fogja a mentateát. A testőrök között üldögél, és kávéról álmodik. Erős, jól megpörkölt robustáról, ami gőzölgően forró és ütős a sok koffeintól – jóféle, északnyugati kávéról, amit lassan, szeretettel készítenek: a vizet magasról csorgatják rá, hogy tökéletes legyen a levegőfelvétele, megkeverik – villával, semmiképpen sem kanállal – és hagyják leülni, leülepedni. A kávé tudja, mikor van készen. Kissé leszűrve. Két kézzel markolni az egyéni készítésű bögrét, lélegzete párája elkeveredik a felszálló gőzzel a hideg reggeli levegőben a verandán, mialatt a szürke eső végigzörög az ereszcsatornán és megül a levezetőcső gyanánt használt galvanizált láncokon. A hegyeket napokon át vastag felhők rejtik, a köd lezárja a kilátást és a látványt, egészen a ház sarkához hajlítja a fát. A szélzsák ernyedten csöpög, a szárítókötél két végéből csorog a víz, hogy középen találkozva lecsöpögjön. Egy kutya fészkelődik és morog. Három helyiséggel arrébb zene szól.

A padlódeszkák nyikorgása anya széke alatt. Egyre csak kérdez, kérdez és kérdez minden egyes tévéműsornál: „Mi történik, ki az, miért van ott, ki is az?” Az autógumik atlasza: egyedi hangjuk a ház előtti talajon – amelyiket megismerik és ajtót nyitnak neki, amelyiket nem és elbújnak előle. A keleti szélbe kirakott, magányos szélcsengő pentaton dallama, azé a szélé, amelyik felfújta a többszörösen rezisztens tüdővész apró lemezkéjét a Puget Soundon, bele Ellen-May Calzaghe tüdejébe. A keleti szél, a dögvész szele. Sűrű, fehér köpet, véget nem érő, szaggató köhögés.

Marina figyelme szempillantás alatt visszatér a HFV teabárjába. Elengedi mentateás poharát. Az összes pohár lehull. Az összes testőr emelkedik a helyéről. Marina az ajtóhoz rohan.

– Menj Arielhez! – ordítja Hetty a fülébe. – Arielnek szüksége van rád.

***

Fegyveres zsoldosok áradnak be az ajtókon keresztül, le a lépcsőkön, egészen a tanácsterem aljáig. Kivont késekkel, célra emelt tézerrel lepik el a HFV igazgatósági ülését. Egy második hullám tör be a helyiségbe, és – kezüket késeik markolatán, a tézerek tokján tartva – a tanácsadókat fenyegetik. Felbérelt pengék harmadik csoportja biztosítja az ajtókat. Az ülésterem bömbölő verem: az igazgatótanács tagjai, jogi tanácsadók, fegyveres megszállók tolonganak.

– Mi folyik itt? – kiáltja Abena.

– Kurvára kiderítem.

Ariel ellöki magát az asztalától. Az egyik zsoldos egy

sokkolóbot kéken szikrázó végét tolja az arcába. Ariel elkapja a tekintetét, farkasszemet néz vele, dacol a pengével.

– Nem tudom elérni a hálózatot – kiáltja ismét a lány. Ordítanak a megszállók, ordítanak a küldöttek, a HFV tagjai nekifeszülnek a lefogásukkal bajlódó karoknak. Van középpontja, nyugodt szíve ennek az egésznek. Jonathon Kayode csak ül a székében, keze az ölében, lesüti a szemét. Megfordul, és elkapja Ariel pillantását.

– Bocsánat – tátogja. Aztán robbanás hallgattatja el a helyiséget, mintha egyszerre légüres térbe kerültek volna. Préselt holdsalak törmelék hullik a mennyezetről, mindenki behúzza a nyakát. Egy fegyver. Valaki elsütött egy pisztolyt, egy igazi pisztolyt. A fegyveres nő ott áll a verem közepén felemelt pisztollyal, amit a mennyezetnek szegez: fekete, tömpe és tökéletesen idegen. Az ülésteremben lévők közül még senki nem látott valódi lőfegyvert.

Jonathon Kayode most nehézkesen feláll.

– Polgártársaim! Drága barátaim! A HFV ügyvezető igazgatójaként rám ruházott hatalmamnál fogva feloszlatom a Holdi Fejlesztési Vállalat igazgatótanácsát és háziőrizet alá helyezem a tagjait, mint akik egyértelmű és nyílt fenyegetést jelentenek a Hold stabilitására, biztonságára és jövedelmezőségére.

Legalulról és a többi szintről is hangok harsannak, tiltakozva ordítanak, de a zsoldosok megbilincselték az igazgatóság tagjait, és most a vészkijáratok felé terelik őket. Kiabálásba belefeszült arcok, torziós rudakként feszülő inak, dühöngésben fröcsögő nyáltól pettyes szájak.

– Megteheti? – suttogja Abena Arielnek.

– Most tette meg – feleli Ariel. Begördül a verem közepére. Azonnal két zsoldos veti rá magát késsel és tézerrel.

– Hozzáférést követelek az ügyfelemhez.

A zsoldosok olyanok, akár a kő, de a holdsas megáll a vészkijárattól kétlépésnyire. Egészen szürke az arca.

– Megbízhatok benned, Ariel? – kérdezi Jonathon Kayode.

– Jonathon, mit műveltél?

– Megbízhatok benned?

– Az ügyvéded vagyok…

– Megbízhatok benned?

– Jonathon!

Négy zsoldos fedezi a holdsas visszavonulását a vészkijáraton át, ahogy kitör a második felfordulás, ami egészen eddig készülődött az előtérben. Testőrök, escolták, pengék és harcosok gyűrik le az ajtónál lévő zsoldosokat és rontanak be a tanácsterembe. Sokkolóbotok vívnak és hárítanak, döfnek és ráznak. Testek rándulnak görcsbe és rogynak össze különböző folyadékok fröccseneteiben. Őrök és zsoldosok csúsznak-esnek az okádékban, a vérben és a húgyban. Mocskos, zűrzavaros harc dúl, ahol tucatnyi különböző szerződés és érdek csap össze egymással, és senki nem tudja pontosan, ki melyik oldalhoz tartozik. A küldöttek az asztalok alá buknak, székeket húznak maguk elé, és összebújnak a legalsó szint közepén. Ariel megragadja Abena kezét.

– Ne engedd el!

Észreveszi Marinát a harc hátsó részében. Mind a két kezében sokkolóbotot tart, és van benne annyi józan ész, hogy tudja, mikor van túlerővel dolga. Újabb lövés, aztán egy harmadik. A szobában mindenki megdermed.

– Ez nem a ti harcotok – kiáltja a pisztolyos nő. – Lépjetek hátra, és elengedjük a többieket.

Abena marka megszorul Ariel kezén.

– Minket nem bántanak – suttogja Ariel. Szétválnak a zsoldosok és a testőrök, az előbbiek visszavonulnak a vészkijáraton át. Utolsónak a pisztolyos nő megy. Száz másodperc, és vége is az egésznek.

Marina lekapcsolja a sokkolóbotjait, és elrejti a Caron kosztümje kabátjában ügyesen kialakított zsebekben.

– Mi a fene történt?

– Az ügyfelem puccsot hajtott végre.

6. 2105. IKREK

A műanyag csövek kötege könnyű volt, de negyven lépcsőforduló után mégis úgy tűnt, mintha nyersvasból öntötték volna. A csövek mindig makacsul baszakodtak, ahogy átküzdötte őket a fordulókon, nyomorúságos hangszerek módjára nyögtek és bőgtek, csörömpöltek a lépcsőfokokon. Ehhez még hozzájött a szerszámosöv és a hegesztőmaszk, tetejébe a hátán keresztbe vetett fényforrás, és mire berúgta az ajtót és átcibálta a csöveket az Óceántorony tetejére, égett a combja és az alkarja. Egy pillanatra megállt a gyorsan múló lila alkonyban, hogy megízlelje a tengert a szürkületben, hallgassa az odalenn, a Barra fövenyén összeroskadó hullámokat az Avenida Lucio Costán haladó forgalom robaja és a légkondicionálók duhogása mellett. Tucatnyi zene és beszédhang tucatnyi lakás ablakából. Az alkonyati hőség elviselhető. Beüzemelte a világítását. A nátriumreflektor kiemelte és árnyékba borította a nappali fényben észrevétlen dolgokat: tűket és tapaszokat, cigarettacsikkeket. A műholdtányérok mögé dobott bugyikat. Ketrecükben kotló, zörgő szárnyasokat. Az éjszaka nyíló virágoktól illatozó bűzösborzkertet.

Később. Karbantartók öröme.

Felvette a hegesztőálarcot, beállította a víztisztító ajtajának zárkódját, és ellenőrizte az UV-berendezést. Nincs vele semmi baj. Ezek a mai UV-pisztolyok örökké tartanak. Az UV-C durva. Valahányszor telepített egyet, összehívta a lakóközösséget, elmagyarázta, hogyan teszi biztonságossá az ibolyántúli sugárzás a vizet, és rémtörténeteket mesélt az UV-fény okozta kötőhártya-gyulladásról, ami „olyan, mintha örökre homokszem lenne a szemedben”. Aztán fényképeket mutogatott a hóvakságtól vörösen égő, kifekélyesedett szemekről, mire mindenki azt mondta: „hűha!”. Egyetlen kíváncsi ujjacska se kóborolt a fertőtlenítőberendezései közelébe.

Szétkapcsolta az UV-berendezést, és levette az álarcot. Mostanra teljes volt a sötét. Megvizsgálta a csöveket: még szerencse, hogy elzárta a betáplálást: ahogy ujja áthatolt az első kettős könyökhajlaton, a műanyag áttetsző morzsává esett szét. Az ibolyántúli fény ette a polietilént.

Az összes csövet ki kell cserélnie. Bőven hozott magával.

A csövek elmállottak, ahogy eltávolította őket. A fertőtlenítőt csak néhány óra – meglehet, néhány perc – választotta el a leállástól. Lentről hangos beszélgetés, panaszkodás, hogy nincs víz. Nem jutott el mindenkihez a híre, hogy a Csőkirálynő épp az Óceántorony ellátásán dolgozik. „Minek fizetjük?”

Azért, hogy csapokat működtessen Barra központjában, és folyamatosan fizessen a FIAM tisztviselőinek, hogy soha ne találják meg ezeket. Azért, hogy csöveket fektessen le és működtessen a dombon és fölfelé a tornyok oldalában, majd összekösse minden egyes lakásban a nem működő vízvezetékkel. A szivattyúkért és a napelemekért, amelyekből energiát nyernek, a tetőkön lévő víztartályokért, szűrőkért és ezért a fertőtlenítőegységért, hogy a víz, amit a gyerekeiteknek adtok, tiszta, friss és fénylő legyen. Ezért fizettek engem. És ha azt, amit fizettek, egy megbízható, használt platós Hawtai kocsira, vagy stoplis cipőre költöm a fiúnak, esetleg új hubra a lakásba, vagy alapos körömápolásra és -építésre, magamnak, akkor irigyelnétek tőlem? Mert a vízépítő mérnökség megviseli az ember körmét.

Bekapcsolta az egyik lejátszási listát a füldugójában, és munkához látott. Az éjszaka egyre mélyült, és a harmadik csősorozatnál Norton megpróbálta elhívni őt egy röpke dugásra.

– Dolgozom.

– És munka után?

– Te dolgozol.

Mialatt a csőtoldatokat szorította meg, eljátszott a gondolattal, mint oly sokszor, hogy talán jobb pasi kellene. Norton izmos volt, edzett, és olyasfajta, öntudattal finomított kipattant hanyagsággal járt-kelt, amit a lány kifejezetten bájosnak tartott. A férfi büszke volt rá, hogy a Csőkirálynő barátja, még ha nem is értette, miért is teszi, amit tesz. Bosszantotta, hogy a barátnője többet keres nála. Bosszantotta, hogy egyáltalán dolgozik. Engednie kellene, hogy Norton támogassa, eltartsa és elkényeztesse – ahogy azt egy férfinak illik. Norton biztonságiként dolgozott: a biztonság valami volt, fontos volt. Az ember sztárokkal és gazdagokkal találkozhatott, de a biztonságba bele is dögölhet.

A lány soha nem mondta, amit mindenki tudott, hogy a legjobb biztonsági szaktudást, a legdrágább biztonsági megoldást a robotok jelentették. A zsé kategóriások fogadtak föl embereket. Csakhogy Nortonnak tervei, mind a kettejükre vonatkozó elképzelései voltak. Tengerparti lakás és egy rendes autó. Nem az a Hawtai platós: Nortonra rossz fényt vetett, hogy a lány egy ilyenben furikázott. Egy Audi: az rendes autó. „Berakhatom a cuccaimat egy Audi csomagtartójába?” – kérdezte erre, mire a fickó mindig azt felelte: „Amikor velem vagy, nem lesz szükséged semmiféle cuccra.”

Nem kellett neki Norton jövője. Eljön majd az idő, amikor meg kell szabadulnia tőle. Csakhogy cuki volt, és a szex, már amikor a naptáruk lehetővé tette, kifejezetten jó volt vele.

Összetoldotta a legutolsó csöveket is, ráengedte a vizet, ellenőrizte a rögzítéseket, kiengedte a légbuborékokat. Hallgatta, ahogy a víz végiggurgulázik és szörcsög a csöveken. Aztán lecsapta a hegesztőmaszkot, beindította az UV-berendezést, aztán becsukta és lezárta a fedelét.

Nesze nektek a tiszta víz, Óceántorony!

Újra megcsörrent a füldugója. Ez alkalommal nem Norton volt az: értesítés. Érintéssel bekapcsolta a lencséjét, mire az alkalmazás hajszálkeresztet rajzolt az érkezési pontra: dél-délkelet, húsz kilométerre. Fogott egy maréknyi bimbót a borzfarmról, és leült a mellvéd szélére: nyolcvanméteres mélység fölött lógázta a lábát, cipője sarka a betonon dobolt, úgy nézte az óceánt. Megint nem volt áram, elsötétültek az utcák. Küldeményleséshez jó ez – a lakóközösségek biztonsága szempontjából már nem annyira. A környező bérházak tetejéről odahallatszott a generátorok zörgése. A fülkék és boltok ragyogtak a begyűjtött napenergiától. Háromszáz kilométerre, mondta a hajszálkereszt, fölfelé százötven. Engedte, hogy a számok vezessék, és felnézett a langymeleg éjszakába. Egyszerre kigyulladt az ég. Három tűzív húzott arany, bíbor hurkot a termoszférából lefelé. Elállt a lélegzete tőle – húsz éve mindig eláll, akkor volt az éjszaka, amikor egy hétéves felment German tióval megnézni a Holdat.

Látod a Holdat? Látod azokat a fényeket? Azok ott a rokonaid. A családod. Corták. Mint te. A dédnagynénéd, Adriana, elment oda, és nagyon gazdag, nagyon befolyásos lett. Odafönn ő a Hold királynője. Aztán csillagokat látott hullani az égből – tűzcsíkokat a csillagok között – és semmi más nem számított. Mostanra már tudja, hogy teherszállítmányok: ritkaföldfémek, gyógyszerészeti alapanyagok. Hélium-3. A Corta Hélio gyújtja meg a fényeket. A fúzióval elvben véget kellett volna érnie a feszültség-kimaradásoknak. A fúzió olcsó volt és korlátlan: örökké fénylő, zümmögő megváltó. Minden megváltó kudarcot vall. A fúzió soha nem az elérhető energiáról szólt, hanem a vagyonról, amit a villamossági piacokon lehetett kitermelni adásvétellel. A légkörbe belépés plazmájának rejtekében lassú, elképesztő szépséggel zuhan a három szállítmány. A kedvence volt az ártatlanság és rácsodálkozás ideje, amikor a dédnagynénje cukorkákként dobálta neki a csillagokat.

Adriana Corta korábban pénzt küldött a Földön hagyott testvéreinek. A brazíliai Corták kényelmesen, fényűzően éltek – aztán egy nap nem jött több pénz. Adriana Corta elzárta az eget, de a dédunokahúga változatlanul figyelte a Holdról lefelé érkező tűzvonalakat, és érezte, ahogy meghasad a szíve.

Megint sötétség. A műsornak vége. Odakinn, a sötét óceánon gyűjtőhajók emelték ki a kapszulákat. Alexia Corta felvette a szerszámostáskáját és a hegesztőmaszkját. Valaki más majd kitakarítja a régi csöveket. Volt némi sensimilla a levágott szárú nadrágja zsebében. Kedvvel ízlelgeti majd, ahogy kuncogások közepette elmossa olcsó és szakadozott szélű világát. Valahányszor látta a szállítmányokat a fénylő csillagok közül lehullani, beléhasított a bánkódás valamiféle elszalasztott lehetőség miatt. A Barra Csőkirálynője, de vajon mi más, mennyivel több lehetne abban a fönti világban?

A bejáratnál a biztonságis srác pénzzel teli borítékot adott neki.

– Köszönöm, senhora Corta.

Az autóban számolta meg. Még egy félévnyi tandíj Marisának. Gyógyszer Pia nagymamának, egy görbe este Nortonnal. Körömápolás és némi pénz a megtakarítási számlára. A Csőkirálynő kikanyarodott az Avenida Lucio Costára, a helyzetjelző lámpák áramába. Az áruló Hold egy égre felhajított penge volt.

***

Az alkalmazások többségéhez hasonlóan Alexia összesen kétszer használta a rendőrségi szirénát: egyszer, amikor megvásárolta, egyszer pedig, hogy felvágjon vele a barátai előtt, aztán megfeledkezett róla. Sokszor felmerült benne kütyütakarításnál, hogy letörli, de a kis mosolygó zsaruikon mindig szökdécselt egy keveset, és azt mondta: „Amikor szükséged van, szükséged lesz rám.”

Ma reggel az Avenida Armando Lombardin, lekapcsolt robotpilótánál, a tizenegy éves Caióval, a tizennégy éves Marisával és a hátsó ülésen Marisa Aparaceida nővérrel az Abrigo Cristo Rendentorból, szüksége volt rá.

A dudája vészhelyzetet kürtölt. Az elakadásjelzője kéken villogott: még egy kis kocsiprogramtörés, akárcsak a rendőrségi közlekedési hálózati jelzés, amitől Leblonban minden autó azt gondolta, riadókocsival van dolga. Mindegy, mi, csak tűnjenek el az útjából. Átszáguldott az Avenida das Americas és az Avenida Ayrton Senna kereszteződésén.

Maria Aparaceida nővér a hátsó ülésen a tetőt püfölte, és a vezetőüléshez hajolt, hogy bekiabáljon az ablakon.

– Hová mész? A Szentanyák balra van.

– Nem a Szentanyákba megyek – ordította vissza Alexia a szirénák üvöltése mellett. – A Barra d’Or Kórházba viszem.

– Nem engedheted meg magadnak a Barra d’Ort.

– De igen – kiáltja Alexia. – Csak semmi mást sem.

A keze lecsúszott a dudáról, és átvágott a kereszteződésen. Az önvezető autók gazellák módjára rebbentek szét.

Szépen, tele hassal küldte el. Mindennap tisztán, vasalt ruhával, kifényesített cipővel. Szépen, tele hassal és megfelelő ebéddel, benne olyasmivel, amit a fiú megehet, és olyasmivel, amit elcserélhet. Pénz a biztonságiaknak, pénz a megtakarításra – az értesítéshez megadott szám Alexiáé, a biztonság kedvéért. A fiú soha nem lesz egy csúcskategória, nem így működött a feje, viszont mindig tisztességesen nézett ki és a Cortaház becsületére vált.

Az iskolai biztonságiak felhívták, amikor Caio fél órája nem érkezett meg. Alexia elejtette a szerszámait. A szomszédság addigra már megtalálta egy kukoricakeményítős dobozoktól és emberi ürülék csomóra kötött szatyraitól eldugult, sekély betonátereszben. A Szentanyák egyik nővére ott volt vele. Alexia lecsusszant a betonlejtőn. Borzasztóan nézett ki a feje. Borzasztóan. A feje. Semmi nem volt rendben vele. Nem tudta, mit tegyen.

– Hozd a furgont a lépcsőhöz! – kiáltotta Maria Aparaceida nővér. A szomszédok húzták ki Alexiát a hevenyészetten kiöntött átereszből. Caio kézről kézre járt, egészen Alexia platójáig, ahol Maria Aparaceida közben letett némi műanyag habot. A nővér stabil oldalfekvésbe rendezte Caiót, és elvette a felajánlott vizespalackot, hogy lemossa a sebet. Mennyi vér.

– Na, menj! – kiáltotta Maria Aparaceida nővér.

– Hol a hátizsákja? – kérdezte Alexia. Egyre csak nyaggatta, nyaggatta Alexiát a Capitan Brasilos hátizsákért, és amikor beadta a derekát és megvette, Caio annyira boldog és büszke volt, hogy szinte már abban aludt. Most pedig nincs meg.

– Alexia! – rikoltotta a nővér. Alexia beugrott az ülésbe. Sziréna.

Nagy lendülettel hajtott be a Barra d’Or mentőparkolójába. Fegyveres biztonságiak vették körül a platós furgont.

– Hozzanak egy hordágyat! – ordította a szigorú, jól táplált biztonságis fejeknek. Kezek fogták le a fegyverek után nyúló más kezeket. Mindenki ismeri a Csőkirálynőt. Alexia berontott a sürgősségi betegfelvételére. Áthajolt a pulton.

– Van egy tizenegy éves fiú a furgonban, a fél feje betört. Azonnal orvosi segítségre szorul.

– Adja meg a biztosítási számát – kérte a betegfelvevő. A fehér asztalon virágok voltak.

– Nincs biztosításom.

– A Barra nappali ellátásban kínál egészségbiztosítással elérhető szolgáltatásokat – mondta a betegfelvevő. Alexia felkapta a terminált, a szeméhez emelte, hozzányomta a hüvelykujját és visszafordította.

– Ez fedezi?

– Igen.

– Vigyék be!

A nővérek a biztonsági szolgálatot hívták, hogy ők távolítsák el Alexiát Caio mellől, míg a sürgősségi nővérek begurítják.

– Lê, hadd végezzék a dolgukat – mondta a biztonsági.

– Amint minden rendben van, az orvos odaengedi hozzá.

Alexia leült. Fészkelődött. Előbb egyféleképpen kuporodott össze a kényelmetlen várószobai székben, aztán egy másik módon, majd egy harmadikban, és egyik se esett jól a csontjainak. Föl-le járkált az automaták és a szék között. Villámokat szórt a szeme, ha csak rápillantottak. Két és fél óra múlva jött az orvos.

– Hogy van?

– Stabilizáltuk. Beszélhetünk egy percet?

Az orvos félrevonta az egyik magánrendelőbe. Foltos papírdarabot tett az ágyra.

– Ezt találtuk a zsebében. Ez a fiú írása?

– Ennél jobban ír.

– Magának címezték.

Egy cím és egy aláírás. Az aláírást nem ismeri föl, de a nevet igen. Gyerekes kézírás, felnőtt az utalás.

– Elvihetem?

– Ez azon múlik, hogy be akarja-e vonni a rendőrséget.

– A rendőrség nem dolgozik olyanoknak, mint Caio és én.

– Akkor elviheti.

– Köszönöm, doktor úr. Mindjárt itt vagyok, de előtte még el kell intéznem valamit.

***

Csak az új fiúk bámulták meg, ahogy besétált az edzőterembe. Az idősebbek, akik tudták, hogy kicsoda, félbehagyták a súlyok emelgetését, megálltak a bokszzsákok mellett és tisztelettel biccentettek. Elhaladt az íróasztal és a felirat mellett, hogy „csak férfiaknak”, el a szauna, a masszázskád és a sötét útvesztő mellett, egészen a hátsó traktusban található irodáig. Két edzőtermes pólót viselő escolta lépett elé.

– Seu Osvaldót keresem.

Az ifjabbik escolta már nyitotta ostoba száját, hogy elutasítsa – az idősebb a vállára tette a kezét, hogy visszafogja.

– Hogyne. – Az őr belemotyogott egy rejtett mikrofonba. Biccentés. – Kérem, menjen be, senhora Corta.

Seu Osvaldo irodája annyira lakályos és szűkös volt, akár egy sóner kabinja. Sárgaréz és lakkozott deszkák. MMA-harcosok keretezett képei borították a falakat. A spalettás ablak alatt jól felszerelt italszekrény állt. A levegőben kínai elektropop lebegett: ott volt, de nem annyira hangsúlyosan, hogy megzavarja Seu Osvaldo összpontosítását. Medveszerű férfi volt, magas és testes, nem fért el az íróasztala mögötti székben, ahol MMAmérkőzéseket tanulmányozott a régi, asztalba épített monitorok során. A levegőt lehűtötték és kissé mentolos volt, mégis erősen izzadt. Seu Osvaldo képtelen volt elviselni a meleget és a napfényt. Gondosan vasalt fehér rövidnadrágot és az edzőterme pólóját viselte.

Rábökött az egyik régi iskolai képernyőjére.

– Ezt a fiút szerintem megveszem. Komisz egy pöcsös. Seu Osvaldo hangja mélyen zengett, gyermekkori

tüdővész tette rekedté. Barrában azt beszélték, egykor katolikus papnak tanult. Alexia hitte, hogy így volt.

– Mit szól hozzá? – Alexia felé fordította a képernyőt, hogy megmutassa a ketrecharcosokat.

– Melyiket nézzem, Seu Osvaldo?

A férfi erre nagyot nevetett, és egy kecses mozdulattal belesimította az összes képernyőjét az asztalába.

– Remek harcos lett volna magából. Megvan hozzá a kellő fegyelme és összpontosítása. Meg a düh. Mit tehetek magáért, Csőkirálynő?

– Ártottak nekem, Seu Osvaldo.

– Tudok róla. Hogy van a testvére?

– Három helyen megrepedt a koponyája. Súlyos agyrázkódást kapott és sok vért vesztett az agya. Az orvosok szerint elkerülhetetlen a károsodás. A kérdés az, hogy mekkora lesz.

Seu Osvaldo keresztet vetett.

– Mi lesz vele?

– Valószínűleg segítségre lesz szüksége élete végéig. Az orvosok szerint lehet, hogy soha nem jön teljesen helyre.

– A picsába – dünnyögte mélyen zengő hangján Seu Osvaldo. – Ha pénzről van szó…

– Nem pénzt kérek.

– Örülök neki. Nem szívesen számítanék fel kamatot.

– A Gularték üzenetet küldtek. Szeretnék megfelelő választ küldeni nekik.

– Megtiszteltetés lenne, Alexia. – Seu Osvaldo előredőlt.

– Mennyire hangsúlyosan szeretné, hogy kézbesítsék az üzenetét?

– Azt akarom, hogy soha többé ne fenyegessék meg a családomat, se bárki mást. Azt akarom, hogy a vízbirodalmuk szűnjön meg.

– Maga a Vaskezű.

– Tessék?

– Nem hallotta még soha? Ez a Corták családneve. A családom meg a maga családja régi barátok. A nagyapám Mercedest vett a dédapjától.

– Tudom, hogy régen volt pénzünk.

– Minas Geraisból, a bányákból való ez a becenév. Azt hívják így, akiben megvan a kellő akarat és keménység – meg a kellő becsvágy –, hogy elvegye a világtól, amit akar. A Vaskezű. A dédnagynénje, aki felment a Holdra, ő igazi miniera volt. A Mão de Ferro.

– Adriana Corta. Megtagadott minket. Ott van a Hold összes pénze, és ő megtagadott minket.

– Maguk pedig elfelejtették, hogy egyszer Vaskezűnek nevezték a családot. Lehet, hogy csak vár. Megteszem magának, amit kér, Alexia Corta. Nagyon felzaklatott Caio esete. Egy gyereket… Megszegték a szabályokat. Gondoskodom róla, hogy mielőtt meghalnak, a Gularte fivérek megtudják, mi az igazi fájdalom.

– Köszönöm, Seu Osvaldo.

– Azért teszem meg, mert tisztelem a Csőkirálynőt. Mindannyian tartozunk magának. De, kérem, értse meg, nem tűnhet úgy, hogy nem kérek fizetséget a szolgáltatásaimért. Még magával szemben sem.

– Természetesen.

– Édesanyám – Jézus és Mária legyen kegyes hozzá! – nagyon kényelmesen él időskorára. Van egy szép lakása, kilátása a tengerre, szinte állandóan van nála áram. Van verandája és egy sofőrje, aki elviszi misére, vagy koktélozni, vagy bridzsezni egyet a barátaival. Egy dolgot szeretne. Azt hiszem, maga képes ezt megvalósítani.

– Mondja, mi az, Seu Osvaldo.

– Mindig is szeretett volna egy zenélő kutat. Szökőkutakkal, kerubokkal meg azokkal a kürtöt fújó izékkel. Kagylóhéjakkal meg madárfürdőkkel. A vízesés zajával. Ez tenné teljessé az életét. Tud ilyet készíteni, Rainha de tubos?

– Megtiszteltetés lenne egy kis vizet vinni egy idős hölgy életébe, Seu Osvaldo. Kérhetek még egy szívességet?

– Ha egy héten belül neki tud kezdeni.

– Szeretném visszakapni Caio Capitan Brasilos hátizsákját.

***

Norton feljött a lakáshoz.

– A lakáshoz nem jöhetsz – közölte Alexia: az ajtón keresztrúd, bal szeme a résnél. Hagyta, hogy a takarásban lévő tézer lecsússzon az ajtó mögé, aztán félrerúgta. Attól fogva, hogy Seu Osvaldótól kért szívességet egészen odáig, amíg megvalósítják, a váratlan kopogtatás az ajtón fegyveres választ vont maga után. A folyosói kamerák egyedül Nortont mutatták. Ez nem jelentett semmit. A Gularték túszul ejthették a családját. A szorosan a falhoz simuló Marisa felmarkolta a tézert. Mindig legyen támogatása az embernek.

– Beszélnem kell veled.

– A lakáshoz nem jöhetsz.

– Hát akkor hol tudok beszélni veled?

A kilátóban. Marisa üzenetet küldött a torony hálózatába, és mire Alexia meg Norton felértek a lépcsősor tetejére, kiürült a tetőtéri fészek. A hegyekből érkező szélsusogás nyomán elviselhetőbbé vált az esti levegő. Alexia felkuporodott a díványra. Előzőleg bedobott hat antarcticát egy hűtőtáskába, és egy könnyed mozdulattal kinyitotta az egyiket a fából készült korláton. Odanyújtotta a férfinak. Norton elfordította a fejét: haragjában feszültek nyakán, torka körül az inak, homlokán az erek. Alexia nagyot húzott az üvegből. Drága, hideg, szentséges sör!

– Miért jöttél el a lakáshoz?

– Miért mentél el Seu Osvaldóhoz?

– Üzleti ügyben. Az üzletről nem kérdezel.

Norton fel-alá járkált. Járkálós fajta volt.

Tudod te, mennyire nem bírnak egy helyben maradni a kezeid, amikor mérges vagy? – gondolta Alexia.

– És nem jövök el a lakáshoz – szólalt meg a férfi. –

Volt talán valami szerződés, amit alá kellett volna írnom?

– Ez jól hangzott, Norton. – Alexia soha nem tudta

elviselni mások nevetését. Norton tisztában volt mindezzel:

soha nem szabad viccet csinálni Alexia Cortából.

– Tudom, az emberek miért mennek Seu Osvaldóhoz.

Miért nem jöttél el hozzám?

Valódi, önkéntelen nevetés buggyant ki Alexiából.

– Hozzád?

– Biztonsági vagyok.

– Norton, te nem játszol Seu Osvaldóval egy ligában.

– Seu Osvaldónak ára van. Nem akarom, hogy tartozz neki.

– Seu Osvaldo nyolcvanéves mamãejának lesz Barrában a legjobb szökőkútja az erkélyén. Kerubokkal meg mindennel.

– Ne röhögj ki! – csattant föl Norton, és Alexiának elállt a lélegzete haragja sötét villanásától, szenvedélyének késpenge gyorsaságú fordulatától. Nagyon szép volt dühében. – Mit gondolsz, milyen képet fest rólam, ha valahányszor segítségre van szükséged, Seu Osvaldóhoz futsz? Ki fogad fel olyasvalakit, aki nem tud gondoskodni a nőjéről?

– Norton, nagyon óvatosan! – Alexia letette félig üres sörösüvegét. – Te nem gondoskodsz rólam. Nem vagyok a nőd. Ha emiatt nem tisztelnek a biztonságis haverjaid, akkor vagy keríts új haverokat, vagy keríts egy új csajt. Amint kimondta őket, Alexia már szerette volna visszaszívni a szavakat.

– Ha ezt akarod – közölte Norton.

– Ha ezt akarod – visszhangozta Alexia, pedig tudta, hogy a lehető legrosszabbat mondja éppen, mégis képtelen volt gátat szabni a szavaknak. Amikor még élt, Junior azt mondogatta, hogy Alexia még a saját árnyékával is harcba szállna.

– Miért nem döntesz végre egyszer te magad?

– Hát, most megmondom, mit akarok: elmenni valahová máshová! – ordította Norton és elviharzott.

– Menj csak! – kiáltotta a hátának Alexia. A tetőajtó becsapódott. Ő ugyan nem megy le utána. Még egy gyilkos visszavágást se enged meg magának a lépcsőház tetejéről.

Hadd jöjjön csak vissza Norton. – Menj csak.

Várt három percet, aztán négyet. Ötöt. Aztán meghallotta az enduromotor hangját a lenti parkolóból. Nem kellett kinéznie, hogy tudja, Norton gépe az. Semmivel nem lehet összetéveszteni a gyermeteg bőgetett motorhangot, amit rátett az elektromos motorra.

– Baszd meg! – mondta, és áthajította a félig megivott sörösüveget a tetőn. Széttört a betonpárkányon. – Baszd meg!

Résnyire nyílt a tetőre vezető ajtó.

– Lê?

Marisa csatlakozott hozzá. Figyelték, ahogy az Atlantióceán fölött fölkel a félhold. Az avenidán vibrálva bekapcsoltak, aztán kihunytak az utcalámpák.

– Remélem, összetöri magát – mondta Alexia.

– Nem, nem akarod.

– Tényleg?

– Nem hagyod, hogy bárki kinevessen téged, de őt kineveted.

– Fogd be, irmazinha.

Marisa a lábát lógázta. Alexia felnyújtott neki egy párálló sörösüveget a hűtőtáskából.

– Nyisd ki nekem. – Tízéves kora óta ivott sört. A kupak pörögve repült a holdfényben.

***

Imádta Norton frissen borotvált golyóinak érintését: a bőr sima puhaságát, az olaj lágyságát – olyan érzés volt, mintha a testétől teljesen független dolgok lennének, akár egy kicsi, orrával bökdöső állatka. Azt, ahogy a tenyerében érezte a súlyukat, ahogy a hüvelykje és a mutatóujja karikájába tudta fogni a zacskót, Norton testét, ahogy engedett, aztán megfeszült meglepetésében, amikor kissé meghúzta. Imádta a teltségüket és a sebezhetőségüket – ahogy egy cipőfűzővel, gumiszalaggal vagy hajgumival a vágy két darab csodálatos, duzzadt almájává változtathatta. Szerette a körmével megpöccinteni a szorosan összekötözött golyókat. Amikor először ilyet tett, Norton kis híján agyrázkódást szenvedett a fejtámlán.

Ráfonta ujjait a férfi farkának borotvált nyelére. Norton nagy volt – simán, olajosan büszke szörnyeteg volt a farka, az eltakarított aljnövényzetből peckesen kimeredő esőerdei óriás. Nagy és kecsesen ívelt. Régen kitalálta már, hogyan húzhatja őt azzal, hogy kezét összezárva mozgatja pompás farkán, és ezzel viszi el az orgazmus határáig, csak hogy aztán visszahozza onnan. Tenyerébe bugyolálta a fejét, végighúzta hüvelykujját a makk peremén. Norton nyöszörgött, és fejét hátrahajtva hanyatlott a párnákra.

Innen tudta, hogy ez nem búcsúszex. Hogy leborotválkozott a kedvéért.

Hüvelykujja párnáját arra a kis háromszögre nyomta, ahol a makk kettős íve – Alexia ezt mindig is egy szívnek látta – találkozott a húgycső résével. Coraçãozinhónak nevezte. Nem tudta, van-e tudományos neve is, csak azt, hogy amikor ott érintette meg, ott dörzsölgette, pöckölgette, rezegtette, az idegvégződéseknek ez az egyetlen négyzetcentimétere teljes hatalmat biztosított neki Norton fölött.

A férfi biztonsági csapatának többi tagja biztosan látta, hogy leborotválta magát a kedvéért.

Tanulhatnának tőle egy-két dolgot.

Volt egy olyan fantáziája, hogy egy napon bekeni Nortont szappanhabbal, és aztán leborotválja, aztán jöhet az olaj, és egy régi stílusú borotvakéssel gondosan, alaposan végigmegy rajta, amíg annyira sima lesz, hogy úgy a szájába veheti bármelyik golyóját, akárha doce lenne. Elképzelte a Norton arcára kiülő félelmet, bizalmat és örömöt.

Lehajolt, és nyelve hegyével megérintette coraçãozinhót.

Norton úgy rándult össze, mintha magasfeszültséget vezettek volna a húgycsövébe. A hasizma megfeszült, a farpofái összeszorultak. Most teljesen Alexiára figyelt. A lány odavezette, ahová ténylegesen szerette volna, ha a Szívecske eljutna.

Utána legördült a férfi ágyáról, és puha léptekkel elment a fürdőbe, majd a hűtőhöz.

– Van guaranád?

– A Bohemia mögött.

Ahogy a kék fény előtt guggolt, és a sörösdobozokat tologatta, megrebbent a hűtő világítása. Igazi férfihűtő: sör, kávé, üdítők. A szex mindig megbolygatta a folyadékháztartását: folyadék ment ki, folyadék ment be. Felnyitotta a dobozt, és visszacsusszant a fekete takaró alá.

Fekete huzat – új, az ő kedvéért került föl. Tiszta ágynemű a kibékülős-összejövős szexhez. Jézus és Mária. Kis ezüst szigetcsoportok.

Norton az oldalán feküdt, egyik lábát behajlította, a másikat teljesen kifeszítette, és közben magához ölelte a takarót. Tudta, hogy ettől cukinak tűnik. A bőre három árnyalattal volt sötétebb Alexiáénál: castana-escura az ő canelája mellé. Szerette nézni a férfit.

Kialudtak a lámpák.

– A picsába. Adj egy percet.

A meztelen Norton leguggolt, úgy sietett fel-alá a helyiségben, hogy meggyújtsa az illatgyertyákat, amiket a nő hozott neki. Elnyomták az állott férfiszagot. Alexia jobb szerette Norton lakását gyertyafényesen: nem akarta túlságosan is magas felbontásban is látni.

Tényleg kerítenie kellene már egy jobb pasit.

– Caio otthon van – szólalt meg. Már működött a guarana: cukor és koffein.

– Hogy van?

– Két hónapot kihagy a suliból. Magántanárokat szervezek neki éppen. A jobb oldalát érinti a dolog, meg kell tanulnia balkezesnek lenni.

– A picsába. Szeretnék találkozni vele.

Ezt szereti Nortonban: hogy úgy kezeli Caiót, mintha az öccse lenne. Azt viszont nem szereti, hogy megpróbálta arra tanítani Caiót, hogy olyan legyen, mint ő. Egy malandro.

– Ellátogathatsz a lakásba.

– Köszönöm. Nagyra értékelem, Lê.

Teljesen elolvadt attól, hogy Norton elengedte a férfiszínházat, és arról beszélt, amit érzett.

– Mi lett a Gulartékkal?

– Nem akarod tudni. – Testek az új ingázóvonal viaduktjának betontalapzataiban. – Többé senki nem fenyegeti Caiót.

– Lê…

Alexia oldalára hengeredett. Norton kerülte a tekintetét – ez is egy eszköz, amivel az irányítása alatt tarthatta.

– Régen volt egy másik családnevünk is. Te tudtad? Mão de Ferro. Régi név ez Minas Geraisból, a nagy emberre, a komolyra. Arra, aki megteszi, amit meg kell tenni. Én voltam a Vaskezű. Szóval fogd be a szádat, és többé ne kérdezz erről.

A férfi váratlanul felült, amivel meglökte a karját, hogy ragacsos guaranát loccsantott miatta a mellére.

– Baszd meg, Norton…

– Nem, figyelj, figyelj, figyelj! Egy Cortának dolgozom. Új szerződés ez, tegnaptól. Kösz, hogy kérdezted. Mindig azt mondod, nem vagytok sokan, nem tudja senki, honnan jön a név, senki nem tudja igazán, honnan jöttök. Hát, itt egy Corta, és a Holdról jött.

– A Holdról nem jön senki. – Alexia tapogatózva keres egy olyan zsebkendőt, ami nincs tele ondóval.

Ennek a fickónak meg kell tanulnia, miért van szükség nedves törlőkendőkre.

– Ez nem igaz, Lê. Milton is visszajött a Holdról.

– Na jó, melósok visszajönnek a Holdról.

Barra megünnepelte, amikor valaki közülük eljutott a Holdra, hogy hélium-3-at bányásszon. Visszajött a Földre, mielőtt még a nehézkedés elsorvasztotta volna a csontjait, és akkora vagyona volt, hogy kivásárolta magát Barrából, letelepedett Zona Sulban, aztán egy év múlva megölték. A teljes vagyona elektronikusan volt nyilvántartva. A gyilkosai egy fia centavót se szereztek.

– Nem melós. Ott született.

Alexia azonnal felült. A dobozból kiömlött a guarana Norton fekete ágyneműjére. Nortonra gördült, hogy a lábai közé fogja és egészen a farkához szorítsa a vulváját.

– Ki az? Mondd el!

– Valami Corta. Lucas Corta.

– Lucas Corta halott. Megölték, amikor a Mackenziek kicsinálták a Corta Héliót.

– Lehet, hogy az egy másik…

– Csak egyetlen Lucas Corta létezik. Tudsz te bármit is a Holdról?

– Azt tudom, hogy kézilabdáznak, és hogy halálig lehet verekedni egy másik emberrel, de ezenkívül nem igazán érdekel, mi megy ott fönn.

Alexia újra nekidörgölte magát. Norton felnyögött.

– Odafönn van a családom. Biztos vagy benne, hogy Lucas Corta?

– Lucas Corta, a Holdról.

– Hogyan… nem érdekes.

– Nagyon beteg. Kész roncs. Mindig orvosok vannak vele.

– Lucas Corta itt van, a Földön. – Alexia fölemelkedett Norton farkáról, és megmutatta magát neki teljes pompájában. – Norton Adilio Darnoch de Barra de Freitas, ha szeretnél még egyszer idebenn lenni, elintézed, hogy beszéljek Lucas Cortával.

***

A szobalányruha egy mérettel kisebb volt a kelleténél. A blúzon tátongtak a gombok közötti szakaszok, a szoknya túl szűk, túl rövid volt. Egyfolytában lefelé húzogatta. A harisnyanadrágján lógott a lábközi toldás. Egyfolytában fölfelé rángatta. Nevetséges, hogy a személyzettől azt várták, ilyen hülye cipőben dolgozzon. Vastagon megkente a hotel vezetőjét: ennyiért igazán adhatott volna egy olyan egyenruhát, ami megfelelő méretű.

A fél Barra kiszolgálóként dolgozik, de Alexia soha eddig nem látott ötcsillagos szállodát belülről. A fizetős részek csupa márvány meg króm, túlfényezett és kimerült az állandó készenlétben. A konyha meg a kiszolgálás csupa beton és rozsdamentes acél. Úgy sejtette, ez mindenhol így van. A folyosóknak sokszor használt levegő és fáradt szőnyeg-szaga volt.

A Jobim-lakosztály.

A félelem a csöngőnél csapott le.

Mi van, ha van más biztonsági is azon kívül, akivel Norton leboltolta a dolgot?

Majd kitalál valamit. Megnyomta a csöngőt. Az ajtó zümmögve kinyílt.

– Ágyelőkészítés.

– Jöjjön be!

A hangja meglepte. Amikor megszólalt, Alexia ráébredt, fogalma sincs róla, hogyan kellene beszélnie egy Holdról való embernek, de nem így, az biztos. Lucas Corta egy nagyon-nagyon beteg ember hangján szólalt meg: fáradtan, nyomottan, mint aki megküzd minden levegővételért.

Furcsa akcentussal beszélte a portugált. Kerekesszékben ült a panorámaablaknál. A tengerpart, az óceán és az ég fényessége mellett csak a körvonala látszott: Alexia nem tudta megállapítani, felé fordul-e, vagy a másik irányba. Odament az ágyhoz. Még soha nem látott ilyen széleset, soha nem érzett ennyire friss illatot. Öt különféle orvosrobot állt mellette, tucatnyi gyógyszer pihent az asztalon mellette. Megérintette az ágyneműt: hullámzott a betét: vízágy. Hát persze.

Valami megmoccant a nyaka oldalánál. Odaemelte a kezét.

– Ha megérinted a rovart, meghalsz – közölte beteg öregember hangján Lucas Corta. – Ki küldött?

– Senki. Én…

– Nem meggyőző.

Alexia összerándult a rovarlábak érintésétől, ahogy végiglépegettek a bőrén a bal füle mögötti puha ponthoz. Elsöprő erejű volt a késztetés, hogy lesöpörje. Egy pillanatig sem kétkedett Lucas Corta szavában. Olvasott már a rovarmérget testbe fecskendező kiborgrendszerekről. A Holdon ezek voltak az Aszamóák első számú fegyverei. És ő most ezen gondolkodott, ezt latolgatta, miközben az idegméregből eredő, saját hányása és vizelete tócsájában érkező halál egy milliméterre volt csak a bőrétől.

– Megpróbálom újra. Ki küldött?

– Senki…

Felvinnyogott, amikor érezte, hogy a tű egészen apró szúrása felgyűrte a bőrét.

– Én vagyok a Vaskezű! – ordította.

A rovar erre eltűnt.

– Ennek a névnek meg is kell felelni – közölte Lucas Corta. – Mi a többi?

Alexia öklendezett, keze az idegtépő félelemtől remegve keresett kapaszkodót és biztonságot a vízágyban.

– Alexia Maria do Céu Arena de Corta – zihálta. – Mão de Ferro.

– Az utolsó Mão de Ferro az anyám volt.

– Adriana. Luis Corta a nagyapám volt. A nagyapja,

Luis után kapta a nevét. Adrianát a dédnagynénje után nevezték el. A lakásában volt egy elektromos orgonája. Kéz emelkedett az ég és az óceán perzselő kéksége elé.

– Gyere a fénybe, Vaskezű.

Csak most látta, hogy a férfi egyetlen pillanatra se nézett felé. Egész végig a hátát mutatta neki. A fénytől összeroskadt árnyakból felépített tömege: egészen összeaszott, áttetszővé és betegessé vált tőle, akárha fényben csapdába esett pók lett volna. Keze inakból és duzzadt ízületekből álló göcsörthalom. Torkán, arcán, szeme alatt, ajkán megereszkedett a bőr. Az öregségnél is kegyetlenebb, a halálnál is rettenetesebb dolog történt vele. Lucas Corta felnézett a napba, szeme fekete volt a fényszűrő lencsétől.

– Hogyan éltek együtt ezzel? – kérdezte. – Hogy van az, hogy nem kápráztat el, nem vonja magára egyfolytában a figyelmeteket? Láthatjátok mozogni. Tulajdonképpen úgy gondoljátok, hogy mozog… és épp ez a csapda, igaz?

Elvakít titeket a valóságra. Csak akkor vagytok bármit is képesek megérteni, ha elfordultok.

Alexiára nézett, és a nő úgy érezte, a fekete lencse lehámozza arcáról a bőrt, csontjairól a húst, szövetig nyúz minden egyes idegvégződést. Meg sem rezzent. Tapintható volt a háromrétegű üvegből sugárzó forróság.

– Külsőre olyan.

Lucas Corta elfordult, és ellökte magát az ablaktól a helyiség belsejének hűvös félhomályába.

– Mit akar, senhora Corta? Pénzt?

– Igen.

– Miért adnék pénzt, senhora Corta?

– Az öcsém… – kezdte Alexia, de a férfi nem hagyta, hogy végigmondja.

– Én nem vagyok jótékonysági intézmény, senhora Corta. De a rátermettséget megjutalmazom. Keressen meg holnap! Ugyanekkor. Találjon valamilyen új utat, amivel bejut. Ez zárva van maga előtt. Mutassa meg, hogy maga a Vaskezű.

Alexia felvette a délutános szobalányok cuccaival teli táskáját. Az elméje még mindig nem tért magához szédüléséből. Meg is halhatott volna azon az ágyon. Egyetlen tű hegye, a másodperc törtrésze választotta el attól, hogy minden véget érjen.

A férfi nem mondott sem igent, sem nemet. Azt mondta: „mutassa meg”.

– Senhor Corta, honnan tudta?

– Az egyenruha két mérettel kisebb a kelleténél. És a szaga sem jó. A szobaszolgálatnak megvan a maga illata: a vegyi anyagok beivódnak a bőrbe. Úgy tűnik, nekünk a Holdon érzékenyebb a szaglásunk a földiekénél. Kifelé menet, kérem, küldje be a valódi délutáni szobaszervizt.

Fura időpontokban tudok aludni.

***

Alexia abban a pillanatban kibújt a szobalányruhájából, amint a szolgálati bejárat ajtaja becsukódott mögötte: a blúz túl szűk, a szoknya túl szoros. Hülye, hülye cipő! Alsóneműben és középen lecsüngő harisnyanadrágban tolta félre Nortont, úgy szállt be a férfi autójába a Copa Palace föld alatti garázsában.

– A bőrömön, a kurva bőrömön van – visította Nortonnak, ahogy visszavitte a lakására. – Érzem.

Egyenesen a zuhany alá vetette magát.

– Meg kellene ölnöm a fickót – mondta Norton a vízgyöngyös anyagon áttűnő alakot nézve.

– Ne nyúlj hozzá.

– Megpróbált végezni veled.

– Nem próbálta meg. Magát védte. De mocskosnak érzem magamat. Rajtam volt. Egy bogár, Nortinho. Soha többé nem érzem tisztának magamat.

– Ezen segíthetek – mondta a férfi, és bebújt a függöny mögé. Ruha hullott a nedves csempére. Kilépett a nadrágjából, lerázta magáról az alsónadrágját.

– Szóval, hogy nézett ki? Annyira kiakadtál attól a rovarrobottól, hogy nem is mesélted el.

– Belém fagyott a szar is, Norton – kezdte Alexia. A hátát mutatta neki: víz csorgott a bőrén, végig az üvegen. – Olyan volt, mintha valami izé lenne, ami valódi személynek adja ki magát. Távolról rendben van, de amikor az ember közelebb megy, valahogy semmi sincs igazán rendben. Bizarr bazár. Semminek sem volt rendes alakja: minden túl hosszú, túl nagy vagy fölfelé torzuló volt. Egy igazi földönkívüli. Azt hallottam, akik ott születnek, azok másként nőnek föl. Soha eszembe se jutott…

– Senki nem válogathatja meg a családját – közölte erre a férfi, és belépett a zuhanyba. Nekinyomta magát Alexia langymeleg, nedves hátsójának, mire a nő levegő után kapott. – Szóval, hol van ez a piszkos rész?

Alexia félresöpörte a haját, és oldalvást biccentette a fejét, hogy odakínálja a nyakán, a füle mögött található lágy bőrt, épp ott, ahol az orgyilkosbogár szimatolt korábban. Norton csókot lehelt rá.

– Most tisztább?

– Nem.

– És most?

– Egy kicsivel.

Norton tenyere bölcsőjébe fogta a lány tökéletes formájú fenekét. Alexia egészen hozzápréselte magát, egyik lábát a combjára fonta, úgy hurkolta a férfit puha, sötét bőréhez.

– Akkor találkozol vele holnap?

– Hogyne.

***

– Csinos fiú.

– Itt a futsalcsapatban van.

Alexia felvillantja az atlétatrikót, rövidnadrágot és sportszárat viselő Caio képét Lucas Cortának. A férfi éppen elnyúlik a medencében, a hűs víz enyhén hullámzik. Jó néhányszor hívta már Alexiát, hogy csatlakozzon hozzá, de a nő viszolyog a gondolattól. Ott ül egy kempingszéken, a napernyő árnyékában. Kegyetlenül süt ma a nap. A tenger úgy néz ki, mintha haldokolna.

– Jó?

– Nem igazán. Egyáltalán nem. Csak miattam veszik be.

– A bátyámnak volt egy kézilabdacsapata. Nem voltak annyira jók, amennyire jónak tartotta őket.

Alexia Caio újabb fényképét mutatja neki, ahogy éppen nagynak igyekszik mutatni magát a tengerparton: orrán, arcán, mellbimbóján kék napfényvédő csíkjai.

– Hogy van… Caio?

– Jár. Sok mindent lever, és botra támaszkodik. A futsal többé szóba se jöhet neki.

– Ha nem volt igazán jó, akkor ez áldás. Én borzasztó voltam, mindegy, milyen sportról volt szó. Nem láttam, mi értelme lett volna. Az egyik bácsikámat hívták Caiónak.

– Caio róla kapta a nevét.

– Nem sokkal azelőtt halt meg tüdőbajban, hogy édesanyám elhagyta a Földet. Édesanyám megtanította az összes nénikém és bácsikám nevét, azokét, akik soha nem jöttek el: Byron, Emerson, Elis, Luis, Eden, Caio. Luis volt a nagyapád.

– Luis volt a nagyapám, ifjabb Luis, Junior volt az apám.

– Volt.

– Elhagyott minket tizenkét éves koromban. Mind a hármunkat. Édesanyám erre csak széttárta a kezét.

– A Holdon szerződést kötünk az efféle dolgokra.

Most. Most kell a pénzt kérni tőle. A rokonságra kell hivatkozni. Gondoskodott arról, hogy bejuthasson a szállóba. Alexia megkereste dr. Volikovát, megkérte, hogy adja ki Lucas helyettes masszőzének. Be is öltözött hozzá: melegítőnadrágban és pántos felsőben ült le a medencéje mellett. Itt a pillanat megkérdezni. Megjelent egy kép Alexia lencséjén. A pillanat elszállt.

– Ő Lucasinho, a fiam.

Nagyon csinos fiú volt. Magas, azon a furcsa, holdi módon, mégis arányos. Vastag szálú, fényes haj, amiről biztosra vette, hogy tiszta és friss illatú. A szemvonala ázsiai, amitől visszahúzódónak és szépségesen sebezhetőnek tűnt, olyan arccsont, amibe csak beleszeretni lehet, olyan ajkak, amiket örökké csókolni akar az ember. Nem az ő típusa – az izmosakat szerette, akiken nem látszik semmi külső jele az értelemnek –, de annyira nagyon cuki. Azonnal összetöri az ember szívét.

– Mennyi idős?

– Most tizenkilenc.

– És hogy van… Lucasinho?

– Biztonságban. Amennyire tudom. Az Aszamóák vigyáznak rá.

– Twében. – Nemcsak Lucas járt utána Alexiának, hanem ő is a férfinak és világának. – Mezőgazdasággal és környezettel foglalkoznak.

– Hagyományosan ők a szövetségeseink. Úgy tartják, minden sárkánynak van két szövetségese…

– És két ellensége. Az Aszamóák ellenségei a Voroncovok és a Mackenziek, a Szunok ellenségei a Corták és a Voroncovok, a Mackenzie-ké a Corták és az Aszamóák, a Voroncovoké az Aszamóák és a Szunok, a Cortáké…

– A Mackenziek és a Szunok. Végletekig leegyszerűsített ez a minta, de mint minden ilyen, ebben is van némi igazság – mondta Lucas Corta. – Egyfolytában miatta aggódom. Jobbára finom és sok részből álló félelem ez. Ott van az a félelem, hogy nem tettem meg mindent, amit csak lehetett volna. Az, hogy nem tudom, mi történik.

Az, hogy nem tehetek semmit éppen. Az, hogy még ha tehetnék is, elhibázott lenne minden. Hallottam, mit műveltél azokkal, akik bántották az öcsédet.

– Gondoskodnom kellett arról, hogy soha többé nem

mennek sem Caio, sem közülünk bárki más közelébe.

– Édesanyám is ezt tette volna.

Lucas belekortyolt a medence peremén egyensúlyozó teáspohárba.

– Soha nem értette, miért nem jött egy se közületek.

Azt hiszem, ez volt élete nagy csalódása. Felépített egy világot a családjának, és nem kért belőle senki.

– Én úgy nőttem föl, hogy mindenki azt gondolta, hátat fordított nekünk. Visszavette a vagyonát meg a hatalmát, és hagyott minket elbukni.

– Gondolom, még mindig ugyanabban a lakásban éltek.

– Széthullik az egész, a liftek már a születésem előtt se működtek, és többször nincs áram, mint ahányszor van. A vízvezetékek rendben vannak.

– Tizenkét éves korunkban anyám mindegyikünket felvitte a felszínre földsötét idején. Megmutatta a fényekkel kirajzolt körvonalú földrészeket és rajtuk a fényhálókat meg a csomókat, ahol a nagyvárosok voltak, és azt mondta: „Mi gyújtjuk meg azokat a lámpákat.”

– Több pénzt keresnek annak az energiának a kereskedésével, mint a használatával – felelte Alexia. – Viszont a Corta Agua tiszta és állandóan elérhető vizet biztosít a Barra de Tijuca körzetének húszezer lakója számára.

Lucas Corta elmosolyodott. Nehezen ment az ilyesmi, sokba került a testének, éppen ezért még a szokottnál is nagyobb volt az értéke.

– Szeretném megnézni. Szeretném látni a helyet, ahol az anyám felnőtt. Nem akarok találkozni a családoddal… az nem lenne biztonságos. De szeretném látni Barrát és a partot, ahol a Hold útként vetült a vízre. Ezt intézd el nekem.

***

A bérelt egyterű autó átlátszó buborék, csupa ablak meg ajtó, és Alexia ösztönösen kényelmetlenül érzi magát tőle. A pápa utazott egykor ilyesmiben egyfolytában integetve és áldást osztogatva. Sehová nem lehet lehúzódni, elbújni, csak a hit és a vastag üveg óvja az embert. Alig bírt megmaradni a fenekén a Lucas Cortával szemközti ülésen, mialatt a kocsi végiggördült az Avenida Lucio Costán.

Dr. Volikova hajthatatlan volt, és nem engedte ki Lucas Cortát a szállodából, aminek rövid, éles vita vetett véget – Alexia egészen meglepődött a szenvedélyességén és a vadságán. A beteg és az orvosa úgy vitatkozott egymással, akár a szeretők. Dr. Volikova vészhelyzeti kezelésekre alkalmas robotokkal teli platós kisteherautóval jött utánuk.

– Ez az otthonom.

Az orgonaszín hűvösben, keleten az óceán indigókékjével és az utcáról utcára, emeletről emeletre bekapcsolódó világítással Barra régi bájában parádézhatott. Ha az ember nem foglalkozott a hepehupákkal, a járdákon foghíjakként hiányzó lapokkal és a szegélyárokban összegyűlt szeméttel, az élősködő tápkábelekkel és mobilátjátszókkal, a fojtófügeként minden függőleges felületen fölkúszó vízvezetékek fehér műanyag csöveivel.

– Mutasd meg – mondta Lucas. Norton utasította az egyterűt, hogy húzódjon a málladozó járdaszegélyhez. Alexiának esze ágában sem volt hagyni, hogy ő vezessen, azonban a férfinak az is kellő céltudatosságot és jelentőséget jelentett, hogy ő közvetítette az utasításokat a robotpilótának.

– Szeretnék kiszállni – közölte Lucas Corta. Norton színpadiasan végignézett az utcán. Annyira imádnivalóan rámenős tudott lenni. Alexia kitárta az ajtót, és szétnyitotta a liftet. Lucas Corta megtette az utolsó centimétereket, hogy talajt érjen Barra bolygóján.

– Szeretnék sétálni.

– Biztos vagy benne? – kérdezte Alexia. Dr. Volikova már azelőtt elérhető közelségben volt, hogy kinyílt a kocsi ajtaja.

– Persze hogy nem. De szeretnék.

A két nő támogatásával állt föl a tolószékéből, ők adták oda a sétapálcáját. Lucas Corta végigkopogott a járdán. Alexia minden egyes pillanatban attól tartott, hogy jön egy hiányzó lap, egy kóbor üdítősdoboz, egy biciklis kölyök, szélfútta, gaz homok, valami, ami felboríthatja, hogy a földnek csapódjon.

– Melyik lakás?

– Az, amelyiknél az auriverdés szélzsák van.

Lucas Corta sokáig állt ott, a botjára támaszkodva nézett fölfelé, a lakás fényeire.

– Édesanyád ideje óta átépítettük – magyarázta Alexia.

– Ez egykor gazdag környék volt, legalábbis úgy tudom.

Ezért lakunk a tető közelében. Minél gazdagabb az ember, annál magasabban volt a lakása. Mostanra csak annyit jelent, hogy még több lépcsőt kell megmászni. Ha lehet választani, akkor mindenki igyekszik olyan alacsonyan lakni, amennyire csak megteheti. Azt olvastam, a Holdon is így van.

– Sugárzás – felelte Lucas Corta. – Az ember szeretne olyan messzire kerülni a felszíntől, amennyire csak megteheti. João de Deusban születtem és ott is éltem, amíg anyám fel nem építette Boa Vistát. Egy két kilométer hosszú lávaüregben. Lezáratta, szobrokat készíttetett odabenn, megtöltötte vízzel és mindenféle növekvő, élő dologgal. Az orixák óriási arcából kifaragott lakásokban éltünk. Boa Vista volt a Hold egyik csodája. A városaink hatalmas, fénnyel, levegővel és mozgással teli szurdokok. És amikor esik… Elképzelni sem tudod, mennyire szép. Azt mondják, Rio szép: a Csodálatos Város. Csak egy favela a Hold nagyvárosaihoz képest.

Elfordult a toronyháztól.

– Szeretnék kimenni a partra.

Addigra már lement a nap, a part a bandák és a kamaszok védett területe lett: ide jöttek randevúzni vagy kábszert szívni. Norton álla megfeszült, így jelezte, hogy nem örül a dolognak, de segített Lucasnak lemenni a fövenyhez vezető lépcsőfokokon. A férfi botja a homokba süppedt. Iszonyodva hőkölt hátra, úgy igyekezett kirángatni belőle.

– Óvatosan, óvatosan – figyelmeztette dr. Volikova.

– Benne van a cipőmben – mondta Lucas. – Érzem,

ahogy megtölti a cipőmet. Ez borzasztó. Szedjetek ki innen! Alexia és Norton elvitték a járdára.

– Szedjétek ki a cipőmből.

Támogatták, mialatt dr. Volikova levette a cipőjét, és kiöntötte belőle a finom szemű homok vékony patakját.

– Elnézést – szólalt meg aztán Lucas. – Nem gondoltam volna, hogy ilyen hatással lesz rám. Éreztem, és azt hittem, hogy por. A por az ellenségünk. Az ilyesmi akaratlanul történik. Ez az első, amit megtanulunk.

– Fölkelt a Hold – suttogta Norton.

Fogyó holdsarló a keleti láthatáron. A holdi városok fényei gyémántporként sziporkáztak.

Poróceánok, gondolta Alexia, egyszerre izgult és iszonyodott ettől. Ez az ember, ez a törékeny férfi, aki minden lépéssel, minden mozdulattal haldoklik a nehézkedéstől, onnan jött. Egy Corta: az ő vére, egyúttal teljességgel és kérlelhetetlenül idegen. A parányi és néma Alexia megborzongott a távoli Hold alatt.

– Édesanyám azt mondta, régen az egész család lejött ide újévkor, és papírlámpásokat bocsátottak vízre – mondta Lucas. – Az óceán valahogy mindet kisodorta, amíg végül már nem is lehetett látni a lámpásokat.

– Ezt még mindig meg szoktuk tenni. Ez a Reveillon.

Mindenki fehérbe-kékbe, Yemanja kedvenc színeibe öltözik.

– Yemanja volt anyám orixája. Nem hitt benne, de tetszett neki az orixák gondolata.

– Különösnek találom a gondolatot, hogy a Holdon van vallás – mondta Alexia.

– Miért? Irracionális faj vagyunk, és csak úgy pocsékoljuk az irracionalitásunkat. Imádjuk más helyeken is meghonosítani. Anyám a Pillanat Urainak rendjét támogatta. Az ő hitük szerint a Hold a társadalmi kísérletek laboratóriuma. Új politikai rendszerek, új társadalmi rendszerek, új családi és rokonsági rendszerek. A végső céljuk olyan emberi társadalmi rendszer kialakítása, amelyik tízezer évet is kibír… Mert úgy gondolják, ennyi időbe telik majd, hogy csillagközi faj legyen az emberből. Az orixákban könnyebben tudok hinni.

– Szerintem ez derűlátó hozzáállás – feleli Alexia. – Azt mondja, hogy mi, emberek, nem robbantjuk föl magunkat, nem halunk meg az éghajlat-változásban. Eljutunk majd a csillagokig.

– Mi talán igen. A rend nem mond semmit rólatok itt, a Földön.

Lucas Corta ismét végigtekintett a mostanra egészen elsötétedett óceánon. A Hold ezüsthidat vert a fekete hullámokra.

– Harcolunk és meghalunk, építünk és rombolunk, szeretünk és gyűlölünk odafönn, fel se tudjátok fogni, mennyire szenvedélyes életet élünk, és idelenn nem akad közöttetek egy sem, akit ez érdekelne. Most már szeretnék menni. Nyugtalan leszek a tengertől. Világosban elviselem, de a sötétben nincs vége. Ez egyáltalán nem tetszik. Norton és Alexia betámogatták az egyterűbe. Bezárult az autó, és a nő megkönnyebbülést látott Lucas arcán.

Norton a forgalomba terelte a kocsit. Két motor kétszer is elhúzott korábban mellettük, és ez nem tetszett neki. Alexia a válla fölött hátranézve ellenőrizte, nem vágtak-e be az egyterű és dr. Volikova orvosi platósa közé.

– Senhora Corta – szólalt meg Lucas. – Van egy ajánlatom.

Megérintette az elválasztóüveget, és lenémította a belső mikrofonokat. Norton süketté vált elöl.

– Tehetséges, becsvágyó, kíméletlen fiatal nő vagy, aki kellően értelmes, hogy észrevegye és megragadja a lehetőséget. Felépítettél egy birodalmat, de ennél sokkal többre is képes vagy. Ez a világ semmit nem tartogat a számodra. Anyám ajánlatát, amit az elődeidnek tett, most én is megteszem. Gyere el velem a Holdra. Segíts visszaszerezni, amit a Mackenziek és a Szunok elloptak, és én úgy megjutalmazlak, hogy a családodnak soha többé nem kell szűkölködnie.

Ez volt a pillanat. Ezért a pillanatért volt a sok vesztegetés, zsarolás, hazugság, hogy bejusson Lucas Corta szobájába. Sikerült felfeszegetnie a Corta Hélio vagyonára és hatalmára nyíló ajtót. Azon túl ott volt a Hold.

– Ezt még végig kell gondolnom.

– Hogyne. Csak egy bolond lépne le semmivel nem törődve a Holdra. Itt van a vizes birodalmad: ezért is nem kértem azt, hogy dolgozz nekem. Hanem azt, hogy gyere velem a Holdra. Azt akarom, hogy meg kelljen fizetned az árát. Két napod van eldönteni a dolgot. Kevés időm van itt, a Földön: három-négy hét maradt még, mielőtt belehalnék egy kilövésbe. Már így is valószínű, hogy az egészségem visszafordíthatatlanul megsínyli. Ha végiggondoltad, várlak a szállodámban. Semmi hazugság, semmi álca.

7. 2105 MÉRLEG–SKORPIÓ

A holdsas kivételesen jó martinit tölt, de Ariel érintetlenül hagyja a poharát a polírozott kőasztalon, a szakadék szélén.

– Azt hittem, valamelyik quadrában mindig éppen martiniidő van – szólal meg a sas.

– Ma nem ízlik.

Egymással szemben ülnek a narancspavilon gondosan metszett lombsátra alatt, az Antares csomópont döbbenetes mélységének legszélén elhelyezett kőasztal két oldalán. A kései forgalom ott duruzsol a hidakon és a felüljárókon, fölle a libegőkön, ott ringatózik a levegőben. A napfény estire sötétedik, az utcai világítás felpislákol, ahogy a nappali fény visszahúzódik a quadra proszpektjeinek legtávolabbi zugaiba. Amikor Ariel utoljára itt, ezen a kilátóponton, a döbbenetes látképnél ült, délelőtt volt. Amikor utoljára ebben a Sasfészekben járt, a holdsas dinasztikus házasságra adott utasítást. Corták és Mackenziek: Lucasinho és Denny között. A díszfákon lévő bergamottokon még mindig láthatók az esküvői díszítés ezüst festésének nyomai.

– Magyarázattal tartozol nekem, Jonathon.

– Az igazgatótanács arra készült, hogy bizalmatlansági indítványt tárgyaljon. Ezt előztem meg.

– Túszul ejtetted őket.

– Letartóztattam őket.

– A mi jogi rendszerünk nem ismeri a letartóztatási eljárást. Elraboltad és most túszként tartod fogva őket. Hol vannak?

– Házi őrizetben. Elővigyázatosságból lejjebb vettem a légzésüket. Csodákat tesz engedelmesség terén.

– A HFV alapító okiratában nincs egyetlen olyan kitétel sem, ami lehetővé teszi, hogy elrabold és fogva tartsd a Holdi Fejlesztési Vállalat igazgatótanácsát.

– Ez itt a Hold, Ariel. Azt teszünk, amit csak akarunk.

– Azt akarod, hogy felmondjak, Jonathon? Ha szarral etetsz, megteszem. Nyolcezer idézés lóg a levegőben, és én vagyok az egyetlen, aki elválaszt tőlük.

– Azt a tippet kaptam, hogy az igazgatótanács megpróbál eltávolítani a hivatalomból azon az ülésen.

– Vidjá Rao.

– Előre jelezte a bizalmatlansági indítványt. Az igazgatótanács próbálkozását a Földről irányították. A földi nemzetállamok ellenem fordultak.

– Miért szerződtettél, Jonathon?

– Vidjá Rao gépei mintázatokat keresnek, és azok alapján alkotnak véleményt. Olyan mintázatokat is, amelyeket az emberek észre sem vesznek. Döbbenetes mennyiségű szellemcégen keresztül visszakövette a pénzmozgást az egyes államok pénzügyi alapjaiig. A középpontban olyasvalaki áll, akit jól ismersz: a bátyád.

Ariel hóna alá csapja az Oscar de la Renta retiküljét, és megfordítja a székét.

– Képzelődsz, Jonathon. Ez üldözési mánia. Kiszálltam. A szerződésünk érvényét vesztette. Többé nem képvisellek.

Jonathon Kayode átnyúl az asztalon, hogy elkapja a csuklóját – fürge mozdulat egy ekkora férfitól.

– Lucas túlélte a Szunok merényletkísérletét, elmenekült a Holdról és a VTO-nál talált menedékre.

– Engedj el, Jonathon. – A férfi szemébe néz. A szorítás meglazul a csuklóján. A sas erős: ujjai sápadt lenyomatot hagytak barna bőrén. – Pajzsnak béreltél föl.

– Igen.

– Baszd meg, Jonathon.

– Igen. Na és, jársz majd?

Ariel a martinit méregeti: hideg, erős és szentséges. Felemeli az asztalról a poharat, és belekortyol. Józan ész és bizonyosság. Pompás.

– Biztonságban vagyok, Jonathon?

– Megelőztem a kiszorításomra tett kísérletét.

– Jonathon, bolond vagy, ha azt hiszed, a bátyámnak csak egy terve van.

***

A másik hívő a nyugati nyolcadik utca ladeirájánál szállt ki. Marina mostanra egy órája és tíz perce egyedül fut. Addig folytatja, amíg nem csatlakozik hozzá valaki. Ez az új hosszú futás hite. Valaki mindig csatlakozik majd. A hosszú futás nem áll meg soha.

Marina kalickába zárt lényként kering az új lakásban. Az élete most már több küzdelemnél a másnapi ételért, az újdonsült kényelem és biztonság pedig nem elég. A „visszatérés a Földre” program fizikalitása nyomán másféle kifejezésmódokra is megéhezett a teste. Gyakorta idézi föl a hosszú futást: a testeket, a festett bőrt, az orixák színes fonalait és bojtjait, ahogy magába nyelte az egység, a tudattalan tudatosság, ahol elpárolgott a tér és az idő, feloldódtak a testek közötti határok, a soklábú szörnyeteget, amely énekelve fut a külső sötétségben.

Gyakorta eszébe jut Carlinhos. A mellizmára és combjára kent foszforeszkáló festéken végigcsorgó izzadság. A szemérmes félénkség, amikor kijöttek a futás elragadtatásából. Bőre sötétlő, bársony puhasága az ágyában a harca előtti éjszakán. Ahogy utoljára látta, tombolva és diadalmasan Hadley Mackenzienek a Claviusféle bíróság földjén szétfolyt vérében.

Eljutottak hozzá a szóbeszédek a sport-és fitneszcsatornákon át, gracie dzsiudzsicu oktatója révén, a santhinókon keresztül, akik otthagyták João de Deust, amikor Bryce Mackenzie kinevezte fővárosának. A hosszú futás időközben utat talált Meridiánra. Kritikus tömegre volt szükség hozzá. Kezdettől fogva örökkévalónak kellett lennie. Mindig lennie kellett mozgásban lévő testnek. Meridián más volt, mint João de Deus – nem volt a központi proszpektektől távol eső, körkörös szervizalagútja, ahol szüntelenül áramolhattak és kántálhattak az emberek. Ki kellett találni az útvonalat, a szervizutaknak a Volk proszpekt hét szintjén végigvezető, bonyolult hurkát: hetven kilométer. Aztán jön a Vízöntő quadra öt proszpektje: háromszázötven kilométer. A végén mind a három negyedet bejárta: ezerötven kilométer.

Az új hosszú futást hatvan óra alatt lehet teljesíteni: ez két világ leghosszabb folyamatos futása. A veszély abban állt, hogy egy ennyire a kitartást próbára tévő futás divatossá válik, márpedig a hosszú futás nem volt sem verseny, sem kihívás. A fegyelemről és a transzcendenciáról szólt. Riadójelzések sora ügyelt arra, hogy mindig legyen mozgásban lévő test. Marina nem alapító fajta, inkább a fenntartásban jó: végigviszi a hosszú, kihalt szakaszokat, az egy órából kettő lesz. Külön bejáratú transzcendenciára lel ezeken a hosszú, néptelen szakaszokon. A Földre gondol, saját elsorvadó csontjaira, növekvő izomtömegére. Arra, hogy nem fut. Hetekig nem kel ki majd a tolószékből, hónapokig mankóra és botra lesz szüksége. Egy év is eltelik, mire megkockáztathatja, hogy magára húz valami rövidet és elasztikusat és elmegy futni. És az még akkor is csak futás lesz. Nem lesznek szentek, nem lesznek hangok, nem lesz lelki közösség.

Azért szokott erre gondolni, hogy ne gondoljon Arielre.

– Találkozási pont hatvan másodpercre – szólal meg Hetty. Marina már látja is a nyugati huszonhatodik ladeirán érkező futót. A tizennyolcadik utcai híd bejáratánál találkoznak majd.

– Que sues pes correm certeza – mondja a nő. Vörösbe öltözött, vörössel van festve. A rövidnadrágján és a fölsőjén Xango villáma. Marina megcsodálja: az ő színével soha nem működne.

– Corremos com os santos – feleli, mire a nő globóra vált. A régi nyelv soha nem jött könnyedén Marina nyelvére. A két nő felveszi a közös ritmust, és áthaladnak a hídon. Éjszaka van, ők két végtelen fényfal között futnak.

– Ariel Cortának dolgozol? – kérdezi a nő.

– Tulajdonképpen.

– Gondoltam. Már láttalak. Ariel rendbe hozott nekem egy amorságot, ami rosszra fordult. Bosszú meg zaklatás, meg amit csak akarsz. Én voltam az egyetlen, aki nem kapott a végén korlátozó végzést. Azt szokták mondani, hogy az amorságokból a legkönnyebb kilépni. Ne hidd el! Ha találkozol vele, köszönd meg neki a nevemben. Amara Padilla Quibuyen. Nem fog emlékezni rám.

– Meglepődnél, mi mindenre emlékszik – feleli Marina. És íme, újra Arielen járnak a gondolatai.

***

Marina Calzaghe és Amara Padilla Quibuyen Ogun zöldjében és Xango vörösében koktéloznak. A hosszú futást más lábak viszik tovább, és a két nő – akárha porevők lennének hathetes szerződés végén – egyenesen egy bárba ment. Ez Amara titkos helye, pár mélyedés a Keleti harmincötödik falában, ahol magából a sziklából faragták ki az asztalokat és az ülőhelyeket: ezen a helyen a pultos névről ismer mindenkit, mert csak nyolcan férnek el egyszerre.

– Be kell vallanom valamit – mondja Marina. – A Blue

Moon soha nem ízlett.

– Nekem se. A gyümölcsös és édes dolgokat szeretem. Marina caipiroshkája és Amara guava batidája koccint.

– Eternamente. – Ez a hosszú futás résztvevőinek búcsúzása.

– Eternamente – mondja förtelmes portugálsággal Marina. Futás után egy ital – ez megsérti valamennyi szakmai és futási eljárásrendjét. A holdsas puccsa óta soha nem volt még Arielnek ennyire szüksége rá. De képtelen most szembenézni a nagy, szellős lakásban rátörő bezártságérzéssel: Arielt ellepi a jogi MI-k hada, ahogy az idézések egyik századát ütik agyon a másik után, Abena néma figyelemmel segédkezik, ügyeket, precedenseket és ítéleteket vadászik, pontosan tudva, hogy ez a munka egészen a képességei és a kitartása határán van, és hogy ez jelenti majd a karrierjét a Kabosonban. A lány felakasztott egy függőágyat a konyhába, de a tekintete az Arany Zsámolyon csüng.

– João de Deusban voltál, vagy kinn?

– Bérszámfejtés. – Amara felemeli a poharát. – Senki ne baszakodjon a könyvelőkkel.

– Olyan vagy, mint egy porevő.

Amara szerényen lehajtja a fejét.

– Kedvelem a porevőstílust.

– Jól áll.

– Szóval, Ariel és te?

– Tulajdonképpen az utolsó lehetőségem volt, hogy neki dolgozzak. A doktorátust számítógépes evolúciós biológiából írtam a folyamatvezérelt architektúrák területén. Lucasinho Corta holdjáróbuliján voltam felszolgáló, amikor valaki megpróbálta megölni Rafa Cortát. Képzettebb vagyok, mint az összes Corta együttvéve, én pedig Ariel testőre, titkárnője és pultosa lettem.

Hogyan tűnhetett el ennyire gyorsan az a caipi? Dmitrij a pultban már készíti is a következőt.

– Nem kérsz még egyet? – kérdezi Amara.

Miért ne pótolhatna minden elvesztett folyadékot alkohollal?

– Mesterséges intelligenciák egyénre szabott logikai struktúráiból szereztem a diplomámat – folytatja Amara. – Bérszámfejtő lettem a végén. Legalább volt munka. Az embereket mindig ki kell fizetni.

A második caipiroshka épp ugyanolyan éles, édes és bőséges, akár az első.

– Igyunk a fizetésre!

– Mióta vagy a Holdon? – teszi föl a kérdést Marina.

– Látszik? Reméltem, hogy azt hiszed, második nemzedék vagyok. A családomban ódivatúan magasnak számítok. Eredetileg filipina vagyok, Luzonból. Édesanyám fogszabályozó szakorvos, apám a bankszakmában van. Tudom: jó felső középosztálybeli nukleáris családban nevelkedtem. Mindenkitől azt várták el, hogy kiemelkedő legyen, mindenki jó amerikai egyetemre járt, mindenki jó eredményeket ért el, aztán a rossz, magas gyerek fog egy rakétát, búcsút int és elmegy a Holdra. Még mindig nem értik. Három év, nyolc hónap…

– Egy év, tizenegy hónap. Négy nap.

– Ezért ment le olyan gyorsan a második caipi. A második üres pohár megriasztja Marinát. Dmitrij lekapja a pultról, amin már ott sorakoznak a harmadik hozzávalói.

– Mondd, mi vett rá, hogy maradj?

– Ugyan miért kellene visszamenni? Rossz kormányok, olcsó terrorizmus, emelkedő tengerszint, és akit megcsókolnál, az lehet, hogy gyilkos betegséget lélegez a tüdődbe.

– Család?

– A család az, ami működik. A tieid hol élnek?

– Északnyugaton, az Olympic-félszigeten. Port

Angelestől befelé. Azt fogod mondani erre, hogy az nagyon szép, hegyek, erdők meg tenger. Az is. Láttam havat is, egyszer. Volt valami időjárási furcsaság, és egyszerre ott volt odafönn, a magas hegycsúcsokon. Hó! Beültünk a kocsiba és felmentünk a régi parki úton, csak hogy sétálhassunk benne. Másnapra gyakorlatilag el is tűnt az egész. Csúf dolog az eső a havon.

– Visszamész, igaz?

– Képtelen vagyok itt élni. Megvan már a jegyem.

Megvan a helyem a holdpányván, az ülésem a kompon. Amara befejezi az első koktélját. Dmitrij tölt még egyet: ez neki a második, Marinának a harmadik. A nő minden bizonnyal a famulusaikon keresztül jelez neki.

– Arielnek elmondtad?

Marina a fejét ingatja.

– Ha még ezt sem tudod elmondani nekem, ugyan mi esélyed van elmondani neki?

Marina fölnéz a poharából.

– Rengeteg mondandód lehet Arielről és rólam.

– Egész este koktélokat vettem neked.

– És két órával ezelőtt együtt futottunk.

– Azt hiszem, már régóta el akartad mondani ezt valakinek, és készen állok még egy caipiroshkát venni neked.

– Mi ez, caipiterápia?

– Futók inkább, amint lejönnek a mámorról.

– Vegyél még egy caipiroshkát.

Érkezik a négyes számú caipiroshka, és épp olyan csodálatos, akár az elődei. Marina megborzong, ahogy belekortyol, érzi ennek a parány barlanglakó bárnak melegségét és szűkösségét, ami megnyugtatja, és úgy beburkolja, mintha kőből készült kosztüm lenne.

– Távozhatok minden átmenet nélkül, de nem tisztán.

Érted?

Amara szívószálon át kortyolja a batidát, és a homlokát ráncolja.

– Mindig lesz kapcsolat.

– Mindig lesz valami, amiért szüksége lesz rám. Eljön a mindent elsöprő szükség pillanata, én pedig addigra magára hagytam.

– Ha elmondod neki, megkér majd, hogy maradj.

– Nem kérne meg. Azt soha nem tenné. De én tudnám.

És talán maradnék is, aztán pedig gyűlölném Arielt. Marina föláll.

– Mennem kell. Vissza kell térnem. Sajnálom.

Köszönöm az összes koktélt.

– Legalább azt az egyet fejezd be.

– Nem kellene. Igyekszem távol tartani a gintől, és ha félig kész vagyok, és úgy megyek haza…

– Megérdemelted.

– Nem, nem tehetem. Hetty, hívj egy motót. Marina odahajol, hogy búcsúpuszit adjon. Amara magához húzza, úgy suttog neki.

– Ó, elnézést. Tudod, megvolt a tervem erre az estére.

Felfigyeltem rád. Egy ideje figyellek már. Eltoltam a beosztásomat, hogy futhassak veled. A gonosz tervem az volt, hogy idecsalogatlak, teletöltelek koktélokkal, aztán megpróbállak elcsábítani, vagy legalábbis megbeszélünk egy randevút, és most esélyem sincs erre. Nem is lesz. Mert lehetek bármennyire tehetséges, a szerelemmel szemben tehetetlen vagyok.

Gyöngéden megcsókolja Marinát.

– Eternamente.

***

Minél fontosabb az AKA ügyvezetője, annál visszafogottabbak a biztonsági intézkedések, míg végül egybeolvadnak a világgal és eltűnnek az emberi érzékelés elől. Ariel nem kételkedik benne, hogy a rovar zümmögése, a madárszárny rebbenése, a bunda osonása és a szem csillanása az aljnövényzetben úgy ölhetné meg, hogy nem is venné észre. Az élőlényekben soha nem szabad bízni. Az anyja lánya. Azonban az ágak alatti árnyék kellemesen hűvös, és bomlófélben lévő avar fűszeres illatjegyei érződnek, a park ösvényei pedig – az Arany Zsámoly hatalmának köszönhetően – kihaltak.

– Van egyáltalán bármi haszna? – kérdezi Lousika Aszamóa. A két nő ropogó, rózsaszín kaviccsal fölszórt ösvényeken lépdel és gördül végig. A Corta Hélio bukása, Boa Vista pusztulása és Rafa Corta halála óta most találkoztak először.

– Lehet, hogy tönkretettem a politikusi pályafutását – mondja Ariel. – Azt gondolja majd, hogy elég jó sok zsoldost alkalmazni, és ezzel minden probléma megoldható.

Lousika Aszamóa áradón nevet, teli torokból és harangként csengőn. Ariel tárgyalta le a nikáhot Rafával, és kezdettől fogva nyilvánvaló volt, hogy a szerelem úgy virágzott ebben a kapcsolatban, ahogy soha nem volt jelen Rafa másik, Rachel Mackenzie-vel kötött házasságában.

– Egyenesen haza kellene küldenem Twébe – mondja Lousika. – Az istenek a megmondhatói, legközelebb hová vetődne el.

Ügyesen fogalmaz, azonban Ariel fülét nem kerüli el a szavaiból kicsendülő aggodalom. A politikai erőszak nagy hatást gyakorolt Meridián hivatalnoki karának unalmas, megfontolt tagságára, és senki nem tudja még, mennyire mélyre hatolt a megrázkódtatás, sem azt, milyen messzire száll majd a törmelék.

– Nem játékos – jelenti ki Ariel.

– Azt hiszem, most már mindenki játékos – feleli Lousika Aszamóa. Megáll a kavicsos ösvényen: vele együtt megállnak az ágak közötti apró moccanások, a levelek, a talajon kúszó borostyán is. Ariel úgy érzi, tucatnyi méreggel teli tekintet szegeződik rá.

– A családjaink mindig is közel álltak egymáshoz, azonban most a kotoko omahenéjeként vagyok itt. A sas példátlan lépéseket tett. A következményeket nem lehetséges megjósolni. Ez megriaszt minket.

– A sas nem kér mást, csak elköteleződést.

– Nem tudok így elköteleződni. Az AKA nem olyan, mint a többi sárkány. A mi vezetésünk bonyolult, és számos rétegből áll össze. Rengeteg véleményt kell kikérni, rengeteg szavazatot kell megszerezni. Van, aki lassúnak, nehézkesnek és hatástalannak tartja, de mindig is az volt a meggyőződésünk, a hatalom akkor van a legjobb helyen, ha a lehető legtöbb kézbe kerül. Az AKA lassan, de biztosan halad. Egyszerűen nem volt elég időnk megállapodásra jutni.

– A sas már annak is örülne, ha személyes jelzést kapna…

– Erre nincs jogom. Az Arany Zsámolynak nincs hangja. – Lousika továbbmegy. Ariel széke tartja a sebességét, és követik őket az erdőbeli megfigyelők is. – A családjaink mindig közel álltak egymáshoz. Akárcsak ti, nem vagyunk sem a leggazdagabb, sem a leghatalmasabb sárkányok. Azzal szereztük meg a helyzetünket, hogy távol maradtunk a többi család viszálykodásától, ahol pedig ez nem sikerült, ott józan szövetségeket kötöttünk. A kotoko figyelemmel kíséri az eseményeket, de senki nem sürgethet minket semmiféle elköteleződésre.

– A mellé az oldal mellé álltok, amelyik győz – közli Ariel.

– Igen. Így kell tennünk. A VTO, a két Mackenzie, kisebb mértékben a Dajjang, mindenki a Földdel való viszonyától függ. Mi nem. Nekünk nincs más, csak a Hold. De ahogy mondani szokás nálunk: mindenki eszik, mindenki alszik.

– Ezt közöljem a sassal?

– Ez az Arany Zsámoly válasza.

Mozgás a fák között: egyszerre szárnyverdesés támad. Madarak röppennek föl, pillangók suhannak el Ariel arca mellett, és apró, fürge, alacsony lények iszkolnak végig az ösvények pereme mentén. A lezárásnak vége, távoznak az őrök. Arielnek egyértelmű, hogy várakoznia kell, amíg az omahene távozik. Hallgatja, ahogy elszáradt levelek görögnek végig a kavicsokon a Vízöntő quadra mikroklímájának kiszámíthatatlan széljárásában. Léptek és abroncsok ropogása: futók és édességárusok kocsijai közelednek.

***

Szun úrnő lehúzza Darius öltönyének ujját, hogy a csuklóját is takarja. Darius újra felhúzza.

– Ez a divat – mondja.

Szun úrnő elfogadja, viszont az e-cigarettát kiveszi az

ujjai közül.

– Ezt nem tűröm.

Darius cipője kopog a felcsiszolt kövön. A Dajjang

nagyterme fedetlen, üres kocka, amelyet milliméter pontossággal vájtak ki a Shackleton-kráter peremének nyers sziklájából. Az arányait és az akusztikáját úgy találták ki, hogy fiziológiás ámulatot váltson ki az idelátogatókból. A Szunok előszeretettel fogadják itt a vendégeiket és a védenceiket.

– Ő ott Ariel Corta – mondja Darius. Vörös Emanuel Ungaro ruhájában Ariel Corta a fénylő nap, aki körül a Dajjang méltóságai keringenek. Még úgy is magára vonzza az összes tekintetet, hogy kerekesszékben ül. Ariel Cortát nem lehet építészeti trükkökkel megfélemlíteni.

– Kik azok ott mellette? – kérdezi a fiú.

– A fiatalabb nő Abena Mánu Aszamóa.

– Az omahene unokahúga – mondja Darius. A nagyterem távlatai rászedik a szemlélőt. Úgy érzi, kilométereken át gyalogolt úgy, hogy akár egyetlen lépésnyivel közelebb került volna.

– Ezek szerint figyeltél – állapítja meg Szun úrnő. – Jó. Mi a jelentősége?

– Az Aszamóák és a Corták hagyományosan egymás szövetségesei.

– A vérvonal fele az Aszamóák védelme alatt él.

– Ahogy én a Szunok védelmében – jegyzi meg Darius.

– Töröld le az arcodról azt a gúnyos mosolyt, különben saját kezűleg mérgezlek meg. A harmadik nő a testőre. Vele nem kell törődnünk.

– Egy e-cigarettával ölt meg valakit.

– Ennek te néztél utána, vagy a famulusod kereste elő?

– kérdezi Szun úrnő.

– Eszembe jutott. Nem ezt szeretted volna?

Megnyílik az ügyvezetők tolongása. Fejek biccentenek

az úrnő irányába.

– Nagyanya! Ő Ariel Corta a holdsas képviseletében – mondja Szun Csejüan.

Szun úrnő a kezét nyújtja. Ariel megrázza. Darius arra gondol, hogy ilyesmit nem szokás csinálni – az ember kezet csókol Szun úrnőnek.

– Szun asszony.

A bemutatkozás alatt a fiú alaposan szemügyre veszi Ariel Cortát. A székében ülve is parancsol mindenkinek. Figyelme olyan szívesség, amit kis adagokban mér, és még a Dajjang ügyvezetői is áhítoznak utána.

- Miért nem jár már? Könnyedén megengedheti magának a műtétet. Hatalom van abban a székben? Előnye származik belőle? Mindenkinek, még Szun úrnőnek is le kell hajolnia, hogy beszélhessenek. Darius igyekszik megérteni az akaratot, ami a rokkantságot és a hatalmat választja az épséggel és névtelenséggel szemben. Ebben van valami tanulság.

– És a gyámoltam, Darius.

Fejet hajt Ariel Cortának.

– Örvendek, senhora Corta.

A nő szemének villanása nyomán félelem hasít a fiúba.

Túlságosan is cuki volt a hangsúlya? Átlátott rajta a Corta?

– Én is, Darius.

A nő gyanakszik.

– Szerettem volna, ha Darius találkozik veled, Ariel – szólal meg Szun úrnő. – A fiataloknak meg kell tanulniuk az állhatatosság értékét. Enélkül egyetlen nagyszerű dolog sem készülhetett volna el. Bukás, némi idő a világtól távol, felemelkedés a hatalomba és a kiválóságba: állhatatosság.

Gyere, Darius!

Folyik tovább az üzlet. Csejüan és Ariel a közszolgálatról beszélnek, a holtak újrahasznosítóitól az ügyintézőkig, akik minden egyes új szemgolyóba csibet ültetnek, azokról, akik munkája nyomán a Hold tovább forog a Föld körül. Az emberi személyzet annak dolgozik, aki biztosítja számukra a levegőt. Kit szolgálnak majd a Dajjang közigazgatási MI-jei: a sast vagy az igazgatótanácsot?

– Pimasz voltál – feddi Szun úrnő Dariust, ahogy egyre távolabb terelgeti a konferenciáról.

– Te meg goromba – közli a fiú. – Méghozzá nyíltan.

– Shackleton özvegye vagyok – jelenti ki Szun úrnő. – Az özvegyek gorombák. Hallottál már a három fenséges személyről?

– Történeteket.

– Sokkal többek ezek történeteknél.

Kvantumszámítógépek, amiket mi készítettünk a Whitacre Goddard banknak, hogy nagy pontosságú értékeléseket készítsenek a jövőbeli eseményekről. Ha úgy tetszik, próféciákat. Persze elhelyeztünk bennük kiskapukat, és azóta is betekintést nyújtanak a jövőbe nekünk is. Vacak szerkezetek: összezavarnak mindent, és soha nem egyeznek meg teljesen semmiben. Egyetlen dologban voltak eddig csupán egy véleményen: Ariel Corta nagy hatású személy lesz a Hold történetében.

– Ezért az ellenségünk.

– Nem az, még nem. Az lehet. Addigra meglehet, hogy halott leszek és rég a zabbálúnokhoz kerültem, de te készen állsz majd.

– Készen állok majd, dédnagyanya.

Darius léptei végigkopognak a csiszolt kövön. Akár jöttek, akár mentek, egy hangot se hallott Szun úrnő lépteiből.

***

Abena képtelen abbahagyni a borzongást. A levegő meleg, a por fűszeresen csípős illata érezhető benne, ami örömmel tölt el mindenkit, aki Twé örökké növekvő, alagutakból és mezőgazdasági csövekből álló útvesztőjében nőtt föl. A szikla, az a sok kérlelhetetlen szikla agyonnyomja. Hadley csupa kő és fém, se élet, se szín foltja nem enyhíti az egyhangúságát. Halott, fojtogató és rideg fém. Úgy érzi, már évek óta ezt a folyosót járja. Egészen biztosan elkanyarodott, vagy elágazott, azonban Abena egyre menetel előre, keze újra meg újra súrolja Ariel székének jobb fogantyúját, hogy az érintéstől megnyugodjon, és közben meg-megborzong a bezártságérzéstől.

– Igazán adhattak volna kíséretet az állomástól – mondja.

– Engem nem hajtanak Duncan Mackenzie színe elé azok a pengék, akik megölték a testvéreimet – feleli Ariel.

– És akik veled is megpróbáltak végezni – jegyzi meg a zajtalanul gördülő szék bal oldalán Marina.

– Nem értem, hogyan vagy képes egyáltalán eljönni ide – érdeklődik Abena.

– Ez azért van, mert nem érted a jogtanácsos és ügyfele közötti viszonyt – válaszolja Marina. – Ariel a holdsast képviseli. Az ő jogtanácsosaként és képviselőjeként van itt most. Mindannak, amit érez, és a Mackenziekkel kapcsolatos történetének semmi keresnivalója nincs itt. Itt ő nem Ariel Cortaként van jelen. Duncan tiszteletben tartja majd mindezt.

– Akkor is úgy tűnik, hogy ez összeférhetetlen vele – jelenti ki a lány.

Marina megtorpan.

– Te csak ne oktasd ki Arielt az összeférhetetlenségről.

– Fogjátok be mind a ketten! – csattan föl Ariel. – Tudjátok, kurvára nem vagyok halott.

Abena aggodalmat hall a bosszúság felszíne alatt.

Aztán ott egy ajtó. Az ajtó mögött lift. A liften túl egy aranyszőke, mosolygó Mackenzie Művek alkalmazott, aki akkor se jelenthetné ki világosabban, hogy fegyvertelen és ártalmatlan, ha ruhátlanul és szőrtelenül állna ott. A nő háta mögött alacsony mennyezetű, kő és fém helyiség: az ablakok mintha hunyorognának. Fénypászmák szúrnak le az alacsony plafonban lévő résekből.

– Még mindig a tükrök – suttogja Ariel.

Öt alak áll drámai elrendezésben a lefelé világító éles fényben. Abena felismeri őket az előzetes tájékoztató alapján: az új Mackenzie Művek igazgatótanácsa. Természetesen csupa férfi. Duncan Mackenzie magasabb, mint képzelte. Jellegzetesen szürke, famulusa olajosszürke fénygömb. Ámulatba ejti ez a férfi, míg az Örök Fény Palotájának építészeti megoldásait csupán szemfényvesztésnek tartotta. Neki viszont van kiállása és komolysága.

– Duncan.

– Ariel.

Hogyan foghat kezet ezzel az emberrel? Hogyan állhat szóba vele, hogyan mondhatja ki a nevét? Abena biztos benne, hogy soha nem lenne képes ennyire mélyre ereszkedni. A szakmai elfogulatlanság olyan lecke a pályán, amiről ő is tudja, hogy meg kell tanulnia, azonban vannak olyan elvek, amelyeket nem lehet megsérteni anélkül, hogy az ember ne veszítené el teljesen a hitelességét és az önmagába vetett hitét. Csodálattal tekint Ariel szakmai távolságtartására – de nem tudja, méltányolja-e.

– Köszönöm, hogy eljöttél Hadleybe – kezdi Duncan Mackenzie.

– Próbára teszel, Duncan?

– Részben. És többé nem érzem magamat biztonságban Meridiánban.

A Mackenzie Művek alkalmazottja behoz egy tálcányi italt. Ariel tétovázás nélkül továbbinti, még csak egy hosszabb pillantást se pazarol rá. Abenának és Marinának a közelébe sem kerül a tálca.

– Mit szeretnél tőlem, Ariel?

– A holdsasnak tudnia kell, változatlanul élvezi-e a Mackenzie Művek támogatását?

– És az öcsém hűségével mi a helyzet?

– Csak nem engednéd, hogy egy ilyen apróság befolyásoljon?

– Háromszázötven halott és kétszázötvenmillió egységnyi anyagi kár az elveszett jövedelemmel együtt aligha apróság.

– Az öcséd még nem kért találkozót a holdsas tanácsadójával. Azt gondoltam, tisztában vagy ezzel. Elhallgatott volna a holdsashoz vezető magáncsatornád?

– Adrian hajthatatlanul tartózkodik attól, hogy elkötelezze magát – feleli Duncan Mackenzie. A körbe rendezett ülések felé intve hellyel kínálja Arielt. Abena figyelmét nem kerüli el, hogy sem Marinára, sem rá nem gondoltak. A holdsas jogtanácsosa melletti gyakornoki állásban sokat kell álldogálni. Örül, hogy megfogadta Arielnek a kényelmes cipőkkel kapcsolatos tanácsát.

– Állandóságra van szükségünk, Ariel. A sas puccsa a családomon belül zajló események tetejébe egyáltalán nem nyugtatta meg a piacokat. A tőke utálja a bizonytalanságot, és mi üzletemberek vagyunk. A Mackenzie Művek azt a csoportot támogatja majd, amelyik a nyereségszerzéshez a legbiztosabb és legtartósabb környezetet kínálja.

Duncan Mackenzie hátradől a székében. Az igazgatótanácsa öntudatlanul utánozza.

– Ez a Mackenzie Művek álláspontja. A Mackenziecsalád fejének álláspontja. Apám azért jött a Holdra, hogy felépítsen egy világot. A saját világát, ahová nem érnek el a kormányok, konzorciumok és birodalmak korlátozásai, ahol nincs irányításuk. Ahol nincsenek igazgatótanácsok és befektetési alapok. Vagyona minden egyes centjét abba ölte bele, hogy felküldjön öt talajkutató robotot a Holdra, aztán jött az építési központ, aztán termelési és szállítási létesítmény, aztán egy lakott bázis. Minden egyes alkalommal visszaforgatta a hasznát. Soha nem vette el más pénzét, soha nem engedte, hogy kívülálló befektessen a Mackenzie Művekbe vagy érdekeltsége legyen benne. Küzdött azért, hogy megakadályozza a földi nemzetállamokat abban, hogy gyarmatot csináljanak belőlünk. Küzdött a külső űrre vonatkozó megállapodás fenntartásáért… és megerősítéséért. Ellenezte a Holdi Fejlesztési Vállalat létrehozatalát, és amikor rákényszerítették, ügyelt arra, hogy a vállalat hatalma annyira töredezett, annyira felhígított legyen, hogy a földi államok politikáját soha ne lehessen a szabad holdi munkásokra erőltetni. Apám egészen halála napjáig a szabadságunkért és függetlenségünkért állt ki. Szóval, kérlek, mondd meg Jonathon Kayodénak, hogy Duncan Mackenzie támogatja.

Abena látja, hogy Ariel Corta válaszra készül. Duncan Mackenzie felemeli a kezét.

– Ha támogat Bryce-szal szemben.

***

Ariel figyeli, ahogy a harmatcsöpp legördül a martinispohár alsó ívén. A szár és a kehely találkozásánál tétovázik, összegyűlik, kitelik, reszket saját súlya alatt, majd lecsúszik a talpra.

– Csodaszép – mondja. – Ez a legszebb dolog ebben a gömbnegyedben.

A vonat eléri az óránkénti nyolcszáz kilométert a Palus Putridison keresztül. Az Aitken–Peary-sarki vonal volt az első vasútvonal a Holdon a sarkokon található jég-és szénhidrogén-tartalékok kiszolgálására, de az egyenlítői egyes azóta átvette vezető szerepét. Ariel, Marina és Abena az egyedüli utasok a sarki expressz megfigyelőkocsijában. Abena kellemetlenül érzi magát az üvegbuborékban: mintha védtelen lenne, túl közel a vákuumhoz. A bőre viszket a képzelt sugárzástól. A látkép a Mackenzie Művek kitermelői nyomán kimerült táj. Minden egyes krátert laposra egyengettek, minden egyes barázdát feltöltöttek salakkal, a meddőket kocsik nyomai, hátrahagyott gépezetek, horganyzott fémlapok, elhagyott készletek és menedékek hegei csúfítják.

Sokkal érdekesebb a szokásos enyhe emelkedőknél és lágy vonalú, szürke halmoknál.

Ariel áttolja a poharat az asztalon a pincérnek.

– Most pedig vigye el, kérem.

A pincér egy bólintás kíséretében eltünteti. Az ital felszíne meg se fodrozódik, egyetlen harmatcsöpp sem kenődik el.

– Ha még egyszer ilyet teszel – szól Marinához –, akkor átverem az arcodon a poharat.

– Ezek szerint működött.

– Ugyanez érvényes akkor is, ha gratulálsz, vagy ha megpróbálkozol bármelyik hasonló motivációs szeméttel, drágám.

Marina eltakarja feszült mosolyát. Abena nem érti a két nő közötti állandó, alacsony szintű feszültséget, sem a piszkálódások, a gúnyolódások mögötti nevetést. Ariel egyfolytában tiszteletlen Marinával, becsmérli, sőt nyíltan megsérti, ám Hadleyben, amikor Abena Ariel személyes érintettségére utalt, Marina úgy fordult ellene, mintha késsel küzdenének éppen egymással.

– Betartja majd? – kérdezi most.

– Duncanbe szorult némi tisztesség – Ariel úgy kapja el a beszélgetésben beállt változást, mintha kézilabdás beálló lenne –, nem úgy, mint abba a pöcsfejű öccsébe.

– Még most sem értem, miért nem lehetett volna a hálózaton keresztül elintézni mindezt – szólal meg Abena. – Jártunk Hadleyben, az Örök Fény Palotájában… Elmentünk volna Twébe is, ha Lousika szevaa nem lett volna épp Meridiánban.

– A jog személyes – mondja erre Ariel. – Személyes szerződések, személyes megegyezések, személyesen letárgyalva. Amikor sárkányokkal dolgozik az ember, akkor kincset kell nekik kínálni. Vagy elveszik, vagy meghagyják nekünk. Az ember életénél nincs nagyobb kincs.

– Tudjátok, hol nem jártunk még? – kérdi Marina. Abena összevonja a szemöldökét. Ariel bólint.

– A Voroncovoknál! – döbben rá.

– Nem kértek találkozót tőlem – közli Ariel.

– A VTO a HFV igazgatótanácsát támogatná? – teszi föl a kérdést a lány.

– Ariel tudná – mondja Marina.

– Igen, tudná – bólint Ariel. – És Ariel nem tudja, ki mellett állnak a Voroncovok. Arielnek ez nem tetszik. Ezért Ariel most elbeszélget valakivel, aki talán képes kitalálni.

***

A nyomat tényleg nagyon apró, nem nagyobb két egymás mellé tett hüvelykujjánál. Arielnek közel kell hajolnia, hogy láthassa az ívelt világon álló parányi alakokat és a kisebb harmadikat a félholdnak támasztott létra első fokán.

– „Akarom! Akarom!” – olvassa. A réznyomat kicsinyke címe alatt van egy felirat, de kézírással készült, és ezt az írásmódot képtelen elemezni.

– William Blake. – Ez Vidjá Rao. – A kereszténység 18– 19. századában élt angol művész és költő. Látnok, próféta és misztikus. Egyedülálló módon mindháromban kiemelkedő volt.

Ariel soha eddig nem hallott William Blake-ről, de eléggé ismeri Vidjá Raót, hogy ne színleljen hamis műveltséget. Az ebéd kiváló volt, de ez nem meglepő, tekintettel a helyre. A Holdlakók Társaságának étterme zártkörű hely, ahová vissza lehet húzódni – a lakosztály elzárható a hálózattól –, azonban Ariel tapasztalata szerint a zártkörű klubokban ritkán működik jó konyha. A ramen elviselhető, amennyire csak lehetséges, a szasimi annyira friss, hogy úgy sejti, élő halból vágták.

– A koktélkészítőnk pedig a két világban elérhető legjobb – mondta Vidjá Rao, amikor fogadta Arielt a Holdlakók Társaságának előterében és megfogta a kerekesszék fogantyúit.

– Túlságosan is sok a dolgom a koktélidőhöz – felelte Ariel. Pontosan tudta, hogy talán soha többé nem jön el a koktélok ideje.

A különálló étkezőben Ariel figyelme visszatér az asztalkán lévő nyomtatványhoz. A stílusa egyszerű, szinte már primitív, az üzenet egyértelmű példázat, de van valamiféle lendületesség, erő a metszetben, ami magára vonzza a tekintetet és útjára indítja a képzeletet.

– Lehozná a Holdat is – mondja Ariel. Vidjá Rao szája megrándul: csalódást okozott neki.

– Nagyon csodálom Blake-et – mondja. – Mindig több van benne, mint ami elsőre látszik.

– A felszín, amin állnak, sokkal inkább Holdnak néz ki, mint maga a Hold – veti föl Ariel. Közben észrevette, hogy minden egyes asztalnál kis méretű nyomat van a falon, közvetlenül a lámpa fölött. Beijaflor felnagyítja: mind ugyanabban a stílusban készült, ugyanannak a művésznek az alkotásai: díszek, alkalmasak egy-egy párbeszéd elkezdésére.

– Ez érdekes észrevétel – folytatja Vidjá Rao. – Vagyis a mi szemszögünkből ez lehetne a Föld is a Holdról nézve.

– Ez túlmutat a 19. századi gondolkodáson.

– De nem Blake-nél. – Vidjá Rao tárcát vesz elő a táskájából, és az asztalra helyezi. Ariel belenéz.

– Papír – állapítja meg.

– Szerintem ez biztonságosabb.

– Miféle sötét titkokat osztasz meg velem?

– Azt akartad tudni, miért nem kért találkozót tőled a VTO.

Arielnek soha nem volt erőssége az olvasás. Igyekszik, hogy ne mozogjon az ajka, ahogy végigbogarássza a dokumentum elején található összefoglalót. Minél messzebbre tart az iratban, annál jobban erőlködik. Elnyílik a szája. Leteszi a lapokat az asztalra.

– Szétszakítanak minket.

– Igen. Nem vagyunk katonák. Nincsenek katonáink, még rendőrségünk sincs. Ipari gyarmat vagyunk. A legjobb esetben is csak magánalkalmazásban lévő biztonsági szolgálataink és milíciáink vannak.

– Ezt a három fenséges személyed mondta.

– Nyolcvankilenc százalékos valószínűséggel.

– Erről ki tud még?

– Kinek mondanánk el? Nincs semmiféle védelmünk. A Whitacre Goddard biztosítékként hozzákezdett a portfóliója szélesítéséhez és erősítéséhez.

– Basszátok meg, bankárok!

Vidjá Rao mosolyog.

– Pontosan ez a dolog lényege. Nincs közöttünk összetartás. Egyének vagyunk, családok és vállalatok, mindenki a maga önérdekének megfelelően cselekszik.

– Azt mondtad, a Szunoknak van egy kiskapujuk a három fenséges személyhez. Tudnak erről?

– Mintákat figyelek. Igyekszem következtetéseket levonni. A Dajjang legutóbbi befektetései és eladásai alapján arra következtetek, hogy nem.

– Hogyan kerülhette el ilyesmi a figyelmüket?

– Egészen egyszerűen. Nem a megfelelő kérdéseket tették föl.

Ariel lapokat terít szét az asztalkán.

– Ehhez űrszállítási kapacitásra van szükség, méghozzá nagy léptékben.

– A földi nemzetállamoknak nincs elegendő.

– Megkaptam a választ a VTO-val kapcsolatos kérdésemre. Azt nem értem, miért.

– A VTO egyedülálló a sárkányok között abban, hogy van egy földi ága is. Emiatt nem tud ellenállni a politikai nyomásgyakorlásnak.

– Az istenekre!

– Igen. Az összesre, akárhogy is hívják őket és akármilyen is a természetük. Sajnálom, Ariel. Teát?

Ariel kis híján fölnevet, annyira nem illik egymáshoz ez a két dolog. Tea. Összezúzott mentalevelek pohárban, forró vízbe áztatva. Ízlés szerint édesítve. Egyetemes síkosító. Ismert és kényelmes. Remek dolog, egy kis adag dac, pohárban. Amikor lehullanak a csillagok, amikor világok ütköznek egymásnak, amikor látnokok és próféták rikoltoznak: ez az egyetlen dolog. Egy pohár tea.

– Köszönöm. Azt hiszem, kérek. Még egy kérdésem van, Vidjá. – Összeszedi a szétszórt lapokat, és gondosan a mappába igazgatja a paksamétát.

– Mennyi időnk van még?

– Jaj, drágám. Már el is kezdődött.

***

A fásultság az üvegvidék hangtalan gyilkosa. Egyik kilométer a másik után, egyik óra a másik után, fekete üveg, fekete üveg, fekete üveg. Ellágyul, aztán elolvad a figyelem, az elme befelé fordul. Szórakoztató műsorok és játékok kínálnak lehetőséget az összpontosításra, és egyúttal egy másik csapdával fenyegetnek: a figyelem elterelődésével. A Dajjang kocsijain számos érzékelő és riasztó tartozik a felszereléshez, ezek figyelmeztetnek az ezernyi külső-belső balesetre, ami egy brigádot veszélyeztethet, ugyanakkor egyetlen felszíni munkás sem bízik meg teljesen az MIkben. Egyetlen felszíni munkás sem, aki életben akar maradni.

Wagner Corta kifejlesztette a maga módszerét arra, hogyan dolgozzon az üvegen. Ez megfelel kétféle személyiségének. Világos aspektusában agya egyszerre számos ingert fogad, képes figyelni az üveget, a láthatárt, követni a kocsi rendszereinek működését, játszani az Ékkőfutárral és egyszerre két zenecsatornát is hallgatni közben. Sötét aspektusában, amikor a fókusza rögeszmésen átható, addig képes meredten bámulni a fekete üveget, amíg mélységes jelenlét és tudatosság állapotába kerül. Magasan az üveg fölött fogyatkozik a mozdulatlan kék Föld, és Wagner a sötét énjévé változik át. A farkasok teljes világosságban és teljes sötétségben kivételesen jó laoták – az átmeneti időszakban sebezhetők és hibázhatnak.

Üzenet a Dajjang Nyugalom Irányítóközpontjából. Megszakadt a kapcsolat az Armstrong talajgyalubrigáddal. Az óriás dózerrobotok a Hold közlegényei: egy tíz gépet felsorakoztató szambavonal bőrsimaságúra képes gyalulni a regolit száz méter széles sávját. Szambavonal: régi Corta Hélio-kifejezés ez.

Wagner egy pislantással hívja elő a közös csatornát.

– Változás. Lemegyünk az üvegről. Az Armstrong elvesztett egy dózeres csapatot.

A Nyolcas Szerencsegolyó tagjai megvető füttyentésekkel fogadják a hírt. A Dajjang napövtervezetének nagyszerűségével kapcsolatos nyilvános bejelentések és a napi munkás valóság közötti ellentmondás a felszíni munkások belső poénjából a holdi mondák közé emelkedett.

– A feladatunk ellenőrizni, feltartóztatni és újraindítani.

– A Dajjang Nyugalom Irányítóközpontja megjeleníti a helyzetre vonatkozó adatokat Wagner lencséjén. Átküldi a kocsira, és egy napelempanelek között hosszan elnyúló, délkeleti kanyart állít be.

– Jár utána bónusz. – Szórványos ujjongás a válasz a Nyolcas Szerencsegolyó csapatától.

– Vannak orbitális pályáról készített képeink – mondja a DNYI. Wagner átnézi a térképet. A holddózerek szambavonala szinte a Földről is látható: tíz kifogástalan arányban elosztott nyomvonal, ami eltérés nélkül halad Tranquilitatis keleti részének síksága felé.

– Ez szokatlan? – kérdezi Wagner.

– Egyszerű nyájalgoritmusuk van, ezért általában együtt maradnak – válaszolja a központ. – A szokatlan az, hogy egyenesen Kwabre felé tartanak.

– Az mi?

– Az AKA egyik új agrárüzemi központja. Ökoszisztéma-mérnöki csoport dolgozik rajta éppen. – Csönd.

– A dózerek egyenesen keresztülmehetnek rajta. – Wagner feltolja a sebességet. Még így is szoros lesz. – Riasztották őket?

– Nem tudjuk elérni őket. Felvettük a kapcsolatot az AKA-val, de nekik sem sikerült.

Száz oka van annak, miért nem működhet a kommunikációs rendszer. Tucatnyi oka lehet annak, amiért a dózerek elszabadulhattak. Ezeknek az okoknak a közös metszete az, ami megrémíti Wagner Cortát.

– Amint a látóhatárra érnek, megpróbálkozom a helyi hálóval.

Kwabre a napelemek övének déli peremétől negyven kilométerre fekszik. Tíz kilométerre tőle Wagner kitolja az antennát, és megpróbál kapcsolatba lépni az agrárüzemmel. Öt kilométernél a Nyolcas Szerencsegolyó kocsija meglátja a talajgyalukat. A nagy gépezetek – ötször magasabbak, hússzor hosszabbak a kocsinál – tökéletes koreográfiában tolják a regolitot Kwabre mezőgazdasági csöveinek átlátszó fedelére.

Wagner még soha nem látott ilyesmit. Nincs az emberei között, aki látott volna. Még a Holdon sem.

A kezdeti döbbenet után feltűnik Kwabre hallgatása. A kommunikációs torony ledöntve hever a talajon, a mezőgazdasági csövekbe fényt vető tükrök keresztrudakon lógó, üres keretek csupán.

– Laota – szólal meg Zehra –, a dózerek ledönthették a kommunikációs tornyot. Viszont azokat a tükröket egyesével törték be.

– FELVESZ egyest állapítok meg – jelenti be Wagner. – A felszíni veszély legmagasabb fokozata szerint emberélet van közvetlen veszélyben: minden segítséget meg kell adni. Zehra, értesítsd Twét! 901-es kód érkezik a VTO-tól.

– Twé három csapatot küld – jelzi a nő.

Wagner előreóvakodik a kocsival. Érzékeit nyitva tartja, látásnál többel lát, tapintásnál többel érez. Az egyik talajgyalu a Nyolcas Szerencsegolyó csapata felé fordul. Wagner megtorpan, majd jobbra fordítja a kormányt. A holdgyalu fordul a lánctalpán, hogy hozzáigazodjon a kocsi sebességéhez és helyzetéhez.

– Mi a picsa? – kérdezi a magáncsatornán Zehra Wagnertől.

– Zehra, ezt mondd el a központnak.

Wagner újra változtat a kocsi irányán. A dózer megint követi.

– Nem akarom túlfeszíteni a húrt – mondja a férfi.

– Nem is szeretném – feleli Zehra.

A gyalu nagy portúrást gyűr föl, ami hullámként törik meg az utolsó üvegkupolán, beborítja, betemeti. A csapat alakzatot vesz föl, az is csatlakozik hozzájuk, amelyik eddig nem engedte el a Nyolcas Szerencsegolyót. A szambavonal észak-északkeleti irányban halad tovább.

– Laota, a Nyugalomtól azt a feladatot kaptuk…

– Ez itt FELVESZ egyes – közli Wagner. – Emberélet közvetlen veszélyben.

A központi zsiliphez tereli a kocsit.

– Neile, Mairead, Ola, hozzám, Zehra, közvetítsd Neile kameráinak felvételét Twének.

– Twének?

– Arra tartanak a dózerek.

Wagner csapata otthagyja ülését és kilépnek a regolitra. Zehra felemeli a reflektorok keretét, mire fény önti el a területet.

– Neile. – Wagner egy sor nyom mellé guggol. – Ezt vedd föl!

– Gépek?

– Robotnyomok.

A tiszta vonalú, hárompontos patanyomok alig látszanak, de most, hogy beazonosította, Wagner látja, hogy Kwabre körül mindenütt ilyenek borítják a felszínt.

– Idenézzetek! – A nyomok ösvényét eltörölték a talajgyaluk hernyótalpai.

Feláll Wagner, a farkas.

– Zehra, kérlek, világítsd meg a központi zsilipet.

Elfordul a reflektorok kerete és a szilikát kemény barázdája alá temetett külső zsilip résére összpontosít. A zsilip nyitva. Az éles fényben kirajzolódik egy tárgy a rámpán, épp a zsilipkamrán belül.

– Szeretnéd, hogy vegye a kamera? – kérdezi Zehra.

– Ne. Bemegyünk.

– Kurvára óvatos legyél odabenn, laota – szól Zehra a zárt vonalukon. Nem mondja, nem is kell mondania, hogy Wagner Corta csapata eddig egyetlen tagot sem veszített.

– Zehra, álljatok készen, hogy parancsra induljatok.

Éles fehérség verődik vissza a szürke falakról: a zsilip berendezése hosszú árnyékokat vet. Wagner odainti csapatát a lejtő aljában lévő kerekded formához, aminek nincs helye egyetlen zsilip tervrajzában sem. A Nyolcas Szerencsegolyó csapatának árnyéka messzire eléjük nyúlik.

– Mit gondol a farkas? – néz rá Zehra.

– A farkas aggódik.

Sisaklámpák táncolnak a rámpán lévő tárgyon. A vákuum csúful öl, de nem ez végzett ezzel a halottal. A csoport elhúzódik, hogy Zehra reflektorai teljesen bevilágítsák a holttestet. Mezőgazdasági munkás vízálló csizmáját és sokzsebes ruháját viselő fiatal férfi: mellcsonttól köldökig felhasították. Vér és belsőségek csillognak.

– Picsába! – suttogja Ola.

– Közvetítitek Twébe? – kérdezi Wagner a kocsitól.

– Ezt mi művelhette? – teszi föl a kérdést Zehra.

– Mindjárt kiderítem. – Neile a halott mellé kuporodik.

– Talán van még annyi energia a lencséjében, hogy a közelségi mezőn keresztül kiolvasható legyen.

Arclemeze a szemöldökhöz ér. Lámpája fénye visszaverődik a fagyott szemgolyóról. Wagner dermesztőnek találja ezt a fajta bizalmasságot egy halottal. Ezt a hullacsókot.

– Megy.

Rövid és éles az összevakart emlékkép. Mozgás, futó mozgás, aztán egy kanyar és valami alacsony, gyors, csupa penge a lencse felé ugrik. Ezüst villanás, aztán zuhanás. Aztán egyetlen, haldokló rándulás. A szem sarkában parányi, szaporázó, háromágú ezüstpaták.

– Jézus Mária! – mondja Mairead, és csókot lehel kesztyűs bütykeire.

Wagner felemeli a kezét: „Csöndet!” Van valami farkasérzékei peremén. Nem hang – a vákuumban nem terjed a hang –, hanem rezdülés. Mocorgás.

– Zehra, világíts a hátsó bal sarokba.

Változnak, zsugorodnak az árnyékok. Az agrárüzem kocsija mögötti sötétségben van valami, ami nem kocsi. És Wagner farkasérzékei felsikoltanak.

– Futás! – mondja.

A gép előrobban búvóhelyéről. A látótere peremén Wagner tagokat, pengéket, érzékelőrudakat vesz észre. Szaporán kapkodott acélpaták. Reflektor csillan a fémen. Aztán vége. Wagner rohan. Mellette Mairead, Ola egy lépéssel előtte. Neile egy lépéssel mögötte.

– Zehra! – kiáltja. A nő már teszi a dolgát: a kocsi átlendül a külső zsilip peremén, félúton a rámpán áll meg, és befordul a poros szilikáton. Wagner ugrás közben nyúl a biztonsági rudakért, ahogy a kocsi felé farol, úgy lendül be az ülésbe.

– Neile? – kiáltja Mairead. Wagner kijelzőjén Neile famulusa vörösből rózsaszínen át fehérré fakul. Hátranézve látja, ahogy a nő teste lecsusszan három finom ívű titánpengéről. Hasára borul. A pengék gerinctől mellcsontig szúrták át, könnyen átütötték fetöltője szövetét. Fröcsköl, párolog, dermed a vér. Az a másodpercnyi tétovázás, az egy lépés Wagner mögött lett a veszte. A férfi sebesen működő érzékei megmutatják a test mögötti valamit: egy gyilkolásra tervezett robot. Nem kerekei vannak, hanem lábai. A hegyes paták fegyverként is működnek, illetve ásókká szélesedve segítenek haladni a porban: gyorsan és biztosan képes közlekedni velük a sokféle holdi talajon. Négy kar, ebből három pengében végződik, a negyedik fogásra alkalmas. A pengék gyorsabbak és biztosabban elvégzik a feladatukat a lövedékeknél. A feje egy halom érzékelő. Nagy teljesítményű akkumulátor. A bot átlép Neile teste fölött, érzékelői Wagner sisakjának arclemezére irányulnak. Látja a férfit, megismeri, és már ugrik is az üldözésére.

Mögötte nyílik a belső zsilipajtó.

A Nyolcas Szerencsegolyó kocsi a lehető legnagyobb gyorsulással érkezik a rámpa tetejére és repül is: tíz, aztán húsz méteres az ív. A tárva-nyitva álló zsilipből két bot szökken elő. A harmadik velük együtt ugrik. Az istenekre, mennyire gyorsak! A kocsi port fröcsköl maga köré, ahogy nagy zöttyenéssel talajt ér, kis híján átfordul a hátsó része az orra fölött, de Zehra megmenti a helyzetet. Jobban vezet, mint az MI. Kitesz egy képet, hogy a hátsó kamerán keresztül figyelni lehessen a gyilkosokat. A talajhoz lapulnak, ugrásra készen, célpontot keresnek.

– Hívok mentőcsapatot – mondja Wagner a zárt csatornájukon.

– Gyorsabb eljutni Twébe – feleli Zehra.

– Nem akarom ezeket az izéket Twé közelében látni. Itt találkozunk.

Átlöki a GPSS-helyzetet Zehrának, és kétszer adja le a vészjelzést, egyszer a VTO vészhelyzeti hálózatába, majd megismétli a Dajjang Nyugalomnak is. Előhívja az állapotjelzőt. Abból kell kiindulnia, hogy a vadászainak nagyobb az energiatartaléka, mint a kocsinak. Az akku töltöttsége negyven százalékon. A kocsi Neile nélkül könnyebb. Szenvtelenül, farkasszámítással mérlegeli az emberéletet a töltöttség ellenében. Szeme előtt megjelenik a nő teste, ahogy lassan csúszik lefelé a gyilkos pengékről. Látott már meghalni embereket. Látott véletlen, ostoba, iszonyú, olcsó halálokat, de eddig csak egyetlenegyszer látta, hogy valakit szándékosan megölnek. A Claviusféle bíróság lakkozott deszkáinak, régi vérfoltjainak melegében történt, és nem egy halott agrárüzem külső zsilipjének rámpáján. A gyilkos penge Hadley Mackenzie-é volt, a kéz pedig, ami átszelte vele tulajdonosa torkát, Carlinhosé.

Testvér, mit keresek én itt?

Az akku harmincöt százalékon. A vadászok a találkozóponttól tíz kilométerre kapják el majd őket. Miért nem válaszol a VTO? Wagner lekéri Sombrától a lehetséges kiemelési helyszíneket, és mindenhol ugyanazt a választ kapja: nem tud elfutni előlük. Szembe kell szállnia a botokkal.

Mi üveges csapat vagyunk. Napelemeket berhelünk. Vannak kokszolóink, daruink, áramköreink és javítóbotjaink. Három gyilkológép ellen.

A fegyvereiket kell ellenük fordítani.

– Zehra, kérem a vezérlést. – Előhívja a vezetéshez használatos kijelzőt. – Kapaszkodjatok!

Zehra jobb sofőr, de csak egy farkas képes arra, amit most tenni kell. Wagner a fogát csikorgatja, úgy csúszik a kocsival. Milliárd éves por száll fel ívben a farolás vonalából. Egy pillanatig azt gondolja, hogy talán felborulnak és gurulva mennek tovább, de a Dajjang biztos talajfogású kocsikat készít. Wagner megkínálja a motorokat, és egyenesen a vadászok felé kormányozza. Fürge, éles lábaikon szétszóródnak. De nem elég gyorsak: Wagner súrolja az egyiküket, amitől lábak és pengék forgatagaként görög végig vagy száz méteren. A bal első kerék elkap és összemorzsol egy patát. A bot megbillen. Wagner fékez, hátramenetbe löki a járművet. A bordái nekivágódnak az ülés rúdjainak. Ütközés rázza meg a kocsit – a robot törmelékeső közepette röpül föl a tetőre. Wagner fogát csikorgatva faroltatja meg újra a kocsit, karikát rajzol a kerékről lehulló por, ahogy teljes sebességgel száguld a másik sérült robot felé. Az billegve tápászkodik a patáira, beállítja érzékelőit, és előreszegezi a pengéket. Lassú, túlságosan is lassú. A kocsi tompa orra elcsapja, bedarálja a hajtott kerekek alá. A kocsi zöttyen egyet, a Nyolcas Szerencsegolyó csapat kiabál és ujjong.

– Kettő megvan – mondja Zehra.

Aztán Jeff famulusa fehérre vált.

– Zehra, vedd át! – Átpöccinti a kijelzőt a nő sisakjára. Zehra a megfelelő ütemben veszi át. A közös csatornában Ola ordít. Wagner rácsap a vészkioldóra, és feláll az ülésében. Csak a farkasérzékei mentik meg a sisakja tetejét célzó pengétől.

– A kocsi tetején van!

– Megálljak, laota?

Ola sikoltozik, de a famulusa stabil vörös. A vörös az élet.

– Ha megállunk, végünk.

A kocsi hányja-veti magát. Wagner felszisszen összpontosításában, ahogy az ülésen egyensúlyozik. Szabad kezével kipattintja az ásót a mellette lévő szerszámkészletből, és feldöf vele. Az ásó olyan csendüléssel ér célt, amit a csuklócsontjaiban érez. A támadás és a folytatás közötti töredékmásodpercben a kocsi tetejére mászik, térdeplő helyzetbe.

A gyilkológép szintén ott kapaszkodik, lába széles terpeszben, patakarmai a rácsokba és a vázba akaszkodnak. Az egyik penge tövig mélyed fentről Jeff sisakjába és koponyájába. Egy másik egyre csak döfköd lefelé, újra meg újra a bukórácsa ketrecébe zárva elhajolgató Olát támadja. Az utolsó penge Wagnerre várt. A bot pengéje Jeff koponyájába szorult, vagyis a bot is csapdába ragadt. Fekete, vákuumtól fagyott vérfröccsenet az érzékelők csomóján. Ez az a gépezet, amelyik megölte Neile-t. A férfi érzékeli mindezt a másodpercnek abban a parányi töredékében, amire szüksége van, hogy hárítsa a lapáttal az egyetlen szabad pengét, és – mialatt a bot újra támadhatna – lecsap a lapát élével, hogy átvágja az egyik pata belsejében futó kábelezést. A karmok megrándulnak és eloldanak. A bot összes érzékelője Wagnerra összpontosít. Táncoló pengék elmosódott felhőjében támad, túlságosan gyorsan ahhoz, hogy egy ember háríthassa. A farkasszem egy másodperccel azelőtt látja az elhatározást a gépi lencsében, mielőtt a botagy cselekszik: Wagner hasra veti magát, és elkúszik a penge elől.

– Zehra, farolj!

Minden erejét megfeszítve megkapaszkodik. És talán még ez sem lesz elég. Zehra vadul csúsztatni kezdi a járművet, Wagner bordái alatt erősen zörögnek a rudak és a váz: csúszik, egyre csak csúszik. Lefelé. A kocsi oldaláról lóg már. Megkockáztatja, hogy leveszi az egyik kezét és elkapja a tető peremén átbukó lapátot. A kiegyensúlyozatlan bot leborul. A beszorult penge kicsusszan Jeff sisakjából. Wagner nagyot lendít a lapáton, találata is van, újra meg újra lesújt. A robot pengéivel verdesve a talajra esik.

– Zehra!

A váratlan gyorsulás kis híján kificamítja a vállát. A bukórudakon lóg, fájdalom tép belé, ahogy elfordul, de azt látja, hogy a bot felkel, hasa alá húzza tönkretett lábát, és a kocsi után veti magát.

– Halj meg! Baszd meg, halj már meg! – üvölti.

Kocsi tör elő egy alacsony kráterperem mögül, mind a hat kereke a levegőben. Talajt ér, és felpattan, mire a sérült robot sarkon pördül. De túlságosan lassú: a kocsi telibe kapja. Lábak, karok, érzékelők repülnek robbanásban szerteszét. A kocsi sodródik tovább, vakító porral szórja be a Nyolcas Szerencsegolyó csapatát. Amikor leülepszik, az utolsó robot fémkupacként hever a regoliton, a kocsi pedig ott gurul a Nyolcas Szerencsegolyó mellett. A rúdjain és a lemezein az AKA bonyolult geometrikus mintái. Az AKAsofőr jelez, hogy álljanak meg. Wagner lehuppan a felszínre, aztán térdre rogy. Felállni, de megszólalni se képes. Egyre csak remeg. Egy kéz ragadja meg a vállát.

– Lobinho. – Kizárólag Zehrának szabad használnia a régi Corta Hélio-féli becenevet. – Csak nyugalom Kicsi Farkas. Nyugalom.

– Jelentést! – préseli ki vacogó fogai között Wagner. Halálos hideg hatja át.

– Mozgásképesek vagyunk.

– Mármint…

– Jeff halott.

– És Neile is.

– És Neile is.

– Még soha senkit nem vesztettem el – mondja a férfi. – A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata soha nem veszít senkit.

Elé kuporodik az AKA-csapat főnöke.

– Jól vagy?

Sombra címkéje alapján Adzsoa Jaa Boakje. Wagner biccent.

– Mik voltak ezek? – kérdezi a másik.

– Nem látod, hogy sokkos állapotban van? – csattan föl Zehra.

– Csak biztosra akarok menni, hogy nincs belőlük több

– mondja Adzsoa. Feketecsillag felszíni munkásokból álló csapata kiszáll a regolitra.

Wagner a fejét ingatja.

– Segítségre van szüksége – magyarázza Zehra. Wagner csak a vállán tartott kéznek köszönheti, hogy nem rogy össze. – Hol a picsában van a hajónk?

– A VTO nem felel – mondja Adzsoa.

– Az nem lehet – jelenti ki Zehra.

Wagner fázik. Rettentő nagyon fázik. Sisakok, fetöltők, testek úsznak be és ki a vérvörös pöttyökkel kavargó sötétségbe.

– Felcsert! – kiáltja Adzsoa. Az egyik feketecsillag Wagner mellé térdel, a combzsebéből elővesz egy fecskendőpisztolyt, kicsomagolja és előkészíti.

– Tartsátok! – Zehra és Adzsoa megmarkolják a vállát. A felcser átszúrja a tűt a fetöltőn, a bőrön, bele a húsba. Wagner úgy rándul össze, mintha elektromos vezetéket vezettek volna az aortájába, aztán jó érzés hulláma söpör végig rajta, és a szíve, a lélegzése, egekben lévő vérnyomása mind jól ismert ritmusba csillapszik.

– Ez majd rendbe hozza – mondja a felcser. Wagner érzi, ahogy Zehra és Adzsoa felemelik és bekötik az ülésébe.

– Kwabre meghalt – suttogja. – Úton vannak a dózerek.

– Mi történt? – kérdezi Adzsoa.

– A VTO még mindig nem felel – szólal meg Zehra. – Mi a picsa van itt?

Aztán a villanás.

Aztán rázkódik a talaj.

Aztán a fémeső.

***

Lucasinho farka hosszú és ívelt, vaskos peremű makk duzzad a végén. Abena keze lefelé végigsiklik a szárán, hogy tenyerébe fogja a sima, gömbölyűen telt golyókat, majd tökéletes hasán végigsimítva a melléhez vándorol. Telt mellek, nagy bimbójuk felfelé néz. Tökéletesek.

Abena felsóhajt.

Hüvelyk-és mutatóujja között sodorgatja Lucasinho mellbimbóit, mire a fiú dorombolni kezd. Telt, ajakfénytől csillogó ajka szétválik. Abena odalép hozzá, összeérnek a melleik, összeér a hasuk. A fiú farka merev és kemény, a köldökének feszül. Ujjai beletúrnak a Lucasinho fenekéig érő sötét, fénylő hajba és magához vonja, hogy megcsókolja.

Most már egy holdnapja, hogy futanari szkinnel látja el. Amikor Lucasinho először emelte föl imádnivaló, falatnyi kis szobalányszoknyáját, kilépett a bugyijából és a farka kiszabadult a dudorából, Abena azonnal elment. Mámorító volt a bizalom megsértése. A második és harmadik alkalommal, amikor hálózaton szexelt a futa Lucasinhóval, az adta a fűszert, hogy a fiú nem tudta, mit művelt az avatárjával. A negyedik, ötödik és hatodik alkalommal a Lucasinho fölötti irányítás villanyozta föl. Azt alkothatott belőle, amit csak akart: műanyaggá tehette a bőrét, istennőhöz hasonlóan sokmellűvé változtathatta, földönkívülihez illő farkat adhatott neki – Abena haptikus szenzorai ennek megfelelően működnek majd. Most, a hetedik alkalommal felfigyel arra, hogy sokkal jobb cicit adott a fiúnak, mint amilyen neki magának van.

Lenyomja a párnázásra, és meglovagolja úgy, hogy láthassa Lucasinho mellét föl-le ugrálni dugás közben. A farka rajzfilmbe, mangába illő farok. Fantasztikusan bánik vele onnan, messziről, a Twéből induló kábeles kapcsolaton át, pedig nem is tudja, Abena mit művelt vele. Imádja pöcsös lány Lucáját.

Amikor végül vége, a lány legördül róla, és alkotását tanulmányozva hever az oldalán.

– Kodzsónak és Afinak igaza van – szólal meg

Lucasinho. – Tényleg jobb a cicim, mint a tiéd.

– Basszus! – mondja erre.

– Megkérdezhettél volna.

– Nem baj?

– Nem, de nem is erről van szó.

A távolsági szex, mint az ember szexuális

önkifejezésének minden más módja is, a közös beleegyezésről szól. Amikor Lucasinho avatárját a fiú beleegyezése nélkül alakította át, Abena megsértette ezt a kölcsönös bizalmat.

– Kodzsónak és Afinak nem lett volna szabad elmondaniuk.

– Afi haragudott rád. Valami tanulókörös dolog miatt.

– Ez nem jelenti azt, hogy beszélhet neked a dolgaimról.

– Na szóval, elmondtad volna?

– Igen – hazudja Abena. Most, hogy a fiú tud róla, elszállt a tilalmasság izgalma. – Megmutatta?

– Meg.

– Tetszik?

– Imádom a farkát.

– Szívesen. Mi van a cicivel?

– Még nem tudom. Beindít?

Abena tétovázik.

– Grigorij Voroncovtól vettem az ötletet. Tudod, hogy olyan nagy, Voroncov-medve volt. Hát, most már nem az. – Azzal Lucasinho avatárja felé biccent.

– Futa?

– A valóságban.

– Azta! – Lucasinho felül.

Jaj, istenek, micsoda segget adtam neked! – ámul el Abena. – Akár egy barack.

– Azta! – ismétli. – Mióta?

– Még Bak havában ban. Beletelt némi időbe, mire felgyógyult.

– Grigorij. Ezt soha nem hittem volna.

– Imádnivaló – mondja Abena. Lucasinho avatárja a pad végében ülve lógázza a lábát. Egy fél holddal arrébb, Twében, egy hálózati szexkabinban ugyanezt teszi a tényleges teste is.

– Luca, te szkineztél már engem? – kérdezi a lány.

***

Grigorij Voroncova káprázatos jelenség. Úgy igaz minden, ahogy Abena mondta. A tagbaszakadt, vörös, orosz fiú, akit feneketlen vágy fűt Lucasinho Corta iránt, most gömbölyű csípőjű, mangaszemű, vörös futanari.

– Ola, Luca. Örülök, hogy hívsz.

– Ööö, ja – hebegi Lucasinho. – Egészen…

– Fantasztikus? Ez nagyon kedves. Nagyon csinos vagy,

Luca. Mint mindig.

Meridiántól egynegyed holdnyi távolságban, a Twében lévő Ojoko abuszuaházban Lucasinho Corta elpirul. Grigorij Voroncova mindig belelátott.

– Na, melyik tetszik jobban?

– Nem értem, mire gondolsz – hebegi a fiú.

– Az a Grigorij, vagy ez? Segítek dönteni.

Grigorij hátralép a kamerától. Tütüruhát visel

bolerokabáttal. Ujjatlan kesztyű, egyszínű caprinadrág és platformcipő. Nyakában feszületek és Konsztantyin Theotokoszának ikonjai, hajában aranyszínű ráf. Rétegről rétegre vetkőzik. Szétnyílik és a földre hullik a melltartó, ahogy Grigorij kihívóan a kamerába néz. Lucasinho levegő után kapkod.

– Nem láttál még semmit, Lucasinho Alves Mão de Ferro Arena de Corta.

Bugyija derékgumijába akasztja az ujját, úgy fejti le magáról.

Aztán görcsösen megvonaglik és kialszik a fény. Grigorij Voroncova egy pislanással eltűnik Luca lencséjéről. A szoba rázkódik, por szitál, és odakint sikoltozni kezdenek.

***

Wagner kikukucskál a kocsi alól. A kő-és fémeső percekkel ezelőtt véget ért, a talajt most szikladarabok és olvadt fém tócsái borítják.

– Jelentést! – szól bele a hálóba.

– Laota – mondja Zehra.

– Laota – érkezik Maireadtól és Olától.

A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata előmászik a fedezékből. A kocsi rettentően néz ki: száz meg száz karcolás és repedés van rajta. Zehra szemügyre veszi a károkat, átköti a sérült vezetékeket, összefoltozza a kilyukadt létfenntartó csöveket. Wagner és AKA-beli párja a két kocsi közötti himlőhelyes területen találkozik.

– Mi volt ez? – teszi föl a kérdést Wagner.

– Twé robbanást jelentett a Maskelyne G-ben lévő erőműből – feleli Adzsoa.

– A fúziós erőműből?

Wagner érzi, ahogy zsigerei összeugranak, heréi fölszállnak a hasüregéhez, és sugárzási csúcsokat ellenőriztet Sombrával. Ezek új, holdszülöttekbe belenevelt ösztönök: védelmezni a DNS-t a sugárzástól.

– Ha a Maskelyne G felrobbant volna, akkor most nem lennénk itt – jegyzi meg Adzsoa. – Valami lyukat robbantott ötvenméternyi regolitba, egyenesen átvitte a külső és a középső héjat, és megrepesztette a belső keszonkamrát.

Morajlás a közös csatornán.

– Becsapódó meteorit? – teszi föl a kérdést Wagner.

– A VTO figyelmeztetett volna minket – mondja Adzsoa.

– A VTO-nak el kellett volna jönnie értünk – közli

Zehra a Nyolcas Szerencsegolyó kocsijának tetejéről. Rejtély rejtély hátán. Wagner nem kedveli a rejtélyeket: a rejtélyek gyilkolnak. Túlságosan sokan haltak meg itt, a Nyugalom keleti részén. Az egyetlen biztos hely a mélységben van, hátat fordítva az égnek, jó sok sziklával az ember feje fölött.

– Ez egy felettébb szerencsétlenül pontos meteorit – állapítja meg Zehra foltozgatás közben.

– Mit akarsz mondani? – kérdezi Adzsoa.

– Azt, hogy Maskelyne-t célba vették. Lefuttattam néhány számítást különböző tömegés sebességértékekkel. Ami eltalálta, az vagy nagy volt, márpedig akkor láttuk volna, vagy kicsi, de annál gyorsabb.

– Látott bárki bármit? – kérdezi Adzsoa. Sem a feketecsillagai, sem a Nyolcas Szerencsegolyó csapata nem látott semmit. A kamerák felvételein sincs semmi.

– Csak annyit mondok, hogy nem az AKA és nem is mi építettük azokat a botokat, amiket most elintéztünk – mondja Zehra.

– A Mackenziek itt harcolnak az egész gömbnegyedben, de szorult beléjük annyi józanság, hogy

nem vonják bele sem a Szunokat, sem az AKA-t.

Maskelyne találatot szenved. A VTO-nak van egy tömeggyorsítója a második Lagrange-ponton. Akármelyik irányba fordítják is, az egy fegyver.

– De miért… – kezdi Adzsoa. Zehra félbeszakítja.

– Honnan tudhatnánk? Mi csak közlegények, felszíni munkások vagyunk. Járulékos veszteség.

– Mozgásképesek vagyunk? – kérdezi Wagner.

– Éppencsak – válaszolja Zehra, majd minden biztonsági előírást megszegve leugrik a kocsi tetejéről, és könnyedén talajt ér a regoliton.

– Elvesztettünk néhány napelemet. Nem szeretnék megpróbálni lehagyni semmit.

– Kövessetek Twébe – mondja Adzsoa, és fellendül a parancsnoki helyre.

***

A 2060-as évek közepén egy csapat exkavátorbot merészkedett ki a Nyugalom tengerének déli részére. Napelemeket hajtogattak szét és ásni kezdtek. Gondosan, terv szerint ástak, csigavonalat vágtak a Mare Tranquilitatis tengerfenekébe. Ahol a regolit megrepedezett, ott összesütötték a talajt, ahol kemény bazalt volt, ott centiméterenként haladva, lassan ástak tovább. Két holdnappal később a kotrógépek száz méter mély aknát vájtak ki a Maskelyne-kráterből, amelynek a falaiba három csigavonalas rámpát vágtak. Végigvitték a kanyarodó emelkedőket egészen a napfényig. Aztán menedékeket kanalaztak ki, és ott várakoztak.

A láthatáron megjelent Efua Aszamóa és rövid időre leszerződött munkásainak karavánja. Leállították vontatott lakóhelyekeiket, és körbehalmozták regolittal. A platókról általános felhasználású építési állványokat, a regolitágyon hidrogént átszivárogtatva vizet készítő kitermelőberendezést és Dél Királynőjének kéttonnányi szarát és húgyát rakodták le.

Efua Aszamóa minden vagyonát ebbe a Nyugalom tengerén kialakított karabélyágyba öntötte. Különösen a szar volt drága. Most jött a munka. Az építési állványokat az akna teljes magasságán végignyúló, és még száz méterrel a felszín fölé magasodó pilonba illesztették össze. A kokszolók fekete üvegből lévő tükröket hoztak létre a regolitból: Efua Aszamóa és az emberei egyesével akasztották fel ezeket a gerincre. A botok átlátszó szénszálas búrát terjesztettek szét az akna fölött, és ezzel lezárták. Ez alatt a tető alatt a nő egy egész ökoszisztémát hozott létre. Saját kezével dolgozta össze Dél Királynőjének trágyáját a kitermelt porított meddővel, amíg termőtalajt nem kapott. Aznap felemelt egy maréknyit a termőföldjéből, megízlelte, és tudta, hogy jó. Munkásai kézzel terítették el a csigavonalas párkányokon. Vízpumpákat és öntözőrendszereket, a fölös oxigén kezelésére gázcserélőt, a tükrök vezérléséhez motorokat és egy rózsaszín fényt adó reflektorrendszert telepítettek. Majd Efua Aszamóa palánták egész karavánját szállította oda Dél Királynőjéből, és a rózsaszín fényben az egész, hosszú holdi éjszaka alatt dolgozott a földműveseivel: kézzel ültették végig a párkányok spiráljait.

Építek egy tanyát, etetem a világot – Efua Aszamóa ezt mondta a befektetőinek. Hatalmas volt a kockázat. A nő azt kérte a pénztől, fogadja el, hogy a Hold nem a sarok, hanem az egyenlítő mentén fejlődik majd tovább. Hogy a szokottól gyökeresen eltérő, napfényt és holdi regolitot használó farmterve működik majd, sőt olcsóbbnak és hatékonyabbnak is bizonyul a meglévő polcos kertészeteknél. A többség otthagyta. Csak ketten jöttek el azon a napon, amikor Efua Aszamóa kinyitotta a spalettákat, és a felkelő nap végigsüthetett az aknán egészen a tükörrendszerig, hogy kertet ébresszen a Nyugalom tengerén.

A falakkal körülvett kertből kettő lett, aztán öt, gyökereket és alagutakat növesztett, ötven lett belőle és ez lett Twé kerti városa: háromszáz üvegkupola Tranquilitatis síkságán.

Most pedig ostrom alatt áll.

A Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata és Adzsoa Jaa Boakje feketecsillagai felkapaszkodnak a sekély nyugati barázda tetejére, és ott megállnak. Wagner most látja, hová mentek a hiányzó dózerek. Száz földgyalu temeti éppen el türelmesen holdi regolit rétege alá Twé fénykupoláit.

Vágjuk el a fénytől, kapcsoljuk le a mesterséges megvilágítás energiáját, és a termények elpusztulnak. Wagner azonnal átlátja a megfontolást: megölök egy farmot, éhínségre ítélem a világot.

Odaáll Adzsoa mellé a nem túl magas kilátópont peremére. Sötét énje ötleteket, stratégiákat vesz sorra, hogy aztán elvesse mindet. Kétkocsinyi felszíni munkás gyilkos dózerek egész serege ellen.

– Talán mi is feltörhetnénk a dózerokat, esetleg robbanótölteteket telepíthetnénk – szólal meg Adzsoa.

– Nem tudnánk elég közel jutni – szól közbe Zehra. – Laota…

Wagner már fordul is hátra az ülésében. A Twé körüli kaparékokból, árkokból és portakaró alól húsz botból álló vonal bújik ki és rohamozza meg őket magasba emelt pengékkel.

8. 2105. SKORPIÓ

A két kocsi némán és fürgén fut nyugat felé, keresztül a Nyugalom tengerének déli részén. Előttük, a láthatáron túl ott van Hypatia. Mögöttük húsz vadászó robot.

Hypatia a remény, valamiféle menedék. Az utolsó energiamorzsák felhasználásával talán elérnek addig. Esetleg akad ott valami, ami megbirkózik húsz gyilkológéppel. Lehet valami a jelenlegi helyzetük és Hypatia között, ami végül megmenti őket.

Vagy a gondos gazdálkodás ellenére cserben hagyják őket az akkumulátorok. Akkor aztán a botok rájuk vetik magukat és végeznek velük. Wagner tízpercenként felküldi a radarpóznát, hogy belessen a látóhatár mögött. Minden alkalommal ott vannak. Minden alkalommal közelebb. Remény sincs arra, hogy lerázzák őket: a két kocsi kitörölhetetlen, friss nyomot hagy maga után, ahogy nyilakként sietnek a célba vett Hypatia irányába.

Túl sok reménykedés és találgatás, túl sok olyan út, amelyik egy késpenge hegyén végződik, Wagner félelmei és rettegése mégis Robsonra összpontosul. A halál semmi – szinte megbénítja az iszonyodás, hogy a kudarc lehet az utolsó érzés, amit átél. Az egész gömbnegyedben megszűnt a kommunikáció, hallgat az ég. Képtelen elérni a DNYI-t. Az egész Hold a feje tetejére állt: minden változónak átlépték már a határtértékeit, és Wagnernak egyedül az a tizenhárom éves fiú jár a fejében, akit Meridiánban hagyott. Elképzeli, ahogy Robson várja, nem tudja, mi történik, vár, Amalt faggatja, nem tudja, egyre szélesebb és szélesebb körben kérdez, és nem tudja senki.

Wagner füldugója fülsiketítő zajt robbant a dobhártyájára, sisaklemeze fehéren felizzik: elvakítja a fény. Érzi, ahogy a Nyolcas Szerencsegolyó kocsija megáll alatta. A kommunikációnak vége. Megpróbálja előhívni Sombrát – semmi. Ragyogó fekete és foszforeszkáló sárga foltok ugrálnak a szeme előtt, ahogy lassan visszatér a látása. Csöng a füle. Megpróbálja kipislogni a szeme közepén található halott foltot, de nem megy: a lencséjének annyi.

Az nem lehet.

Megpróbálja előcsalni a szeme elé vetített kijelzőt. Semmi. Egyetlen bejövő adat sem érkezik a fetöltőjéből, a létfenntartó rendszereiből, a hőmérsékletéről és az életjeleiről, az embereitől. Megpróbálja mozgásra, jelentésre utasítani a Nyolcas Szerencsegolyót, majd – amikor ezek a parancsok hiábavalónak bizonyulnak – arra, hogy nyissa fel a biztonsági rudakat, engedje le őt a felszínre. Semmi. Semmilyen vezérlés nem érhető el a számára. Wagner a csapatára pillant: se név, se címkék, se famulusok.

Lennie kell kézi vezérlésnek. A Hold felszínén használt valamennyi eszközbe többszörös redundanciát építenek. Wagner megpróbálja felidézni a Dajjang XBT kocsi kezelésére kapott kiképzésen hallottakat. Felnyúl egy kéz, és feltol egy kapcsolót: a biztonsági rúd fölemelkedik, a szék nem épp kellemesen a felszínre ereszkedik. Zehra összeérinti a sisakját Wagneréval.

– Itt halunk meg a porban. – A hangja a levegő és a sisak szigetelése miatt tompán hangzó, távoli, nehezen értelmezhető kiáltás.

– Azok az izék mögöttünk – ordítja Wagner. – Mi lett velük?

– Elektromágneses impulzus – kiáltja Zehra. – Az egyetlen dolog, ami egyszerre mindent képes kiiktatni.

Por száll föl a keleti láthatáron. Néhány pillanattal később AKA mértani mintákkal egyénire alakított kocsikból álló osztag érkezik. Feketecsillagok ugranak ki a felszínre: hosszú, sötét, kifeszített tárgyak vannak keresztbe vetve a vállukon. Amikor Wagner felismeri, mik azok, a helyzet képtelensége miatt szinte nevetségesnek tűnik az egész: íjak. A Földről és az ottani hősökről szóló régi madrinhatörténetek kellékei. Íjak és nyilak. Az élen haladó kocsi láthatáron túli radar póznáját tolja föl, mialatt tucatnyi íjász körben védelmi pontokat foglal el, majd leveszik fegyverüket, és vesszőt tesznek az idegre. A fegyverek bonyolult, komisz szerszámok, csupa csiga és ellensúly, mégis középkori földi eszközökről van szó. A nyilak kiegyensúlyozott, fejnehéz vesszők kicsiny, hengeres töltettel. Wagner sötét értelme a képtelenség mélyére ás. Az íjászat ballisztikája épp olyan pontos és szabályos, akár a BALTRAN-é. Sőt, mi több: a kis lövedékre kevésbé hat a napszél. Íjakat egyszerű nyomtatni: a célba juttatáshoz egyszerűen emberi izmokra van szükség. Az MI-k pontosan céloznak: a holdi nehézkedésben az AKA íjászai a láthatáron is túllőhetnek. Okos módszer az elektromágneses impulzust hozó robbanófejek célba juttatásához.

Okos.

Az íjászosztag vezére fetöltőjének színei szóvá állnak össze.

„VISSZA.”

A fetöltő törlődik és új szavak jelennek meg.

„A.

KOCSIBA.”

Akik az AKA-osztagból éppen nem őrzési feladatot látnak el, már vontatóhorogra is kapcsolják a halott kocsikat. Wagner újra a kézi vezérléssel ügyetlenkedik. Zehra kapcsolja be helyette: miközben felszáll, beköti magát az alvázba, és leereszkedik a biztonsági rúd, elképzeli, ahogy a nő vigyorog a sisaklemeze alatt.

„NINCS.

MÉG VÉGE.

MINDNEK” – mondja a fetöltő.

Ez a gyengeség, gondolja Wagner, mialatt az AKA íjászai a járműveikhez szaladnak. Az elektromágneses hullám távolsági fegyvernek hatásos, de a hatókörön belül, ott, ahol az AKA-csapat és ők voltak, ellenség és barát egyaránt sebezhető.

Forognak a kerekek. Wagner nagyot rándul a biztonsági öve alatt, ahogy megfeszül a vontatókötél, és a Nyolcas Szerencsegolyó mozgásba lendül. A fetöltője szigeteltségében, elzártan a világtól, a csapatától, a famulusától, a falkájától és a szerelmeitől, a fiútól, Wagner Corta fölnéz a félföldre. Engedi, hogy az apró fény átszüremkedjen a sisaklemezén. Anélkül, hogy erről bárki tudomást szerzett volna, bejelentés és sorozás nélkül katona lett egy kétes háborúban.

***

Puszi.

– Nem jössz velünk? – kérdezi Luna Corta. Elis madrinha lekuporodik, hogy Luna szemmagasságába kerüljön, pedig görcs áll öreg vádlijába.

– Nincs elég hely a vonaton, anjinho.

– Azt akarom, hogy gyere.

Megint a berçáriorengések. A gépek egyik tonnányi regolitot a másik után halmozzák odafönn Twé ablakaira, betemetik, megfojtják. Három óra alatt ugyanennyi alkalommal szűnt meg és tért vissza az áramszolgáltatás.

– Lucasinho majd gondoskodik rólad.

– Úgy lesz. Elviszlek.

Lousika Aszamóa az Arany Zsámoly minden befolyását latba vetette, hogy jegyet foglaljon Lunának és Lucasnak a vonatra. Elis madrinha tudja, hogy ehhez két másik menekülőt utasított későbbi járatra. Ezt soha nem mondja el Lunának, de még Lucasinhónak sem.

– Félek, Elis.

– Akárcsak én, coracão.

– Most mi lesz? – kérdezi a lány.

– Nem tudom, coracão. De mind biztonságban lesztek Meridiánban.

– És te jól leszel?

– Most mennünk kell – szólal meg Lucasinho, és Elis az örökkévalóságig puszilgatná ezért. Ad is neki kettőt. A szeretet és a szerencse jeleit.

– Menjetek. Lucasinho!

Annyira sebezhető ez a fiú. Íme, a gondoskodás határai: az események, az odaadással vagy a szeretettel szemben érzéketlen hatalmak rideg vidéke.

– Vigyázz magadra!

Ahogy bezárja a berçário ajtaját, Twé újra megrázkódik.

Kimarad az áram, aztán visszatér, de csak minden második lámpa világít.

– Lucasinho – mondja Luna. – Fogd meg a kezemet.

Légyszi!

Kihunynak a fények. Twé bömböl: százhuszonötezer hang esett csapdában a sötétben. Lucasinho felkapja és magához szorítja Lunát, a lány arca a mellkasához nyomódik, ahogy riadt szülők és gyerekek tülekednek mellettük a keskeny alagútban, mert igyekeznek meglelni az állomást, a vasutat, a menekülést jelentő vonatot. Az üvöltésnek nem szakad vége. Testek, kicsi és nagy testek ütköznek a fiúba. Miért mozognak az emberek, amikor az értelmes dolog épp az, ha egy helyben maradunk és megvárjuk, amíg beindul a vészhelyzeti világítás? A vészhelyzeti világítás mindjárt felgyullad – az csak akkor nem működik, ha a tartalék energiaforrás se működik. Ezt Flavia madrinhától tanulta. És ha nem működik a tartalék energiaforrás? A falhoz fordítja Lunát, saját testével óvja a pánikszerű tolongástól.

– Lucasinho, mi történik?

– Megint elment az áram – feleli. Szorítja magához a lányt, ahogy testek ütköznek neki, püfölik, és közben igyekszik, hogy ne valami szilárd, mindent összeroppantó és maga alá temető dolognak érzékelje a sötétséget. Ha nem működik az energiaellátás, akkor mi a helyzet a levegő cseréjével? A mellkasa összeszorul, küzd a rémület torkába toluló gombóca ellen. Döntésre jut a fullasztó sötétségben.

– Gyere…

Kézen fogja Lunát, úgy húzza maga után, szembe az emberek áradatával a vaksötét alagútban. Eltűnt gyerekek nevét mondogatják különböző hangok, gyerekek és felnőttek szólongatják egymást.

– Hová megyünk? – kérdezi a lány. Keze egészen kicsi és vékony Lucasinho tenyerében. Annyira könnyen kicsusszanhat belőle. A markába szorítja: Luna feljajdul fájdalmában.

– Ne bánts!

– Bocsánat. João de Deusba megyünk.

– De Elis madrinha azt mondta, fel kell szállnunk a vonatra és elmenni Lousikához.

– Anjinho, arra a vonatra senki nem száll föl. Egy vonat se megy sehova. BALTRAN-nal megyünk João de Deusba. A nővérek majd gondoskodnak rólunk. Jinji, menj át infravörösbe.

– Sajnálom, Lucasinho, de a hálózat jelenleg nem érhető el.

Vakon a sötét Twénél is feketébb sötétségben.

– Jinji – suttogja a fiú. – El kell jutnunk a BALTRANállomásra.

– A letöltött térképeim és az átlagos lépéshosszod alapján elnavigálhatlak a legutolsó ismert helyzetemtől indulva – mondja Jinji. – De lesz hibahatár.

– Segíts.

– Száztizenkét lépést előre. Aztán állj meg.

Egy kéz rántja meg az övét és állítja meg két lépés között.

– Nem találom Lunát.

A sötétben, a lárma és félelem közepette Lucasinho nem érti, mit is mond a közvetlenül mögötte lévő gyerekhang. Hogyhogy Luna nem találja Lunát? Aztán eszébe jut: Luna volt a famulusa neve is. Adriana nagyanya mindig megfeszült ajakkal ciccegett a beképzeltség miatt, meg azért is, mert az unokája egy kék holdasszövő lepkét – egy állatot

– választott famulusának.

– Nem működik a hálózat, anjinho. Maradj mellettem! Ne engedd el a kezemet! Fényes és biztonságos helyre viszlek.

Száztizenkét lépés, aztán megáll. Lucasinho megindul a sötétségben: egy lépés, két lépés, három lépés, négy lépés. Most mintha kevesebben lennének az alagútban – kevesebb az ütközés, elszórtabbak a hangok –, de valahányszor egy másik testhez ér, a fiú megáll és magában elismétli az eddig megtett lépések számát. Az ötödik ilyen megtorpanásnál Luna megszólal:

– Miért állunk meg ennyiszer?

A lépésszámlálás karneváli pillangók módjára száll el valahová. Lucasinho legyűri a késztetést, hogy csalódottságában ordítson az unokatestvérével.

– Luna! Épp a lépéseimet számolom, és nagyon fontos, hogy ne zavarj meg benne.

Csakhogy a szám már nincs meg. A fiú beleborzong a félelembe: elvesztek a sötétben.

– Nyolcvanöt – szólal meg Jinji.

– Luna, szeretnél segíteni? – kérdezi a lánytól. Luna karja izmainak parányi változásai árulják el, hogy bólogatás a válasz. – Játékot csinálunk belőle. Számolj velem. Nyolcvanhat, nyolcvanhét…

Lucasinho az arcán érzett légmozgásból tudja, hogy útkereszteződéshez ért. A hangok új utakat járnak be. Humusz, víz, rothadó levelek szagát érzi: ez Twé verítéke. Hideg a sötét város mélyéről érkező levegő: nem működik a fűtés. Nem akar jobban belegondolni a dologba.

– Fordulj kilencven fokot jobbra – mondja a famulusa.

– Most ne engedd el a kezemet – mire Luna megszorítja a markát, csakhogy kockázatos az egész. Jinjinek nem jelent gondot mérni a lépéseket, de a fordulás már trükkösebb. Ha elvéti a szöget, akkor a kiszámított utat is eltévesztheti. A jobb lábát elfordítja és sarkát a rüsztjéhez nyomja. Úgy érzi, két talpa derékszöget zár be egymással. Bal lábát a jobbal párhuzamba fordítja és kifújja a levegőt.

– Oké, Jinji.

– Kétszáznyolc lépés után menj be a második folyosón.

Két folyosó.

– Odamegyünk a falhoz – mondja Lucasinho és addig oldalaz, amíg kinyújtott ujjai sima kokszolt szilikátot érintenek. – Érzed? Nyújtsd ki a kis kezedet. Megvan?

Csönd.

– Bólintottam az előbb, de: aha – mondja végül Luna.

– Gyere, számolj velem. Egy, kettő, három…

Százötnél a lány megtorpan.

– Fények! – kiáltja.

Lucasinho ujjhegyei annyira fel vannak töltve, annyira pőrék, hogy alig bírja a simára csiszolt falon tartani őket. Annyira érzékenyek, annyira rá vannak hangolva a dologra, akárha mellbimbók lennének. Belemered a feneketlen sötétségbe.

– Mit látsz, Luna?

– Nem látok semmit. Érzem a fények szagát.

Most már a fiú orrát is megérinti a biolámpák füves, televényes illata, és megérti a dolgot.

– Megdöglöttek, Luna.

– De lehet, hogy csak víz kell nekik.

Érzi, ahogy Luna ki akarja húzni a kezét a markából. Megy utána a feketeségbe, számolás nélkül.

– Menj tizenkét lépést balra és folytasd az utadat – utasítja Jinji. Lucasinho szövet súrlódását hallja, érzi, ahogy kezét lefelé rántják, és – mivel tudja, hogy a lány épp leguggol – odakuporodik mellé. Nem lát semmit. Egyetlen fotont se.

– Mindjárt beindítom – jelenti ki Luna. – Ne nézz ide!

A fiú hallja a ruha sustorgását, erős sugár csorgását, érzi a vizelet meleg szagát. Langyos zöld ragyogás terjed szét az új életre kelt biolámpásokból. Épp csak arra elég, hogy sejthetővé váljanak a formák, de másodpercről másodpercre erősödik, ahogy a baktériumok Luna vizeletén lakmároznak. Yemanjának állított utcai szentély: aprócska, 3D-nyomtatású ikon a falhoz és a padlóhoz erősített biolámpások glóriájában. A fény már akkora, hogy Lucasinho látja a Jinji leírásában szereplő két kereszteződést és egy testet, amely ott hever a kettő között, a fal tövében. Átesett volna rajta, elterült volna, és azzal el is veszett volna a sötétben.

– Tessék.

Luna marokszám szedi le a biolámpásokat, és odanyújtja a fiúnak. Nedvesek és melegek – kis híján undorodva dobja el. Luna helytelenítően biggyeszti az ajkát.

– Így. – Azzal homlokára, vállára, csuklójára ragasztja a kis, korong alakú lámpákat.

– Ez egy Malihini ing – tiltakozik Lucasinho.

– Ma dizájner, holnap felejtsd el – közli Luna.

– Ezt ki tanította?

– Elis madrinha.

Kézen fogva kerülik meg a testet, úgy mennek végig a meghatározott folyosón. Az alagút rázkódik a fejük fölötti zajoktól: nehéz valamik mozognak lassan a felszínen. Twé csibész szelei beszédhangfoszlányokat, fémek csörömpölését, kiáltásokat, mély, ütemes dübörgést hoznak magukkal. Itt balra, föl ezen a rámpán, végig ezen az íves kerülő úton. Jobbkanyarral a sötét folyosón tolongó embertömeg útjába kerülnek. Luna sarkon fordul.

– Megláthatják a fényeinket! – sziszegi. Lucasinho is megfordul, eltakarja a lámpásokat.

– Elállják a BALTRAN-hoz vezető utat.

– Vissza a huszonötödikhez, fel a lépcsőn, és ott van egy régi alagút, ami a BALTRAN-hoz vezet – mondja Luna. – Nagy vagy, de szerintem simán beférsz rajta.

– Ezt honnan tudod?

– Az összes jó búvóhelyet ismerem.

Nappali fényben gondolkodás nélkül át-és bebújt volna a Luna búvóhelyét jelentő kilógó gépezetek és a régi, csupasz szikla között, de most, hogy az egyetlen fényforrást saját teste adja, és nem tudja, milyen hosszú az alagút, vagy hogy miféle meglepetéseket tartogat a számára, mennyivel lesz kisebb vagy nagyobb, torkon ragadja a rémület. A rettegés, hogy csapdába esik a sötétben, miközben egyre fogyatkozik, aztán villogni kezd biolámpásai fénye, majd kialszik, és ő se látni, se mozdulni nem tud. Feje fölött sok megatonnányi kő, alatta a Hold távoli szíve.

Érzi, ahogy kokszolt szikla nyomódik meggörnyedt hátának, vállának, és megdermed. Beszorult – se előre, se hátra nem tud menni. Az eljövendő nemzedékek talán rátalálnak majd mumifikálódott, összeszáradt maradványaira. Egy Malihini ingben. Ki kell jutnia, ki kell szabadulnia innen. De ha nekifeszül, előreveti magát, pánikba esik, csak még jobban beragad majd ide. Meg kell fordulnia, átcsúsztatnia az egyik vállát, így, aztán a másikat, majd a derekát és a lábait.

– Gyere! – szól rá Luna. Szeme előtt ott táncolnak a lány lámpásai: halványzöld csillagok. Lucasinho leereszti bal vállát: a szövet beakad valamibe, és már hasad is. João de Deusban új inget szerez majd. Egy hőshöz illő inget. Két lépés, és már át is jutott. Húsz lépés, és egy olyan résen át bukkan elő a második utcára, ami eddig egyszer sem tűnt föl neki. Lunával kéz a kézben, határozott lépésekkel mennek végig a folyosón a BALTRAN-hoz. Az állomás önálló energiaellátással rendelkezik. Twében, a Hold éléskamrájában számos BALTRAN-kilövő van. A külső zsilipajtóból olyan széles rakodótérbe érnek, ahol elférnek a teherautók is.

– Jinji – mondja Lucasinho. Sorokba-oszlopokba rendezve lógnak előtte a BALTRAN-kapszulák jó száz méter magasan, odafönn, az indítósilóban.

– Elérhető a helyi hálózat.

– João de Deus, BALTRANállomás – mondja a fiú.

Jinji lehoz egy személyszállító kapszulát, és beilleszti a töltőkamrába. Most kérdezi az úti célt.

– Beállítottam a forgalmi tervet – szólal meg Jinji. – A BALTRAN-hálózat használatban van, ezért nem közvetlen a járat.

– Hány ugrás?

– Nyolc – feleli a famulus. – Körbeküldelek titeket a Hold túloldalán.

– Mi van most? – kérdezi Luna, ahogy kinyílik előttük a kapszula. Aggódva nézi a párnázott belső teret, a biztonsági öveket és az ütközéstompító hálót, a légzőmaszkokat.

– Nyolc ugrás kell ahhoz, hogy João de Deusba jussunk

– mondja neki a fiú. – De minden rendben lesz. Csak valamivel hosszabb időbe telik, mint gondoltam. Most mennünk kell. Gyerünk!

Luna nem siet. Lucasinho a kezét nyújtja, és azt megfogja. A fiú belép a kapszulába.

– Még mindig rajtad vannak a lámpások – mondja a lány, mire Lucasinho lehámozza magáról őket. A tapadókorongok mocskos, ragacsos köröket hagynak a Malihiniján. A kis, fénylő korongokat a kapszula padlóján hagyja. Jól és hűen szolgálták, márpedig Lucasinho babonásan hűséges a tárgyakhoz. Jinji megmutatja, hogyan kösse be Lunát. Becsatolja magát is, és érzi, ahogy az emlékező műanyag hab felpuhul alatta, tanul és hozzáigazodik a testéhez.

– Mehetünk, Jinji.

– Kilövés előtti ellenőrzés – mondja a famulus. – A kilövést követően hálózaton kívüli üzemmódban leszek, amíg meg nem érkezünk João de Deusba.

Zárul az ajtó. Lucasinho érzi, ahogy helyükre kattannak a nyomásbiztos zárak. Felzümmög a légkondi. A kapszulát lágy, kellemes, meleg, békés árnyalatú aranyszínű fény tölti be. Lucasinho Corta fertőző betegségnek érzékeli.

– Fogd a kezem! – szabadítja ki a kezét. Luna könnyedén kicsúsztatja a sajátját a hálóból. A kapszula nagyot rándul és zuhan.

– Hűha! – jegyzi meg Lucasinho Corta.

– A kapszula a kilövőalagútban – közli Jinji.

– Te érzed? – kiáltja a fiú a kapszulát betöltő zümmögés és csörömpölés közepette.

– Tök jó! – bólint Luna.

Nem az. Lucasinho lehunyja a szemét, és legyűri magában a félelmet, miközben a kapszula végighalad a mágnesvasúti síneken a kilövőberendezéshez. Rándulások, ahogy betöltik őket a kilövőkamrába.

– Erős gyorsulásra felkészülni – figyelmezteti őket a berendezés MI-je.

– Mint egy hullámvasút! – jelenti ki a fiú minden meggyőződés híján, aztán a kilövő belekapaszkodik a kapszulába, felgyorsítja, és valahány csepp vér, epe és sperma csak van Lucasinhóban, mind a lábába és az ágyékába tolul. Sajog a szeme, ahogy mélyen az üregébe nyomódik, a heréje, akárha két ólomgömb lenne. Érzi, ahogy teste minden egyes csontja át akar nyomakodni a bőrén. A felfüggesztési hám titániumdrótok hálója, amely éppen most vágja reszketeg kis darabokra, és még ordítani se képes.

Aztán az egésznek vége.

És nincs se súlya, se iránya, nincs se fönn, se lenn. Gyomra nagyot ugrik: ha a reggeli teán kívül lenne még benne bármi más, akkor az most szabadon lebegne a gyomorsav csillagködében. Arca duzzadtnak, püffedtnek, keze sutának és gumósnak érződik: tömpe, ficánkoló ujjak markolják Luna kezét. Hallja az agyában körbe-körbe keringő vért. Abena néhány barátja a szabadeséses szex miatt szokott BALTRAN-nal menni. El se tudja képzelni, hogy valakinek ilyen körülmények között szexelni legyen kedve. Semmi szórakoztatót nem lát benne. És még hétszer vár rá ugyanez.

– Luna, jól vagy?

– Azt hiszem. És te?

A kislány épp úgy néz ki, ahogy mindig: kicsi, független, és közben csillapíthatatlanul kíváncsi, bármiféle világgal is találkozik éppen, legyen az kozmológiai vagy egészen személyes. Lucasinho eltöpreng, vajon végiggondolta-e a lány, hogy egy kipárnázott, túlnyomásos konzervdobozban repül éppen magasan a Hold fölött egy távoli fogadóállomás előzetesen megcélzott fogókesztyűje irányába, irányváltoztatásra képtelenül, teljes egészében a gépek pontosságára és a ballisztikai törvényekre hagyatkozva.

– Lassulásra felkészülni – mondja be a fülke. Ilyen hamar? Ennyi idő alig elegendő az előjáték előzeteséhez, arról a szabadeséses elélvezésről nem is beszélve, amit a sok fiú annyira részletesen és nagy lelkesedéssel írt le.

– Megyünk lefelé – szólal meg.

Valami figyelmeztetés nélkül megragadja a fejét és a lábát, és igyekszik tíz centivel összébb préselni. A lassulás kíméletlenebb, de rövidebb a gyorsulásnál: vörös foltok táncolnak Lucasinho szeme előtt, aztán levegő után kapkodva csüng fejjel lefelé a hámjában. A zihálásból hörgés, majd nevetés lesz. Képtelen abbahagyni a nevetést

– a lihegő, mellkasát görcsbe húzó nevetést, ami megrángatja minden egyes feszülő izmát és inát. Még talán a tüdejét is kinevethetné magából így. A jókedve átragad Lunára – fejjel lefelé huhognak és kuncognak, mialatt a BALTRAN-kilövő bevonja és fölfelé fordítja őket a következő ugráshoz. Megérkeztek. Túlélték.

– Mehet megint? – kérdezi a fiú.

Luna bólint.

***

Kinyílik a fülke ajtaja. A fülke ajtajának nem lenne szabad kinyílnia. Lucasinhót és Lunát az egész ugrássorozat idejére légmentesen záródó kapszulában kellene őrizni.

– Kérlek, hagyjátok el a kapszulát – szólal meg Jinji. Hideg, portól nehéz levegő ömlik be.

– Kérlek, hagyjátok el a kapszulát – mondja újra. Lucasinho kikapcsolja a hámot, és a fémrácsra lép.

Papucscipője talpán át érzi a rács hidegét. Érzi, hogy alig pillanatokkal ezelőtt keltették életre ezt a helyet. A légkondicionáló ventilátora vadul zümmög, de a lámpák fénye erőtlen.

– Hol vagyunk? – kérdezi töredékmásodperccel előtte Luna.

– A lubbocki BALTRAN-átjátszó állomáson – suttogják a famulusaik. Jinji megmutatja a helyet a térképen. A Termékenység tengerének nyugati partján, négyszáz kilométerre João de Deustól.

– Jinji, készíts útvonaltervet João de Deusba – utasítja Lucasinho.

– Sajnálom, de nem tudok eleget tenni ennek – feleli a famulusa.

– Miért?

– Energiakorlátozás miatt képtelen vagyok kapszulákat indítani. A gutenbergi erőmű nem érhető el. A gyorsulás émelygése és zuhanása a szabadesésbe, a szabadesésből az elektromágneses fékezésig valójában semmi ahhoz a hányingert keltő légüres térhez képest, ami most nyílik Lucasinho zsigereiben.

Csapdába estek a pusztaság mélyén.

– Mennyi idő még, mire helyreáll az energiaszolgáltatás?

– Erre nem tudok válaszolni, Lucasinho. Kockázatos hozzáférni a hálózathoz. A helyi architektúrán futok.

– Valami baj van? – kérdezi Luna.

– Frissíti magát a rendszer – hazudja a zsibbadt fiú, és nem tudja, mihez kezdjen. Luna fél, és bármilyen választ kap Jinjitől, azzal csak még jobban megrémíti. – Egy ideig itt leszünk, úgyhogy nézz körül, találsz-e valami enni-és innivalót.

A lány körülnéz és átöleli magát a hideg ellen. Lubbock nem Twé a sok kilövővel és fogadóállással: ez egy távoli átjátszóállomás, személyzet nélküli csomópont. Egy holdi évben kétszer egy-két napra ad otthont személyzetnek.

Lucasinho az emelvényről is átláthatja szinte az egészet, és sehol nem vesz észre elraktározott élelmet, sem vizet.

– Ijesztő ez a hely – jelenti ki Luna.

– Minden rendben, anjinho, itt nincs más rajtunk kívül.

– Nem az emberektől félek – mondja a lány, de elüget felfedezni kis méretű, új világát.

– Az átjátszóállomás tartalék energián működik. Ha három napon belül nem kapcsolják vissza a betáplálást, jelentős környezeti minőségromlást tapasztaltok majd.

– Mi az, hogy jelentős?

– Elsősorban a fűtés és a légbefújás megszűnését.

– Indíts hívást.

– Az érkezésünk óta vészhívást sugárzok a vészhelyzeti csatornán. Mindeddig nem kaptam jelzést, hogy bárhol vették volna. Úgy tűnik, a földközeli oldal teljes egészén megszűnt a kommunikáció.

– Ez meg hogy lehet?

– Megtámadtak minket.

Luna egy kanna vízzel tér vissza.

– Étel nincs – mondja. – Bocs. Be tudsz fűteni?

Nagyonnagyon fázom.

– Nem tudom, hogy kell, anjinho.

Hazudik. Jinji egyetlen lélegzetvételnyi idő alatt megoldaná. Lucasinho mostanra végre elismerte, hogy soha nem lesz belőle értelmiségi, de még neki sem nehéz kiszámolni: egyfoknyi hőmérséklet egy órával kevesebb levegő. Leveszi a Malihiniját és belebújtatja a lány kezét az ujjaiba. Köpenyként lóg Lunáról, mintha maszkabálba készülne.

– Mit találtál még?

– Van egy fetöltő. Az a régi fajta, amilyen Boa Vistában is volt.

Lucasinhót kábszerként önti el az öröm. Egy fetöltő.

Egyszerű: csak ki kell sétálni innen.

– Mutasd!

Luna kiviszi a külső zsiliphez. Kicsi, úgy tervezték, hogy egyszerre egy személy használhassa. A zsilipben kemény héjas, sokféle testhez igazítható, élénk narancssárga létfenntartó öltözet. Épp olyan, mint amilyenben elgyalogolt Boa Vistából João de Deusba. Csak egy rövid séta a felszínen. Egyetlen fetöltő. Luna is így fogalmazott: egy fetöltő. De nem figyelt rá. Muszáj figyelnie. Minden érzékszervére, minden idegszálára szüksége lesz, nem szabad elhamarkodott következtetéseket levonnia, se ábrándokat kergetnie. Idekinn elég egy „majdnem”, és halottak.

A „majd” az, hogy a levegő három nap múlva elfogy, és egy holdfelszíni öltözetük van.

– Luna, lehet, hogy itt kell aludnunk. Megnéznéd, van-e bármi, amivel betakarózhatunk?

A lány bólint. Lucasinho nem tudja, mennyire meggyőzőek a figyelemelterelésnek szánt feladatai, de jobb szereti, ha Luna nincs itt, amikor felteszi Jinjinek a nehéz kérdéseket.

– Hol van a legközelebbi település?

– A legközelebbi település Messier, keletre százötven kilométerre.

– A picsába! – Jóval a fetöltő által biztosított távolságon kívül esik. Gyalog indulni segítségért azt jelenti, hogy lábon álló halott.

– Vannak más felszínre alkalmas eszközök is az állomáson?

Carlinhostól hallotta egyszer ezt a kifejezést, hogy „felszínre alkalmas”. Erős, vezetőhöz illő kifejezésnek hangzik. Olyan Mão de Ferrós.

– A vészhelyzeti héjazatos fetöltő az egyetlen felszínre alkalmas eszköz.

– Bassza meg! – öklöz egy nagyot a falba. A kezébe robbanó fájdalomtól kis híján összeesik, aztán szájába veszi vérző bütykeit.

– Jól vagy? – Luna hőtükrös pléddel tért vissza. – Sajnálom, de csak ezt találtam.

– Bajban vagyunk, Luna.

– Tudom. Az átjátszó nem frissíti magát.

– Nem. Nincs áram. Nem tudom, mikor jön vissza. A lány gyorsan felfogja a dolgot, és nem tesz fel több kérdést. Lucasinhónak nincsenek válaszai. Van háromnapnyi levegője, egy fetöltője és a legközelebbi menedék százötven kilométerre van onnan. Egy kocsi egy óra alatt képes megtenni százötven kilométert.

Még ha esetleg parkol is odakinn egy kocsi, akkor se látná meg soha.

– Jinji, hozzáférsz a naplóhoz?

– Egészen egyszerű feladat.

– Az összes kocsimozgásra szükségem lenne az elmúlt… – kigondolja az elfogadható időtartamot – három holdnapon.

Jinji Lucasinho lencséjére vetíti a karbantartási látogatások, terepbejárások és üvegcsapatok rétegét. Lehet, hogy nem olvas valami ügyesen és a számok sem a barátai, de felülmúlhatatlan a vizuális információ értelmezésében. A matematikát jól értő, betűvető Abena mindig elámult azon, mennyire ügyesen képes az embertömegből, a mozgó adatok tájképéből kiszűrni egyetlen személyt, egyetlen tárgyat, egyetlen narratíva szálát. Ott egy rendellenesség, egy kiszolgáló kocsik keringési pályáját és hurkait súroló érintő.

– Ezt nagyítsd ki, kérlek.

Jinji kiemeli a nyomot: egyetlen kis kocsi, a pusztaság felől érkezett és észak felé, Taruntius krátervidékének erősségei irányába kanyarodott.

– Ezt mutasd meg, kérlek.

Jön a felvétel: a kocsi – Gutenbergből húzza maga után a nyomot és a pusztaság felé tart – elsuhan a külső kamera adta kép peremén. Úti cél: a nagy semmi. Arrafelé ezer kilométeres körben nincs egyetlen település sem. Úgy becsüli, óránként harminc-negyven kilométeres sebességgel haladhat.

– Adatokat kérek. – Jinji engedelmeskedik. Lucasinho képelemzése újra kiszűri a sok műszaki részletből azt az információt, amire szüksége van. A jármű hatótávolsága háromszáz kilométer, valamint az út közben a napelemekből származó újratöltés. A felvétel alapján úgy becsüli, a kocsi hajszálnyival maradt el csúcssebességétől. Az útvonala alapján a legközelebbi település, ahonnan elindulhatott, Gutenberg. Lucasinho megpróbálja kiszámítani, meddig juthatott. A számok fémdarabokként kondulnak.

– Jinji, számold ki!

Még el sem hangzott az utasítás utolsó szótagja, amikor a famulus válasza már ott van a lencséjén. Ott vannak a kocsi hatótávja, sebessége és iránya alapján becsült helyzetei is. A legkisebb távolság tíz kilométer, a legnagyobb huszonöt.

– Kérlek, nagyítsd.

A kis kocsin Bryce Mackenzie egymásba fonódó betűkből álló MH-emblémája látható. Fetöltős alak lovagolja meg. A Nap magasan jár, az időfelirat szerint tíz nap telt el. Kocsi. Fetöltő. Lucasinhónak már csak egy kérdése van a lubbocki BALTRAN-állomáshoz. Egyetlen esély, hogy az egész darabjaira hulljon szét a kezében.

– Mennyi időm van még, Jinji?

A számok ez alkalommal nem képek, vagy ügyes diagramok. Számok ezek, rideg, kérlelhetetlen, személytelen számok. Nincs idő remélni, várni, döntéseket fontolóra venni, lehetőségeket latolgatni. Ha ki akarnak jutni a lubbocki BALTRAN-átjátszóállomásról, akkor indulnia kell, most. Minden másodpercnyi köntörfalazás wattokban, víz és levegő kortyaiban mérhető. Várni és reménykedni, vagy tenni és reménykedni.

Ez nem is döntési helyzet. A számok miatt nem lehet döntés.

– Jinji!

– Lucasinho.

– Töltsd föl a fetöltőt.

***

A zsilip belső ajtajának ablaka tökéletesen keretezi Lunát, aki integet. Lucasinho felemeli az egyik titániumkezet – szörnyeteg, elhanyagolja, otthagyja a szeretteit. Egy tolvaj: Luna levegőjével, vizével és energiájával töltötte föl a ruháját. Mi van akkor, ha kudarcot vall? Ha nem tér vissza? Elképzeli a vasrácson didergő lányt, ahogy egyre jobban fázik, egyre szomjasabb, és egyre azt reméli, az unokatestvére visszajön, és hogy visszatér az energia.

Nem gondolhat erre. Nem gondolhat semmi másra, csak arra, amit tennie kell, méghozzá tisztán és pontosan.

– Oké, Jinji, mehetünk ki.

Lucasinho megérinti Luna úrnő ikonját a külső zsilip mellett. Szerencse és dac. Egyszer már legyőzte Luna úrnőt úgy, hogy csak a saját bőre védte. Viszont mindenki tudja, hogy az úrnő soha nem bocsátja meg, ha semmibe veszik. A nyomáscsökkenés szélrohama semmivé apad, és nyílik a külső zsilip. Lucasinho kilép a regolitra. Jinji a Mackenziekocsi nyomaihoz irányítja. Onnan könnyűszerrel követheti az északnak tartó ösvényt. Nem tudja, meddig, mennyi ideig, de azt igen, hogy hová tart. A testi emlékezet soha nem törlődik, így a fiú felveszi a héjas fetöltőben gyaloglás ritmusát. Könnyű lenne túlmozgásosan haladni: a haptikus érzékelők még ezen a régi, olcsó VTO-modellen is érzékenyek. Hadd végezze a munkát a ruha!

Nemsokára az összes többi nyom elkanyarodik, és egyedül a Mackenziekocsi kettős keréknyoma vezeti. A Nap magasan függ, a felszín ragyogóan fényes, a Föld halványkék szilánk. Lucasinho magában énekel, nehogy elkalandozzanak a gondolatai. A fetöltőben vannak játékok, zene, régi teleregények évadai, csakhogy a szórakoztatórendszer üzemeltetése energiát visz el. Dalai felveszik léptei ritmusát, hallucinációkként keringenek körbe-körbe a fejében. Azon kapja magát, hogy saját szövegeit énekli a dallamokra.

– Lucasinho, itt az ideje bejelentkezni – szólal meg Jinji.

– Ola, Luna!

Energiamegtakarítási szempontból csak hangkapcsolat van.

– Ola, Luca!

Testétől, jelenlététől, képétől elkülönülten Luna hangja szokatlanul hangzik Lucasinho fülének. Nem is emberi lényt, hanem valami magasabban lévő, ritkább, vadabb és bölcsebb lényt hallgat. Anjinho, így szólítja, a régi családi becenevén, angyalkának. Pontosan ilyennek tűnik most a hangja.

– Hogy vagy? Ittál?

A fiú meghagyta, hogy húszpercenként igyon. Ez eltereli Luna figyelmét arról, hogy reggeli óta nem evett.

– Ittam. Mikor jössz vissza? Unatkozom.

– Amint tudok, anjinho. Tudom, hogy unatkozol, de ne érj hozzá semmihez.

– Nem vagyok hülye – mondja a lány.

– Tudom. Egy óra múlva újra hívlak.

Lucasinho egyre csak menetel előre Taruntius kietlen síkjára. Egy menetdal akadt a fejébe, egészen megőrül tőle. Megkérdezhetné Jinjitől, mekkora utat tett meg, mennyit kell esetleg még megtenni, de lehet, hogy egészen lehangoló lesz a válasz. A nyomok egyre csak haladnak előre. Aranyvörös héjazatában tapos tovább.

Valami. Az unalmas holdjárás egyedüli előnye, hogy érzékei egészen aprólékosan fogadják be Taruntius jellegzetességeit, és ezért minden változást észrevesznek ebben az egyhangúságban.

– Jinji, nagyítást!

A sisaklemez egy kocsi antennáját és póznáit mutatja meg, ahogy a közeli láthatár fölé nyújtózkodnak. Alig maréknyi perccel később megjelenik a jármű is, és egyszerre mellette találja magát. Az állomás kamerájának felvételén látott fetöltős alak még mindig ott ül, egyenes háttal, a nyeregben. Egy pillanatra úrrá lesz rajta a félelem, hogy ráveti magát és egy kővel bezúzza a sisakját. Lehetetlenség – egy fetöltőben senki nem képes ennyi ideig életben maradni. Főleg nem – ezt most látja, ahogy körbejárja a kocsit – egy olyanban, amelyiken húsz centiméteres hasadás húzódik végig a jobb mellbimbótól a derekáig. Ez baj. Újabb probléma, de majd később megbirkózik vele.

– Hol a csatlakozó? – kérdezi. Jinji fényt vetít rá, mire Lucasinho letekeri hálózati kábelét, és becsatlakozik. A kocsi, ahogy gondolta is, épp annyira halott, akár az utasa. Fogát csikorgatva húzza a tápkábelt az öltözékéből a kocsihoz, és úgy érzi, mintha természetfölötti gyógyítóerő lépne ki a testéből, ahogy akkumulátoraiból a kocsiéba kerül át a töltés. Ébren van szüksége a jármű MI-jére, még akkor is, ha nem nélkülözhet annyi energiát, amennyivel visszaviheti az állomásra. Adatok ömlenek végig a lencséjén, és beléjük veti magát, hogy megkeresse, amit akar. A fék és a kormányzár kioldva. Ott van a vontatókábel kiengedője. Kihúzza a kábelt, a válla köré csavarja, és hámként kapcsolja össze magán.

– Luna! Megyek vissza! – Nekifeszül a hámnak. A kocsi egy pillanatig ellenáll, aztán a haptikus berendezés energiával látja el a motorokat, és legyőzi a tehetetlenséget. Lucasinho visszavontatja a járművet azon az ösvényen, amit maga hagyott.

A Holdon örökre megmarad minden nyom. A felszín utazások sokszor teleírt pergamenlapja.

Visszatérni soha nem tart annyi ideig, mint elmenni odáig.

Lucasinho a megfelelő helyre görgeti és leállítja a kocsit. Jinji megmutatja, hol az átjátszóállomás töltőpontja. Szinte minden energiára szükség lesz ahhoz, hogy feltöltsék az akkumulátorokat, de abban a pillanatban, amikor a zsilipen át a felszínre lépett, elkötelezte magát e mellett a megoldás mellett. A csatoló a helyére kerül, a kocsi tucatnyi üzemi LED és jelzés közepette magához tér.

Most jön a fetöltő. Így kell gondolni rá: olyan életmentő eszközként, amivel foglalkozni kell egy kicsit, hogy üzembe helyezhessék. Nem kell foglalkozni a benne lévő halottal. Lucasinho igyekszik kitalálni, mi a legjobb mód arra, hogy kikösse a holttestet a helyéről. A nő merevre fagyott. Lecsatolja a halott hátáról a fetöltő hátitartóját, és kinyitja a zsilip külső ajtaját.

– Átküldök valamit – mondja Lunának.

– Én is értek a zsiliphez – feleli a lány. – És ittam már.

A fiú óvatosan a hátára gördíti, aztán fölemeli a holttestet: a lába térdben behajlítva, egyik karja a teste mellett, a másik a vezérlőpulton pihen. Elviszi a zsiliphez – együtt kell bemenniük a kamrába. Nem kérheti Lunától, hogy cipeljen ki a zsilipből egy fagyott tetemet: megégetné a kezét a hidege, és túlságosan is nehéz. Na meg egy halottról van szó. Lucasinho behátrál a zsilipbe, amíg a fetöltője háta hozzá nem ütődik a belső zsilipajtóhoz. A dermedt testet a zsilipbe vonszolja, közben fogai között szűri a levegőt csalódott bosszúságában, ahogy igyekszik maga köré rendezni, elhelyezni saját fejét és testét a végtagok és a test mértani rendszerében. Lucasinho a hátán hever, rajta a holttest, térde a vállán, térde a halott térdei között, a fej a fetöltő ágyéklemezén: hatvankilencezés egy jéggé fagyott tetemmel. Komor, félelemmel teli, csak saját magának szánt nevetést vakkant. Soha senki nem ismeri majd ezt a viccet.

– Luna, bemegyek. Tartsd magad távol a zsiliptől. Csak tedd azt, amit mondok.

Jinji beindítja a zsilipet. Lucasinho hallgatja a levegő egyre vékonyodó hangú sivítását, és soha nem hallott még ennél kedvesebb hangot. A hátán csúszva, a holttestet átkarolva tolja ki magát a zsilipből. Az üres BALTRANfülkéhez ráncigálja és belezárja a tetemet. Nem akar belegondolni, micsoda mocskot talál majd, miután a test kiolvadt, csakhogy ezzel nincs a lány szeme előtt, és más kapszulák is ott sorakoznak arra az időre, amikor visszatér az áram… Már ha visszatér.

Kibotorkál a héjas fetöltőből. Elhagyta minden ereje. Még soha nem volt ennyire fáradt: elméje, izmai, csontjai, szíve, minden kimerült. Még nincs vége – még csak nem is kezdődött el teljesen. Olyan sok a tennivaló, és csak ő képes megtenni, és nem akar mást, csak leheveredni a fal tövében, hátat fordítani mindannak, amit meg kell tenni, kikönyörögni tőlük egy kis alvást.

– Luna, kaphatok némi vizet?

Nem tudja, honnan bukkan elő a lány, csak odaadja a saját kulacsát, Lucasinho pedig igyekszik nem lenyelni egyetlen kortyban az egészet, hogy ezzel mossa ki a szájából a fetöltő ízét. A fetöltővíz mindig őrzi a vizelet emlékét.

– Luna, odabújhatok hozzád?

A lány bólint, és odakuporodik mellé. Rajta van unokatestvére összes többi ruhája: buggyos öltözetű lelenc a 80-as évekből. Lucasinho átöleli, és igyekszik valami kényelmes helyet találni a fémhálón. Attól tart, túl fáradt ahhoz, hogy elaludjon. Megborzong – mélyre ért a hideg. Annyi mindent kell tenni, eszelősen sok mindent, és ezernyi dologba bele lehet halni, de megvan a kezdet.

– Jinji, ne hagyd, hogy tovább aludjak – suttogja. – Ébressz föl, amikor kiolvadt a nő.

– Tessék? – motyogja Luna, a forróság apró rögje, ahogy a hasához gömbölyödik.

– Semmi. Egyáltalán semmi.

***

Lucasinho felébred, és megpróbál megmozdulni. Fájdalom nyilall a bordáiba, a hátába, a vállába és a nyakába. A fémrács lenyomatot hagyott az arcán. A feje nehéz, nincsenek benne gondolatok, nem érzi a karját, és egyébként is zsibbad ott, ahol Luna elaludt rajta. Kiszabadítja a feje alól, hogy nem ébreszti föl vele: a lány úgy alszik, mint egy kő. Lucasinhónak vizelnie kell. Az állomás peronjához menet okosabb ötlete támad.

– Mit csinálsz? – Luna már ébren van, és figyeli, ahogy hólyagja szegényes tartalmát a héjas fetöltőbe üríti.

– A ruha majd feldolgozza. Kell majd a víz.

Sötét és zavaros a vizelete. Nem lenne szabad így kinéznie.

– Hát jó.

– Tudunk enni valamit? – kérdezi a fiú.

– Egy-két táprúd.

– Edd meg az összeset – utasítja Lunát.

– És te?

– Nem kérek – hazudja Lucasinho, bele a hasában tátongó szakadékba. Eddig még soha nem volt dolga éhséggel. Szóval ilyen az, ahogy a szegények érzik magukat: éhesen, szomjasan, levegő után kapkodva. A kapkodás még csak most jön.

– Kerítek egy másik fetöltőt, aztán kihajtunk innen.

– Az egy halott nő a kapszulában?

– Igen. Megnézted?

– Meg.

Rettegéssel töltötte el a tervének ez a része. A pánik szilánkjai, amikor arra gondolt, mit is kell tennie, hogy megszerezzék a fetöltőt, újra meg újra beleböktek kimerültségében és fel-felriasztották alvásából. Gyorsan, okosan kell megtenni, nem szabad időt hagyni, hogy végiggondoljuk a dolgot!

Kinyitja a BALTRAN-kapszulát, a karjánál fogva megragadja a halottat, úgy vonszolja ki a peronra: nehézkesen sikerül mozdítani, merevek a tagjai. Lucasinho érzi a fetöltőn át, hogy még nem olvadt ki teljesen. Lefordítja az arcát és először kioldja a sisak zárját. Okádhatnékja támad a bűztől – a fetöltőben mindenki szaglik, de eddig még soha nem tapasztalt ilyet. Folyamatosan öklendeznie kell, újra meg újra le kell gyűrnie: hullámzik a gyomra, ahogy félreteszi a sisakot és lefejti a hám hálóját. Remegő kézzel oldja ki a csatot. Újabb bűzös fuvallat csapja meg: ez a halál. Látott már halált, de soha eddig nem szagolta. A zabbálúnok puha kerekű kulikkal szokták elvinni a halottakat: se kosz, se mocsok, se bűz.

Lélegzetét visszatartva hámozza le a testről a ruhát. Mennyire fehér a nő bőre! Kis híján hozzáér, de aztán, ahogy megérzi a mélyéből áradó hideget, félbeszakad a mozdulat. Most kell ügyesnek lennie: ki kell húzni a kart a fetöltő ujjából. A másodiknak könnyebben kellene mennie, miután ezt kiszabadította. A kesztyűk rátapadnak az ujjakra, és a könyök nem akar engedelmeskedni. Szitkozódva leül a peronra, elfordítja a nő arcát, hogy ne felé nézzen, és fél lábbal a halott vállára támaszkodva leráncigálja az öltözék makacskodó ujját a tetemről. Gyorsan kiszabadítja a másik kart is. Most át kell fordítania, hogy lehúzhassa a fetöltőt a felsőtestéről, majd egyesével kibújtatni belőle a lábakat.

Megáll a halott nő fölött, úgy hámozza ki a ruhából. A test megmegrándul. Lehúzza a melléről, a hasáról a fetöltőt, ezzel a nő gyomrának kicsiny bemélyedésére keni szét a rettenetes, kés ejtette sebből származó vért. És visszafordítja, ráncigálni kezdi lefelé a fenekén. Virágtetoválás van a bal farpofáján. Lucasinho nyöszörgő, zokogó golyóvá gömbölyödik: a tetoválás megroppantotta.

– Sajnálom, annyira sajnálom – suttogja.

Két kezébe veszi az egyik lábfejet. Előbb a bal, aztán a jobb láb szabadul ki – a fetöltő lenyúzott bőrként lóg a kezében. A vérmocskos nő a hátán heverve mered a lámpákra.

Most neki kell belebújnia. Lehámozza a héjas fetöltő aláöltözetét. Megy a lebontóba. Láb a lábszárba, gyorsan és ügyesen, egy kis izgés-mozgás, és a fetöltő már a mellkasán van. Ne törődj a nedvességgel! Előbb az egyik kar, aztán a másik. A zsinegért nyúl, hogy összezárja a ruhát. Behúzza a feszítőszíjakat. A fetöltő túl kicsi rá: a vállában, ujjaiban lévő feszültség idővel fájdalom lesz. Nőre szabott a csatornázás – ezt is elviseli majd. Mire felkapja a sisakot, a nyomtató egy csengetéssel befejezte az új aláöltözetet: friss, rózsaszínű és Luna-méretű. Megterhelő ez csekélyke erőforrásaik számára, azonban Lunának szüksége van egy aláöltözetre, hogy kapcsolatba lépjen a héjas fetöltővel.

– Anjinho, segítség kellene.

A lány hozza a zsilipből a szigetelőszalag tekercsét, lezárja vele a fetöltő szakadását, és körbejárja Lucasinhót, ahogy három réteg vastagon betekeri.

– Ne használj túl sokat, még szükségünk lehet rá – figyelmezteti a fiú. – Most pedig vedd föl az aláöltözetet, és feltöltöm a ruháinkat.

– Mit tegyek majd a sima ruhákkal?

Kis híján azt mondja, hogy egyszerűen hagyja itt, aztán rádöbben, ezzel értékes alapanyagokat dobna el, olyan szerves anyagokat, amelyek odakinn, a Pyrenaeushegységben az élet és halál közötti különbséget jelenthetik.

– Dobd be a bontóba, és nyomtasd ki újra, nyomásbiztos szigetelőszalagként.

– Oké.

Egy másodpercnél tovább nem foglalkozik azzal a másik értékes szerves anyagból álló halommal, amelyik a kapszula mellett hever a hátán.

Luna visszatér a rózsaszín aláöltözetben, kezében egy kis tekercs szigetelőszalag. Belenéz a nyitott héjas fetöltőbe, és elfintorodik.

– Húgyszagú.

Belelép, a fetöltő felismeri kisebb méretű testét, ezért ehhez igazítja a belső haptikus csontvázat.

– Hú! – mondja, ahogy lezárul körülötte a fetöltő.

– Jól vagy? – kérdezi Lucasinho. Lunán eddig még nem volt fetöltő.

– Olyan, mint a mentőeszköz, amiben kivittek Boa Vistából, csak kisebb. De jobb, mert ebben mozoghatok.

Luna végigcsörtet a padlón.

– Teszek két lépést, és akkor ér utol.

– Nagyon egyszerű, a fetöltő végzi az összes munkát – jelzi Lucasinho.

– Áram, levegő és víz teljesen feltöltve – jelentik be a famulusok. Mostantól minden egyes lélegzetnek, minden egyes kortynak, minden egyes lépésnek felszámítják az árát.

– Először én megyek ki a zsilipen. Kinn várlak.

Lucasinho mintha egy egész korszakon át várna ott, a lépcsőn, amíg kizsilipel: egyszerre bízik és kételkedik a lopott fetöltőjének szakadásán keresztbe tekert szigetelőszalagban, képzeletében egyre az játszódik le, ahogy a szalag enged, és a levegő egyetlen pillanat alatt távozik. De nem enged el – arra tervezték, hogy ne engedjen el. És mégsem képes teljesen elhinni, ráadásul a kezén és a lábán máris görcsben vannak az ujjak a kicsi ruha miatt. Felvillannak a fények, nyílik a zsilip, és kilép Luna.

Lucasinho adatkábelt húz elő a háticsomagjából, és beledugja a Luna vértezetén megvilágított csatlakozóaljzatba.

– Hallasz?

Csönd, aztán kuncogás.

– Bocs, csak bólintottam.

– Kevesebb energiát fogyasztunk, ha össze vagyunk kötve.

Lucasinho büszke a következő lépésre. Akkor találta ki, amikor épp visszavontatta Lubbockba a kocsit. Egy kocsi, egy ülés. Luna kapja a héjas fetöltőben a nyerget, utána jön ő, és elhelyezkedik az ölében. A lány fetöltője csúszik, Lucasinhónak nincs biztos ülése – ha hirtelen lassítanak, akkor meghalnak. Ezt a problémát nem látta előre, de ugyanebben a pillanatban meg is van a megoldás. Csíkokat tép a szigetelőszalagból, azzal rögzíti magát Lunához a lábszáránál, a combjánál, a felsőtesténél fogva. A rádiócsatornában hallja, ahogy a lány kacag.

– Jól vagy, anjinho?

– Jól, Lucasinho.

– Akkor induljunk.

Jinji mostanra már összekapcsolódott a kocsi MI-jével. Egyetlen gondolat, és az összeszalagozott, összedrótozott fiú és lány már száguld is lefelé a lubbocki átjátszóállomás magasba törő szarvairól a Mare Fecunditatis köves regolitjára.

***

Duncan Mackenzie utoljára tíz éve tette a lábát a felszínre, de nem hajlandó héjas fetöltőbe bújni: aki egyszer holdszámos volt, az mindig holdszámos marad. A fetöltő új, egy edzettségi problémákkal küzdő középkorú férfi testalkatának megfelelően nyomtatták, azonban a zárak összepattintásának, a szalagok megszorításának szertartása ugyanolyan ismerős, mintha vallási előírásokról lenne szó. A felszínre lépés előtti ellenőrzések olyanok, akár rövidke imák.

Felsiet a rámpán, háta mögött Hadley óriási zikkuratja sötét, mindenki fölé magasodó jelenlét. Első néhány lépésével felrúgja a port, mint valami amatőr, de mire a lőtérre ér, visszatér a régi holdszámoscammogáshoz. Mennyire hiányzott ez! Öt fetöltő fogadja – a lövészklub a tükrök sorai között húzódó szervizutak egyikét választotta.

– Mutassátok!

Űrork festésű héjas fetöltőt viselő holdszámos csúsztat le valami hosszúkás eszközt a válláról. Célba vesz vele valamit. Duncan Mackenzie felnagyítja, hogy láthassa az úton messze előttük lévő tárgyat.

– Ha az egyik tükrömet lövi ki… – tréfálkozik.

– Nem fogja – válaszolja Yuri Mackenzie. A lövész tüzel, a célpont fölrobban. A karabély hőnyelő labdacsot vet ki magából. A lövész utasításra várva Duncan Mackenzie felé fordul.

– Lényegében ugyanolyan Gauss-fegyver, mint amit a Mare Anguis-háborúban használtunk, csak a gyorsulását növeltük meg. Lőhetünk vele közvetlen irányzással, vagy az MI segítségét használva a láthatáron túlra.

– Nem tetszik a héjas fetöltő – jegyzi meg.

– Az erősebb gyorsítónak elég durva a visszarúgása – magyarázza Yuri. – A héjas biztosabb. És ha megtörténne a legrosszabb, akkor is nyújt némi védelmet.

– Az embernek nem tíz, hanem húsz másodperce van – jegyzi meg Vasszosz Palailogosz. Duncan felé fordul.

– Soha egyetlen Mackenzie sem futamodott meg a harcból.

– Főnök, igaza van – mondja Yuri. – Ez nem a mi harcunk. Soha nem voltunk szövetségben az Aszamóákkal.

– És azt hittük, hogy a Voroncovok igen – feleli Duncan.

Yuri nem hagyja annyiban.

– Tisztelettel jelzem, kivételesen sebezhetőek vagyunk. A VTO a keleti negyedben mindenütt kiiktatja az erőműveket. Hadley nem viselne el egy magas pályáról indított csapást. Elég egy támadás a tükrök ellen, hogy bezárjuk a boltot. Megmutathatom a szimulációkat.

– Nyomtass ötvenet! – adja ki az utasítást Duncan Mackenzie a közös csatornán. – Szerződtessétek le valamennyi katonai múlttal rendelkező holdbélát. És héjas fetöltők is kellenek. De ne legyen rajtuk olyan szar – mutat kesztyűbe bújtatott ujjával a lövész agyaras-koponyáslángnyelves díszítésére. – Hanem valami olyasmi, amiből mindenkinek kiderül, kik vagyunk és miért harcolunk.

Azzal megfordul és határozott léptekkel visszamegy a fénylő tükrök közötti folyosón a külső zsilip sötétlő rése felé. Hadley csúcsa tízezer nap fényével izzik fölötte.

***

– A torta tökéletes ajándék bárkinek, akinek mindene megvan – mondja Lucasinho Corta.

Coelhinho egyórányira van Lubbocktól, lefelé tart a Messier E kráter északnyugati falának enyhe lankáján. Luna adta a kocsi nevét. Szerinte a kocsiknak muszáj, hogy legyen neve. Lucasinho vitába szállt vele, hogy a névadás butaság, csak hogy ezzel is teljenek a kilométerek. A gépek azok gépek. „A famulusoknak is van nevük” – vetette ellene Luna. Így aztán a kocsi Coelhinho maradt. A fiú ezután azt javasolta, énekeljenek, majd megpróbálta felidézni az esti mesét, amit Flavia madrinha mondott el neki, és Luna jobban tudta nála. Találós kérdéseket mondott, de Luna azokban is jobb volt. Most Lucasinho előadást tart a süteményről.

– Dolgokat megszerezni egyszerű. Ha az ember akar valamit, és megvan hozzá a szénhozzáférése, akkor kinyomtatja. A „dolgok” egyáltalán nem olyan különlegesek. Miért adnánk bárkinek bármi olyasmit, amit saját maga is kinyomtathat? Az ajándékban az egyedüli különleges dolog a gondolat, amit beleteszünk. A valódi ajándék a tárgy mögötti eszme. Akkor lesz különleges, ha ritka, költséges, vagy sokan vannak, akik belefektettek. Pai egy alkalommal adott némi kávét Adriana vónak, mert harminc éve nem ivott már kávét. Ez ritka és költséges dolog volt, vagyis a háromból kettő – ritka és költséges –, de nem olyan jó, mint a sütemény.

– A süteményhez nyers, nem kinyomtatott anyagok kellenek, amilyen a madártojás, a zsír és a búzaliszt, és hozzá bele kell tenni az ember idejét és szívét is. Meg kell tervezni minden süteményt: piskóta lesz-e, vagy csokitorta, rétegelt lesz, vagy sok apró sütemény, személyes vagy valamilyen alkalomra készül? Narancsos lesz, bergamottos, szerecsendiós-kardamomos, vagy akár kávés – cukormázas lesz vagy tojáshabos? Dobozba kerül, vagy szalagokkal kötjük át, bottal röpíted-e be, van-e meglepetés a közepén, kigyullad-e, esetleg énekel? Komolynak vagy vidámnak kell lenned, vannak-e allergiák, érzékenységek, esetleg kulturális, vallási kérdések? Ki lesz még ott, amikor felszeletelik? Ki kap belőle és ki nem? Egyáltalán arra készül, hogy másokat is megkínáljanak vele, vagy ez személyes, szenvedélyes sütemény?

– A sütemény több szempontból is finom dolog. Elég egyetlen bögrés sütemény a megfelelő helyen, a megfelelő pillanatban, hogy kifejezzük: „Most nincs az egész világegyetemben senki más, csak te, és én ezt az édes, zamatos, érzetekkel teli pillanatot adom neked.” És van olyan is, amikor csak valami hatalmas és ostoba dolog működik, olyasmi, amiből teljes glancban ugranék elő cukormázas pillangókkal és madarakkal és operaáriákat éneklő kis robotokkal, és ami szíveket gyógyít és ellenségeskedéseknek vet véget.

– A süteményeknek saját nyelvük van. A citromhéj azt mondja: „Ez a kapcsolat savanyú a számomra.” A narancs ugyanez, csak reményteli. A csokis sütemény azt mondja, minden rendben van a világgal, minden jól van és kiegyensúlyozott, a négy elem harmóniában áll egymással. A vanília azt mondja: óvatosan, unalom. A levendula a reménykedés vagy a sajnálkozás. Néha mind a kettő. A cukrozott rózsaszirmok: „szerintem te megcsalsz”, de a rózsaszín cukorbevonat azt mondja: „Kössünk most szerződést.” A kék gyümölcsök a szomorú napokra valók, amikor az ember igazán érzi a feje fölött a vákuumot, és barátokra, vagy egyszerűen csak egy baráti testre van szüksége. A piros és rózsaszín gyümölcsök a szexet jelentik. Ezt mindenki tudja. A tejszínt soha nem lehet magában enni. Ez a szabály. A fahéj a várakozás, a gyömbér az emlékezés, a szegfűszeg a sebzettség: a tényleges és a szívbeli is. A rozmaring sajnálkozás, a bazsalikom arról szól, hogy igazad van. „Látod, megmondtam” – ez a bazsalikom. A menta az irtózás. A menta süteménynek rossz. A kávé a legnehezebb, és azt mondja: „Még a Földet is megmozgatnám az égen, hogy boldoggá tegyelek.”

– Ez a közösségi sütemény. Aztán ott van a sütemény tudománya. Tudtad, hogy a süteménynek jobb az íze a Holdon? Ha elmennél a Földre, és ott ennél süteményt, csalódott lennél. Nehéz lenne, ízetlen és kemény. Az egésznek a pórusok méretéhez és a morzsaszerkezethez van köze, márpedig a morzsaszerkezet sokkal jobb a Holdon. Ahány süteményt csak készítesz, ahhoz mind háromféle tudomány kell: kémia, fizika és építészet. A fizika a hőmérsékletről, a gáztágulásról és a nehézkedésről szól. A kelesztő a nehézkedés ellen dolgozik. Minél kisebb a gravitáció, annál magasabbra kel meg. Ebből azt lehetne hinni, hogy ha az alacsonyabb nehézkedés jobb morzsaszerkezetet eredményez, akkor a tökéletes sütemény nem az, amit zéró gében készítünk? Valójában nem. Minden irányban megkelne és a végén pezsgő süteménykeverék óriási labdáját kapnád. Amikor meg kellene sütni, nagyon nehéz lenne eljuttatni a meleget a sütemény közepébe. Szottyos maradna belül.

– Aztán ott van a kémia. Megvan a magunk négy eleme és a süteménynek is megvan a magáé. Nekünk ez a levegő, a víz, a szén és az adat. A süteménynél a liszt, a cukor, a zsír és a tojás, vagy másféle folyadék. Vegyünk kétszázötven gramm lisztet, kétszázötven gramm cukrot, kétszázötven gramm vajat és kétszázötven gramm tojást, ami nagyjából öt darab. Ez az alap kilós sütemény. Kikeverjük a cukrot és a vajat. Én kézzel szoktam. Ettől lesz személyes. A zsiradék bezárja a légbuborékokat és habosít. Most beleütjük a tojásokat. A tojásokban fehérje van, ami rátekeredik a légbuborékokra, és megakadályozza, hogy melegítés hatására kipukkadjanak és összeessenek. Aztán az ember belegyúrja a lisztet. Hajtogatni kell, mert ha túl nagy erővel dagasztod a lisztet, kinyújtod a glutént.

– A glutén a búzában lévő fehérje, ami rugalmas. Enélkül minden, amit sütsz, lapos lesz. Ha túlságosan kinyújtjuk, akkor kenyeret kapunk. A kenyér és a sütemény teljességgel ellentétes utak, amerre a búza mehet. Különleges, lágy, magától kelő lisztet használok alacsony fehérjetartalmú búzából. Ez azt jelenti, hogy van benne sütőpor, ami reakcióba lép és olyan gázt fejleszt, ami gluténbuborékokat fúj. Az én süteményeim ezért édesek, kicsik és omlósak.

– A sütés olyan, mint várost építeni: az egész a levegő foglyul ejtéséről és megőrzéséről szól. A glutén pilléreket és sejteket formáz, ezek tartják meg a sugár és a zsiradék súlyát. Fel kell kelnie, állva kell maradnia, és mindent biztonságban, levegővel és vízzel ellátva kell tartania. Olyan héjat kell létrehozni, amitől a sütemény nedves és könnyű marad. Ezt teszi a cukor – lehetővé teszi, hogy megszíneződjön, és a sütemény belsejéhez képest alacsonyabb hőmérsékleten készüljön el a cukormáz. Az egésznek a karamellizálódáshoz van köze: olyan, mint a zsilip, ami megakadályozza, hogy kiszökjön a sziklából a levegőnk.

– Mindezek után következik a sütés. A sütés három részből áll: ez a kelés, a sülés és a barnulás. A sütemény hőmérsékletének emelkedésével az összes levegő, amit belevertünk a tésztába, kitágul, és széthúzza a glutént. Aztán úgy hatvan Celsius-fokon beindul az élesztő, kiengedi a szén-dioxidot és a vízpárát a tojásokból, és huss, a sütemény megkel a teljes magasságára. Úgy nyolcvan fokon összeállnak a tojás fehérjéi, és a glutén elveszíti a nyúlási képességét. Végül az egészet áthatja a Maillard-reakció – ez az a barnulás, amiről beszéltem –, és lezárja a felszínt. Benntartja a nedvességet: már ha mindent jól csináltunk.

– Most jön a legnehezebb rész: el kell dönteni, készen áll-e, hogy kijöjjön a sütőből. Számos apró dologtól függ: nedvességtől, szellőzéstől, légnyomástól, a környezeti hőmérséklettől. Ez a művészet. Amikor úgy gondoljuk, hogy kész, vegyük ki, hagyjuk állni tíz percet, hogy elváljon a tepsitől, fordítsuk ki valami rácsra és hagyjuk kihűlni. Igyekezzünk, hogy ne együnk belőle, amint előkerül a sütőből.

– Elérkeztünk a sütemény közgazdaságtanához. Kivesszük a sütőből. Nekünk nincs sütőnk. A többségnek még konyhája sincs: a kifőzdéből szoktunk enni. A kifőzdék sütői egészen mások, mint amilyenekben süteményeket szokás készíteni. Úgyhogy kell rendelni egyet, és talán húsz ember van az egész Holdon, aki tudja, hogyan kell szemmagasságban lévő sütőt készíteni.

– Szóval, a négy elem: liszt, cukor, vaj, tojás. A liszt a búza megőrölt magja. Ez egy fűféle. Lenn, a Földön ez az egyik nagy szénhidrátforrás, de idefönn, a Holdon, nem szoktuk használni, mert ahhoz képest, mennyi teret foglal és mennyi erőforrást emészt fel, nem ad elég energiát. Ezerötszáz liter vízre van szükség százgrammnyi búzához. Mi krumpliból, jamgyökérből és kukoricából szerezzük meg a szénhidrátot, mert sokkal hatékonyabban tudják a vizet étellé fordítani. Ezért csak úgy kaphatunk lisztet, ha külön ehhez búzát termesztünk, aztán learatjuk, és a magokból finomlisztet őrlünk. Lisztet őrölni még nehezebb, mint sütőt építeni: úgy öt ember van az egész világon, aki tudja, hogyan lehet lisztőrlő malmot építeni.

– A vaj tejből készült, szilárd zsír. Kizárólag tehéntejből készült vajat használok. Vannak teheneink, jobbára azoknak, akik szeretnek húst enni. És ha azt gondolod, a búzatermesztés issza a vizet, egykilónyi tejtermékhez százszor annyi kell.

– A tojás. Ez nem annyira nehéz: a tojás jelentős alkotóeleme az étrendünknek. Azonban a tojásaink kisebbek a földi tojásoknál, mert kisebb madarakat tenyésztünk, úgyhogy kísérletezni kell, hogy kiderítsük, pontosan mennyire van szükség.

– A cukor egyszerű: termeszthetjük és elő is állíthatjuk, de egy süteménykészítő sokféle cukrot használ. Van a finomítatlan, tiszta nádcukor, az általános kristálycukor, különféle finomságú porcukrok, cukormáz: van úgy, hogy egyetlen süteményhez mindre szükség van. Szóval, még egy egyszerű kilós süteményhez is olyan dolgokat és képességeket kell használni, amelyek még az ékköveknél is ritkábbak és értékesebbek. Amikor az ember süteményt ízlel, akkor az egész életünket megízleli.

– És ezért van, hogy akkor, amikor mindenki mindent kinyomtathat, a sütemény a tökéletes ajándék.

– Luca – szólal meg Luna.

– Mi az, anjinho?

– Ott vagyunk már?

– Nem ez a kráter az, hanem a következő – mondja Lucasinho.

– Megígéred?

– Meg.

Coelhinho felkapaszkodik a Messier A-kráter alacsony falán.

– Oké – mondja a lány. – De elég a süteményből.

Lucasinho Cortát a sütemény tartja ébren és éberen, valamint az, hogy beszélhet róla. A hideg bekúszik a fetöltőn lévő összefoltozott szakadáson – lezárhatja a ruhát, hogy legyen benne levegő, de a sérült fűtőelemekkel nem tud mit kezdeni. Azóta tudja, hogy a holdjárására készült, hogy az emberi testek vákuumban csak kevés meleget sugároznak, azonban érzi, amint a kitartó hideg folyamatosan nyeli magába a meleget a véréből és a szívéből. A fagyosság bekúszik az ember tagjaiba, elkényelmesíti, zsibbadttá teszi, és eltávolítja a valóságtól. Lucasinho minden erejére szükség volt ahhoz, nehogy vacogjon, amikor a süteményekről beszélt.

Coelhinho átbillen a Messier A kettőskráter külső peremén, és egy nagy, hatüléses kocsi repül át a belső peremen: kétszer pattan, ahogy végigszáguld a kráter alján, és csúszva áll meg Lucasinho előtt. Beletapos a fékbe, és Ogunhoz fohászkodik, hogy az orrnehéz jármű ne bukjon föl ettől.

Egy kocsi, háromfős csapat. Fölemelkedik a biztonsági rács, a csapat tagjai leérkeznek a földre a helyükről. Fetöltőjükön a Mackenzie Hélium logója, ahogy mind fölemelnek valamit a felszerelést tartalmazó rácsról. Lucasinho felismeri, mi az, bár eddig még soha nem látott ilyet: lőfegyver.

Fegyverét két karja bölcsőjében pihentető holdszámos megy oda hozzájuk – körbejárja Coelhinhót, majd egészen a fiúhoz lép. Sisaklemez találkozik sisaklemezzel.

– Mi történik? – kérdezi Luna.

– Minden rendben lesz – feleli Lucasinho, aztán majd kiugrik a bőréből, ahogy a holdszámos sisaklemeze az övén koccan.

– Kapcsold be a rádiódat, szaros galah.

A hang elfojtott ordítás, amit a testi érintkezés továbbított.

Jinji megnyitja az általános csatornát.

– Elnézést, nincs sok energiám – szól bele globóban a fiú.

– Nem csak abból van hiány – közli a holdszámos. Most, hogy beindult a rádió, a holdszámosok válla fölött megjelenik az azonosítójuk: Malcolm Hutchinson, Charlene Owens-Clarke, Efron Bátmánglidzs.

– Energiára, vízre és ételre van szükségünk. Nagyonnagyon fázom.

– Előbb néhány aprócska kérdés következik. – Azzal Malcolm Lucasinhóra szegezi a fegyverét. Hosszúkás, összetákolt eszköz, csupa sietősen kinyomtatott és összeillesztett támaszték és stabilizátor, tár és elektromágneses kazetta.

– Genderek tekintetében nem volt az emberi történelemben olyan társadalom, ahol könnyebben lehetett változni, mint nálunk, szóval lehet, hogy Nadia átgondolta a dolgot, de még soha nem hallottam olyan változásról, amitől tíz centivel magasabb lesz az ember.

Lucasinho most ébred rá, hogy a rádiókapcsolat beindulásával egy időben a fetöltő felvillantotta az azonosítóját. A két másik fegyver is felé fordul.

– Lucasinho, félek – mondja a zárt csatornájukon Luna.

– Minden rendben, anjinho. Kiviszlek innen.

– Nadia fetöltője. Nadia kocsija. Látván, mennyi szigszalag van ezen a ruhán, valami gyilkos találatot vitt be.

– Szerintetek, ha el akartam volna venni a fetöltőjét, akkor ennyi kárt tettem volna benne? – teszi föl a kérdést a fiú.

– Biztos vagy benne, hogy ezt a választ akarod adni a kérdésemre?

Az összes létfontosságú adat oszlopa a vörös tartomány peremén egyensúlyoz Lucasinho sisakkijelzőjén.

– Esküszöm, nem én öltem meg. Csapdába estünk a lubbocki BALTRAN-ban. A nyomába eredtem, visszahoztam a kocsit és a fetöltőt és összefoltoztam mind a kettőt.

– Mi a picsát műveltetek ti a lubbocki BALTRANállomáson?

– Igyekeztünk kijutni Twéből.

– BALTRAN-nal.

Lucasinho utálja, ahogy ez a Malcolm Hutchinson minden egyes válaszát úgy forgatja, hogy a valaha hallott leghülyébb dolognak tűnjön.

– Haver, a BALTRAN-hálózatnak annyi. Az egész keleti holdnegyednek annyi. Csak az istenek tudják, mi a fene folyik Twében. A Voroncovok lezárták a vasutat, és amennyi erőművet csak látnak, mindből regolitlyukat csinálnak. A fél csapatomat kurva rémálmok nyírták ki, amiknek a kurva keze helyén kurva kések vannak, úgyhogy megérted, ha kissé ideges vagyok. Szóval, hová mentek és ki a picsa vagytok?

Lucasinhónak fájdalmasan üres a hasa, de még így is képes lenne epét és savat öklendezni a sisakjába.

– Hadd beszéljek én! – szólal meg lány.

– Luna, maradj csöndben! Ez az én dolgom.

– Nekem csak ne mondd, hogy maradjak csöndben. Hadd beszéljek én. Kérlek.

A Mackenzie-holdszámosok igencsak nyugtalanok. Lucasinho épp azon volt, hogy szépen bebeszéljen magának egy golyót. Egy gyerek hangja talán meggyőzi a fegyvereket.

– Oké.

Luna famulusa megnyitja az általános csatornát.

– João de Deusba igyekszünk – mondja a lány. A holdszámosok összerándulnak a fetöltőjükben.

– Abban egy gyerek van – közli Malcolm.

– Csak egy héjas fetöltő volt Lubbockban – mondja válaszképpen Lucasinho. – Megkerestem a kocsit, és igen, elloptam a fetöltőt. – Eszébe jut a nő neve. – Nadia fetöltőjét. Nem öltem meg.

– Egy gyereket viszel héjas fetöltőben, át a Fecunditatison.

– Nem jutott eszembe más. Lubbockban nem maradhattunk.

– Jó messze vagytok João de Deustól – közli a holdszámos, akinek az azonosítóján „Charlene” áll.

– Egyelőre Messier-be kell eljutnunk – feleli a fiú.

– Mi épp onnan jövünk – szólal meg Efron, a harmadik.

– Hárman maradtak közülünk ott holtan. A robotok darabokra vágnak.

– Hé, Efron, gyerekek is vannak itt – inti Charlene.

– Semmi értelme titkolni az igazságot – feleli Efron.

– Levegőre és vízre van szükségünk – folytatja Lucasinho. – A kocsi nemsokára kifogy az energiából, és nem is tudom, mióta nem ettünk.

– Nagyon éhes vagyok – teszi hozzá Luna.

Lucasinho hallja, ahogy Malcolm az orra alatt szitkozódik.

– Secchinél van egy régi Corta-barakk. Most az a legközelebbi utántöltési pont. Elviszünk odáig.

– Az félúton van vissza Taruntiusba – állapítja meg a fiú.

– Hát jó, akkor haljatok éhen, vagy fulladjatok meg. Vagy, a te esetedben, fagyj halálra. Efron!

A férfi kis csomagot akaszt le a hátán lévő egységről, és odadobja Lucasinhónak. Melegítőzsák: átlátszó tartályban késleltetett kibocsátású hőtermelő zselé.

– Ez majd melegen tart. Csak egy gond van. – Fegyvere csövével megbökdösi a fiú ragszalagos mellkasát. – Be kell mennie a fetöltőn belülre.

– Hogy mi?

– Meddig tudod visszatartani a lélegzetedet, haver?

Lucasinho szédül. Éhség, kimerültség, kihűlés, összeadódik minden. Most pedig újra a csupasz bőrét kell megmutatnia Luna úrnőnek.

– Van holdjárókitűzőm – habogja.

– Hát, kurva jó neked, pöcsi öcsi. A holdjárás tíz-tizenöt másodpercig tart. Most le kell venni a régi ragszalagot, betenni a csomagot és újra betekerni. Úgy negyven, talán hatvan másodperc lehet?

Abba bele is halhat. A hidegbe bele is hal majd. Belehalhat, belehal majd. Luna úrnő megint dönt helyette.

– Menni fog – jelenti ki.

– Ügyes fiú! Egy percig kapkodd a levegőt, aztán küldd el a nyomást a sisakból. Össze kell kapcsolódnom a fetöltőd MI-jével.

– Van szalagom – mondja Luna, ahogy Lucasinho lehámozza magát a héjáról.

– Jó kislány vagy. Charlene, Efron, gyertek!

Jinji tiszta O_2-re kapcsolja a fetöltő betáplálását. Baltaként csapja fejbe Lucasinhót. Meginog, kezek nyúlnak, hogy megtartsák. Vesz egy nagy levegőt, aztán egy még nagyobbat, ahogy agyát és a vérét túltölti oxigénnel. Megcsinálta a holdjárást is. Teljesen meztelenül futott tizenöt métert a felszínen. Egyszerű lesz. Sima ügy. Csakhogy a holdjárásnál egy óra alatt vitték le mikronyomásra a testét. Most egy pillanat alatt kell. Fetöltő, első lecke: „Az emberi bőr erős nyomásőrző felszín…” Nem kell más, csak valami feszes, ami fenntartja a nyomást, bent tartja a vizet és visszatartja a hőt.

– Fetöltő nyomáskiegyenlítése: öt…

Lucasinho kifújja a tüdejében lévő gázt. A vákuumban kifújunk, nehogy megrepedjenek a tüdőhólyagocskák.

–… kettő, egy…

– Figyelem! – adja ki az utasítást Malcolm.

– Kiürítés.

A levegőt sikítva nyeli el a némaság, ahogy Jinji kiegyenlíti a nyomást. Lucasinho hangtalanul üvölt a fülébe belehasító kegyetlen fájdalomtól. Charlene jön a késével, óvatosan levágja és visszafejti a szalagot.

– Ne mozdulj, kölyök, tartsátok nyugton!

– Kész.

Aztán forró izzás, ahogy Malcolm betuszkolja a csomagot a sűrű szövésű anyag alá. Muszáj levegőt vennie. Muszáj. Az agya épp sejtről sejtre huny ki. Vergődni kezd – halk és magas női hang, mintha szent beszélne, ahogy azt kiáltja: „Tartsátok nyugton!” Lucasinho kinyitja a száját. Nincs ott semmi. Kitárja a tüdejét. Nincs ott semmi. Így hal meg az ember a légüres térben: minden összezárul, beszűkül, lüktet. Az apró, távoli beszédhangok, a vasmarkok, amelyek tartják, izzik minden.

Apró, távoli beszédhangok…

És vissza is tért. Lucasinho előrevetődik: biztonsági rács tartja meg. Biztonságban van, a Mackenziekocsi egyik ülésében. Levegő. A levegő csodálatos. A levegő varázslat. Vesz tíz mély lélegzetet: befelé gyorsan, kifelé lassan, aztán befelé lassan, kifelé gyorsan. Száj és orr, orr és száj. Orr. Száj. A lélegzés csodálatos. Meleg. Melegség. Fájdalom hasít a bal alsó bordája alá: a fetöltő és a nyomásbiztos szigetelőszalag miatt hozzápréselődő fűtőcsomag. Horzsolás marad utána, azonban Lucasinho nagyra értékeli a sajgást, mert azt jelenti, hogy nem fagyott el semmije.

– Luna? – krákogja.

– Szóval magadhoz tértél – szólal meg az általános csatornán Malcolm.

– Itt vagyok – mondja Luna. – Jól vagy?

– Ha beszél, akkor jól van – állapítja meg Malcolm. Lucasinho körülnéz, szemügyre veszi a kábeleket és csöveket, amelyek bekötik a kocsiba. „Víz” – gondolja, mire a szívókából hűvös és tiszta felfrissülés a jutalma. Lucasinho gyönyörteli sóhaja beleszáll az általános csatornába, és a holdszámosok nevetését kapja válaszul.

– Attól még újrahasznosított vizelet, de legalább valaki másé – mondja Malcolm. – Még némi tápanyag szar is van. Gondolom, elég éhesek vagytok, hogy megegyétek.

Efron a nagy kocsi után köti Lucasinho kisajátított egyszemélyes járművét, és fellendül az ülésbe.

– Szóval, ha nincs semmilyen ellenvetésed, Lucasinho Corta, akkor megyünk Secchibe – jelenti be Malcolm.

***

Van valami az arca előtt. Lucasinho klausztrofóbiás riadalom ordításával ébred. A fetöltőben, ugyanabban a kurva fetöltőben van. Alvás közben kicsordult és kristályos kéregben rá is száradt az arcára a nyál. A sisakban megcsapja a saját arca szaga.

– Felébredtél. – Ez Malcolm hangja. – Nagyszerű. Van egy kis gondunk.

Jinji térképet rajzol elé: a konvoj és a Corta Héliolerakat helye nyilvánvaló, akárcsak a kocsik és a biztonság közötti találatok vonala.

– Azok…

– Tudom, mik azok, gyerek.

– Meg tudod kerülni?

– Igen, de amint megpillantanak, lerohannak. Nagyok és nehezek vagyunk, és már láttam, hogyan mozognak ezek a szarok.

– Mihez kezdünk?

– Kiteszünk mind a kettőtöket. Elviszitek a másik kocsit

– elég töltés van már benne hozzá –, és nyomás egyenesen a barakkhoz. Mi megpróbáljuk elcsalni a botokat.

– De azt mondtad, nem tudjuk lehagyni ezeket.

– Hol van a kurva hited, kölyök? Nélkületek talán lerázhatjuk ezeket. Még akár el is kaphatunk néhányat. Ezekkel a fegyverekkel ki tudjuk lőni őket. Abban egészen biztos vagyok, hogy ha együtt maradunk, akkor együtt halunk meg.

A fetöltők háticsomagját feltöltik vízzel és levegővel, ahogy az akkukat is. Luna elhelyezkedik a nyeregben, Lucasinho gondosan a kocsihoz köti a ragszalaggal: aztán magát kötözi hozzá. Egyszerű szavakkal, őszintén magyarázta el a lánynak, milyen veszélyt jelentenek, Luna kérdés és utasítás nélkül is tudja, mit kell tenni. Jinji érintése nyomán életre kel az együléses. Malcolm mutatóujjával megérinti a sisakját: csata előtti tisztelgés. Beindítja a nagy kocsit, tesz vele egy kört és néhány pillanattal később már el is tűnik a láthatár mögött. A fiú megvárja, amíg leülepszik a porfelhő, és csak akkor indítja az együlésest.

– „Nincs kommunikáció – mondta Malcolm. – Viszlát Secchiben. Vagy a másvilágon.”

– „Tudjátok, kik vagyunk – kezdte zárt vonalon Lucasinho. – Miért segítetek?”

– „Akármi is lesz ebből, az már soha többé nem lesz a régi Hold” – felelte erre a férfi.

– Luna – mondja most. Újra össze vannak kötve: a rádiócsönd és a bensőségesség miatt.

– Mi az?

– Ittál?

– Ittam.

– Nemsokára ott vagyunk.

***

Analiese Mackenzie a zsilip belső ajtajánál vár. Egy örökkévalóságba telik, mire az ajtó kinyílik, de már itt vannak: a légcsavarok ellenére portól sötétlenek, a sisakjuk és a fetöltőzsákjuk a kezükben. Csizmájuk kő, fetöltőjük ólom. Minden inukban hűvös kimerültség. A harcosok lesütött szemmel csoszognak el mellette: Hypatia kapujában vívtak csatát. A robbanótöltetek megsemmisítették a három botot, amelyek túlélték az AKA nyílzáporát, csakhogy hét feketecsillag volt ennek az ára.

Öngyilkos küldetések. És a pletykák szerint a Nyugalom keleti felében már hullik az erősítés, a fékezőrakéták végigdadognak az égen.

Erősítés. Honnan ismer ő ilyen szót?

Itt csoszog az ember.

– Wagner.

Megfordul a neve hallatán. Ismeri a nőt. Nem felejtheti el, a sötét énje semmiképp sem: ez az egyetlen Wagner Corta, akit Analiese eddig megismerhetett. A kétség, a vonakodás, a tétovázás a nő felé tett első lépésben nem a félelem miatt van, hogy esetleg felismerni véli olyasvalakiben, aki nem is ő, hanem a lelkiismeret-furdalás az oka. Wagner Meridiánba menekült. Analiese szólt neki, hogy ne jöjjön vissza Theophilusban lévő otthonukba, de a férfi tisztában van azzal, hogy magára hagyta, egyedül kellett szembenéznie a családjával. A Mackenziek soha nem bocsátottak meg az árulóknak. Megfizette az árat. Wagner életben maradt, amikor Analiese családja elpusztította az övét. Nem emelte föl a fejét és életben maradt. Most úgy néz ki, mintha meghalt volna – legyőzöttnek látszik.

A csapatára pillant. Csinos, határozott vonású nő biccent neki. – Innentől átveszem, laota.

– Analiese.

Wagner nem érti, amit lát. A nő otthona a Theophilus, mit keres Hypatiában?

– Gyere, Kicsi Farkas.

Az ágy betölti a hálófülkét. Wagner betölti az ágyat, ahogy ki-és elterült, és valahol az alvásnál is mélyebb állapotban jár. Analiese-nek már azzal is szerencséje volt, hogy sikerült egy ilyen apró kapszulát szereznie. Amikor leállt a vasúthálózat, a gömbnegyed legforgalmasabb csomópontjaként Hypatia hajléktalanok, váltásban egy ágyat használók menekülttábora lett: a továbbmenni képtelen utasok a hőcserélők rácsainak melegében hevertek.

Analiese a folyosó falának dőlve nézi a farkast. Egy roncs: a bőre csupa véraláfutás és ránc a túlságosan sokáig viselt fetöltőtől. A halványbarna, amin a nő úgy szeretett végigsimítani, most szürke és fakó a fáradtságtól. Soha nem volt megtermett, izmos valaki, de most csupa csont és ín. Két, talán három napja nem evett már. Rettenetesen kiszáradt, és még bűzlik is az izzadságtól.

A nő gondolatban visszamegy az ágytól az első találkozásukig vezető úton: összetalálkozott a tekintetük a Túloldali Egyetem 15. paralogikai szimpóziumán, a doxasztikus és egyéb hitelméleti logikai rendszerekkel foglalkozó műhelyben. A férfi fordította el hamarabb a pillantását. Analiese odahajolt a kollégájához, az első éjszakai italozás után még mindig másnapos Nang Aeinhoz, és azt kérdezte: „Az ki?” A famulusa egy gondolat formájában megadhatta volna a nevét a résztvevők listájáról, csakhogy ez összeesküvés volt, azt akarta, hogy a férfi lássa, amint érdeklődik utána.

– Wagner Corta – felelte a munkatársa.

– Corta? Az a Corta?

– Az.

– Gyilkos a szempillája.

– Furcsa. Még egy Cortához képest is.

– Nekem tetszenek a furcsák.

– Na és a félelmetesek?

– Nem félek a Cortáktól.

– És a farkasoktól?

Aztán véget ért az előadás és mindenki ment teázni, ő pedig a félelmetes Cortán tartotta a szemét, hogy ne maradjon le a pillanatról, amikor úgy dönt, hogy visszanéz. A terem kétszárnyú ajtajában tette meg. Soha nem látott még annyira sötét, annyira szomorú szempárt: a világ születéséből ittmaradt, örök árnyékban maradt sötét jég. Gyerekkorában Analiese minden játékán sebet ejtett, hogy könnyebb legyen ápolni és meggyógyítani őket. Három beszélgetőcsoport gravitációs nyugvópontján talált a férfira, amint teáspoharat szorongatott az ujjai között.

– Nekem se ízlett soha. – Mindig is nagy gonddal kezelte a társalkodás nyitólépéseit indító parányi megfigyeléseket. A férfi nem ivott egy kortyot sem a teájából. – Nem igazi ital.

– És mit nevez igazinak?

– Megmutathatom.

A harmadik moccatininál Wagner beszélt neki a farkasról.

Az ötödiknél Analiese azt felelte: „rendben”.

***

A Kicsi Farkas egy egész éjszakát, aztán egy nappalt és még egy éjszakát alszik át, majd egyetlen pillanat alatt, izzó érzékekkel ébred. Az első szavai:

– A csapatom.

– Jól vannak – feleli Analiese, de Wagner nem hisz neki, csak miután felhívta a Dajjang hypatiai irodáját. Zehra elintézte a beszámolót és eltávozást adott a Nyolcas Szerencsegolyó csapatának. A Dajjang elláthatja egy alapbeállításos famulussal, azonban dr. Luz és Sombra helyreállításra alkalmas mentései Meridiánban vannak, márpedig a földközeli oldallal még mindig nem állt helyre az összeköttetés. Analiese Mackenzie beindul a famulus nélküli, digitálisan meztelen Wagner látványától.

Egy éjszaka, egy nappal és még egy éjszaka egy egész korszaknak számít háború idején. Amikor nincs információ, virágzik a szóbeszéd. Twé változatlanul ostrom és regolit alatt, elhallgattatva, miközben fényre éhező agrárüzemei elpusztulnak az esti homályban. Dél Királynőjének öt-, Meridiánnak háromnapnyi élelme maradt. Kifőzdéket rohantak le, 3D-nyomtatókat törtek föl. A Dajjang programozóinak sikerült visszafejtéssel feltörniük néhány vezérelt buldózert, azonban orbitális pályáról érkező tüzet vonz magára minden olyan kísérlet, amivel megpróbálnak az ostromlott települések felmentésére sietni velük. Nem is tűz ez, hanem jég: a VTO jeget lő ki a tömeggyorsítójából. A Voroncovoknak van egy üstökösmagjuk odafönn: ez annyi lőszer, amivel végrehajthatnak egy újabb késői nagy bombázást. A vonatok pedig tétlenül ülnek az állomásokon, a BALTRAN nem működik, és ha egy kocsi kimerészkedik a felszínre, lábukon pengéket viselő robotokat vonz magára. Egy egész egyenlítői expressz várakozik szorult helyzetben a Mare Smythii kellős közepén, a síneken. Egy nappal ezelőtt elfogyott a vizük – most a saját vizeletüket isszák. A légcserélőjük leállt. Egymást eszik éppen.

Pletykák és szóbeszédek. Duncan Mackenzie húsz, ötven, száz, ötszáz lövészt küldött, csupa holdbéla katonát, hogy felszabadítsák az ostromlott Twét. AKA-íjászok támogatásával támadást indítanak a város zsilipei ellen, úgy mentik föl a bentieket. Az Aszamóa–Mackenzie hadsereget darabokra szabdalták, a testrészeiket szétszórták a Nyugalom tengerében. Meridián ostrom alatt áll. Meridiánnak leállt az erőműve és az egész város sötétségbe borult. Meridiánt megszállták. Meridián már megadta magát.

– El kell jutnom Meridiánba – mondja Wagner.

– Neked gyógyulnod kell, Lobinho.

Analiese kibérel egy kétszemélyes kabint az egyik

banjában. Három óra minden bizonnyal elég lesz. Van ott gőzkamra, ágy és egy kis merülőmedence. Wagner az izzadságtól fénylő testtel fekszik az összekokszolt kőből készült heverőn. Analiese ívelt kaparóval vakarja a bőréről a rákérgesedett koszt, port és verítéket.

– Vártál engem. – A férfi arca a sima, langymeleg kőhöz

nyomódik, fejét oldalra hajtja.

– Egy koncertről jöttem vissza, Twéből – feleli Analiese.

– Amikor leálltak a vonatok, nem tudtam továbbmenni.

– Segítettél elmenekülni, és én cserben hagytalak. Analiese lovaglóülésben telepszik Wagner hátára, lassan kapirgálja le nyakáról az izzadságtól odatapadt mocskot.

– Ne beszélj! – mondja. – Add a karod!

Még mindig fáj, váratlanul felhasad a heg, amiről úgy gondolta, réges-rég bevarasodott már. Friss vér csordul.

– Sajnálom.

Analiese keszeg fenekére csap.

– Gyere ide!

A férfi megtisztított, ragyogó bőrét a merülőmedencébe csusszantja. Wagner felszisszen, vadul bizsereg a teste.

Analiese melléereszkedik. Egymásnak dőlnek. A nő nedves hajat söpör félre az arcából. Wagner a füle mögé simítja, és végighúzza ujját a füle peremén, egészen a fakó hegszövetig, ami a bal cimpájából maradt.

– Mi történt? – kérdezi.

– Baleset – hazudja Analiese.

– El kell jutnom Meridiánba.

– Itt biztonságban vagy.

– Van egy fiú. Tizenhárom éves. Robson.

Analiese hallotta már ezt a nevet.

– Még mindig nem erősödtél meg, Lobinho.

Nem tudja meggyőzni, soha nem is tudta. Az emberinél

nagyobb erőkkel küzd ilyenkor: a fénnyel és a sötéttel, Wagner kétféle természetével. A családdal. Nyakig merül a langyos, gyógyító vízbe egy háború kellős közepén, és borzong.

***

Secchi az életben maradás kaparéka, összekokszolt kőből készült cső: a szélessége csak annyi, mint két végében a zsilip, és regolitot hordtak rá. Lucasinho és Luna úgy férnek el benne, akár az ikrek az anyaméhben. A fiú elképzelni sem tudja, milyen lett volna még a holdszámosokkal együtt is. De van levegő és víz, élelem és regolit a fejük fölött, egy hely Lunának kibújni a fetöltőből. Lucasinhót annyi szigetelőszalagba tekerték, hogy csak úgy tudja levenni a fetöltőjét, ha levágja. A fűtőcsomag tompa, meleg fájdalom négyszöge, ami nyomja a testét a bal bordája alatt. Ott hever a még mindig nyomtatószagú bélésen, minden ízében, izmában kimerült, de közben képtelen annyira ellazulni, hogy elaludjon. Csak hever a poros, kicsi fetöltőjében, és bámulja az íves kőkoksz falat, elképzeli a rákent por vastagságát, az azon túli vákuumot, a sugárzás kattogását, ahogy áthatol az űrön, talajon, kőkokszon, Lucasinho Cortán: várja a zsilip zárjának hangját, ami azt jelzi, visszatértek Malcolm holdszámosai, esetleg a botok. Még soha nem látott ilyeneket, de minden késes, tüskés, bökős részletükben elképzelte már őket, és most a fejében látja, hogy itt vannak, bejönnek végezni velük az ágyukban.

– Luca, alszol?

– Nem. Nem tudsz elaludni?

– Nem.

– Én sem.

– Átmehetek?

– Nagyon poros vagyok, anjinho. És büdös is.

– Átmehetek?

– Gyere.

Érzi, ahogy Luna testének apró, feszes melege nekisimul háta görbületének.

– Szia.

– Szia.

– Ez így most jó, nem?

– Jó volt az étel, ugye?

A menedékhelyen található elraktározott ételeknek két változata van: paradicsom-és szójaalapúak. Luna a paradicsom mellett döntött. Egy kicsit allergiás volt a szójára, és Lucasinho egyáltalán nem vágyott emésztési zavarra egy hat méterszer kétméteres térben. Egyesével elkészítették az önmelegítő ételeket, mert egy kicsit sok volt az, ahogy a tartalom megmelegedésével felpattant a tárolóedény. Lucasinho nyálmirigyei már sajogtak a krumpligombócon lévő paradicsomszósz illatára.

– Nem, nem volt az – súgja az unokatestvére fülébe a lány. – Porízű volt.

Azzal már nevet is, halk, bensőséges kuncogás ez, ami addig táplálja saját bensőségességét, amíg nem tudja már visszatartani, és elkapja Lucasinho is, és úgy nevetnek együtt az ágyon, ahogy az első BALTRAN-ugrásuk után tették, amíg már kapkodniuk kell a levegő után, sajognak az izmaik és könnyek csorognak az arcukon.

***

– Lucasinho!

– Lucasinho, ébredj!

– Fel kell ébredned.

Felül, úgy ébred, és beveri a fejét az alacsony mennyezetbe. A menedék. A menedékben van. Két órát aludt. Két órát. Ez itt Luna mellette. Már ébren van. Mind a két famulus felébresztette őket. Ez rossz hír.

–Visszajelzések közelednek felénk.

– A picsába! Mennyi?

– Tizenöt.

Ezek szerint nem a Mackenzie-holdszámosok.

– Be tudod azonosítani?

– Rádiócsöndet tartanak.

– Mennyi idő múlva érnek ide?

– A jelenlegi sebességüket tartva tíz perc múlva. Felöltözni, felöltöztetni Lunát, kimenni, beindítani a kocsit. Az istenekre!

– Luna, bele kell bújnod a fetöltődbe.

A lány még tompa és kába a megszakított alvástól.

Felnyalábolja és belecsúsztatja a héjas fetöltőbe. Amikor rázárul a belső váz, Luna teljesen fölébred.

– Luca, mi van most?

– Luna, Luna, mennünk kell innen.

Gyorsan és mocskosan kell kijutniuk innen. Van erre egy húzás – az egyik teleregényben látta és meg is nézette akkor Jinjivel, hogy lehetséges-e. Lehetséges. Épp azt a nagy értékű percet nyerik meg vele, amit a kizsilipelés jelent. Egy perc az élet.

Záródnak a sisakok, lefutnak a fetöltők ellenőrzései, és minden fény zöld.

– Luna, kapaszkodj belém!

A fetöltő karja elég hosszú, hogy átölelje Lucasinho ösztövér alakját. Kesztyűk kattannak a háticsomagja keretén.

– Három, kettő, egy…

Jinji kirobbantja a zsilipajtót, mire robbanásszerű nyomásvesztés következik be a menedékben. Lucasinho és Luna hálózsák, szójás és paradicsomos ételek, evőpálcikák, pipereszerek és jégkristályok sugarában röppen ki Secchiből. Talajt érnek: a becsapódástól kiszalad a levegő a fiú tüdejéből. Recsegés-ropogás, a fűtőcsomag acélököl az oldalában. A teleregényben nem történt ilyesmi. Gurulnak – Luna a leállított kocsinak, Lucasinho pedig a lánynak verődik.

– Jól vagy? – zihálja.

– Jól.

– Menjünk!

Fájdalmában felnyög, ahogy Lunát és önmagát Coelhinhóhoz szigetelőszalagozza. Megsérült. Mit művelt a fetöltővel?

– Kapaszkodj!

Luna kesztyűje megragadja a kocsi kasztniját, míg Lucasinho teljes gázra kapcsol. Megemelkednek az első kerekek: ha most hátrazuhannak a seggükre, akkor meghaltak. A lány ösztönösen előredől. Lucasinho újra felszisszen, ahogy megcsikordulnak a bordái és az izmai. Coelhinho elsöpör Secchitől: a porfelhője a Termékenység nyugati részéből szinte mindenhonnan látható lesz majd. Már ameddig Lucasinhónak sikerül a robotok előtt maradnia. Minek is nevezte őket Malcolm? Szarok. Azok is. Addig, amíg a szarok hamarabb fogynak ki a kakaóból, mint ő. Órákon át tudott tölteni. A szaroknak nem volt erre lehetőségük. Legalábbis ezt feltételezi. Kevés lesz a töltés az akkujukban. Legalábbis ezt feltételezi. Az akkujuk nagyjából akkora, mint a Mackenzie Művek egyszemélyes kocsijaié. Legalábbis ezt feltételezi. Mennyi feltételezés! Szarok.

– Jinji, ott vannak?

– Ott, Lucasinho.

– Közel?

– Egyre közelebb.

– Bassza meg – káromkodik az orra alatt. – Mennyire gyorsak?

– A jelenlegi sebességünkkel számolva ötvenhárom perc múlva keresztezi egymást a pályánk.

Keresztezik egymást a pályák. Így beszélnek a famulusok a pengékről és a vérről.

– Jinji, ha lekapcsoljuk az érzékelőket, a külső kommunikációt, a póznákat és az azonosítókat, mennyi ráadás energia marad az akkumulátorban?

– A jelenlegi sebességünkkel számolva harmincnyolc perc.

– Azzal mennyire messze jutunk?

Jinji megjelenít egy térképet: a kocsi végső nyughelyét João de Deustól húsz kilométerre lévő zászló jelzi.

– És ha felvesszük az ő sebességüket?

A végpont zászlaja tíz kilométerrel közelebb kerül az egyenlítői napkollektorsáv déli pereméhez. Ez túl messze van ahhoz, hogy gyalog tegyék meg. Megszületik a döntés.

– Vigyél minket olyan közel João de Deushoz, amilyen közel csak tudsz.

Coelhinho száguld a regoliton, és Lucasinho közben igyekszik, hogy ne képzeljen el a tarkójának szegeződő pengéket. Belefáradt abba, hogy féljen, nagyon-nagyon belefáradt.

A világ peremén végighúzódó fekete vonal annyira teljes, annyira váratlanul érkezik, hogy kis híján leállítja miatta a kocsit. A világ egy része hiányzik. A sötét másodpercről másodpercre, méterről méterre növekszik és nyeli el a világot.

– Ez az üveg – szólal meg Luna. Elérték az egyenlítői napkollektorfarm peremét, azét a fekete övét, amit a Szunok húznak össze a világ körül. A távlat megváltozik, ahogy Lucasinho megérti, mit lát: a feketeség jóval közelebb van, mint gondolta. Elviseli majd a sebességét? Megreped, összetörik majd alatta? Bassza meg. Tizenöt gyilkos robot van mögötte.

– Ez az! – kiáltja, és Luna visszhangozza, ahogy teljes sebességgel döngetnek az üvegen.

***

Amikor a válla fölött hátranéz, többé már nem látja Coelhinhót, még az antennája tetejét sem. Húsz perce nem érkezett már jelentés az őket üldöző robotokról. Lucasinho és Luna egyedül vannak az üvegen: a ruganyos fehér fetöltő és a nehézkes vörös-arany héjas. Üveg: sima, jellegtelen, minden irányban tökéletesen fekete. Fekete fent, fekete lent

– a mennyek képe verődik vissza a sötét tükörben. Az ember beleőrülhet abba, ahogy lefelé nézve figyeli önmaga türelmesen menetelő hasonmását – örökkön-örökké lehet így gyalogolni. Jinji hálózaton kívüli térképezéssel vezeti őket. Az üvegen belül Joao de Deus szellemalakja: a láthatáron túl, de sosem kerül közelebb. Láthatár: lehetetlen megmondani, hol ér véget az ég és hol kezdődik a föld.

Lucasinho elképzeli, hogy a bakancsa sarkán át érzi az üvegben eltárolt energia melegét. Elképzeli, hogy érzi a tükröződő üvegen a vékony, hegyes robotlábak kopogását. A lépésekből kilométerek, a pillanatokból órák lesznek.

– Az első dolog, amit João de Deusban megcsinálok, hogy készítek egy különleges süteményt, és csak mi ketten esszük meg – jelenti ki.

– Nem, nem, az első dolog egy fürdő – mondja Luna. – Secchiben éreztem a szagodat.

– Hát jó, akkor fürdés.

Lucasinho elképzeli, ahogy állig belesiklik a bugyborgó, forró vízbe. Vízbe. Forróba.

– Te mihez kezdesz?

– A Coelho kávézóból való guavalevet iszom – közli a lány. – Elis madrinha régen mindig odavitt, és az a legjobb.

– Én is kaphatok egyet?

– Persze. Nagyon hideg. – És tucatnyi vészjelzés gyullad ki vörösen Lucasinho sisakjában.

– Lunának megsérült a fetöltője – jelenti be Jinji a maga mindig higgadt, örökké észszerű hangján.

– Luca!

– Jövök. Jövök.

De látja, ahogy a vízpára csillogó jégkristályok formájában lövell ki a fetöltő bal térdízületéből. A hullámos illesztés elengedett a por folyamatos dörzsölésének: a fetöltő kilyukadt a vákuumba.

– Tartsd vissza a lélegzetedet! – kiáltja. A szalag. A szigetelőszalag. A ráadás tekercs, amihez ragaszkodott, hogy Luna kinyomtassa és elhozzák. Amire esetleg szükségük lesz – szükségük volt. Hol van, hol van már? Lehunyja a szemét, beleképzeli a lány kezébe. Merre szokott vándorolni Luna keze? A héjas fetöltő bal oldali combzsebéhez.

– Jövök. Jövök.

– Lunának három százalék maradt a levegőtartalékából – közli Jinji.

– Kussolj már, Jinji! – üvölti Lucasinho. Kitépi a tekercset a zsebből, leszakítja a végét és körbetekeri a térdízület körül. Ujjai közt száll a por: áruló, mindent lekoptató holdi por. Addig tekeri, amíg elfogy az egész.

– Mennyi maradt még neki, Jinji?

– Azt hittem, azt mondtad, kussoljak – mondja a famulusa.

– Mondd meg, aztán kussoljál.

– A belső nyomás helyreállt. Csakhogy Lunának nincs elég oxigénje, hogy elérje João de Deust.

– Mutasd meg, hogyan kell levegőt átadni – kiáltja Lucasinho. Ábrák villannak föl Luna fetöltőjén.

– Jól vagy? – kérdezi a fiú, ahogy háticsomagjából táptömlőt csatlakoztat Luna hátára. – Mondj valamit!

Csönd.

– Luna?

– Lucasinho, megfogod a kezemet? – Halk és riadt a hang, de akkor is hang, oxigénben gazdag hang.

– Persze. – Kesztyűs kezét a héjas fetöltő páncélkesztyűjébe csúsztatja. – Jinji, van neki elég?

– Rossz hírem van, Lucasinho. Nincs annyi oxigén, amennyivel mind a ketten eljuthattok João de Deusba.

– Minden rendben, Luna? – Enyhe remegés a héjas fetöltőben. – Megint csak biccentettél?

– Igen.

– Akkor menjünk. Nincs messze. – Kéz a kézben gyalogolnak végig a fekete üvegen, így lépdelnek a csillagokon.

– Hallottad, amit mondtam, Lucasino?

– Igen, hallottam – mondja. A héjas fetöltő lépése fél méterrel hosszabb az övénél. Félig rohanva halad végig az üvegen. Sajognak az izmai, lábában nem maradt semmi erő. Semmit nem akar úgy, mint lefeküdni a fekete üvegen és magára húzni a csillagokat.

– Azért megyünk, mert mennünk kell. Mik a lehetőségeim?

– Nincsenek lehetőségeid, Lucasinho. Kiszámítottam az egyenleteket és legfeljebb tíz perccel a zsilip előtt kifogysz az oxigénből.

– Vedd le a fogyasztásomat.

– Ez akkor érvényes, ha leveszem.

– Akkor csináld.

– Két perccel ezelőtt megtettem. Visszakaphatsz valamennyit Luna oxigénjéből…

– Szó sem lehet róla. – A szavak már most is mintha a tüdejébe került ólomból lennének. Ég minden egyes lépés.

– Lunának ne szólj.

– Nem fogok.

– Mennie kell tovább. El kell jutnia João de Deusba. Ezt meg kell tenned a kedvemért.

– A famulusa épp erre készít forgatókönyvet.

– Akkor se lehet tudni – jelenti ki Lucasinho Corta. – Jön majd valami.

– Biztosíthatlak, hogy nem jön. Tényleg nem tudom megérteni ezt a derűlátást az egyértelmű és biztos tényekkel szemben. És köteles vagyok felhívni a figyelmedet, ne pazarold azt a ténylegesen kevéske lélegzetedet, amid van, arra, hogy ellentmondj.

– Egyáltalán kinek a lélegzete az?

– Meg fogsz halni, Lucasinho Corta.

Lecsap rá a bizonyosság: megkerüli az összes homályosítását és tagadását, és egyenesen a szívébe meríti a pengéjét. Itt hal meg Lucasinho Alves Mão de Ferro Arena de Corta, ebben a kicsi, összefoltozott, poros fetöltőben. Sem a Mackenziek, sem a botok nem tudták megölni. Luna úrnő megkímélte, hogy a lehető legbensőségesebb halálát hozza el neki: a csókot, ami az utolsó lélegzetet szívja ki a tüdejéből. A vörös-arany fetöltő, a csillagok és a tükörképükkel teli üveg, a kék félföld, ez a szoros kesztyű: ezeket érzi utoljára, ezt látja utoljára. Az utolsó hangok a lélegeztetőjének sziszegése és szívének félig-meddig érzett dobogása.

És nem is olyan rossz most, hogy ilyen közel van és elkerülhetetlen. Mindig is az volt. Ez az ezerhalálú Luna úrnő leckéje. Most nincs más, ami fontos, csak az, hogy méltósággal és elszántan találkozik vele, úgy halad felé. A tüdeje megfeszül – nem képes elég levegőt begyűjteni. Csak tovább. A lába kőből van: képtelen egyiket a másik elé tenni. Sisakkijelzői mind vörösben. Egyre jobban szűkül a kép a szeme előtt: látja Luna sisakját, fogják egymás kezét. A kör egyre kisebbedik. Nem tud lélegezni. Ki kell jutnia. A végében nincs semmiféle méltóság. Kitépi a kezét Luna kesztyűjéből, birkózik a sisakjával, a fetöltőjével, igyekszik kijutni belőle. Izzik az agya. A vörös fehérré fakul. Mindent felemésztő visítás tölti be a fülét. Nem lát, nem hall, nem kap levegőt. Nem él. Lucasinho Corta Luna úrnő fehér ölelésébe hull.

9. 2105. OROSZLÁN–SZŰZ

A család hevenyészett hordszékben – szövetbetétes ragszalaggal két bambuszrúdhoz erősített székben – vitte föl Caiót nyolcszintnyi lépcsőn. Akárha a pápa lenne, vagy egy rokkant, akit hitgyógyászhoz visznek. A tetőtéri medence pereméhez támogatták és letették a szélére, hogy a lába a vízbe lógjon. Aztán elhagyták a tetőt Caiónak és Alexiának.

Megvolt a háromlábú állvány, megvolt a vászon, megvolt a jégkrém: caju dió. Nem ez a kedvenc íze, de az ember azzal boldogul, amije van, és különben is Caióról szólt az egész. Alexia leült mellé, lába a hűs, pezsgő vizű medencében, így etették egymást kanalanként a caju diós jégkrémmel. A nyelvével segítette ki a fogai közé szorult kis diódarabokat. Aztán feljött a Hold, és ezüsttel szórta tele a tengert, Alexia pedig lehúzta az égről a vászonra.

– A sötét részeket tengereknek nevezik, a fényeseket felföldeknek – mondta, ahogy belenagyított a Nyugalom tengerébe. Néhány nap alatt ő lett a toronyház holdszakértője. – Ez azért van, mert az emberek egykor úgy gondolták, hogy víz van bennük. Valójában különböző fajta kövek, abból a fajtából, ami a vulkánokból ered, és egy kicsit úgy folyik, mint a víz, úgyhogy tulajdonképpen jó ötlet tengernek nevezni ezeket. Az ott a Nyugalom tengere. Az a Termékenység tengere, a Nektár tengere, a Derültség tengere és az Esők tengere. Még egy óceán is van, kinn, a Hold nyugati részén…

Végignézte a kivetítőt: igazán látványos volt a nagyítás ahhoz képest, hogy ez egy olcsó modell.

– A Viharok óceánja.

– De a Holdon nincsenek is viharok – jegyezte meg Caio.

– A Holdon egyáltalán nincs időjárás.

– Láthatom most a nagy pöcsöt?

– Semmiképpen sem.

A Nagy Farok híres: a Mare Imbriumon kocsikeréknyommal kirajzolt, száz kilométer hosszú pöcs és golyók, amit unatkozó felszíni munkások készítettek. Az idő és az ipari tevékenység elkente a vonalakat, de változatlanul ez az emberi tevékenység meghatározó képe a Holdon.

– A nyulat akarom megmutatni.

Visszavette a nagyítást, hogy az egész Hold benne legyen a képben. Ujjával rajzolta körbe Mare Nectaris és Mare Fecunditatis füleit, a Mare Tranquilitatis fejét, így rajzolta meg a nagy holdi nyúl körvonalát.

– Nem valami jó – jegyezte meg Caio.

– Hát, az emberek mindig arcokat látnak dolgokba. Kínában úgy hiszik, hogy a Jáde Nyúl lopta el a halhatatlanság receptjét, elvitte magával a Holdra, és most a gyógynövényeket porítja éppen. – Az ujjával vázolta föl a Mare Nubium mozsarát. Begörbítette az ujjait a képernyőn, és megfordította a képet. – A nortén arcot szoktak látni: a holdi embert. Látod?

Caio a fejét ingatta, és összevonta közben a szemöldökét.

– Már látom! Ez se valami jó.

– És néha öregasszonynak mondták, a hátán rőzseköteggel, de azt soha nem tudtam meglátni benne. A Holdon pedig egyujjas kesztyűt. A felszíni tevékenységhez való védőöltözet kesztyűjét.

– Azt hogyan láthatják, ha a Holdon vannak?

– Vannak térképeik.

– Ja, igen. Persze, vannak nekik.

Alexia körberajzolta a kesztyűt: a Mare Fecunditatis az ujjak, a Mare Nectaris a hüvelykujj, a Mare Tranquilitatis a tenyér.

– Ez elég unalmas – közölte a fiú. Alexia kénytelen volt belátni, hogy igaza van.

– Ennél a nyúl is izgalmasabb.

A háromlábú állvány nyomon követte az égen egyre följebb kapaszkodó Holdat. A tetőtéri kerten óriási volt a fény: az utcák ma este újra sötétek voltak, egész kerületekben volt áramszünet. „Mi gyújtjuk meg a lámpákat” – ezzel kérkedett a Corta Hélio.

– Caio, munkát ajánlottak – mondta Alexia. – Csodálatos munkát. Eszelősen sok pénzt. Annyit, amennyivel mindannyian kijuthatunk innen, annyit, hogy azzal biztosan soha többé nem kell félnünk. De a helyzet az, Caio, hogy fönn van, a Holdon.

– A Holdon?

– Nem olyan őrült dolog. A mi dédnagynénénk, Adriana néni is odament. Pontosan ugyanebből a lakásból indult, és egészen odáig ment föl.

– Az egész családját megölték.

– Nem az egészet. Mennek emberek a Holdra, Caio. Milton is elment a Holdra.

– Miltont megölték.

Alexia meglendítette a lábát a hűvös vízben, úgy fröcskölte le Caiót, de most nem lehetett játszani a fiúval.

– Eldöntötted már, igaz?

– Megyek, Caio. De megígérem, ígérem, hogy a legjobb emberek gondoskodnak majd rólad. Kerítek neked orvosokat, gyógytornászokat és magántanárokat. Gondoskodom rólad. Mikor volt olyan, hogy nem tartottam be, amit ígértem?

Abban a pillanatban, amint elhagyják a száját, bánja már ezeket a szavakat.

– Nem sokat tehetek, ugye?

– Meg akartam mutatni, hogy milyen, hogy legyen elképzelésed róla.

– Mi nem vagyunk elegek, Lê?

Alexia szíve megszakadt.

– Dehogynem. Ti vagyok minden, Mãe, Marisa meg te. Iara tia, Malika tia és Farina tio. De ez a hely, ez nem az. Többet akarok, Caio. Többet érdemlek. Egykor, még Adriana dédnagynéni idejében nagy család voltunk. Van kivezető út Barrából, és egyetlen esélyem van rá. Ki kell használnom.

Caio arca megrándult. Lesütötte tekintetét, és az immár buborékok nélküli vízbe lógó lábát nézte.

– Visszajövök – mondta Alexia. – Két év: ennyi az időkorlát. Két év nem olyan sok idő, nem igaz?

Caio a vizet pacsálta, lefröcskölte a vásznat. Alexiának nem volt joga rászólni.

– Van még a jégkrémből?

– Elfogyott. Bocs.

– Akkor most megnézhetem a nagy pöcsöt?

***

A folyosót műanyag szállítócsomagolás és tárolódobozok zárták el. A hátukon hárombetűs rövidítésekkel jelölt narancssárga kezeslábast viselő férfiak kormányoztak targoncákat. Alexia a Michael Korsban és a Carmen Steffens magassarkúban terjedelmes, fehér orvosi dolgok és kartonpapír dobozok tornyai közé préselődött. A lakosztály megnyílt a hüvelykujja érintésére. Odabenn még nagyobb és nagyszerűbb volt a felfordulás: kezeslábasos férfiak csomagoltak és halmoztak, a szálloda személyzete pedig tehetetlenül figyelte őket.

– Mi folyik itt? – kérdezte.

– Meglepő, hogy mennyi tárgyat gyűjtöttem össze három hónap alatt – szólalt meg Lucas Corta. Topogó lábak és mozgó dobozok között kormányozta át a kerekesszékét. Alexia két puszit adott neki. – Azt hiszem, élveztem, hogy birtoklok. Annyira újszerű élmény. A Holdon mindent kidobunk és újranyomtatunk. Senki nem birtokol igazán semmit. A szén, amit ehhez a papírlaphoz használunk föl, semmi máshoz nem használható már. Lekötött anyag, halott szén. A bérlők bolygója a miénk. Azt hiszem, kissé kapzsi lettem azzal, hogy így halmoztam a kézzelfogható dolgokat. Most mindennek mennie kell, és rájöttem, hogy veszteséget tapasztalok. Hiányozni fog ez a sok szar.

– Nem. Mi folyik itt?

– Csomagolok, Alexia. Visszatérek a Holdra.

– Várjunk csak! Nem kellett volna tájékoztatnod erről a személyi titkárodat? Olyan kiemelt jelentőségű dologként?

– Az én utasításomra történt – szólalt meg dr. Volikova. Mindig dr. Volikova. Alexia pontosan tudja, nem számíthat arra, hogy a doktornő tájékoztatja Lucas egészségi állapotáról. Az első találkozásuk pillanatától kezdve tisztában van vele, hogy a másik nő nem kedveli, és hogy mocskos ki haszonlesőnek, Barrából való malandrának tekinti. Alexia gondoskodott róla, hogy dr. Volikova érezze, az utálatuk kölcsönös. A Barra vastörvénye: amilyen az adjonisten… Alexia azt is tudja, hogy a doktornő csak akkor mondja el neki az utasítása okát, ha rákérdez.

– Mindenről tájékoztatni kell engem, ami hatással van Lucas munkájára.

A narancssárgába öltözött hórukkemberek megdermednek. Lucas egyetlen pillantására visszafordulnak a dolgukhoz.

– Öt földrészen legalább egy tucat gyógyászati MI figyeli folyamatosan az egészségi állapotomat – mondta a férfi. – Négy közülük egyetértésre jutott abban, hogy a következő négy hétben el kell hagynom a Földet, ha azt akarom, hogy ötven százaléknál nagyobb eséllyel túléljem az utat a Föld körüli pályára.

– Senhor Corta élettani mutatói romlottak az elmúlt két hétben – magyarázta dr. Volikova.

– A Föld börtönében – jegyezte meg Lucas.

– Beszélhetnénk négyszemközt? – fordult oda Alexia. A férfi átgurult a hálószobájába. Alexia bezárta az ajtót. A jól ismert letapogatók és képernyők, a lélegeztetőfelszerelés mind össze volt hajtva és a falakhoz tolták. A vízágy egymagában, pőrén és elszigetelten állt a helyiség közepén.

– Lucas, én vagyok a személyi titkárod?

– Igen.

– Akkor ne kezelj úgy, mintha a kurva unokahúgod lennék. Nem azért fogadtál föl, hogy rövid szoknyában és magassarkúban álldogáljak és feldobjam a helyet. Hülyének tűntem miattad azok előtt a költöztetők előtt. És egyáltalán, ki bérelte föl őket? Ez az én feladatom. Engedd meg, hogy végezzem a kurva munkámat, Lucas.

– Hibát követtem el. Elnézést kérek. Nem megy könnyen a felelősség átruházása.

– Megértem, de amikor újra a Holdon leszel, ha jól értem, hogy mit is tervezel, akkor nem lesz sok barátod. Melletted állok majd, de bíznod kell abban, hogy ha azt mondom, megteszek valamit, akkor meg is tudom tenni.

– Rendben. El kell hagynod velem a Földet.

Megpróbálsz dobni éppen, gondolta Alexia. Figyeled a szememet, a torkomat, a kezemet, a számat, az orrlyukamat, bármilyen olyan jelet keresve, ami azt mutatja, hogy megrázott a dolog. Ezt az egész műsort azért szervezted, hogy lássad, mit szólok hozzá. Azt akarod látni, vajon megfelelő fából faragtak-e? Figyeld csak a szememet. Nem rebben el a tekintetem.

– Ma éjjel megyek Manauba repülés előtti kiképzésre. Ez a szükséges minimum. A hálón át is tárgyalhatok a támogatóimmal, azonban van még olyan munka, amit itt, Rióban kell elvégezni.

– Mit kell tennem?

– Le kell zárnom a robot tervével kapcsolatos szerződést. Ezt nem leszek képes megtenni. Látnod kell őket a valóságban, azt, hogy mire képesek. Sürgesd a leszállításukat. A VTO Manau készen áll felszállítani Föld körüli pályára, de huszonegy nappal előtte értesíteni kell őket.

– Megcsinálom.

– Öt nappal a kilövés előtt Manauban kell lenned. Elég szigorú az egészségügyi és a fizikai vizsgálat. A jegyedet lefoglaltam.

Bassza meg. Lucas elkapta. Elnyomta a mosolyát.

– Még valami.

Lucas a Boglioli zakójába nyúlt. Alexia csodálta, milyen

öltönyei vannak. Még soha nem látta, hogy valamelyiket kétszer viselte volna. A gomblyukában mindig volt virág, mindig rózsaszín és mindig friss. Mindig harmatos, még olyankor is, amikor az Avenida Atlanticán úgy lüktetett a hőség, akár az üllőn a kalapács. Lucas markából ezüstamulett lógott és lengedezett.

– Kérlek. – Alexia lehajolt és előredőlt, majd Lucas a nyakában összeakasztotta a kapcsot. Ez nem ajándék volt, nem ékszer, hanem egy középkori lovag nyerte el éppen valakinek a kegyét. – Egy kód – magyarázta Lucas. – Nemzedékek óta a családom tulajdonában van. Az édesanyámtól kaptam. Most neked adom. Ha történik velem valami, ha nem vagyok képes elkérni, vagy bármilyen módon jóváhagyni a dolgot, akkor használd.

– Hogyan… mikor…

– Tudod majd.

Alexia fölemelte az amulettet: kétfejű balta volt.

– Xango baltája – mondta.

– Az igazságszolgáltatás ura – bólintott Lucas Corta. –

Anyám hódolt az orixáknak. Nem hitt bennük, de tisztelte őket.

– Azt hiszem, értem. Mit csinál ez?

– Megidézi a villámokat.

Alexia a bőrére engedte az amulettet.

– Hogyhogy nem lennél képes elkérni?

– Tudod, mire gondolok.

Alexia visszatolja Lucast a lakosztályba. A hórukkemberek közben dobozokba tették a papírokat, a dobozokat tornyokba, a tornyokat pedig sorokba rendezték.

– Egy kérdés.

– Mondd!

– Ezt a sok mindent hol a fenében tartottad eddig?

– Ó, kibéreltem a szomszéd lakosztályt is – felelte Lucas Corta.

***

– Gyerünk! – közölte Alexia, és lenyitotta a platót. Párnák, Antarctica hűtőláda, a tartalék csatlakozóba dugott rovarriasztó. Amikor meglátta a habszivacs matracot, Norton vigyora kiszélesedett. Alexia keresztbe fordította a platón, felugrott és megpaskolta. Norton halk, késő esti mormolásra állította a rádiót, és csatlakozott hozzá. Elrendezték maguk körül a párnákat és leültek egymás mellé: lábukat lelógatták a plató végéről, kezükben üveg, úgy néztek le, úgy tekintettek végig a Recreio dos Bandeirantes és Barra de Tijuca nagy kiterjedésű fénypengéjén.

Alexia majdhogynem véletlenül bukkant rá egyszer a rejtekhelyre az erdő lomberesze alatt: egyik ügyfeléhez menet rövidíteni akarta az utat, de a kanyar csak erre a parkolóhelyre vezetett a Pedra Branca tájvédelmi körzet szervizútján. Pedra Branca volt a part menti esőerdő utolsó ősrengetegfoltja: megviselte, kifakította a környezeti változás, ahogy ott kapaszkodott a Recreio dos Bandeirantes fölött a hegyekbe. Alexia kiszállt a kocsiból, és figyelte a zajokat, nagyokat lélegzett, tekintete a távolba meredt. Érezte a fák árnyékának hűvösét és lassú lélegzésüket. Látta, ahogy egy tukán rebben keresztül a magasban az ágakon, csőrében fészekből rabolt madárfiókával. Rovarok, a messzeségben a fövenyen megtörő hullámok, a szél zaja jutott el a fülébe. A soha véget nem érő forgalom halk, basszus dörmögéssé halkult.

Imádta titkos helyét, de a tézere mindig a keze ügyében maradt. A fiúk itt egészen elvadultak: menekültek a rendőrség, a bandák, a katonaság, esetleg saját családjuk elől. Amikor legutoljára Pedra Brancában járt, a cipője orra beleakadt egy emberi sípcsontba, amit valami dögevő vonszolt elő az erdő mélyéről.

Sokat gondolkodott, mielőtt elhozta ide Nortont. A férfi hallgatag volt aznap éjjel. Alexia abban reménykedett, hogy a szépségtől elállt a lélegzete és nem találta a szavakat. Azt remélte, másféle hallgatagságról van most szó, mint azon az öt napon, miután beszélt neki a Holdról, amikor Norton nem kereste, nem beszélt vele, nem hívta vissza és nem ment az ajtajához sem.

A nő most fölemelte a sörösüvegét. Norton koccintott vele.

Isznak sört a Holdon?

– Csak töményet. Nem tudnak árpát termeszteni odafönn. És nem esznek sok húst se. És nincs kávé.

– Nem sokáig maradsz ott életben.

– Igyekszem leszokni róluk, még indulás előtt.

Alig látta Norton arcát, mégis tudta, hogy erre ismételten a szemét forgatta. Érezte, ahogy hátradől a párnákra.

– Ez csodaszép – szólalt meg a férfi. – Köszönöm.

Ez az ajándékom neked, gondolta Alexia. A titkos kertem.

Elmerengett, kit hoz fel majd ide először Norton a kis robogójával. Meglepődött a gondolat aljasságán.

– Norton.

– Gondoltam, hogy lesz valami.

– Megvan a fellövési időablak.

– Mikor?

Elmondta a dátumot. A férfi megint sokáig hallgatott.

– Félek, Norton.

Néma, mozdulatlan, árnyékba burkolózó tömeg volt mellette.

– Legalább ölelj át, vagy valami.

A fél karja. Alexia a testének dőlt.

– Csak két év.

Mozgás az aljnövényzetben: a kocsi felkapcsolta a fényszóróját. Apró lábakon inalt tovább valami, ahogy megijesztette a fény.

– Döntöttél az üzletről?

Már megint ez. Norton úgy gondolta, ő a Corta Aqua örököse. Alexia leleményesen célozgatott arra – anélkül, hogy egyenesen kimondaná –, hogy Norton egy hónap alatt kiszárítaná az üzletet.

– Seu Osvaldóra hagyom.

Érezte, ahogy Norton megmerevedik a döbbenettől és a haragtól.

– Seu Osvaldo egy buzi edzőtermet működtet. Nem egy vízépítő mérnök.

– Sikeres üzletet vezet.

– Egy kurva gengszter, Lê.

És te mi vagy? – gondolta Alexia.

– A közösség ismert és megbecsült tagja.

– Embereket ölt.

– Ő soha senkit nem ölt meg.

– Apró különbség, Lê.

– Tudja, mit és hogyan kell tenni, Norton. Te… – Elharapta a szavakat még a legelején.

– Ne. Ezt mondod, igaz? Norton de Freitas nem képes működtetni az üzletedet.

– Vége kell hogy legyen, Norton. – A szakításnak tisztának kell lennie. Semmi kötél, semmi kapaszkodó, semmi, ami a Földhöz kötné.

– Csak két év. Ezt hajtogatod nekem.

– Norton, ne tedd!

– Elmész, és eltelik egy év, kettő, három, aztán már egyáltalán nem is jöhetsz vissza. Tudom, hogy működik a dolog, Lê. A Hold addig rág, amíg csapdába esel ott, akármennyire is haza akarnál jönni.

Semmilyen ígéret, semmilyen enyhítés, semmilyen ajánlat nem segíthet itt.

– Megyek a Holdra. A kurva Holdra, Norton. Betesznek egy rakétába, kilőnek az űrbe, és annyira félek.

Ott ültek egymás mellett a platón, és nézték a fák között nyíló résen át a csodálatos város fényeit. Nem értek, nem is szóltak egymáshoz. Alexia kinyitott egy újabb üveget, de a sörnek émelyítő, poros íze volt. Elhajította messzire, bele a sötétbe.

– Bassza meg, Norton!

– Hadd eddzelek!

– Hogy mi?

– Végiggondoltam a dolgot. Kiváló testi állapotban kell lenned, hogy az űrbe menj. Hadd készítselek föl!

Norton ajánlata annyira oda nem illő, annyira butácska és annyira őszinte volt, hogy Alexia érezte, ahogy parányi bimbó nyílik ki a szívében. Az embernek akkor kell a megbocsátással élnie, amikor rátalál.

– Miféle edzésről van szó?

– Törzsizmok. Állóképesség. Edzés súlyokkal. Némi futás.

– Semmi futás. Hülye vagyok a futáshoz. Minden ideoda csapkod. Gyalogolni szoktam. Nyugodtan és higgadtan.

Érezte, ahogy Norton nevet: mély hangú moraj érződik a plató lemezein át.

– Nincs sok időnk, de biztosan sikerül annyira edzetté tennem téged, hogy bírjad a kilövést. Izmos leszel, Lê. Kipattansz.

Alexiának tetszett, ami a szavak nyomán megképzett a fejében. Ujja elkalandozott a felsője alatt a hasára. Kicsi és karcsú volt, de girhes has. Az egy tömbből faragott nénikék és bácsikák családjában – Caio keménykötésű srác volt, még Marisa is megtermettnek számított – Alexia egy pózna volt. A paszulykaró. Gebe. Izmok odalenn. Hasizom.

– Ennél nagyobb búcsúajándékot nem is tudnál adni.

Búcsú. Megnyomta a szónak ezt a részét. Nem akarta, hogy Norton holmi hamis reményeket dédelgessen.

– Kemény munka lesz.

– Rólam van szó, Norton.

– Holnap eljövök érted. Van rendes cipőd?

– Van bakancsom.

– Akkor először bevásárolunk.

– Ez a nekem való repülés előtti felkészítés.

Norton hátradőlt a matracon, és körüllengte a rovarriasztó citromfűszaga. Összefonta ujjait a tarkóján és fölnézett a lombsátorra.

– Tudod, mi az, ami jó edzőgyakorlat?

***

Ugyanaz a helyiség volt. Lucas azt kívánta, bár hagyott volna valamilyen nyomot, valami alig észrevehető karcolást maga után, ami egyértelműen azonosítaná, hogy ez az a karanténszoba, ahová akkor szállásolták, amikor leesett a Földre. A tartályok, a napkollektorok, a parabolatányérok, a sárga beton jelentéktelen tömbje, kék ég, poros, barna fák. Az elmúlt tizennégy napon füst volt az égen. Még a légtisztító berendezések szűrői ellenére is érzi.

A Föld egymásba nyíló lakosztályokból állt. Légkondicionált, pasztellszínű, állítható fényű, pormentes, szobaszolgálatos; takarítószerek, léptektől kopott szőnyeg és szobába kért ételek emlékének szagával teli helyiségek alkották. A Föld egy sor jelentéktelen, elmosódott kép, keretbe foglalt táj a repülőgép ablakán, üvegen, szélvédőn keresztül, valahol a messzeségben. Körbezárt és elszigetelt jelenetek.

Egy alkalommal elszökött a lakosztályból, összetörte az ablakot – amikor Alexia elvitte Barra de Tijucába, hogy megnézze a lakást, ahol az édesanyja született. Nyers ég, tágas terek, messzeségbe nyúló látvány. Homok a cipőjében: akkor pánikba esett tőle, és ettől most elszégyellte magát. Forgalom, a puszta ég. A tenger, a homokba égett nap szaga, járművek kereke és akkumulátora, főzés, vizelet, sperma, halál szaga.

Lucas Corta kikapaszkodott a tolószékéből, és az ablakhoz botorkált, hogy kinézzen Brazília aprócska szeletére.

Az ablakban meglátta az arcát: szellemkép Brazília szellemén. Nem egy öregember és nem is egy megöregedett fiatalember arca nézett vissza. Sokkal iszonytatóbb volt: egy középkorú férfi, akinek az arcát lehúzta a nehézkedés. Valamennyi vonását, valamennyi ráncát és pórusát, ajka teltségét, orra fölfelé kanyarodó ívét, hosszú, érzéki fülcimpáját, szakálla szálait, nyakbőre redőit, állát, orcáját húzta, vonta, nyomta, nyúzta lefelé és kifelé, vékonyított mindent. A nehézkedés kifakított belőle minden életet, minden energiát. Amennyi élet, kakaó és tűz csak volt benne, kiszipkázta a soha meg nem szűnő, kérlelhetetlen gravitáció.

Nem várhatott tovább azzal, hogy visszatérjen haza, a Holdra. Többé már elképzelni sem tudta, milyen is volt az.

A Föld maga volt a pokol.

Az edző nem ugyanaz volt, mint amelyik felkészítette Brazíliára: morózus fiatal nő, aki minden egyes alkalommal, amikor meglátta Lucast a maga silányságában, a halálát kívánta, de az alkalmak pontosan ugyanannyira csüggesztőek voltak, mint előtte, és sokkal nehezebbek. A kilövéskor akár négyszeres földi gravitáció is hathat rá. Az huszonnégyszeres holdi nehézkedés.

„A kompban traumacsapat várakozik majd” – mondta dr. Volikova.

Huszonnégyszeres nehézkedés. Az emberi test ilyesfajta meggyötrésére semmiféle edzés nem tudja felkészíteni, így aztán Lucas teljes lelki nyugalommal tekintett az égetés percei elé. Még mindig annak volt nagyobb az esélye, hogy életben marad. Ennyi elég is volt neki.

A kilövés előtti éjszakán nem aludt. Hívásokat kellett elintéznie, konferenciákon részt venni, részleteket áttekinteni és ellenőrizni. Az első napon, amikor a földi hatalmak óvatos képviselői megjelentek virtuális tárgyalóterében, tisztában volt azzal, hogy álnok és csalóka szövetségesekkel szűrte össze a levet. Látták a Hold vagyonát és hatalmát. Maguknak akarták. Szükségük volt egy arcra, amit megismernek a Holdon, aki ismeri azt a világot, a törvényeit, a politikai működését, az ügyeit és az ügymenetét. Amikor Lucas többé már nem hasznos, amikor eleget tanultak, akkor ellene fordulnak majd. Egyelőre huszonnégyszeres gravitációt kellett túlélnie.

Az éjszaka hátralévő részében összerakott egy lejátszási listát João Gilbertóból, hogy felénekelje az orbitális pályára. Az elsuttogott gitárakkordok, a dünnyögő, fohász könnyűségű szöveg mind az űrrepülés mennydörgő energiáinak ellenpontjaiul szolgáltak.

Adriana imádta João Gilbertót.

A kilövés reggelén nem evett semmit. Vizet ivott és úszott. Ugyanaz a rossz öltönyt viselő komoly fiatalember tolta vissza, aki az elején legurította a székét az űrrepülőgépről a Földre, végig a folyosókon, ahonnan egyegy pillanatra lehetett csak látni a megkopott világot, egészen a beszállócsőig.

– Abi Oliviera-Uemura – szólalt meg Lucas. – Soha nem felejtek el egyetlen nevet sem.

Az ezüstfejű sétapálcáját ott hagyta, ahol a beszállócső találkozott a zsilippel.

Dr. Volikova és Alexia már ott ült, becsatolva. A gép tele volt: Lucas személyes stábja mellett a politikai partnerei diplomatákat és intézőket küldtek.

– Jó reggelt! – köszönt Alexiának. A nő kipréselt magából egy mosolyt – láthatóan teljesen eluralkodott rajta a rettegés. – Az űrutazás manapság mindennapos dolog.

Azzal elindította João Gilbertót.

Nem markolt bele a karfába, amikor az űrjáró levált a beszállócsőről. Nem nézett szemében félelmes csillanással dr. Volikovára a balján és Alexia Cortára a jobbján, amikor a jármű gurulni kezdett. Nem acélozta meg magát, amikor a kifutópálya végénél megfordult, és beindította a gázturbinás sugárhajtóművet. Nem állt el a lélegzete, amikor a hordozó nekirugaszkodott az emelkedéshez szükséges útnak és a gyorsulástól egy irodaház préselődött a mellkasának. Nem kiáltott föl, amikor fölemelkedett a jármű, és egyre föl és még följebb emelte az orrát, mígnem úgy érezte, hogy holmi űrágyú csövében néz fölfelé, és aztán beindultak a nagy hajtóművek.

A hordozó magasba hágott az Amazonas fölött. Tizenöt kilométeren begyújtották a központi hajtóművet, és a rakéták az ég felé rúgták az egészet. Lucas Cortára egy egész bolygó zuhant. Elhaló, ziháló kiáltást hallatott, ahogy tüdejéből kipréselődött a levegő. Képtelen volt belélegezni. Igyekezett dr. Volikovára pillantani, valamilyen apró, szavak nélküli segélykérést küldeni felé, de képtelen volt mozdítani a fejét, és a nő sem tudott tenni semmit, miközben sok gé nyomta az ülésébe, Lucas szeméről-szájáról pedig visszahúzta a bőrt.

– Segítség – tátogta. Szívét izzó vasból való marok szorította dobbanásról dobbanásra egyre szorosabban. Nem kapott levegőt. Igyekezett a zenére figyelni, azonosítani az akkordváltásokat, beleveszni, ahogy akkor tette, amikor a jazz segítette végig az edzések gyötrelmén, még a Föld felé menet. A nehézkedés összeroppantotta – darabokra törtek a csontjai. A szemgolyója minden bizonnyal összeesik, épp cserben hagyja a koponyája. Darabonként elfeketedve haldoklott a szíve. A VTO Manau hordozójának központi ülésében Lucas épp összeroppant. Soha életében nem volt még része ilyen fájdalomban, ami még a fájdalmon is túlmutatott. Ez maga volt a megsemmisülés. És egyre csak tartott és tartott: örökké.

Látta Alexia felé fordított fejét: vonásait elkente, elmosta a gyorsulás, életlen, fekete körvonalú alak lett, majd Lucas látása réssé, síkká, pillantássá – Xango apró kétfejű baltájává – szűkült. A nő kiabált.

– Orvost! Orvost!

Lucas Corta fülébe a „Chega de Saudade” suttogott. A Domingos Jorge Velho hordozó tűzoszlopokon kapaszkodott fölfelé. Az Amazonas esőerdejének foszlányai fölött füstoszlopot hordott szét a szél.

***

Jorge-Maria sört, Orbison jeget hozott. Ilia tia docest hozott, Malika tia nyársat. Mateo tio felállított egy grillt az erkélyen, és látványosan vizsgálgatta a szél irányát és erejét, illetve a lehető legkevesebb gyújtósból igyekezett lángot előcsalogatni. Vuhszü a tizenkettedikről elhozta a zenét, amit úgy szokott hallgatni, hogy beleremegett az egész épület, azt, amit senki nem akart hallgatni, mert Vuhszüre valójában azért volt szükségük, mert adást tudott kirakni a lakás valamennyi képernyőjére. Attól még tolta a zenéjét.

A jég a zuhanytálcába, a sör a jégre került, a nyársak a grillen, az édesség a tányérokon végezte, amiket Marisa osztott ki a vendégek között. A vendégek a kanapékon kötöttek ki, Vuhszü adása pedig a nagy és a kis képernyőkön. Elképesztő volt a zaj a lakásban. Rokonoktól barátokon át a tetőtől egészen négy emelettel lejjebb lakó szomszédokig mindenki odacsődült, hogy lássa, amint a Csőkirálynő elhagyja a Földet.

– Csönd, kuss, pszt, ez az!

A kilövések mostanra annyira mindennaposokká váltak,

hogy az egyik kisebbségi részesedési csatornára száműzték, és tizenöt percenként reklámmal szakították félbe. A lakás elhallgatott. Vuhszü zenéje lüktetett át a szomszéd szobából. Essen, két emelettel lejjebbről, felkapott egy konyhakést, és átment megkeresni a fickót. A hangerő csökkent, de a zene nem maradt abba, mert a zenét senki nem tudta leállítani. Az űrgép kigördült a kifutóra. A kamera addig követte, amíg bele nem olvadt az aszfalt végén lévő forró remegésbe. Olyan sokáig nem történt semmi, hogy valaki megkérte Vuhszüt, ellenőrizze, nem fagyott-e le az egész. Aztán fekete röppentyű tűnt elő az ezüstös fátyolban, a forróságtól reszkető levegőben. A kamera felé rontott, aztán elhagyta. Az egész lakás örömujjongásban tört ki. Lángcsóván ülve ment fölfelé. Aztán reklám következett a közvetítésben, mire az egész lakás fujjogott.

Alexia anyja vigasztalhatatlanul zokogott.

Vuhszü visszavitte a zenéjét és az összes gyerekét a tizenkettedikre, és ott táncoltak az esti elsötétülésig.

***

A jármű a Föld peremét megkerülve érkezett a reggelbe: fényszikrává, napsütötte ezüsttűvé gyulladt. Óránként huszonnyolcezer kilométerrel száguldott a hajnalba. Kéken bővelkedett a felhőhabos Föld; a Föld körüli pályán átszállást biztosító eszköz pedig, a technológiának ez a porszeme, parányi a bolygó roppant íve mellett. Ezer kilométerre onnan, tatirányban, a pányva vége húzta lefelé a kört a nap vakító ragyogásába rejtőző még magasabb pályáról. A hordozó kiért a teljes napsütésbe: rövid életű árnyékok vetültek az ablakokra és a kajütök kémlelőnyílásaira, átsiettek a pilótafülkén, majd belevesztek a zenitbe, negyvenöt perc alatt estéig nyúltak. Váratlanul jött el a napnyugta. A hordozó áthaladt a Szahara, az alkonyban fürdő rozsdabarna, sárgásszürke foltok fölött. Ötszáz kilométerrel lejjebb napelemfarmok hunyorogtak a lenyugvó napra és borultak sötétbe. Előrébb az egyiptomi éjszaka izzott végig a Nílus kétszázmillió fényből álló kígyótestén. Ennél egyértelműbben semmi nem hirdethette, hogy a folyó maga az ország. Sötétség telepedett a Kaszpitengerre – fények pókhálói terültek el Közép-Ázsiában: városok és autópályák, ipar és villamosvezetékek.

Száz kilométer még az átszállásig. A jármű kiengedte az átszállómodult. Néma plazmapislanásokban be-begyújtotta fúvókáit, ahogy a pányváéval azonos vektorra állt. A darukar kiemelte a modult a hordozóból. Fény hunyorgott vörösen, a daru apró, utolsó igazításokat hajtott végre, ahogy ereszkedett a pányva. Átadáskor a viszonyított sebességük néhány másodpercre zéró lesz. Vörösből zöld. A pányva hegye kölcsönhatásba lépett a mágneses zárral, ahogy a daru kioldott. A forgó pányva egyre növekvő sebességgel lendítette mind távolabb a modult a hordozótól, amely kék csóvákat égetett, hogy minél távolabbra kerüljön.

Pályája tetőpontján a pányva elengedte a modult. Magasan, szabadon szállt, keresztül a Föld felszíne előtt a kelő nap irányába. A napkelte kellős közepén fekete pötty: a Szent Péter és Pál VTOkompja. A pányva forgott tovább a kék bolygó körül. A modul egyedüli meghajtását a manőverezőfúvókák kötegei jelentették. Ha a pányva túl nagy lendülettel dobta el, elkerüli a kompot és tehetetlenül repül ki az űrbe. Ha túl kicsi volt az erő, lezuhan, és ahogy visszalép a légkörbe, tüzes csíkot húz a reggeli égen.

A komp húsz kilométeres távolságban formát nyert: központi orsó, körülötte egymásra halmozott gyűrűkkel, egyik végében manőverező hajtóművek és légkörbiztosító berendezések, a másikon napelemszárnyak szirmai – egy törékeny holdi virág. A gyorsulás hajtásokként törné le a napelemeket és az árbócokat. Öt kilométer. A pányva jól működött. Hatvan éve forog a Föld körül, és még egyszer sem hibázott.

Újra villantak a parányi fúvókák, hogy a komp zsilipjével kapcsolódni kész helyzetbe hozzák a modult. A két űrjármű vonakodó esküvői táncosok módjára szállt ki az éjszakából az új pirkadatba. A napfény sziporkázó arannyá változtatta a modul hasán lévő VTO-logót. Pályastabilitás: a két jármű megőrizte szemérmes távolságát az utolsó ellenőrzések alatt. Ismét a fúvókákon volt a sor – a két jármű viszonyított sebessége másodpercenként tíz centiméter. A Japán-tenger fölött találkoztak és összekapcsolódtak. Karmok kattantak, zárak kerültek nyomás alá. A VTO traumacsapata a komp zsilipjében várakozott.

Ezt nem lehet siettetni.

Kinyílt a zsilipajtó.

A mentősök beözönlöttek a modulba.

***

Három nappal azután, hogy a Szent Péter és Pál VTOkompja a Földet megkerülve visszalendült a Hold felé, a Corta Aqua üzenetet küldött minden ügyfelének. A vezetésben történt változások miatt szerződéses mérnököket kellett felvenni a kiváló minőségű tisztaság és az ellátás biztosítására. Sajnálatos módon ez az árak emelkedését jelentette. Épp csak egy kevéssel.

***

Beleszédült a csillagok pörgésébe.

A megfigyelőfedélzet edzett üvegből készült kupola volt a Szent Péter és Pál forgástengelyének végében, akkora, hogy ketten nézhették onnan az űrt. Két fiatal, fényes, szűk kezeslábast viselő VTO-s nő hozta föl a tengelybe, és azt mondták, hogy itt várakozzon.

– Várjatok! – szólt utánuk Alexia, de lágy uszonyukkal hajtva magukat már úsztak is visszafelé a központi kapaszkodó mentén. – Tartsam magamat a hajóhoz, vagy forogjak a csillagokkal együtt?

Ha megkapaszkodott a fedélzet korlátjában, akkor olyan gyorsan suhantak el a csillagok, hogy beleszédült. Ha elengedte, és karját-lábát széttárva pörögni kezdett, akkor sem tudta fölvenni a csillagok forgásának sebességét, és a körülötte lévő hajó látszólagos mozgása miatt nem tudta, hová nézzen, egyúttal egyetlen böffenés választotta csak el attól, hogy elhányja magát.

A szabadesés és Alexia Corta nem éltek éppen boldog házasságban. Az izmok, amelyeket Norton olyan lelkiismeretesen odaépített a törzse köré, felvértezték a kilövés gyötrelmeivel szemben, de amikor súlytalanságban akart mozogni, akkor vagy túlreagálták a dolgot, vagy begörcsöltek. Keze, lába és – ez volt a legiszonytatóbb – az arca is felfújódott, feszült. Úgy érezte, mintha pattanásig nyújtanák a bőrét, és örökké koszos lenne: a komp megszokottnál alacsonyabb légnyomása miatt egyfolytában viszketett. Képtelen volt kordában tartani a haját, belement a szemébe, belélegezte, megvakította, mígnem egy űrhajóstól kapott végül egy hálót. Amikor megpróbált jönnimenni, keze-lába úgy mozgott, akárha kis testű kutya akarna úszni.

Megkapaszkodott a fogantyúban, és betolta magát a kupolába. Alexia Cortának elállt a lélegzete: az űrben lebegett. Örvénylő csillagok fontak a fejére koronát. Ha lenézett, látta a holdvirág szirmaiként köré rendezett napelempaneleket. Alattuk ott fészkeltek a lakógyűrűk, és ha a kupola pereméhez tolta magát, meglátta a kommunikációs és manőverezőmodulok peremét. Üvegtrónuson ülve keringett az űrön át.

– Jellegzetes külső.

Alexiát annyira lekötötte az egész, hogy nem vette észre az alak közeledtét. A vezérszáltól egy méterre, pányvák és karabinerek biztosításával lebegett.

– Mi?

– Corta-külső. És Corta-pimaszság.

– Goszpogyin Voroncov.

A férfi vállat vont és elfintorodott. Ez is férfi, gondolta Alexia – annyira eltorzult, annyira elvékonyodott és kitágult, annyira kifeszült a csövek és pányvák közé, hogy a neme számított a legutolsó azonosítási jegynek. Azok ott kolosztómiás zsákok voltak?

– Alexia Corta vagyok.

A fickó újra elfintorodott, legyintett a felé nyújtott kézre. Addigra észrevétlenül változtatott a teste helyzetén, hogy azonos legyen az övével: ez az illem a szabadesésben, idézte föl a nő.

– Vízépítő mérnök voltál. Nagyszerű foglalkozás.

Alapvető. Minden a vízből ered és a vízzel ér véget.

– Köszönöm, uram.

– Úgy hallom, életben marad.

– Hét percen át volt a klinikai halál állapotában, uram.

Az ön krízisegysége épp időben ért oda. Súlyos szívizomrenyheségből eredő infarktus.

– Én megmondtam, hogy a Föld összetöri a szívét.

Szóval te vagy az utolsó Corta.

– Lucas lábadozik éppen, uram.

– Tudod, hogy értem. Már akkor is ezen a hajón

repültem, amikor Adriana Corta elment a Holdra. Ötven év sok idő egy Cortára várva.

– Ötven év sok idő, hogy az űrben töltsék, uram. Valerij Voroncovnak megvillant a szeme.

– Bizarr és beteges banda. Beltenyésztett, sugárzással

teli idióták. Belül rothad a DNS-ük. Nem olyanok, mint mi.

Egyáltalán nem olyanok.

– Nem, uram…

– Ezt gondolják. Mindig is lenéztek minket. Az

Aszamóák barbároknak tartanak minket. A Mackenziek szerint részeges bohócok vagyunk. A Szunok még csak embernek sem gondolnak. Kár. Szívesen megmondtam volna Lucasnak szemtől szemben. Most inkább neked mondom el.

– Uram, én csak…

– Az utolsó Corta. Megvan a fegyvered.

Valerij Voroncov nehézkesen megfordult a fogódzkodónak szánt kötél mentén. Kolosztómiás és vizeletes zsákjai lengedeztek a nyomában.

– Uram!

Voroncov megállt.

– Lucastól kaptam valamit. Egy programot.

– Túlságosan öreg vagyok már az utólagos elmés megjegyzésekhez. Egyszerűen nem bírom a váratlan fordulatokat. Bökd ki, amit mondani akarsz.

– Van egy programutasításom. Nem tudom, mit művel.

– Lucas mit mondott?

– Megidézi a villámokat.

– Tessék, ez a válasz.

– Azt mondta, ha ő maga nem képes megkérni engem, vagy valamilyen módon beleegyezni a működésébe, akkor használjam.

Valerij Voroncov sóhajtott egy nagyot, és befejezte a manőverét. Húzta magát előre a kötélen: métereket haladt egy-egy nagy ívű siklásával.

– Úgy gondolod, ráfér a két világra egy kis villámlás? – szólt vissza a lift zsilipjéből.

***

Feje körül forogtak a csillagok, ahogy ajkához emelte és megcsókolta Igazságos Xango baltáját.

„Bíznod kell abban, hogy ha azt mondom, megteszek valamit, akkor meg is tudom tenni” – ezt mondta. Mão de Ferro.

Elsuttogta a hatalom szavát, amit Lucas tanított.

– Zuhatag.

10. 2105. SKORPIÓ

Kétszáznegyven. Rengeteg szám kering Luna Corta fejében. Nyolc. Egy. Huszonöt. Nyolc. Harminc. Három. És egyik ilyen kis szám se nagyobb a kétszáznegyvennél.

Kétszáznegyven. Az emberi agy ennyi másodpercig képes fennmaradni oxigén nélkül.

Nyolc. A héjas fetöltőjének akkumulátorában még ennyi százaléknyi töltés maradt.

Egy. Celsius-fok. Jinji ekkora hőmérsékletre csökkentette Lucasinho Corta fetöltőjének létfenntartó berendezésében a hőmérsékletet, amikor kifogyott a levegőtartaléka.

Huszonöt. Celsius-fok. Ezen a hőmérsékleten indul be az emberi búvárreflex és a kihűlés, jelentős védelmet biztosítva az agynak az oxigénhiányos állapot hatásai ellen.

Nyolc. Ekkora a kilométerben mért távolság João de Deus legközelebbi zsilipjéig.

Harminc. A 12-es modellezésű héjas fetöltő legnagyobb biztonságos futási sebessége.

– Luna! Lucasinhótól kaptam levegőt, hogyan adok vissza belőle? – kérdezi a famulusát.

– Nincs elég levegőd, hogy mind a ketten eljussatok João de Deusba – mondja a másik Luna.

– Nem João de Deusba megyek – jelenti ki.

Három. Ez az utolsó a Lucas Corta sisaklemezére vetített számok közül. Ekkora a kilométerben mért távolság Boa Vista külső zsilipjéig.

– Nincs elég levegőd, hogy mind a ketten eljussatok Boa Vistába – közli Luna.

Kétszáznegyven. Az emberi agy ennyi másodpercig marad életben oxigén nélkül. Három osztva harminccal. Luna nem tudja elvégezni a számítást, de ennyi időbe telik, mire teljes sebességgel futva eljut Boa Vistába, és ennek kevesebb mint kétszáznegyven másodpercnek kell lennie. Csakhogy a töltése csupán nyolc százalékon áll, és ott lesz még a többletsúly, és vajon enged a fetöltő egy kilencéves lányt teljes sebességgel futni?

– A számokat hagyd rám, Luna.

Utasítást ad a fetöltőjének, hogy térdeljen le. Nagy és ügyetlen keze van a fetöltőnek, Luna tapasztalatlan a haptikus érzékelők használatában, és még soha nem vett föl olyan értékes tárgyat, mint amit most próbál fölemelni.

– Gyerünk – suttogja. Rettenetesen fél, hogy eltör valamit, ahogy a kétujjas kezeket Lucasinho teste alá csúsztatja.

– Jaj, kérlek, gyerünk!

Kiegyenesíti a lábát, és a karját behajtva tartja az unokatestvérét.

– Oké, fetöltő. Futás – adja ki az utasítást.

A gyorsulástól kis híján hanyatt esik. Fájdalmában felkiált, ahogy érzi az ízületeit érő hirtelen rándulást, szakadást. A lábai ki akarnak szakadni a helyükről. Képtelenek ennyire gyorsan mozogni, semmi nem képes ennyire gyorsan mozogni. A beépített girók kiegyenesítik, visszarántják egyensúlyba. Kis híján elejti Lucasinhót. Vörös-arany héjas fetöltőjében rohan keresztül a Mare Fecunditatison. Kiszalad a feketéből a szürkébe, gátfutásban lépi át az üvegvidék és a nyers por közötti vonalat. Talpa nyomán száll a regolit – lassan leülepedő porösvényt hagy maga után.

Százkilencven. Ez az új szám, amit Luna famulusa villantott föl a sisakjára. Ennyi másodpercbe telik, hogy elérje Boa Vista központi zsilipjét. Ám aztán el kell jutnia a zsiliptől az óvóhelyig. A zsilipnek ki kell nyílnia. A zsilipnek föl kell ismernie. Ugyan hány másodperccel növeli meg mindez a százkilencvenet?

– Luna – mondja, és elénekel egy dalt, amit egész életében ismert. A paizinhója énekelte az ágya fölött, amikor éjszakáról éjszakára bement a madrinháknál lévő gyerekszobába. „Jól figyelj a dalomra, anjinho. Énekeld vissza nekem.”

Ez a dal indítja be Boa Vista vészhelyzeti rendelkezéseit.

Mi a helyzet, ha elromlottak a gépek? Ha nincs áram? Ha száz különböző hiba miatt a zsilip nem nyílik? Mi van, ha Boa Vista nem hallgatja meg a dalát?

A héjas fetöltőjében, görcsölő, ízületi fájdalomtól gyötört lábával Luna Corta visszatartja a lélegzetét.

– Visszaigazolást kaptam Boa Vistától – szólal meg Luna.

Most már látja, ahogy életre kelnek az irányfények: forgó, vörös lámpák pilonokon, hogy hazavezessék mindazokat, akik eltévedtek, akik a Holdon ragadtak. Kezében az unokatestvérével rohan végig az utat jelző fények V-jében. Előtte a központi zsilip összepréselt regolitból készült emelkedője, és vele szemben megnyílik a sötétség vonala.

Fáj, fáj, fáj – soha semmi nem fájt még ennyire. A sisakja kijelzőjében mindenütt fehérre váltanak a számok. A fehér jelenti a végét. A fehér a halál. A sötétség vonala centiméterről centiméterre nő négyszöggé.

– Luna, mutasd az óvóhelyet!

Sárga térkép terül a szürke-fekete környékre: Boa Vista alaprajza. Az óvóhely a zsilipen túl tíz méterrel található zöld kocka. Luna erre összpontosít, mire famulusa számokkal tölti meg az ábrát. A lány némi levegőt, némi vizet, némi orvosi ellátást olvas ki belőlük. Némi menedék egy időre.

Beszáguld a még mindig emelkedő külső zsilipajtó guillotine-ján a feketeségbe.

– Nincs energiám sisaklámpára – szabadkozik Luna, azonban a fetöltő pontosan, emlékezetből tájékozódik. Ott van a zöld a sötétségben, a kémlelőnyíláson át látható, lágyan izzó zöld vészvilágítás: barátságos, szeretni való, zöld fény.

Kétszáztíz másodperc.

– Guavalé, Luca – mondja Luna. – Guavalé a Coelho kávéházból. Nagyon hidegen.

***

Sisaklámpák táncolnak az alagút furatában, végigsöpörnek a sima falakon, a kokszolt regolitból kialakított vájaton, a testekkel azonos ritmusban ringanak. Futó alakok érkeznek

– olyan gyorsan futnak, amennyire csak mernek ezen a veszedelmes helyen, szárnyaló, lecsapó szökkenéseikkel métereket haladnak egy-egy lépéssel: Geni, Mo, Dzsamal, Thor és Kehely. Fetöltőik színek és minták kavalkádjai: sárga-fehér „gerendák”, sportcsapatok matricái és felvarrói, vörös filccel, szabadkézzel készített rajzfilmfigurák. Visnu közönyös, vígjátékba illően üdvözült mosolyú arca. Fénylő pontok: nehezen értelmezhető, nem emberi táncot járnak a sötét alagútban. Pattogó hangon elmondott utasítások rebbennek egyik sisaktól a másikig. Itt törmelék van. Beomlott a mennyezet. Kábel, feszültség alatt. Elhagyott villamos. MI-azonosításokkal látják el gyorsan mindegyiket, és már szökellnek is tovább. Verseny van.

– Tíz méter.

– Megvan a jelzés.

– Itt van.

A Visnu-fetöltős alak tápkábelt húz le a válláról, és beleékeli a zsilipajtók közötti résbe. Amikor legutoljára jöttek ide, gondosan és egyfolytában ügyeltek, hogy ne hagyjanak nyomokat maguk után, ne sértsenek meg semmilyen emléket, visszazártak minden kaput és ajtót. De most verseny van. Amint elég széles a hasadék, hogy valaki keresztülférjen rajta, egyesével átcsúsznak: Geni, Mo, Dzsamal, Kehely. Thor egy letört tartóbordával kiékeli a zsilipet, és átlendíti a hátán a tápcsatlakozót. Az urbanisteák átözönlenek a belső zsilipen, le a lépcsőn Boa Vista nagyszerű látványt nyújtó pusztaságába.

– Csak az istenek tudják, mi van odakinn.

– Beindult az azonosító.

– Azok az izék akár errefelé is tarthatnak már.

– Mo, beindult az azonosító.

Beindult az azonosító. Hónapok óta tartó csönd után. Az után, hogy a csapat érdeklődése az ipari régészet és azok a lenyűgöző, szoborszámba menő hélium-3-kitermelő roncsok felé fordult, amelyek a Mackenzie–Corta-háborút indító BALTRAN-bombázásban semmisültek meg. Az után, hogy Lucasinho Corta fröcsögő haragja a bárban szöget vert az urbaniste-aság iránti rajongásuk szívébe. Beindult az egyik azonosító. Korábban megállapodtak abban, nem mennek vissza Boa Vistába: nyomasztó volt a rombolás mértéke, túlságosan is friss még a pusztítás, az orixák arca túlságosan is ítélkező, az erőszaktétel bűntudata túlságosan is erős. A Holdon nincsenek kísértetek, de a kő emlékezik. Mielőtt elmentek, teleszórták mozgásérzékelőkkel a halott palotát. Hátha fosztogatók, történészek, más urbanisteák jönnek erre: megszentségtelenítő lábak. Esetleg a kő emlékei.

Valami megmozdult Boa Vista síremlékében. Az azonosító pislantott, és értesítést küldött Geninek.

– Mi van, ha bot?

Geni átküldte a képeket a csoporttársa famulusának. Az azonosítónak alacsony volt a töltöttségi szintje, szemcsés volt a felbontás, a kép gyorsan eltűnt, de ezzel együtt elegendő volt. Héjas fetöltőt viselő alak, karjában teherrel.

– Ez nem bot.

A fetöltők sisaklámpái nem tudnak bevilágítani egy Boa Vistához hasonló nagy kiterjedésű ökoszisztémát, ráadásul a régi lávakürtő belseje veszélyes a lehullott kövek, a szerteszét heverő törmelék és jég miatt. Geni, Mo, Dzsamal, Thor és Kehely azonosítóik hálózata és a lencséjükön megjelenő kiterjesztett valóságrétegek vezérletével halad végig az összeomlott pavilonok között, a szempillantás alatt befagyott folyó ingatag kövei fölött húzódó útvonalon, bár elsősorban a lakhely északi végében, a központi zsilip mellett álló halványzöld ragyogás hívogatja őket.

– Ki kell hozni ide egy kocsit, aztán egyenesen át a zsilipen. Eccerű.

– Nem-nem. Emlékszel még, mi a helyzet azokkal a robotokkal, amik miatt annyira aggódtál?

– Picsába!

– A régi módon megyünk. A villamosalagúton keresztül.

A zöld ragyogás egy olyan óvóhely vészhelyzeti világítása, amelyikben energiából és ellátmányból sincs már sok. Az urbanisteák kerülgetve, meg-megeredve, akadályok fölött ugrálva sietnek végig Boa Vista halott kertjein. Geni, Mo, Dzsamal, Thor és Kehely egymást kiszorítva tolonganak az óvóhely zsilipjének kémlelőnyílása körül. A kicsapódott nedvesség apró patakjain át alig látják a padlón héjas fetöltőben üldögélő, az ajtónak hátát mutató alakot. Nincs rajta sisak: egy gyerek. Egy kurva gyerek van abban az izében.

– Kehely.

A neutro rácsatlakoztatja fetöltője hátidobozát a kisegítő légkörbetápláló csatlakozóra, és levegőt küld be.

Van egy másik alak is fehér fetöltőben: a padlón hever.

Geni a foglalatba húzza híradókábelét.

– Hé! Hé! Hallasz? Mi vagyunk itt: Geni, Mo, Dzsamal, Thor és Kehely. Mindjárt kihozunk onnan.

***

Nagy lendülettel szökellve, bucskázva, libbenve, szaltózva érkeznek lefelé a világ csarnakzatán. Elektromosan szikrázó színek, jelmondatos pólók, fej-és csuklópántok, arcukon, csontjaikon, ajkukon kék csíkok. Testek zuhataga, ahogy korlátokon szaladnak végig, csöveken és vezetékeken ugranak át, tartóbordákról röppennek el, kábelkötegek között buknak át. Robson Corta ezeket a mozdulatokat és fogásokat nem tudja utánozni, csak irigykedve bámulhatja. De idővel és gyakorlással képes lesz majd rájuk. Végtelen sok gyakorlással. Úgy szedi szét darabjaira jellegzetes mozdulataikat, akár a bűvésztrükköket: minden egyes mozdulat egyszerű taglejtések szótárából épül föl. Aki megtanulja ezeket, az megtanulja a varázslatot is. Soha nem látott még olyan trükköt, amit ne próbált volna meg szétszedni és aztán alkalmazni.

Messzire jutottak ezek a meridiáni traceurök a város három quadrájától. Ösvényt tapostak maguknak a város tetejének építészeti megoldásain keresztül, kilométereket tettek meg a magasban röpke, apró árnyalakokként a napfény csíkjának izzása előtt.

Arany Kör.

A hálózat nem működik, a vonatok nem mennek, a BALTRAN leállt, Twé ostrom alatt áll, botok, talajgyaluk és minden más hullik az égből, ráadásul kopogó titániumlábakon szóbeszédek járják a világot, de az Antares quadra fölött, a Tyereskova proszpekt tetején ott az Arany Kör.

Az Arany Kör kihívás, próbatétel, ami minden traceurt a magaslatokba szólít.

A meridiáni équipe leérkezik, körbeveszik Robson Cortát – idősebbek, magasabbak, erősebbek nála. Menőbbek is. Ismerik: ő az a srác, aki leesett az égből. A tizenhárom éves fiú, aki elkúrta az első futását. Aki kitűzött egy arany kört. Ott van fölötte, a 112. csőcsatlakozás hátán, foszforeszkáló ragszalaggal odaerősítve.

Nem szól senki. Minden tekintet Robsont fürkészi.

– Van valami ennivalótok? – hebegi a fiú.

A lila színű, testhezálló nadrágot viselő srác dob neki energiaszeletet. A méltósággal, szégyenérzettel mit sem törődve tömi magába. Két napja annak, hogy Denny Mackenzie elől a város magasába menekült. Azóta nem evett, és csak annyit ivott, amennyi kicsapódott vízpárát le tudott nyalogatni a víztartályokról. Simán lezuhan három kilométert, hogy utána a saját lábán elsétáljon, de a menekülést szarul csinálja. Ekkor döbbent rá, nem bujkálhat a város tetején, hogy ott várja ki, amíg előkerülnek a meridiáni traceurök és megmentik. Magához kell szólítania őket.

– Arany kört tettél ki – közli egy sminkjéhez illő szürke nadrágot és kék, haskilógatós felsőt viselő nő. Minden traceur a kék másféle árnyalatát viseli – ez meridiáni jellegzetesség. Robsonnak meg kell majd tanulnia, mi a helyes viselet. Ennél is lesznek szabályok.

– Tudom. Valószínűleg nem kellett volna…

Fél napig tépelődött rajta és habozott, mire összeszedte a bátorságát, hogy ellopja az arany köréhez szükséges fénylő ragszalagot.

– Tényleg nem kellett volna – mondja a lilába öltözött.

– Miért hoztál ide minket, Robson Corta? – kérdezi a kék nő.

– A segítségetekre van szükségem. Nincs hová mennem.

– Megvan a pénzed, Robson Corta – jelenti ki a lila fickó. – Corta vagy.

– Elmenekültem – magyarázza a fiú, akinek lassanként megdermed a csontja veleje, ahogy ráébred, talán nem úgy alakulnak majd a dolgok, ahogy akarja. – Denny Mackenzie…

– Kurvára nem, Hahana – szól közbe a lila.

– Az équipe-od, Robson Corta – mondja a kék nő, Hahana. – A traceurök Dél Királynőjében. Akik megtanítottak futni. Egyáltalán tartod még a kapcsolatot velük?

– Megpróbáltam, de nem tudom elérni…

– Tudod, miért nem sikerül elérned őket, Robson Corta? Mert halottak, Robson Corta.

A fiúnak elakad a lélegzete, szíve kihagy egy ütemet. Nagyon magasan van, és a zuhanásnak soha nem lesz vége. Szájából értelmetlen, megállíthatatlan hangok törnek elő.

– Tudod, hogy haltak meg, Robson Corta? Mackenziepengék vitték el őket Lansbergbe. Kitették őket a zsilipből. Mindenkit.

Robson a fejét rázza, próbálja azt mondani, hogy nem, nem, nem, nem, nem, de nincs elég levegő a tüdejében.

– Mérgező vagy, Robson Corta. És Denny Mackenzie-t emlegeted? Denny Mackenzie-t? Nem tudunk segíteni. Talán már ez is túl sok. Nem tudunk segíteni.

Hahana biccent, mire a traceurök ugorva-futva, szaltózva-szökkenve, tucatnyi különféle mozdulattal fröcskölnek szét tucatnyi különböző útvonalon föl, a város fölső részébe.

Baptiste, aki a mozdulatok nevére és formájára tanította. Netsanet, aki addig gyakorlatoztatta, amíg ezek a mozdulatok a lénye részévé nem váltak. Rasmi, aki megmutatta, mi mindenre képes a teste. Lifen, aki megtanította, milyen új módokon érzékelhető az anyagi világ. Zaki, aki traceurré tette.

Halottak mind.

Robert Mackenzie megígérte, hogy nem nyúl hozzá az équipe-jához. Csakhogy Robert Mackenzie meghalt, és a világ, ami annyira biztos volt, ami korlátok mentén vezette végig, mostanra elolvadt, széttört, kirepült a vákuumba.

Ő ölte meg. Baptiste-ot és Netsanetet, Rasmit, Lifent és Zakit.

Teljesen egyedül van.

***

A második napon Zehra csatlakozik Wagnerhoz a műhelyben. A kocsinak súlyos, de könnyen kijavítható sérülései vannak. Ki kell venni a sérült modult és kicserélni egy másikkal: egyenletes, ismétlődő munka, megvan a maga üteme. Szavak nélkül, a beszélgetés igénye nélkül dolgoznak. Wagner elmélyült figyelemmel fordul a javítás felé. Analiese rendszeresen meglátogatja a műhelyben: talán a férfi kér ebédet, esetleg megpihen kicsit. A nő látja rajta az ismerős sötét összpontosítást – órákon át képes foglalkozni egyvalamivel. Kíváncsi, milyen lehet a fényes Wagner. Egyáltalán megismerné a férfit? A farkas meg az árnyéka. Úgy megy el a műhelyből, hogy Wagner észre sem veszi, ott volt egyáltalán.

Hypatia túlságosan kicsi a három műszakos naptárhoz, ezért a meridiáni szabványosított időt használják. A harmadik nap éjfélére elkészül a javítás, Wagner és Zehra megpihen. A kocsi csillog a reflektorfényben. A hozzá nem értő szempár számára ugyanaz az ütött-kopott hatkerekű, amit Hypatia központi zsilipjén vontattak be, és kimerült csapata úgy tolt be a műhelybe. Az ilyesféle szempárok nem veszik észre az új modulok és motorok szépségét, az új drótozást és kötegelést, Wagner egyedi tervezésű, rendelésre nyomtatott részeit, amelyeket Zehra illesztett be saját kezűleg.

– Mikor mész? – kérdezi a nő.

– Amint feltöltöttek az akkuk és végeztem az ellenőrzésekkel.

Wagner körbejárja a kocsit. Jobb szeme meg-megrebben a diagnosztikák nyomán. A cserelencse megfelelő, de pillanatról pillanatra jobban sajnálja a gyári famulus unalmas, ízetlen személyiségét. Egyoldalú: makacsul, oszthatatlanul az.

– Veled megyek.

– Nem. Az istenek tudják csak, mi van odakinn.

– Nélkülem nem mész ki a zsilipen – jelenti ki Zehra.

– Én vagyok a laota…

– Én pedig becsempésztem egy kódsort a parancsnoki láncba.

Wagner a kezdet kezdetétől tisztában volt azzal, a kapcsolata a csünsijével nem az ügyességen, hanem a tiszteleten alapul. Amikor találkoztak, Zehra volt a csünsije az első üvegescsapatnak, akiket kivitt a meridiáni központi zsilipen. A kocsi lépcsőjén üldögélve a nő hátradőlt, úgy figyelte, ahogy az idősebb, mocskosabb munkások megpróbálták megrémíteni, megfélemlíteni, ingerelni, erőszakoskodva maguk alá gyűrni a csinos kis Corta fiút. Amikor kifogytak a patronokból, Zehra fellendült a kocsi túlsó oldalán található ülésébe. Egy szót sem szólt. Egész csapatok vesztek oda a laota és a csünsi közti ellenségesség miatt. Mialatt a jármű lassan felfelé gördült a rámpán a külső zsilipajtóhoz, azt súgta a különcsatornájukon: „Amit nem tudsz, azt nem tudod, Corta fiú. De veled vagyok.”

Az akkumulátorok feltöltődtek. A kocsi húszféle módon is jelzi, hogy rendben van. A csapat fetöltőben, csizmában, a háticsomagjuk is tele. Wagner leadja az útitervüket. Mialatt leereszkedik az ülése és fölemelkedik a rúd, Zehra megérinti a karját.

– Tíz perced van. Menj és búcsúzz el tőle.

Wagnernek nincs szüksége az olcsó és utálatos kis famulusára, hogy megmondja neki, Analiese a fülkében van. A palló végéből hallja már a szitár zümmögő, zengő harmóniáit és pezsgő zúgását. Rögtönöz éppen: a férfi sötét énje végigköveti a hangokat, rálel a maga futamaira és akkordmeneteire. Nem érti a zenét, nem is értette soha, viszont tisztában van a hatalmával, hogy képes elbájolni és irányítani az elmét, tart is idő és ütem fölötti uralmától. Lucasnak az volt a szokása, hogy beleveszett a bossa nova sokrétűségébe, hangjegyenkénti akkordjaiba. Wagner bátyja elragadtatásában a falka ekatájának visszhangját pillantotta meg, de az egyedi, atomizált öröm volt, külön bejáratú lelki közösség.

A zene ütem közben ér véget. Analiese famulusa szólt a nőnek, hogy itt van az ajtaja előtt.

Szereti, hogy Analiese mindenekelőtt gondosan elteszi a hangszerét.

– Szépen kitöltöd azt a fetöltőt, holdszámos.

– Jobban, mint amikor ideértem.

– Sokkal jobban.

Amikor kibontakoznak az ölelésből, a nő kis csomagot csúsztat kesztyűs kezébe.

– Kinyomtattam a gyógyszereidet.

Ahogy megpróbálja a fetöltő egyik zsebébe csúsztatni a buborékfóliás csomagot, Analiese megállítja.

– Látom rajtad, Lobinho. Vegyél be néhányat most.

Annyira erősen, annyira pontosan betalál az anyag, hogy Wagner kis híján megtántorodik az élménytől. A depressziós állapotot összekeverte a harci kimerültséggel és elmélyült összpontosításával, amivel Robsont akarta felkutatni Meridiánban. Évek óta nem követte el ezt a hibát. Odakinn, a felszínen az életébe és Zehra életébe is kerülhetett volna.

– Köszönöm. Nem, ez, ez nem a megfelelő válasz.

– Gyere vissza. Amikor vége… akármi is történik.

– Megpróbálok.

A garázs felé menet újra meghallja a szitár sziporkázását. Három perce maradt még indulás előtt.

– Kellene a kódsor – mondja Zehrának, amikor már a hátát mutatva ül a csünsi helyén.

– Milyen kódsor?

Zehra az első húsz kilométeren bezárkózik a zenéjébe, Wagner pedig örül, hogy egyedül marad a visszatérés élményével a teljes gyógyszerezésbe. Belső világa most háborús övezet: a testi világ hol figyelme középpontjába kerül, hol elvándorol onnan, a figyelem odarebben valamire, aztán valami más, érdekes dolog felé fordul. Maga elé képzeli Analiese levágott fülének helyét. Az nem baleset volt. A balesetek soha nem ennyire szabályosak. Megfizetett az árulásáért. A kéz, amely a kést fogta, kedvesen bánt vele. A Mackenziek között az árulásért egy ujjal szokás fizetni. Az mindörökre elnémította volna a szitárja sziporkázó örömét.

Mióta is beszél hozzá Zehra?

– Bocsánat.

– Azt mondtam, örültem volna, ha megkérdezel.

Egyszerű az út Meridiánba az egyenlítői egyes mentén, végig az üvegen. A kocsi radarárbócát kitolták. Wagner sisakja egyetlen ellenséges jelet sem mutat a Silberschlagig vezető lerakatig. A híradókapcsolat Hypatiával kiváló, a Dajjang szakemberei apránként foltozgatják össze a hálózatot. Üzemel a vasúthálózat is, legalább egy vonal és egy járat: Szt. Olgából Meridiánba. A háborúnak vége, a háborút megnyerték, a háborút elvesztették, a háború folyik, a háború valami mássá alakult át – Wagner és Zehra szóbeszédek, bizonytalanság közepette halad a kocsin. A férfi arra gondol, az ember benne lehet egy háború közepében úgy, hogy nem is tud róla. És ezzel újra elkalandozik a figyelme és újra szabadkoznia kell.

– Mit kérdezzek meg?

– Meridiánba mész Robsonért. Eszedbe jutott megkérdezni tőlem, miért akarok veled tartani?

Wagner magától értetődőnek vette, hogy Zehra a személye iránti hűségből utazik vele, és ahogy ráébred erre, egyúttal arra is rádöbben, hogy nem tud semmit a csünsijéről.

– Nem. Ez hiba volt.

– Van ott valakim.

Nem tudta. Eszébe se jutott eddig.

– Az édesanyám – folytatja a nő. – Idős, egyedül van és a Hold éppen összeomlik körülötte.

– Ó – mondja erre Wagner Corta.

– Hát, igen – feleli Zehra Aszlan.

Haladnak tovább a tiszta és tökéletes üvegen.

***

Wagner gázt ad, és teljes sebességgel hajtja a kocsit. A napelemek öve hazai terepnek számít: sima, biztonságos, józan és nagyon-nagyon-nagyon unalmas.

Ami unalmas, az jó. Ami unalmas, az nem jelent sokkot, se meglepetést. Ami unalmas, az elvisz minket azokhoz, akiket szeretünk.

Ahol unalmas, ott megnyílik az út a beszélgetéshez. Százötven kilométer alatt Wagner többet tud meg a csünsijéről, mint tíz szerződéses menet alatt. Zehrának van egy harmadik neve is: Altair. Aszlan a biológiai neve, a szerződéses neve. Altair a családi neve, a valódi családjában. Nomathemba a valódi anyja, egy holdbéla Johannesburgból. Az Altairok a nevelésen alapuló vonalat alkotnak. A család valamennyi tagja örökbefogadással, nevelt gyermekként vagy partnerség útján kerül be. Nomathemba három hónapos korában fogadta örökbe Zehrát. Három testvére és két társanyája van. Nomathemba egy éve haldoklik szilikózisban: a tüdeje fokozatosan holdkőzetté változik. Zehra épp egy túloldali kisfiú – Adam Karl Jesperson – örökbefogadásának eljárásában van benne. A szar is megfagy benne az egésztől, de az Altairok erősek. Zehrának le kell zárnia az eljárást és még azelőtt be kell mutatnia Nomathembának a vonal legújabb láncszemét, mielőtt a nő tüdeje kővé válik.

Riasztások villannak föl Wagner sisakkijelzőjében, mire farolva megállítja a kocsit. Zehra azonnal a fülében van. A férfi leállítja a gépet: egyórányira vannak Hypatiától, nyugatra. A sisaklemezére pöccinti a rendellenességet. Együtt kapaszkodnak föl a kocsi tetejére a kommunikációs árbócba kapaszkodva, hogy saját szemükkel lássák a sokkot és meglepetést: bemélyedés van a sima, fekete láthatáron.

– Ott becsapódott valami – mondja Wagner.

– Nagy erővel – helyesel Zehra.

Óvatosan közelítik meg a becsapódás helyét, pedig a

radar semmilyen tevékenységet nem jelez. Wagner három kilométeren nógatja végig a kocsit a fekete üveg könnycseppekből álló, törmelékkel teliszórt síkon. A könnycseppek a kerekei és a fekete napelemsor közé szorulva széttörnek. Az utolsó tucatnyi méter darabokra tört üvegszilánkokból álló, alacsony kaptató. Wagner mintha valami gépezet maradványait látná az üvegdarabok között. Gépezet és más dolgok töredékeit. A gerinc tetejéről a kocsi rálát a Hold legfrissebb kráterére. Wagner és Zehra gyalog teszik meg a kráter pereméhez vezető néhány métert. Fetöltőjük sisaklemeze megadja a méreteket: az átmérője kétszáz, a mélysége húsz méter. A Flammarion legutolsó műholdtérképén sem szerepel.

– Óriási hőjelet veszek – mondja Zehra. – A szeizmológia szerint ez a hely még mindig úgy rezeg, mint valami templomi gong.

– Valami jelentős dolognak kellett itt lennie, hogy a VTO az egyenlítői egyeshez ennyire közel is megkockáztassa a csapást – állapítja meg Wagner. – Van bármi esély?

– Semmi.

– Mackenziek? Aszamóák?

– Valaki, akinek szerződései és tartozásai voltak.

Meghaltak, alkotóelemeik összeolvadtak az infravörös tartományban még mindig sugárzó szilikonnal, de ami igazán bántja a férfit, a sértés, amit nem tud elengedni, az a tiszta és tökéletes üvegbe ütött lyuk.

Ötven kilométerre nyugatra találnak rá az első felfordult talajgyalura. A Hold bővelkedik a szemétben: az elavult és sérült felszerelést réges-régóta otthagyják már, ahol tönkrement. Fecunditatis és Crisium héliummezői, Procellarum bányái, ahol kétszáz méter vastagon lehántották a Holdról a regolitot, tele vannak kitermelőkkel és kokszolóberendezésekkel, naperőművekkel és gyalukkal. Fém van mindenütt, a fém olcsó – az élet alkotóelemei azok, amelyek drágák. Semmi meglepő nincs abban, ha egy otthagyott talajgyalut találnak – a meglepő az, hogy ennyire alaposan összetört. Olyan, mintha orbitális pályáról dobták volna le: az oldalán hever, a paneljait beszakították, a zsigerei darabokban hevernek a hulla körül, felfüggesztése eltört, kerekei eszelős szögekben állnak. A buldózer-lapát kettétört.

Még öt kilométer és újabb két gyalut találnak: halott, összezúzott gépek, az egyik felfordult, a másik lapátja mélyen belefúródott az első buldózer hátsó részébe.

– Van valami, amit fel tudunk használni? – kérdezi a férfi.

– Igen, de én nem megyek a közelébe.

– Rengeteg nyom van itt.

– Mind Meridián felé tart – állapítja meg Zehra.

A láthatáron túl belefutnak a mészárszékbe: roncstelep ez, a talajgyaluk temetője. Oldalukra, hátukra fordított, obszcén párosodásra emlékeztetően egymásba ágyazódott fémszörnyek. Harmincöt buldózer. Wagner valamiféle heavy metal istenség végítéletének képzeli a látványt. A halott gépek egyszerre szoborszerűek és szánalmasak.

– Nem múlt ki mind – figyelmezteti a nő. Az egyik talajgyalu – torlólapja mélyen beékelődött vetélytársa motorblokkjába – küzd és tornázik, hogy kimozduljon. Kerekei egy helyben pörögnek a fekete üvegen.

Girbegurba, összezúzott fémhulladékhalom mögül bukkan elő végül, amiben Wagnernak sehogy sem sikerül fölismerni az egykor működő gépet. Megáll, épp szemben a Nyolcas Szerencsegolyóval, és leereszti a lapátját.

– Zehra! – kiáltja a férfi. A nő közben adja a gázt a motoroknak, és olyan gyorsan tolat, ahogy csak tud. Azonban az áruló üveg, ami bosszúságot okozott a haldokló talajgyalunak, most a Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapatát hagyja cserben. Pörögnek a kerekek, a kocsi rák módjára oldalazik. Az élő buldózer rohamoz.

Zehra a függőleges tengelye körül fordítja meg a járművet, a kocsi végigkeringőzik a csúszós üvegen. A lapát alig egy méterrel véti el. A kocsi sodródik, Zehra birkózik, hogy ne veszítse el az irányítást. A foguk is belecsikordul, ahogy a Nyolcas Szerencsegolyó oldalvást belecsapódik egy döglött buldózerbe.

– Megfordul! – kiáltja Wagner.

– Tudom! – ordítja vissza a nő. – Kurvára tudom!

A talajgyalu irányba áll. Támad és meghal. Wagner látja, ahogy acélvázán kihunynak a helyzetjelzők. Elfogyott az energia – viszont lendülete van: irányítás és gondolkodás nélküli, megállíthatatlan tömeg. Egyre közelít a Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata felé. Zehra keresztülkormányozza a kocsit a torlólapát és a roncs közötti vékony folyosón, és ezzel ki is értek a géptemetőből, kinn járnak a sértetlen, tökéletes üvegen.

– A Szunoknak valahogy sikerülhetett visszahackelni őket – magyarázza a férfi. – Polgárháború a buldózerek között. Elképesztő látvány lehetett.

– Nyugodtan láss neki ülőhelyeket árusítani – mondja Zehra. – De tudod, mit? Ezek a Szunok valószínűleg megmentették Meridiánt.

– Elég zötykölődős itt, jobb oldalon – jelzi Wagner.

– A jobb hátsó motor és kerék lehalt. Szerintem akkor tettük tönkre, amikor belecsúsztunk a roncsba.

– És ez változtat a helyzetünkön?

– Ha nem kerül elő még ilyen probléma, akkor nem. Különben is, kikapcsolom. Hadd guruljon magában.

A csatamező után gyorsan és gond nélkül jutnak el Meridiánba. Az olcsó és undok kis famulusán keresztül Wagner felveszi a kapcsolatot a város irányítóközpontjával.

– Itt Dajjang Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapata, Nyolcas Szerencsegolyó, TTC1128-as jelzés! Közvetlen bejutást kérünk az Orion quadra központi zsilipjén.

– Nyolcas Szerencsegolyó, tartsd a helyzetedet!

– Meridián, megsérült a gép, fogytán a levegő és a víz.

– Szép hazugság, laota – mondja a magáncsatornájukon Zehra.

– Csak felnagyítottam a tényeket – feleli Wagner. De nagyon ingerült. Ezer kilométert tettek meg ostrom, háború, vérfürdő közepette. Sok támadás és visszavonulás, diadal és menekülés, halál és rettegés után most a meridiáni forgalomirányításra kell várnia.

Nem engedtek oda a falkámhoz, a szeretteimhez, a fiúhoz.

– Vidd fel! – utasítja a nőt. Zehra begurítja a kocsit a jelzőfények közé, egészen a rámpa pereméhez, a vastag, szürke zsilipajtóval szemben.

– Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapat! Ne álljátok el a rámpát! – szól rájuk a forgalomirányítás.

– Vészhelyzeti bejutást kérek. Ismétlem, fogytán az oxigénünk.

– A vészhelyzeti bejutási kérelmedet elutasítjuk, Nyolcas Szerencsegolyó. Ne álljátok el a rámpát!

– Laota – szól Zehra, és Wagner ugyanebben a pillanatban érzi, ahogy árnyék vetül rá. Fölnéz, mire ötven méterre a Nyolcas Szerencsegolyó fölött lebegő VTOholdhajó alsó fényei sütnek a szemébe. Körülötte még hét lebeg a fúvókái segítségével.

– Megyek már.

A kocsi elsiet onnan, a holdhajó pedig rátelepszik a rámpára. Wagner látja a személyszállító modult. Zsilipek nyílnak, lépcsőfokok ereszkednek le. Fetöltős alakok jönnek le róla és mennek a város zsilipjéhez. A hajó fölemelkedik, helyébe egy másik libben, páncélos embereket tesz ki. Sorra jön az összes hajó.

– Ez az egész holdhajóflotta – mondja Zehra.

– Az hétszáz ember – állapítja meg Wagner. Fölemelkedik a zsilip kapuja, a héjas fetöltős alakok begyalogolnak a sötétségbe. A kapu leereszkedik.

– Nyolcas Szerencsegolyó üvegcsapat, szabad a rámpa

– mondja a forgalomirányítás.

– Mi történt itt? – kérdezi a nő.

– Azt hiszem, amíg mi odakinn voltunk, elvesztettük a háborút.

***

A drónok jönnek először: egész rajnyi, igazi bibliai csapás, ahogy sistergő, fekete csóvaként söpörnek végig a meridiáni központból. Marina először füstnek hiszi… Ez a holdlakók nagy félelme: a füst – tűz! Aztán látja, ahogy a csóva kisebb erekké bomlik széjjel és mindegyik megcéloz egy szintet. Megdermed, megdermednek a csoporttársai is, akik most jöttek el a visszatérők csoportfoglalkozásáról – egész Meridián megdermed.

Ezek meg mik?

A patakok felhőcskéket alkotnak a quadra egyes szintjein: Marinát és a visszatérő-társait is elborítja az egyik. Parányi, rovarméretű drónnal találja szemközt magát. Láthatatlan szárnyak tartják a levegőben, aztán saját jobb szemében lézerfény szúrására lesz figyelmes: a famulusát vallatják éppen. Aztán a drón már tova is suhan a rajával egyetemben, végigmennek a huszonhetediken.

– Jól vagy? – kérdezgetik egymást a csoporttársak. – Jól vagy? És te jól vagy?

A drónfelhő behömpölyög a quadra központjába, ahol madárraj módjára kering, hogy aztán új proszpektet vegyen célba.

Zavarodott, ideges a sok visszatérni tervező ember. A hírfolyamjaikon és a Gupshup csatornáikon megjelenő felfoghatatlan hírek szembemennek a hittételükkel, miszerint mindannyian visszatérnek majd a Földre: elszabadult buldózerek, gyilkos robotok, Twé ostrom alatt. Élelemhiány, nincs élelemhiány, fejadag, nincs fejadag. Kenyérlázadások, élelmezési tüntetések. A találkozóra menet Marina kikerült egy kis létszámú, szelíd tüntetést a HFV régi gyűlésterme előtt. Tüntetnek valamiért, ami meg sem történt, egy olyan dolognál, ami nem létezik. A vonatok leálltak, a BALTRAN szintén. A holdpányva is leállt. A Luna nem érhető el a világegyetem számára. Az előző csoport egy része itt ragadt, és most rémülten hajtogatják, hogy lejárt az élettani vízumuk. Preeda, a facilitátor azt mondja, egy-két nap nem számít. Mi van akkor, ha az egykét napból egy-két hét, egy-két hónap lesz? És mi a helyzet a hátralékkal? A holdpányvának nincs végtelen számú kapszulája – a kompok állandó pályán közlekednek.

Egyre ketyegnek a csontok órái.

A drónok után jönnek a botok. Látja, ahogy a mozgás lüktetése végigsöpör a keleti huszonhatodikon, miközben a hálózaton már terjed is a hír. A lakosok igyekeznek eltűnni az utcákról, bárokba és boltokba vetik magukat, sietnek haza, behúzódnak minden elérhető résbe és menedéket kínáló hasadékba, lépcsőn vagy lifttel akarnak minél messzebbre kerülni a szóbeszédektől.

„A városban vannak. Az utcákon vannak. Aki nincs külterületen, annak nem esik baja. Mindenki húzódjon be! Az utcákon mindenkit megkéselnek.”

A gyermekeket felkapják, karban viszik, kétségbeesett szülők igyekeznek kapcsolatba lépni tizenévesekkel, lakások zárják be utcára nyíló ajtajukat, a spalettákat.

– Visszamegyek – mondja Aurelia.

– Innen már hazajutok – jelenti ki Marina. Az otthon az emberáradat irányával ellentétes irányba található. Kocogva siet le a huszonötödik szinti ladeirán. A lépcsősor tövében fut bele a huszonnegyedik jobbon lassú, bonyolult piruettet járó bottal: pillangókés lábakból és rugóskés karokból álló, fűrészfog körvonalú háromláb. Minden egyes alkotóeleme hegyes és éles. Minden egyes része pengévé alakulhat. Nagyszámú szeme érzékeli a nőt – fejét Marina felé kapja, hogy megvizsgálja.

Létezik annyira mélységes riadalom és sokk, hogy a test kizárólag bénultsággal képes válaszolni az ingerre. Nem félelem, bár a félelem jó leírás: ez a rejtélyesből eredő döbbenet. A bot annyira idegenszerű, annyira visszatetsző, annyira más, mint amit Marina eddig látott az életében, hogy képtelen felfogni, amit lát. Elkábítja a furcsasága – a gépezet minden egyes része sérti az emberi érzékeket. Se mozdulni, se gondolkodni, se cselekedni nem képes semmit. Viszont a gép mozog, gondolkodik és cselekszik. Marina értelmet és szándékot lát a szemekben, ahogy tetőtől talpig végigmérik, majd a bot elkapja róla a tekintetét. Táncol is tovább három kopogó, tűsarkú lábán. Most érkezik a félelem. Marina remegve ül a huszonnegyedik utcai ladeira legalsó fokán. A halál istene rávetette a pillantását és továbbment. Új pletyka járja be a hálózatot: „Minden rendben, nem nyúlnak az emberhez.”

Akkor mire valók? – merül föl benne a kérdés.

Az utolsó hullámban érkeznek a fetöltők.

Ariel és Abena – akárcsak az Orion központ lakóinak többsége – az erkélyen vagy az utcai korlát mellett áll. Marina itt talál rájuk. A fetöltők egyik csoportja feljön a vasútállomástól: heavy metalos mintákkal díszített, héjas fetöltőt viselnek: lángoló koponyákat, agyarakat, démonokat, nagy mellű nőket, nagy farkú férfiakat, angyalokat és láncokat. Voroncovok. Egy másik különítmény a zsilipből kiindulva végigmegy a Gagarin proszpekten. Fekete páncélt viselnek és kis méretű lőfegyverük van. Egy vonalban menetelnek előre. Orion quadra döbbent csöndjében hangosan, fenyegetően csattog a bakancsuk.

– Menetelnek – mondja Marina.

– Földiek – jegyzi meg Ariel.

– Azok fegyverek? – kérdezi Abena.

– Nagy meglepetés várja őket, amikor megpróbálnak majd lövöldözni – állapítja meg Marina.

– Bocsáss meg, ha nem a visszarúgás a legfőbb aggodalmam – mondja Ariel.

Egy harmadik különítmény bukkan elő az irodákból és a nyomtatók közül: nincs vértjük, se fegyverük, nem képzettek, csak emberek, egyszerű holdlakók hétköznapi ruhában és narancssárga mellényben. Hármas csoportokba rendeződnek, és elfoglalják az Orion quadra valamennyi utcáját és proszpektjét. Marina utasítást ad Hettynek, hogy nagyítson rá a mellényekre. Mindegyiken ugyanaz a logó látszik: a Hold, előtte csőrében gallyat tartó madárral. Marina nem tudja, mit jelképez. Fölötte a következő felirat: Holdi Mandátum Hatóság.

– Béke, Termelékenység, Boldogulás – olvassa Marina a világos-madaras motívum alatti mottót. – Megszálltak minket a középvezetők.

***

Kétdoboznyi guavalé és egy empanada. Ott lengenek a Robson Corta derekán lévő táskában, ahogy kapaszkodik fölfelé az ötvenedik emeleten is túl, Antares nyugati részének villanykábele irányába. Tíz szinttel ezelőtt hagyta el a robotot: korlátozott az akkumulátoruk élettartama és nem képesek mászni. Csak annyit tehetnek, hogy megpróbálják követni a lépcsőkön és az utcákon, egyúttal megjelölik bírói végzésre. Sok sikert ahhoz, hogy kivigyék ide, a Bairro Alto fölé. A veszélyt az emberi figyelem jelenti, amit magukra vonzanak, ráadásul a kis gépek mostanra mindenütt ott vannak, vigyáznak minden egyes morzsára és pohárkára.

Robson minden quadrában lopott már kifőzdékből – Meridiánban valahol mindig éjszaka van –, kivéve a Tizenegyes Kaput. Aki a saját kifőzdéjéből lop, az mintha odaszarna a saját lakása küszöbére.

Két doboz guavalé és egy empanada – pont tilápia, pedig azt utálja – igen szerény jutalom, amiért vakmerően leereszkedett a sötétben a nyugat-antaresi vezetéken. Robson napokat töltött azzal, hogy biztonságos útvonalat keressen a magasfeszültségű kábelek és relék között, és megjelölje azzal a fénylő ragszalaggal, amit még egy műszakból jött porevő csomagjából csent el az egyik forgalmas teázóban. A fölfelé úton fénylő nyilakból és gondolatjelekből álló nyomvonalat követ. Nyíl: mélység fölötti ugrás a megadott irányba. Balra kacsacsőr: falról elrugaszkodás. Jobbra kacsacsőr: pontos érkezéses ugrás. Egyenlőségjel: a Kong, kézzel vett lendülettel megtámogatott ugrás. Függőleges egyenlőségjel: falfutás. Kereszt: átugrás, bár ebből van rövidebb és hosszabb is. Jobbra lefelé tartó ferde vonal: korlát alatt ugrás ráfogással. Balra lefelé tartó ferde vonal: korlát alatt ugrás hátrafelé, ráfogással. X: ne érj hozzá! Csillag: halálos veszély.

A hetvenedik szinten, a keresztgerendán issza meg az első gyümölcslevet. Az üres dobozt a lopott holmi mellé teszi. A szemét leeshet, bekerülhet a gépekbe, ez lehet az ugrás végén várakozó, áruló apróság. Az empanadát a fészekre tartogatja. Napokig keresgélt odafönn, mire talált egy olyan alvóhelyet, amely meleg volt, védett, de nem nyirkos vagy deres, hozzáférést biztosított a vízhez, egyúttal annyira biztonságosnak számított, hogy alvás közben ne tudjon legurulni és szörnyet halni a zuhanásban. Elcsent csomagolóanyagokkal kerítette el, aztán lement a rudakhoz, ahol a felszíni munkások szoktak inni, hogy hőtükröző anyagot lopjon.

Minden bűvész tolvaj. Időt, figyelmet, hitet lop; hőtükröző anyagot.

Robson befurakodik hungarocellből és buborékfóliából álló fészkébe, és megeszi az ételt. Az utolsó gyümölcslevet meghagyja későbbre. Megtanulta beosztani az ételt – érdemes lesz majd erre várni. A menekült legsötétebb ellensége az unalom. A recskázás másféle álarcot, a barát álcáját viselő ellenség.

Szeret azzal a gondolattal élni, hogy magasan lévő fészke afféle filozófiai sasfészekként rálátást kínál a világra. Magasan az összes többi ember fölött elhelyezkedve lepillanthat és elmélkedhet kedvére. Ha az ételt őrzik, akkor annak a mindennaposnál nagyobb értéke kell hogy legyen. Amikor lopni indul, hallja, miről folyik a szó a teaházakban: a vonatok és a BALTRAN is leállt. Ezeket a Voroncovok üzemeltetik: miért áll érdekükben lekapcsolni? Twét regolit alá temették. Ez hátráltatja a termékenységi időszakot: a terméshozam csökken, még az is lehet, hogy semmi nem érik be. Lehet, hogy az Aszamóák furák – ahányat csak ismert közülük, mind az volt –, de a saját fővárosukkal soha nem művelnének ilyesmit. Viszont, ha senki nem tudja, mikor lesz a következő betakarítás, akkor az magyarázatot ad arra, miért őriztetnek robotokkal minden egyes empanadás-és bentósdobozt.

Aztán ott vannak a legizgalmasabb történetek, azok, amelyek miatt a kelleténél egy pillanattal hosszabb ideig időzik ott, ujjai egy másodperccel lassabban nyúlnak az ellopni tervezett zsákmány után. Mindenféle dolgok járnak odakinn, a tengereken és a felföldeken. Egész csapatok tűntek el… Gyilkos dolgok miatt, amelyeknek pengék az ujjai és kardok a lábai: gyilkos robotok miatt. Ugyan ki készítene ilyesmit? A Szunok képesek lehetnek rá, de miért tennék? Miért alkotna bárki is olyasmit, aminek nincs más célja, mint a megfélemlítés, a fenyegetés és az ellenőrzés?

Úgy véli, ezen a világon nem él ilyen személy. A fészkében kucorogva élvezi a hőcserélő zümmögéséből áradó meleget a maga köré csavart lopott pokrócban, és arra a következtetésre jut, hogy mindenféle figyelmeztetés és bejelentés nélkül, anélkül, hogy bárki tudott volna róla, megszállták a Holdat. A Föld szállta meg – a magasban lévő, kék Föld. Csakhogy erre önmaguktól nem lettek volna képesek: szükségük volt valakire, aki elszállítja a gépeiket, az embereiket. Az egyedüli csoport, aki képes erre, a Voroncovok. A Voroncovok szövetkeztek a Földdel, hogy átvegyék a Hold irányítását.

– Azta – mondja ki hangosan Robson Corta.

És kattanás üti meg a fülét. Lépések, kopp-kopogó lépések. Sebészeszközhöz illően kecses vonalú és szabályos láb tűnik elő a hőcserélő sarka mögül. Az acélpata koppanást csal elő a keskeny hídból. A fiú megdermed. Pengeszirmú virágot idéző kar emelkedik a fészke fölé, nyomában egy fejjel – legalábbis Robson fejnek véli. Hat szeme van és olyan sok ízből tevődik össze, hogy ilyen végtagot még soha nem látott, de azért gondolja fejnek, mert a gép ide-oda kapja, amíg tanulmányozza.

Kopp. Újabb lépés, újabb láb. Újabb kar.

Robson lassan távolabb tolja magát.

Felkeltette a robot érdeklődését: kopp-kopp-kopp. Megy utána. Robson talpon terem. A bot előreveti magát. Az istenekre, mennyire gyors! Kopp-kopp-puff.

A bot megdermed és lenéz. Egyik összetett patáját csapdába ejtette a fiú fészkét körülvevő háló. Feje ide-oda billen, ahogy a beszorult végtagot tanulmányozza. Egy másodperc és már rá is jön, mi a teendő. Robsonnak épp erre az egyetlen másodpercre van szüksége. Csakis a szemfényvesztés gyakorlójának van meg a szükséges gyorsasága és képzettsége hozzá. Csakis egy traceur, egy városi atléta kellően vakmerő hozzá, aki leesett Dél Királynőjének tetejéről egészen az aljára.

Felkapja a hőtükröző plédet, és hurkot vet belőle a robot testére. Ahogy a gép megfordul, ellép mellette, fejét lehúzva bújik át a pengés karok alatt. A pléd csücskeit átveti a korlát fölött, aztán húzni kezdi. Az egyensúlyát vesztett bot megtántorodik. Robson lebukik, vállával veszi célba a pontot, ahol test és lábak találkoznak, úgy löki meg. A többit elvégzi az erőkar. A robot átbukik, ahogy kiszabadítja a lábát – karjával-lábával csapkod, kegyetlen pengévé nyílik szét mindene. Súlya és sebessége elegendő ahhoz, hogy átessen az alacsony korláton. Aztán zuhan, a pengék a levegőt szabdalják, öt emelettel lejjebb becsapódik egy felüljáróba, és ott darabokra hullik. Szemét szitál a messze alant lévő Tyereskova proszpektre.

Robson visszaveti magát a fészek biztonságába. A plédet maga köré csavarta, a hőcserélő testmeleget ad, ő mégis reszket. Nem tudja elhinni, mit is tett az előbb, mit merészelt megtenni. Bántotta volna a robot? Lehet, hogy békén hagyta volna, de a fiú nem kockáztathatott. Megtette, amit meg kellett tennie. És nem esett baja belőle. Még baja eshet belőle. Erre gondolni se tud. Most remeg és émelyeg. Biztos megromlott az empanada. A tilápia mérgező kaja. Folyadék – folyadékra van szüksége. Sír. Nem kellene sírnia. Még szorosabban maga köré csavarja a plédet és szürcsölgetve issza a guavalevet a dobozból.

***

Luna újabb apró fényeket rendez az ágy köré. A vezérlőfények a sarkpontokon védőkörré váltak, amelyet újabb körökkel tölt meg. Körök körei a kórházi ágy körül. Új ötlet fogalmazódik meg benne ide-oda tekergőző vonalakról, amelyek sugárirányban haladnak a nagy körből kifelé: mint valami napsugarak, vagy ilyesmi. Luna szereti a szimmetriát, ezért azzal kezdi, hogy egymástól hatvanfoknyira kirak hat napsugárkukacot. Nincs annyi belőlük, hogy teljes legyen a minta – bosszúsan sziszeg: újabb fényeket kell gyűjtenie. A nővérek bőkezűek a biolámpásokkal.

Itt az ideje megöntözni mindet. Lekuporodik, úgy lépdel végig a biolámpások köre mentén kis kannájával. Egy csöpp és még egy csöpp. Felerősödik a zöld ragyogás.

A zajt Odulande mãe-de-santo csapja, ahogy belép a helyiségbe. Azt hiszi magáról, hogy halk és olyan rejtélyes, mint valami csoda, pedig Luna épp olyan hangosnak hallja a nehéz lépteit, a nehéz légzését meg a halk, öntudatlan motyogását, mintha alagútfúróként dolgozna.

– Luna, néha be kell jutnunk, hogy ellássuk – mondja Odunlade Aboszede Adekola mãe-de-santo. Kerek, öreg joruba asszony a Pillanat Urainak Rendje fehér öltözetében. Állandóan csörög-zörög és kattog a sok gyöngye, talizmánja meg szentje. Egy kicsit büdös is.

– Átléphettek fölöttük – jelenti ki dacosan a lány. A mãe-de-santo fölemeli köpenye szegélyét, úgy lép be a védelmező fény köreibe. Egyetlen lámpás se mozdul el a nyomában. Mezítláb van: Luna eddig még egyszer se látta a szentanya lábát.

– Felvettük a kapcsolatot édesanyáddal – kezdi.

– Máme! – rikkantja a felpattanó Luna, aki ezzel a mozdulatával felborítja a kannáját. Előhívja a famulusát, pedig a nővérek nem örülnek ennek a házon belül.

– Luna, hívd a mámémat!

– Jaj, ne ennyire hevesen, ne ennyire hevesen – inti a szentanya. – A hálózat még mindig kimaradásokkal üzemel. Megvannak a magunk csatornái. Édesanyád tudja, hogy João de Deusban vagy, hogy jól vagy, ő pedig azt üzente, szeret, és amint tud, eljön érted, hogy hazavigyen.

Luna szája a lelohasztott lelkesülés o-ját formázza. A famulus Luna pixelfröccsenetben foszlik széjjel.

– Mi van Lucasinhóval? – kérdezi.

– Időbe telik – feleli Odunlade mãe-de-santo. – Nagyon súlyos sérüléseket szenvedett. Nagyon beteg fiatalember.

Az ágyban heverő test fölé hajol. Rengeteg cső hatol a testébe és lép ki onnan. Csövek tartanak a csuklójába, a karjába, az oldalába. Egy vastag a torkába. Luna csak annyi időre bír ránézni, amennyi ahhoz kell, hogy lássa, a fiú még mindig lélegzik. A pisilyukából vékony, kicsi cső bújik elő. Ettől a lány megborzong. Drótok meg tűk, zsákok meg érzékelők. Lucasinho pucér, nincs betakarva, a tenyere felfelé fordítva, mint valami katolikus szentnek. Az alvásnál is mélyebb alvásban van: „mesterségesen fenntartott kómában” – így mondták a nővérek. Nem mozdul, nem álmodik, nem ébred föl. Messzire van innen és a halál határmezsgyéjén utazik éppen.

Ha a nővéreknek nem lett volna ennyire jó orvosi felszerelése. Ha az urbanisteák nem lettek volna ennyire kíváncsiak. Ha harminc másodperccel lassabban nyitja ki a Boa Vista-i óvóhely zsilipjét.

Ha meg ha, és még ha.

Még mindig nem biztos benne, hogy Odunlade anya szaga valójában nem a saját szaga-e. A fetöltőbűz olyan mélyen beivódik a bőrbe, akár a tetoválások.

Lucasinho testének különböző részei emelkednek és süllyednek, ahogy a felfekvések elkerülésére felfúvódik, aztán leereszt az ágy. Lélegzik, bár ezt a gép műveli. Arcán, hasán, ágyékán borosta serken. Köldökétől a heréiig sötét szőr finom vonala húzódik a testén.

– Megborotváljátok? – kérdezi Luna. Unokatestvére egyszerre borzasztó és lenyűgöző látvány.

– A lehető legjobb képességünk szerint gondoskodunk majd róla – mondja Odunlade anya.

– Szerinted máme el tud jönni és itt tudunk maradni mind nálatok?

– A máméd nagyon fontos és elfoglalt nő, drágám. Rengeteg dolga van.

– Szeretném, hogy Lucasinho felébredjen.

– Mindannyian azt szeretnénk, hogy felébredjen.

A nővérek szerint még napokba, sőt, akár hetekbe is telhet, mire Lucasinho magához tér. Évekig is eltarthat. Ez az egész Elis madrinha berçáriós történeteibe illik: a bájos herceg, aki el van átkozva, hogy örökre egy mély és titkos barlangban aludjon. Általában egy csók elég, hogy fölébredjen. Nap mint nap, amikor a nővérek már mind elmennek, próbálkozik. Egy napon működik majd.

Odunlade mãe-de-santo ajka hangtalanul mozog, ahogy a fiú feje körüli képernyők adatait olvassa. Néha kicsusszan egy-egy szó rajta, és Luna ebből döbben rá, hogy nem számokat, hanem fohászokat mormol.

– Ó! Majdnem elfelejtettem! – mondja a mãe-de-santo, és turkálni kezd a fehér szoknyái között: Luna egészen biztos benne, hogy ezt nem lenne szabad látnia. Virágmintákkal díszes, nagy, lapos fadobozt vesz elő. A minták annyira részletgazdagok és vékony vonalúak, hogy még a lány szeme is belesajdul a látványba.

– Ez mi? – Luna mindig szívesen látja az ajándékokat.

– Nyisd ki!

Selymes, csillogós anyag béleli a dobozt. Imádja az érintését. A nővéreknek nincs valami túl jó nyomtatójuk, de ahhoz elég, hogy csinos fodrokat készítsen. „Viszlát!” – kiáltotta a nagyon-nagyon gyűlöletes aláöltözetnek, ahogy begyűrte a lebontóba. Soha többé nem akar olyasmit viselni, ami ennyire rátapad a testére.

Aztán veszi észre a késeket. Kettő van belőlük, úgy dörgölőznek egymáshoz, akárha ikrek lennének: sötét, kemény és csillogó tárgyak. Annyira élesek, hogy még a szem sugarát is kettévágják, ahogy rájuk vetül. Ujja hegyével megérinti az egyik pengét: olyan selymes és sima, mint a bélés.

– Holdi acélból készült – magyarázza Odunlade anya. – Milliárdéves meteorvasból, amit a Langrenus-kráter mélyéről bányásztak.

– Egyszerre szépek és ijesztőek.

– Ezek a Corták harci kései. Carlinhos bácsikádé voltak. Ezekkel ölte meg Hadley Mackenzie-t a Claviusféle bíróságon. Ezekkel végzett Denny Mackenzie Carlinhosszal, amikor elesett João de Deus. Hozzánk kerültek megőrzésre. Nem örülünk annak, hogy ezen a különleges helyen vannak, mert túlságosan sok vér tapad hozzájuk, de a nagyanyád iránti szeretetünk és tiszteletünk miatt megőriztük őket. Amíg nem jön egy Corta, gyávaság vagy kapzsiság nélkül, aki merész és nemes lelkű, és aki harcba száll a családért, hogy bátran védelmezze. Egy olyan Corta, aki méltó ezekre a pengékre.

– Lucasinhónak kellene kapnia őket – jelenti ki Luna.

– Nem, drágám – mondja Odulande mãe-de-santo. – A tieid.

11. 2105. SKORPIÓ

A harisnyanadrág összegyűrt golyója arcon találja Marinát.

– Vegyél már át néhány kurva hívást! – ordítja Ariel. A lakás válságközpont. Ariel a szobájában, Abena a

konyhában, egyre csak beszélnek, beszélnek és beszélnek a famulusokon keresztül. Marina a nappaliban üldögél, és a nyitott ajtón át nézi az Orion quadrában haladó napot. Nem jár a fejében semmi más, csak az: mondd el, mondd el, mondd el!

– Abena csinálja.

– Abena a nénikéjével beszélget. Szun Csejüant tartom éppen.

– Mit tudok tenni?

Mondd el, mondd el, mondd el.

– Mesélj neki viccet. Érdeklődj a nagyanyja hogyléte felől. Kérd meg, hogy magyarázza el a kvantumszámítás módszerét. Az biztosan eltart egy fél órán át.

Amikor a holdsas eltávolította a HFV-t a hivatalából, nem tehette meg. Akkor sem, amikor leálltak a vonatok és bezárt az ég. Akkor sem, amikor Twét regolit alá temették és a sötétben ostromolták. Akkor sem, amikor Flammarionnál megsemmisítettek egy Aszamóa–Mackenzie fegyveres csapatot. Akkor sem, amikor egy nagy ágyúval célba vették Meridiánt az űrből. Túlságosan is történelmi pillanatok voltak ezek. Soha nem volt megfelelő az alkalom.

– Na, mit csinálsz még?

– Próbálok beszélni Jonathon Kayodéval.

– Nincs különvonalad hozzá?

– És nem veszi föl, nagyokos. Egyszerűen vedd át ezt a hívást, Marina. Az istenekre, bárcsak még mindig innék!

Hetty átveszi a hívást.

– Csejüan kohszia? Jó estét, Marina Calzaghe vagyok, Ariel Corta titkára. Úgy tudom, nem sikerült elérnie a holdsas irodáját a jelenlegi hatalomváltással kapcsolatos iránymutatást illetően. Ariel épp kapcsolatot igyekszik teremteni a holdsassal…

A hatalom pedig közben új kézbe került, a Hold városait megszállták, és a csendes háborúnak vége. Járnak a vonatok, a holdpányva viszi az árukat és az utasokat orbitális pályára, a VTO visszaigazolta a helyfoglalását, és időpontot is adott az indulásra. Megvan már az időpontja, és még mindig túlságosan is történelmiek a pillanatok. Még mindig nem alkalmas az időpont elmondani Arielnek, hogy elhagyja.

***

– Adrian.

Öt éve vár már erre a hangra az éjszakában. Adrian Mackenzie felébred, és már kinn is van az ágyból.

– Itt vannak.

Jonathon horkol. Szörnyen nehéz fölébreszteni. Föl kell ébrednie. Adrian finomkodás nélkül megrázza.

– Jon.

Levegő után kapkod ez a nagydarab, száján át lélegző földi. Föl kell ébrednie.

– Bejutottak az előtérbe. A Sasfészek biztonsági szolgálata lezárja az ajtókat.

Amikor másodszorra megrázza, az egybeesik Jonathon saját famulusának riasztásával. A férfi felébred.

– Mennyi az idő?

– Megtámadtak minket. Öltözz!

Calliope kameraablakot nyit Adrian lencséjén. Három csoport: egy a bejáratnál, egy a járműkihajtásnál jön be, egy éppen a felső teraszról ereszkedik le. Tudják, hová kell menni, mit és hogyan kell kiiktatni. Irányított töltetek robbantják be az ajtókat, amiket papírként gyűr meg a nyomásvesztés. A holdsas megdermed a távoli, visszhang nélküli robajlás hallatán.

– A biztonsági szolgálatom…

– A biztonsági szolgálatod az. – Innen tudnak a felső teraszon lévő kijáratról. Ez volt Adrian menekülési útvonala. Van B terve is.

Jonathon Kayode a cipőjét, rövidnadrágját húzza, próbálja felhúzni az ingét.

– Hagyd! – kiáltja Adrian. – A kerti szervizlétrát használjuk! Lentről nem küldtek semmit.

Rendszeresen elgyakorolt szavakat ismétel el most Calliope-nak. A falakból panelek csusszannak elő: egy ragyogó fehér fényben fürdő testpáncél darabjai vannak bennük. Jonathon Kayode hátrahőköl.

– Ez mi?

– Nem tudsz mindent erről a helyről.

Mellben-hátban szorít: elhízott. Elhízott és elpuhult. Se lábszár-, se alkarvértre nincs idő. Felveszi a sisakot.

– Calliope motót hívott az ötvenedik emeleti karbantartó-bejárathoz. A Mackenzie Művek meridiáni irodájába visz. Ott holdszámosok várnak majd és megvédenek. Menj!

Végül kihúzza a keresztben elhelyezett késeket a mágneses mezőből. Hagyja, hogy volfrámberakásukon, a pengék damaszkolásának apró mintáján megcsillanjon a fény. Fenséges eszközök. Bedugja mind a kettőt a derekánál lévő tokokba.

– Menj!

Calliope három fegyveres-páncélos emberekből álló csoportot mutat a hálószoba körül gyülekezni. Feltörték a Sasfészek biztonsági rendszerét.

– Amíg csak tudom, föltartom őket.

– Adrian…

– Soha egyetlen Mackenzie se menekült még el a harc elől, Jon.

Röpke záporhoz hasonlít a csók. Adrian Mackenzie lecsapja sisakja arclemezét.

Az esküvőn, az ünneplés közepette az apja félrevonta az Antares központjára néző erkélyre. „Ez a tiéd.” Felnyitotta a dobozt: titániumszínű pamuton egy pár kés nyugodott benne. Adrian pengék között nőtt föl, jól ismerte a késeket, és még soha nem látott ezekhez hasonlót. A Mackenzie Művek története során még egyszer sem készítettek ilyesmit. „Próbáld ki” – mondta Duncan Mackenzie. Úgy simult a tenyerébe, mintha a csontjából ugrott volna elő: annyira kiegyensúlyozott, annyira biztos volt. Vágott, szúrt és hasított vele: a táncoló penge fülbántóan zümmögött.

„A levegő hangja, ahogy felhasad – magyarázta Duncan.

– Soha nem voltam még ennyire boldog miattad, fiam, de eljön majd a nap, amikor szükség lesz egy késre. Arra a napra tartogasd ezeket.”

Lábak. Beszédhangok. Berobban az ajtó.

Adrian Mackenzie pengéi énekelve bújnak elő tokjukból.

***

A holdsas megtermett ember, olyan ember, aki nincs formában, olyan, akinek petyhüdtté váltak holdbéla izmai. A pengék az ötvenedik szintre tartó létra legfelső fokán kapják el a ziháló, papucsos, rövidnadrágos Kayodét. Visítozikordítozik, ahogy felrángatják. Kezek markolják, kezek emelik. Lerúgja az egyik papucsát, aztán a másikat is. Kezek adják tovább. Kezek karmolnak belé. Most már meztelen, rémülten makog. Kezek, egyre újabb kezek. A pengék leviszik a gondosan megmetszett bergamottok közé. A holdsas látja, merre viszik, ezért vergődik és ordít. A kezek biztosan, szilárdan tartják. Az Antares csomópontjára néző kis pavilonhoz szállítják: Antares quadra öt proszpektje mind egy-egy fényív.

A pengék tökéletes összhangban emelik föl Jonathon Kayodét, és messzire eldobják a sziporkázó levegőbe.

A holdi lakóterekben 1060 kilopascal a légnyomás.

Zuhanás közben bucskázik néhányszor. Ez a sas nem tud repülni és azt sem tudja, hogyan kell esni.

A Hold felszínén a nehézkedési gyorsulás 1,625 méter másodpercenként a négyzeten.

Zuhanás közben ordít, keze-lába úgy csapkod, mintha kötélként kapaszkodhatna fölfelé a puszta levegőn, míg bele nem ütközik a harmincharmadik emeleti híd korlátjába. Törik a kar, természetellenes szögben libeg tovább. Az ordításnak vége.

A légkörben zuhanó tárgy végsebessége óránként hatvan kilométer.

A holdsasnak egy percébe telik leesni a Sasfészkéből az Antares csomópont közepén található parkba.

Van egy olyan fizikai tulajdonság, amit mozgási energiának neveznek. Egy nagy sebességű apró tárgynak nagy a mozgási energiája. Ilyen például egy űrben található tömegmozgatóból kilőtt jéglövedék, ami egy holdi lakótér kőtetején is lyukat tud ütni.

És visszafelé is így van.

Egy tizenhárom éves, drótvékony fiúnak például, aki egy kilométerről esik le, kicsi a mozgási energiája.

Egy ötvenéves, magas, túlsúlyos és edzetlen férfinak nagyobb.

Egy perc elég idő kiszámítani, hogy egy drótvékony, tizenhárom éves fiú túlélheti a becsapódást óránként hatvan kilométerrel az Antares csomópontba. És hogy egy ötvenéves, magas, túlsúlyos és edzetlen férfi nem.

***

Hetty ébreszti.

– Marina, ma van az utazás napja.

Beállította a riasztást. Mintha elfelejthetne fölébredni.

Mintha képes lenne aludni azon az éjszakán, amikor maga mögött hagyja a Holdat.

Kevéske ingóságából a hosszú futás bojtjai, São Jorge zöld pántjai és zsinórjai fölött tétovázik. Csak néhány gramm a súlyuk, a poggyásza megengedett súlya viszont alig néhány kilogramm. Az ágyra helyezi. A szeme sarkából látja őket, nem hagynak neki nyugtot, ahogy gyorsan, csöndben felöltözik, hiszen zsúfolt a ház. Aprócska vádak: a távozásnak mindig tisztán kellene zajlania.

Tisztán, de nem sterilen.

Napokig habozott azon, milyen üzenetet hagyjon. Kérdés nem fér hozzá, hogy üzenetnek lennie kell. Közvetlen és személyes dolognak kell lennie, és nem lehet benne annak a lehetősége, hogy Ariel megállítja.

Kézzel írott üzenet, olyan helyen, ahol senkinek nem kerülheti el a figyelmét. Nyílt és személyre szabott: búcsúajándék.

Abena felnyög és kinyitja a szemét, amikor Marina kiveszi a nyomtatóból a papírlapot. A megszállás óta állandó lakó.

– Mit csinálsz?

– Hosszú futás – hazudja Marina. Ez az egyetlen olyan történet, ami kivétel nélkül mindig magyarázatot ad arra, miért hagyja el a lakást hajnali négykor. Most úgy is kell felöltöznie, amivel igazolhatja. Marina futócipőben, sportmelltartóban és ostobán rövid nadrágban hagyja el a Holdat.

– Jó mulatást! – dünnyögi Abena, és megfordul a hálózsákjában. Ariel a szobájában horkol. Marina a térdét felhúzva kuporog az ágyán, úgy próbál írni. Fájdalmas, torz betűkből áll a levél, gyötrelmes minden egyes szó. Némi lelki egyensúlyt nyújtó gin reményében a hűtőhöz lép. Hülye – a Hold bukása óta semmi gin, semmi vodka, egyáltalán semmiféle tömény nincs itt. Az üzenetet viszont otthagyja, az ajtóba tűzve.

Végezetül csuklójára, felkarjára, térdére és combjára csomózza a zöld szalagokat. Másvalaki meghozta helyette a bojtokkal kapcsolatban a döntést. Ahogy a lakás ajtaját nyitja, Abena újra fölébred.

– Nem fázol így?

Marina sápadt bőre egészen libabőrös, de nem a hidegtől.

– Aludj csak! Reggel egy egész világot kell megmentened.

Loppal fölöltözni, halkan üzenetet írni, csöndben osonni és óvatosan csukni az ajtót.

– Marina, két órád van az indulásig.

A huszonötödik utca ladeirája felé menet elnyomja a fuldoklást. Szinte teljesen kihalt az utca, a néhány arc, aki odabiccent felé – és ő visszabiccent nekik – osztozik egymással a pirkadat előtt ügyeiket intézők bűnös örömében. Egy nő a lakása előtt jógázik, két férfi csöndben beszélgetve támaszkodik a korlátra, kölykök köteléke botorkál haza valamilyen diszkóból vagy buliból: vajon különleges indítékot, egyedi érzelmi töltetet éreznek, amikor biccentenek neki? A quadra végében tompa, indigókék fény súrolja a falakat és az erkélyeket: újabb napra kapcsolódik be a napfény.

A ladeira tetején robot várakozik két nehézpáncélos VTO-őr mellett. A nő szíve kihagy egy ütemet: attól tart, ha rájuk néz, felismerik, és attól, ha nem néz rájuk, beviszik gyanús viselkedése miatt. „Marina Calzaghe, aki Ariel Cortának dolgozik. Felteszünk néhány kérdést. Marina Calzaghe, otthagyta Ariel Cortát. Mégis hová megy?”

Szemvillanásnyi időre néz oda, épp csak feléjük kapja a fejét. A VTO-őrök még csak nem is figyelik, és az egyik srác – mi járhat a fejében? – gyermeki átéléssel tanulmányozza a botot. Igyekszik olyan közel merészkedni az éppen csak rejtett pengékhez, amennyire közel csak lehet.

Háború zajlott, megnyerték és elvesztették, és nem változott semmi. A fiatalok beállnak és csókolóznak. Fickók beszélgetnek, nők jógáznak. Hosszú futók mennek a találkozóhelyükhöz. Egy nő hámot viselő vadászgörényt sétáltat. A csib Marina jobb szemében feljegyzi a négy elem árát és a számlája állapotát. Megváltozott a menedzsment, csupán erről van szó. Csakhogy ettől értelmét veszti a sok halál. A harcosok, akik azoktól a pengéktől veszítették el az életüket, amelyeket most a srác piszkál, nem részvényértékekért verekedtek. Nem a gazdag és távoli sárkányok iránti személyes hűségük miatt harcoltak. Ilyesmiért senki nem küzdene. A világukért, az életükért, a kultúrájukért, a jogukért harcoltak, hogy ne idegenek mondják meg nekik, mit tehetnek.

Lemegy a ladeirán: minden szinten őrök állnak. Szórakozásképpen elvégez egy kis fejszámolást: a szintek száma szorozva a proszpekt minden oldalán található ladeirák számával és a quadrák számával. Az rengeteg robot és még több Voroncov.

A harmadik utcai ladeirán egy nő néz rá a fölfelé tartó liftből. Fiatal, alacsony, sokat mutató futóruhát viselő nő: felkarján sárga fonatok, csuklóján sárga rojtok, bal bokáján zöld zsinór, élesen elüt sötét bőrétől. A másik hosszú futó Marinának biccent: futónővérek. Kétség fogja el Marinát. Elfordul, majdnem visszaszalad a lefelé tartó liften, hogy utánaeredjen. A szíve szétszakad, mindjárt és egészen biztosan szétszakad. Ezzel a futóval akar menni. Vissza akar menni a lakásba, Arielhez. Ez az, amit igazán és mindennél jobban akar.

A liftek elviszik őket egymástól, és széttépik a pillanatot.

Odalenn, az Orion csomópontjában talál egy padot a magas fák lombjai alatt. Megerősödnek az árnyékok, maga köré vonja őket. Ezen a reggelen csakis szerelmesek és ő vannak a parkban. Az indigókék mélykékké világosodik, fatörzsek palánkkerítésévé változtatja a ligetet. Addig ül ott, amíg a mellkasát görcsbe rántó zokogás elviselhetőbbé csillapodik, olyasmivé, ami idővel elmúlik, ami megengedi, hogy ne omoljon össze, valahányszor egy másik ember arcába néz.

Nem Ariel, hanem a testvére, Rafa volt az, aki azt mondta, az egyetlen szépség a Holdon az ember. Szépek és rettenetesek. Akárcsak a lobbanékony, szenvedélyes, gyenge Rafa. Akárcsak a hiú, elkötelezett és magányos Ariel. Akárcsak a szépséges, halálra ítélt, tomboló Carlinhos. Akárcsak a fekete, komoly, hűséges Lucas. „Mostantól nekünk dolgozol” – ezt mondta. Ha nem fogadta volna el, ha nem ajánlotta volna föl! Ha egy másodperccel lassabb lett volna, amikor elkapta a légydrónt! Ha nem vállalta volna el a felszolgálómunkát Lucasinho Corta holdjáróbuliján!

Akkor is ez alatt a fa alatt lenne, itt és így sétálna, utazna a holdpányva liftjén hazafelé.

Ez egy rettenetes világ.

Magasan a meridiáni csomópontban, ahol a három quadra központi sugárútja találkozik egy három kilométer magas üregben, pörögnek-forognak, csavarokat írnak le egymás körül a korai repülők. Megvillannak a szárnyaik, megcsillan rajtuk a hajnal tízezer lámpása. Nanokarbon tollaikat szétterjesztve fogják be a fölfelé szálló levegőt, és addig keringenek a termiken, amíg szédítő pontokként belevesznek a mélységes kékségbe.

Soha nem sikerült eljutnia repülni. A kilövés előtti oktatást megelőző bulin ott állt a pultnál, és mindenkinek megfogadta, hogy ez lesz az, amit biztosan megtesz. „Ott repkedni szoktak.” Soha nem sikerült repülnie a Holdon – soha nem jutott el hódeszkázni sem azon a szemeszteren, amikor a barátai fölmentek Snoqualmie-ba, míg ő befejezte a dolgozatát. A lány, aki lemaradt a hóról. A lány, aki soha nem repült.

A holdpányvaállomás a meridiáni csomópont délnyugati támpillérében van. Szerény, minden feltűnést kerülő hely, de ez az oszlop, ami körül egész Meridián áll. A lift itt, a Hold Földhöz legközelebbi pontján volt már jóval azelőtt is, hogy leásták az első aknákat a Sinus Medii alá. Marina alig két évvel ezelőtt lépett ki ezen az ajtón és semmi ismerőst nem talál benne. Új világ, új nehézkedés, a mozgás, érzés, légzés új módjai, az új csib a szemében, ami minden beszívott lélegzete után költséget számol föl.

Az állomás soha nem zár be: a holdpányva soha nem szűnik meg forogni, keringeni a világ körül. A személyzet már várta. Van még egy utolsó orvosi vizsgálat, némi papírmunka – nem sok. Egy kis méretű, fehér szobában magas, fehér székre ültetik, és megkérik, meredten nézzen egy fekete foltot a falon. Villanás, a vakság pillanata, bíbor utóképeket pislog, amelyek mintha a recehártyáján sercegnének, és amikor újra lát, szeme jobb alsó sarkából eltűnnek a kis számok.

Marina csibfosztott lett.

Szabályozatlan levegőt szív.

Nagyot szippant belőle, és kis híján leesik a zsámolyról az oxigéntúladagolástól. A fehérbe öltözött nő, aki kivezeti a kis, fehér szobából, elmosolyodik.

– Mindenki ezt teszi.

A megrázkódtatás után jön a kétség. Mi van akkor, ha téved? Ha valamiről nem esett eddig szó? Ha nincs joga a véráramában lévő oxigénhez? Marina kortyonként kezdi venni a levegőt, úgy tartogatja magában, akárha értékes gyermek lenne.

– És ezt is mindenki megteszi – mondja a nő, ahogy az indulási előcsarnokba tereli. – Lélegezz könnyen! – A régi holdi áldás. – A jegyed mostantól fedez mindent egészen addig, amíg kilépsz a hordozóból.

Ez az a rész, amit eddig nem gondolt végig. Újra meg újra végigvette a távozást minden részletében, minden változatában, valamennyi mozzanatában és valamennyi időpillanatában. Az érkezést képtelen elképzelni. Esik majd

– és ennyi. A langyos szürke eső felhőitől nem látja az alattuk húzódó bolygót.

Öt utas várakozik az előtérben. Van tea, van alkohol, de senki nem iszik mást, csak vizet. A szusihoz hozzá sem érnek, csak áll a hideg tányéron és gyűjti a baktériumokat.

Amado, Hatem és Aurelia ott van a hazatelepülők között, ahogy arra számított is. Senki nem beszél most többet egy biccentésnél. Egy pillantásnál senki nem méltatja többre a futófelszerelését. Senki nem mer a másik szemébe nézni. Mindenki olyan messzire ül a többiektől, amennyire csak lehetséges.

És mindenki megteszi ezt is – Marina feltételezi, hogy ez lenne a személyzet tagjának megjegyzése. Hettyvel átpörgeti a zenéit, de vagy túlságosan köznapiak az alkalomhoz, vagy olyasmik, amiket nem akar megfertőzni egy ennyire végleges eseménnyel.

– Jön még egy – jegyzi meg a személyzet tagja, mielőtt becsukja az ajtót.

– Bocsánat, van időm? – biccent a mellékhelyiség felé Marina. Világokkal arrébb lesz majd valószínűleg lehetősége újra nyugodtan és kényelmesen pisilni.

Vizelési kényszere szavak nélkül és csalhatatlanul üzen, mint egy ásítás. Mögötte az ajtón túl áll a sor.

Most érkezik az utolsó visszatérő. Nem az, akire számított. Okszána volt Marina társai közül az utolsó a mostani csoportban: alacsony, résnyire vágott szemű, egyfolytában homlokát ráncoló ukrán. Aki most érkezik, az viszont egy magas, nigériai férfi. Okszána minden bizonnyal meggondolta magát: a legutolsó találkozójukat követően megbékélt. Újra kinyitotta az ajtaját és visszatért a házába. Kanyart írt le a Voroncov-őrök körül a ladeira alján, és elindult visszafelé. Sarkon fordult a holdpányvaállomás ajtaja előtt. A Holdat választotta, Marinát pedig elnyeli az iszonytató kétely. Még most is megtehetné. Felállhatna erről a fehér szófáról, kisétálhatna az ajtón és visszamehetne.

Arielhez.

Megmozdulni se tud. Bénultan létezik maradás és távozás között.

Aztán ajtó nyílik az előtér túloldalán.

– Készen állunk a beszállásra – mondja egy másik asszisztens, és Marina azt veszi észre, hogy a többiekkel együtt feláll és a többiekkel együtt kimegy az ajtón a zsilipen át a holdpányva kapszulájába. Elfoglalja a központi rész körüli ülések egyikét. Leereszkedve ráfonódnak a szíjak és magukkal visznek mindennemű kételyt. Zárul a zsilipajtó. A visszaszámlálás csak formaság: efféle kapszulák naponta százával jönnek és mennek. Mégis aggódik a sportfelsőjében, futónadrágjában és szalagjaiban. Ugyanúgy megy el, ahogy idejött: félve.

A fölemelkedés első szakasza hullámvasút egyenesen fölfelé a meridiáni csomópont belsejében. Néhány másodperc alatt fél kilométer magasba jut. A holdpányvakapszula nyomásbiztos, ablakok nélküli doboz, azonban a külső kamerák képeket közvetítenek Hettynek. Marina roppant nagy, üres, tízezer ablak fényével megtöltött aknának látja a csomópontot, amit most lilára színez a hajnal. Mostanra még az emelkedő repülőknél is magasabbra kapaszkodik: ott is vannak, ahogy lesiklanak a termik tetejéről, aztán keringenek lefelé az alkonyi homályon át.

Reggel, egyre erősödő fényben hagyja el a Holdat.

Egy pillanatig látja a légkeverőket és a befúvónyílásokat, a fölsőváros elektromos vezetékeit és hőcserélőit, aztán a kamera leáll, ahogy a kapszula bekerül a zsilipbe. Megrándul az egész, érzi a gépezet mozgását, zárnak az ajtók, hallja, ahogy elhal a nyomáskiegyenlítés visítása, és suttogás, majd némaság lesz belőle. Fölöttük az indítási torony. A holdpányva a bolygó körül kering, most nyúl le, hogy a torony tetejéről felkapja és az űrbe vigye.

„Fájni fog – mondta Preeda a visszatérők csoportjában.

– Soha semmi nem fájt még annyira.”

***

– Ariel.

A motók sebességét szigorúan szabályozzák, de amikor az ember az egyetlen az egész proszpekten, az ébredő Orion quadra lilás homályában, egyedül száguld keresztül a Gagarin park magas fái között, akkor úgy érzi, mintha a szeretet sebességével utazna.

– Ariel, semmi értelme.

Abena a záródó ajtó kattanására és a bontó berregésére riadt föl újra felszínes alvásából a függőágyban. Összerakta a jeleket. Észrevette a hűtőajtóba bezárt üzenetet. Megértette, mi is történt az előbb. Elolvasta az üzenetet. Még be sem fejezte, és már Ariel szobájában volt.

– Marina visszament a Földre.

Mire Arielt az ingruhába segítette, a moto már az ajtó előtt állt.

„– Csinálj valamit az arcommal” – mondta Ariel jeges hangon, mialatt Beijaflor megpróbálta megkeresni Hetty helyzetét és felhívni. Abena az ülésre térdelt, és gondosan fölvitte a kétféle szemhéjpúdert. A moto akadálytalanul zümmögött keresztül a megszállók valamennyi ellenőrző pontján.

„– Nem tudom elérni – Ariel nem mondott semmi mást.

– Nem tudom elérni.”

– Még mindig nem tudom elérni – mondja.

– Ariel, figyelj!

Az üzenetet a konyhapulton hagyta. Abena lelki szemei előtt ott lebeg minden egyes szó, mintha fehéren izzó tűvel írták volna a retinájára.

„El kell hagynom a Holdat. Mennem kell.”

– Ariel, a kapszulája tizenöt perccel ezelőtt elment.

A moto megérkezik a meridiáni csomópontra, és szétnyílik.

– Ariel, elment.

Felkapja a fejét, mire Abenából minden erő kiszalad a tekintete sápadt izzása láttán.

– Tudom. Tudom. De látnom kell.

A visszatérő kapszula ereszkedik a meridiáni csomópont falán: ez jött az űrből. Egyet letettek, egy másikat fölvettek. Föl-le, soha véget nem érő körhintában.

– Azt akarom, hogy menj innen – szólal meg Ariel.

– Ariel, segíthetek…

– Kuss! – ordítja a másik nő. – Kussolj már, te hülye, ostoba kis picsa! Maradj csöndben az összes kurva, jó szándékú, vidám, értelmetlen, érzéketlen, tudatlan, jól csengő kis prédikációddal együtt. Nem kell a segítséged, nem kell a báj, nem kell a terápiád. Azt akarom, hogy menj el. Egyszerűen menj el. Menj!

Abena zokogva botorkál ki a taxiból. Hibiszkuszok fala mellett álló kőpadhoz rohan. Az orgonaszín reggel arannyá fakul, szárnyas emberek suhannak-bucskáznak a fénylő levegőben, és Abena taszítónak találja ezt az egészet. Gyűlöletes nő. Hitvány nő. Hálátlan. De akarva-akaratlanul felpillant a haján át, a reszkető hüppögésen át a motóban ülő tehetetlen nőre. Az ajtók szirmok módjára szétnyílva hevernek körülötte. Most előrehajtja a fejét. Most hátraveti. Abena igyekszik megérteni, mit is lát. Felidézi, milyen érzés volt, amikor Lucasinho más lányokkal és fiúkkal szűrte össze a levet. Harag, cserbenhagyottság, igény arra, hogy válogatás nélkül fájdalmat okozzon úgy, ahogy neki fájdalmat okoztak. Arra vágyott, hogy lesújtson arra, aki fájdalmat okozott neki, és hogy lássa, amint eltalálja. Ez valami más. Ez itt egy élet, ami széjjelszakad a közepén. Ez a teljes, kizsigerelő veszteség.

A famulusa a fülébe suttog.

– Ariel.

– Abena. Sajnálom. Most már jól vagyok.

Nem tudja, képes-e szembenézni Ariellel. A bőrnél is mélyebb csupaszságot látott. Látta, ahogy a sebezhetőség felszakít egy olyan nőt, akinek az önuralom a mindene. Abena feláll, lesimítja a magára kapkodott ruhákat, és addig vesz nagy levegőket, amíg végre megnyugszik.

– Jövök.

Aztán a motók és a motorok megállnak Ariel taxija körül.

***

Fegyveres-páncélos alakok lépnek elő a szétnyíló motókból és csusszannak le a motorokról: Voroncovok umlautoktól hemzsegő, döfésbiztos kevlárban, zsoldosok mindenféle védelemben, amit csak a nyomtatók olcsón elkészítenek, suta földi harcosok fekete harci öltözetben. Körülveszik Ariel motóját.

Abena megdermed.

Arielnek szüksége van rá.

– Hagyjátok békén! – kiáltja.

Az egyik alak megfordul: alacsony, gesztenyebarna bőrű

nő lehetetlen Miuccia Prada öltözetben és négyhüvelykes sarkú Sergio Rossi cipőben.

– Ki vagy?

– Abena Mánu Aszamóa vagyok – mondja.

Ariel hangja a fegyveres férfiak gyűrűjének közepéből hangzik föl.

– Engedjétek ide – mondja. – Velem dolgozik.

A pradás nő biccent, mire a harcosok szétválnak.

– Sajnálom, hogy ezt látnod kellett – suttogja Ariel. – Ezt nem kellett volna látnod.

Abenának száz válasz is a nyelvére tolul, de mindegyik jó szándékú, vidám, értelmetlen, érzéketlen és tudatlan. Banális, gyerekes és meddő, Ariel így nevezte, amikor a Holdlakók Társaságában találkoztak. Most megérti, hogy minden, amije csak van, amije csak volt, az mind csak reakció.

– Ariel Cortáért jöttünk – mondja a Miuccia Pradá-s nő. Abena nem tudja hová tenni az akcentusát, azonban valamiféle érthetetlen módon ismerős az arca, a szeme, az arccsontja. A hálózati keresés nem hoz föl semmit, és a nő famulusa damaszkolt filigránmunkával díszített, ónszínű gömb.

Akkor miért érzem úgy, hogy már találkoztunk?

– A holdsas találkozni kíván – mondja a fiatal nő. Nem a globo az első nyelve.

– A holdsas kívánságait általában nem fegyveres idióták szokták tolmácsolni – mondja Ariel, és Abena legszívesebben megtapsolná.

– Változás volt a vezetésben – feleli a fiatal nő.

Ariel most alaposabban szemügyre veszi a szemét, az arccsontját, a szája állását. Felismerés – lehetetlennel határos felismerés – dereng föl. És Abena ráébred, hol látta már ezeket a vonásokat: a mellette lévő nő arcán.

– Ki a fene vagy te? – kérdezi Ariel portugálul. A fiatal nő ugyanazon a nyelven válaszol.

– Alexia Corta.

***

A javítóbotok szorgosan dolgoztak, azonban Ariel tárgyalóteremben edződött figyelmét nem kerülik el az ajtókeretek körüli, elkent koromfoltok, a poros bakancsnyomok a felfényezett, szinterezett padlón. Törött üveg szemcséi csillognak a fal tövében. Az egyik oldalsó helyiségben két bot takarít igen alaposan egy nagy foltot a szőnyegből.

A részletek jó dolgok. A részletek a fegyelemről szólnak. Ez itt egy bíróság, és ő most tárgyalásra megy. Itt mindenről ítélet születhet, beleértve a saját életét is.

A kíséret azt a parancsot kapta, hogy maradjon a parkolóban. Alexia Corta sarkai katonás ütemben kopognak a kemény padlón. Ariel Corta fegyelmezettséget és ellenőrzést olvas ki minden egyes lépéséből. A holdbélák túlságosan nagyot lépnek, túlságosan használják túlságosan erős lábukat. A frissen érkezett ember, aki a holdpányvából kiszállva végigszökell és -pattog a Gagarin proszpekten, olyan vicc, ami kezd sztereotípiává válni. A fiatal nő soha nem véti el a lépést. Méghozzá Sergio Rossi-féle magassarkúban.

Újabb részlet. Sziporkázva, csillogva holmi verembekútba repülő apró, fénylő érme.

Vajon Marina kapszulája már összekapcsolódott, vagy még mindig szabadon repül a felé a fénylő csillag felé? Beijaflor megadhat néhány repülési adatot és rögtön megtudhatja.

Visszatereli a figyelmét. Ide kell összpontosítani, a hasznos információkra. Alexia Corta Vaskezűnek nevezi magát, Adriana régi nevét használja. Adrianát használja mintaként. Becsvágyó és nagyra tartja a kegyetlenséget.

– Kérem, várjon itt – mondja Alexia Corta Abenának.

– Nehogy tolni próbálj! – szól rá Ariel.

– Hogyne, senhora Corta.

Abban a pillanatban, amikor Alexia kimondta a nevét, Ariel tudta, kit talál a kétszárnyú ajtó túloldalán, az ostobán túldíszített, értelmetlen íróasztal mögött. Az, amit talál, Marina minden gondolatát kitörli, és a jelenlegi, mindent átható fájdalmat állandó, tompa és végső soron elviselhető sajgássá tömöríti.

– Úgy nézel ki, mint egy kurva halott, Lucas. – Portugálul beszél, a bensőségesség és a versengés, a család és az ellenségek nyelvén.

A férfi fölnevet. Ariel képtelen elviselni. A nevetése olyan, mintha precíziós gépezeteket akasztott volna meg a beléjük került üvegszilánk.

– Halott voltam. Azt mondják, hét percen át. Csalódás volt. Semmiféle letekintés a dolgokra a szekrény tetejéről. Semmiféle fehér fény és fürdőzene. Semmiféle ősök, akik engem szólítanak föntről a fénylő alagútba. – Egy üveg gint tesz a nagy, üres asztal közepére. – A jó öreg egyedi receptem. A hálózat soha nem felejt.

– Köszönöm, nem kérek.

Nagyon szívesen inna. Semmit nem szeretne annyira, mint elvinni az üveget valami titkos helyre, és addig inni, amíg simává, tompává és fájdalommentessé válik minden.

– Tényleg?

– Csak különleges alkalmakon.

– A család újraegyesítése nem különleges alkalom?

– Ne zavartasd magadat miattam.

– Sajnos az orvosaim a tiéddel azonos álláspontra helyeztek az alkoholt illetően.

Ez az üreges, kifakult, megrepedt héj nem több a bátyja bábjánál. Egykor szépséges bőre most szürke. Ősz csíkok vannak a hajában és a szakállában. A szeme beesett, bőrén májfoltok és szeplők a közvetlen napsütés nyomán. A csontjai megvetemedtek. Izmai még a holdi nehézkedésben is éppen csak egyenesen tartják az asztal mögött. Ariel figyelmét nem kerülik el a lapnak támasztott mankók. Olyan az egész, mintha valami fordított relativitásból fakadóan harminc év telt volna el a Föld nehézkedésében.

– Nem mehetünk a Földre. Földanya megöl. Meg a többi. Elmentem, Ariel. Meg is próbált megölni. A fölfelé tartó úton súlyos szívrohamom volt. De nem ölt meg.

Ariel elkapja Alexia pillantását.

– Hagyj magunkra!

Lucas biccent.

– Kérlek, Alexia.

Ariel megvárja, amíg bezáródik az ajtó, bár Alexia ostoba lenne nem figyelni minden egyes szót, ami csak elhangzik a sas fészkében.

– És ő?

– Okos, éhes és üdítően becsvágyó. Meglehet, soha nem találkoztam még nála könyörtelenebb emberrel. Beleértve téged is, irmã. Egy kis üzleti birodalma volt odalenn: tiszta és megbízható vizet állított elő és értékesített a közösségének. Csőkirálynőnek hívták. De amikor a Holdat kínáltam neki, eljött. Ő a Vaskezű. Adriana Corta vére folyik az ereiben.

– Meg fog ölni, Lucas. Abban a pillanatban, amint a befolyásod és a helyzeted meginog.

– Az első a család, mindig a család, Ariel. Lucasinho João de Deusban van. Nagyon rossz az állapota. A Pillanat Urainak Rendje gondoskodik róla. Mindig is úgy véltem, hogy az édesanyám kötődése hozzájuk az öregkori hanyatlását jelzi, de úgy tűnik, ők szervezik a városomat megszálló Bryce Mackenzie-vel szemben az ellenállást. Idővel ezzel is kezdek valamit. Lucasinho négyszáz kilométert tett meg Lunával a Mare Fecunditatison keresztül. Tudtad? A tüdejében lévő utolsó lélegzetet is odaadta, hogy az unokatestvére eljusson Boa Vistába. A holdjárásán visszament segíteni egy Aszamóa fiúnak. Bátor, jószívű, és azt akarom, hogy felépüljön, és nagyon szeretném már látni. Az első a család, mindig a család.

Régóta ugyanaz már a szemrehányás, de pontos, és soha nem múlik anélkül, hogy sebet ejtene. Ám ma még mélyebbre hatol az amúgy is felhorzsolt húsba. Ariel mindig is a világot választotta, a világot választja majd a családdal szemben. Mint minden felületes igazság esetében, ennek is van a mélyén, az olvadt, folyton keringő magjában egy másik, mélyebb igazság. A világ választja Ariel Cortát. A világ mindig is ráerőltette magát, mindig fogta követelőző, sürgető kezével. Kevesen vannak, akikben megvan a kellő személyiség és adottság, hogy eleget tegyenek a világnak. Annak szükségletei vannak, ő pedig táplálja. A világ soha nem szűnik meg kérni, ő soha nem szűnik meg adni, és úgy véli, ez elzárta minden és mindenki más elől, aki esetleg kérne tőle valamit.

– Engem nem söpörsz bele a bájos kis dinasztiádba, Lucas.

– Meglehet, nincs választási lehetőséged ebben a kérdésben. Mit gondolsz, mennyire lesz biztonságban egy Corta, amikor kiderül, ki ül a Sasfészekben?

– Úgy tűnik, egész sikeres karriert építettem azzal, hogy holdsasokkal baszdmegolok – mondja Ariel, de közben látja, Lucas miféle csapdákkal veszi körül.

– Az elődöm jogtanácsosa voltál – mondja most a férfi.

– Szeretném, ha megőriznéd ezt a munkát. Tekints az egészre úgy, mint az ügyvezetésben bekövetkezett változásra.

– Az elődöd az Antares csomópont alján halt meg.

Beijaflor tájékoztatta, milyen politikai felfordulás zajlott le, mialatt Marina Calzaghe elhagyta. Defenesztráció. Beleborzong a gondolatba, létezik ilyen fogalom egy ilyen gyilkosságra: annyira szabatos, annyira púderes és udvarias.

– Semmi közöm nem volt hozzá – feleli Lucas. – Jonathon nem jelentett fenyegetést. Már vége volt, Ariel. Élete végéig ellehetett volna valami kényelmes tanári állásban a Túloldali Egyetemen. Egyáltalán nem nehezteltem Jonathon Kayodéra.

– Mégis az asztalánál ülsz, a címét, a pecsétjét, a felhatalmazásait használod, és a nyomtatójából származó egyedi gineddel kínálsz.

– Nem én kértem ezt a munkát.

– Sértegetsz, Lucas.

A férfi esdekelve tárja szét a kezét.

– A Holdi Mandátum Hatóságnak szüksége volt valakire, aki jól ismerte a Holdat.

– Itt nem arról van szó, hogy egyik hárombetűs rövidítést felcseréljük a másikra. Az ügyvezetés átszervezése nem orbitális sínágyúkkal történik.

– Nem? – Lucas előrehajol, és Ariel olyan csillogást lát beesett szemében, amiről mostanra teljesen elfeledkezett. Nem világosságot, hanem árnyékokat vet.

– Igazán? Elég felmenni lifttel a fölső emeletekre és megkérdezni, tudják-e, mit tett a HFV, képesek-e az ügyvezetésnek akár egyetlen tagját is megnevezni, egyáltalán tudják-e, ki volt a holdsas? Őket a tüdejükben lévő levegő, a nyelvüket érő víz, a hasukban lévő étel érdekli, meg az, ki baszik kivel a Gupshupon, és honnan jön a következő szerződésük. Mi nem egy nemzetállam vagyunk, nem holmi demokrácia, amit megfosztottak a szabadság oxigénjétől. Ez egy üzleti egység. Ipari előőrs. Hasznot termelünk. Nem történt semmi egyéb, mint hogy változás volt az ügyvezetésben. És az új ügyvezetésnek arra van szüksége, hogy újból mozogjon a pénz.

– Oroszország, India, Brazília, az Amerikai Egyesült Államok, Korea, Dél-Afrika kormányainak képviselői. A Kínai Népköztársaság ott ül a HFV tanácstermében. Csak nem azt várod, hogy az Örök Fény Palotája engedelmeskedjen a Pekingből jövő utasításoknak?

– A Holdi Mandátum Hatóság sokszereplős testület. Földi és holdi vállalatok képviselői is helyet kapnak benne.

– VTO.

– Igen.

– Mit kínáltál nekik, Lucas?

– Biztonságot a Földön, birodalmat az űrben, tiszteletet a Holdon.

– Ez megszállás, Lucas.

– Persze hogy az. De egyúttal jó üzlet is.

– Te pusztítottad el Olvasztót?

– Nem – mondja Lucas. Ariel nem felel. A hallgatása ennél többet vár el a bátyjától. – Nem én pusztítottam el Olvasztót.

– A tükrök vezérlését feltörő utasítás egy régi Cortaprogram volt. Harminc éve lapult a vezérlési rendszerben. A programok nem futnak le önmaguktól. Valakinek fel kellett ébresztenie. Valakinek el kellett küldenie az utasítást. Te voltál az, Lucas?

– Nem én adtam ki a parancsot.

– Száznyolcvanan haltak meg, Lucas.

– Nem én rendeltem el Olvasztó pusztulását.

– Most kérek a ginből, Lucas.

A férfi remegő kézzel tölt a martinispohárba, hozzácseppent némi homeopátiás mennyiségű vermutot, és átcsúsztatja a sas nagy asztalán. Hány italt emelt, ízlelt és élvezett már tisztán és zavartalanul! Éles, felnőtt, személyes szex egyetlen pohárba zárva. Most hozzá sem ér.

– Azt kérted, hogy képviseljelek, Lucas.

– Igen. És nem válaszoltál.

Ráadásul a gin hűvös, nedvesség gyöngyözik rajta, és mindig megbízható, mindig biztos. Család vagy világ. Mindig is ez volt Ariel dilemmája. Lucas egyetlen csapással átvágta. Család és világ. Elég elfogadni a bátyja ajánlatát, és megkaphatja mindkettőt. Ariel hosszan nézi a holdsas asztalán álló palackot, és egyszerű az egész. Nincs is ennél egyszerűbb. Mindig is így volt.

– Nem feleltem – mondja. – Nem, nem foglak. Nem.

***

Szun úrnő türelme egy óra után elfogy. Felsóhajt, és Alexia Corta irányába emeli a botját.

– Te.

– Szun úrnő.

Gondosan tanulmányozta eddig ezt a fiatal nőt a holdsas irodájába vezető ajtó melletti asztal mögött. Minden izma földi születésről árulkodik. Egy brazil – családtag. A monda szerint Adriana egyetlen Cortát se talált érdemesnek, hogy csatlakozzanak hozzá a Holdon. A lányban van becsvágy és fegyelem is, hogy elérje a céljait. Nem pazarolja az idejét nyilvánvalóan jelentéktelen dolgokra, vagy olyasmire, ami elterelné a figyelmét. Jól ül, jó a mozdulatlansága. Olyan kevés fiatal akad, aki érti, hogyan kell mozdulatlannak lenni.

Szun úrnő részben azért inti magához, hogy megtörje dühítő higgadtságát, részben pedig azért, mert kíváncsi, vajon elvéti-e a lépést és felszökken-e a magasba, ahogy áthalad a helyiségen. Jól mozog, noha nyilvánvaló az összpontosítása.

– Itt várakozunk egy ideje – mondja Szun úrnő. A Dajjang vezetése az unalom különböző megnyilvánulásait

mutatja be a Sasfészek kényelmes előszobájában.

– Amint készen áll rá, fogadja a sas – feleli Alexia Corta.

– Mi nem várakozunk. Nem vagyunk szerződéses felek.

– A sasnak sok a dolga.

– De van ideje fogadni Jevgenyij Voroncovot. A vén alkoholista barom harminc perccel ezelőtt masírozott be páncélos majmokból álló kíséretével egyetemben. Még ahhoz sem volt benne elég tisztesség, hogy úgy tegyen, mint aki szégyelli magát. Szun úrnőnek kétsége sincs afelől, hogy a testőrei alkotják azt a fiatalabb, keményebb nemzedékből álló kormányzó testületet, ami a szóbeszédek szerint a VTO Holdat irányítja. A megjelenésük következetesen hasonló: izmosak és fegyelmezettek. A vértjük szembántó: rikító és gyermeteg. Darius annak a zenének a rajongója, amelyikből a jelképrendszerüket veszik. Szun úrnő különösen megalázónak érzi, hogy egy fiúknak való videójátékból kilépett alakok kezdjenek rendfenntartásba.

Rendfenntartás. Miért kell egyáltalán ilyen fogalomnak megjelennie a Holdon?

– Senhor Voroncov a HMH tagja – közli Alexia Corta, és a végszóra nyílik a kétszárnyú ajtó, hogy kizakatoljon rajta Jevgenyij Voroncov, ez a hatalmas medvére emlékeztető ember. A kemény tekintetű fiatal nők és férfiak a még keményebb fetöltőikben ott tülekednek körülötte.

Szinte kitaszigálják a helyiségből.

– A sas most fogadja önöket – jelenti be Alexia Corta. A Szunok kibogozzák magukat a hosszú, unott várakozásból. Alexia Corta Szun úrnő elé lép.

– Maga nem tagja az igazgatótanácsnak, senhora. Szun Csejüan megdermed. Az egész Szun-küldöttség megáll. Szun úrnő lép be elsőnek mindenhová. Ez a szabály, a szokás, a megadott méltóság. Alexia Corta nem mozdul.

– Tévedés történt – szólal meg Szun úrnő.

– Részt vesz a Dajjang igazgatótanácsának ülésein, de nem tagja a tanácsnak.

– Előbb megvárakoztatják a nagyanyámat, aztán közlik vele, hogy nem látják szívesen. – Szun Csejüan halk, fenyegetéssel teli hangon beszél. – Vagy bemegy a nagyanyám, vagy senki se.

Alexia Corta füléhez emeli két ujját: az újonnan érkezettek mozdulata ez, akik még nem sajátították el a famulusok öntudatlan bensőségességét.

– A sas örömmel találkozik Szun úrnővel – mondja. Wayfarer napszemüveg rejti a szemét, és Szun úrnő se szégyent, se okulást nem lát arcizmai rezdülésében. Egy magabiztos, öntelt, fiatal nő.

Szun Csejüan arrébb lép, hogy Szun úrnő állhasson a csoport élére.

– Pimasz fruska vagy – sziszegi, ahogy elhalad a másik nő mellett. Még soha nem szégyenítették meg ennyire. A harag élvezet, forró, lázas, mindent felemésztő betegség, olyasmi, amivel kapcsolatban soha nem gondolta volna, hogy az ő korában ennyire hevesen lehet érezni.

– Te pedig egy aszott, vén skorpió, aki nemsokára megdöglik – suttogja Alexia Corta portugálul. Szun úrnő és a Dajjang igazgatósága mögött bezárul az ajtó.

***

Jamie HernandezMackenzie zihálva megáll a tetőn lévő lakhely ajtaja előtt, egyik keze az ajtófélfán. Tüdejében ezernyi kőtüske zörög: meggyilkolja a régi por. A vén holdszámosokat nem lenne szabad hajnal előtt értekezletre hívni és ezzel ébreszteni.

A vén holdszámosok felismerik a vészhelyzetet, amikor meghallják a jelet.

Csak az ablakból szűrődik be a fény, ahol Bryce sötét tömege áll a Kondakova proszpekt pointillista éjjeli ragyogása előterében. Jaime pislogva tekint körbe a homályban. Famulusa elárulja, ki van itt, és azt is, hogy hol foglalnak helyet.

– A Szunok visszakérik a kölcsönt – mondja Alfonso Pereztrejo, a pénzügyi igazgató.

– Bassza meg – jelenti ki áhítattal Jaime HernandezMackenzie.

– A törlesztési terv nagylelkű, de vissza akarják kapni – mondja Rowan Solveig-Mackenzie. – A Fecunditatis és a Crisium még mindig csak negyven százalékon termel, és nincs tartalékunk.

– Lucas Corta találkozóra kért időpontot – közli Alfonso Pereztrejo.

– Nem csókolom meg a kurva gyűrűt – fordul el az ablaktól Bryce. – Nem engedem át ezt az egészet Lucas Cortának.

– A VTO embargó alá helyezhet minket – figyelmezteti Rowan.

– Akkor a Föld sötétbe borul. Tudom, mit művel. Hagyja majd, hogy Duncan jégre vigyen minket, mialatt mi gondoskodunk a világításról. Itt egy terület, ott egy terület: ez az új igazgatóság, ez a HMH, vagy minek nevezik magukat, nem érdekli őket más, csak a héliumszállítmányok.

– Úgy látom, megegyezésre kell jutnunk a Holdi Mandátum Hatósággal – zihálja Jaime.

– Lucas Corta a kapu őre – állapítja meg Rowan.

– Tudom, mit akar Lucas Corta – köpi Bryce. – Vissza akarja kapni a városát. Előbb engedem ki a nyomást ebből a kurva városból meg az összes lakójából, mint hogy ezt hagyjam neki.

– Van egy kevésbé vérszomjas lehetőség is – mondja Jaime. – Hallottál már a Pillanat Urainak Rendjéről?

– Igen. Valami dobpüfölő, uszító, brazil szekta.

– Tiszteletnek örvendenek. És talán te is jobban tiszteled majd őket, miután elmondom, hogy úgy hallottam, Lucasinho és Luna Corta náluk lelt menedéket.

Bryce Mackenzie kihúzza magát, és az utcák fényeiben jól láthatóan kidülleszti a mellét.

– Igazán?

***

Egyedül utazik bérelt sínautón ellenfele fellegvárába. Érkezésekor bevezetik a kellős közepébe, mert csakis a megfelelő ajtók tárulnak föl előtte.

Lucas Corta mankói végigkopognak Hadley csiszolt kövezetén.

Elkerülhetetlen, hogy Duncan kertet építsen. Robert Mackenzie Páfrányospatakja egykor a Hold csodájának számított. Robert Mackenzie páfrányban és zöldben, szárnyakban és vízben gondolkodott. Duncan Mackenzie kőből és homokból, szélből és suttogásból építkezik. Száz méter átmérőjű a mesterséges környezet, a szűkös Hadleyben szédítően magasan van a plafonja. Lucas eddig úgy érezte, a kő terhe nyomja a vállát, most azonban fellélegzik. Száraz és nagyon tiszta a levegő, a finom por csípős szagát hozza. Kikövezett ösvény kanyarog a gereblyével igazított homok kertjei között. A magasban elhelyezett ablakokból fénypászmák esnek a kőből és homokból álló, szigorúan egyszerű mértani rendszerekre.

Kopp, csossz.

Duncan Mackenzie a kőkörben várakozik, Esperance a válla fölött csillámlik. A felállított kövek a Holdon található összes kőzettípust képviselik, sőt számos másfélét is. A naprendszer születésének idejéből való menhirek: a Föld és a Mars gigászi aszteroida-becsapódások során kirobbant és az űrbe lökődött darabjai, évmilliárdokkal ezelőtt eltemetődött meteoritok magjai.

Lucasnak nem kerüli el a figyelmét, hogy valamennyi kő alacsonyabb Duncannél.

– Tucatnyiszor kibelezhettelek volna – kezdi a Mackenzie.

Lucas a mankóira támaszkodik.

– Mostanra csak egy lyuk maradna belőled a regolitban.

– A tömegmozgatók remek szomszédságot jelentenek.

– Nincs veled vitám, Duncan.

– Ott voltam Olvasztóban. Ugyanúgy rohantam, ahogy a többiek, amikor ellenünk fordultak a tükrök. Hallottam, ahogy öklök verik a mentőkabin ajtaját. Láttam embereket elégni, és nyugovóra helyeztem az apám famulusát Kingscourtban, a mauzóleumban.

– Jelen pillanatban semmit nem segít rajtunk az erőszak történelmét felemlegetni – mondja Lucas. – João de Deus Bryce kezében van. A város az enyém. A héliumüzlete a tiéd lehet.

– Nem kell nekem tőled semmi.

– Nem is adok neked semmit. Folytatod a területért vívott háborúdat Bryce-szal, és a HMH szemet huny fölötte.

– És amikor visszaszerzem a fúziós üzletet, akkor te meg elveszed tőlem. És újjá is született a Corta Hélio.

– Semmit nem tudok mondani, amivel meggyőzhetlek arról, hogy nem érdekel a hélium. Viszont João de Deust tényleg magamnak akarom.

– A Mackenzie Műveknek nincs stratégiai érdekeltsége João de Deusban.

Lucas Corta elnyomja a mosolyát. Megvan az üzlet.

– Megegyezésre tudunk jutni. Nem is rabolom tovább az idődet.

Félúton visszafelé a kígyózó, kövezett ösvényen Lucas a mankóin támaszkodva visszafordul.

– El is felejtettem. Amennyiben úgy döntesz, hogy kibékülsz a testvéreddel, ahogy már megjegyezted, még mindig van egy tömegmozgatóm.

– Tömegmozgatója a Voroncovoknak van – kiált utána Duncan Mackenzie.

***

Figyeli, ahogy Lucas Corta végigkopog a fésült homok körei és tekervényei között.

Kurva Corták. Kibaszott Corták.

Van egy nagy puskád, de azt már elfelejtetted, hogy csak akkor lehetsz biztonságban egy nagy puskától, ha odateszel valamit magad és a puska közé.

Megvárja, amíg bezárul az ajtó, csak utána hívja Denny Mackenzie-t.

– Hozd ide Robson Cortát!

Kurva Corták.

***

A liftek és a ladeirák nem mennek feljebb a nyolcvanötödiknél. Wagner Corta lépcsőházakon és lépcsősorokon, létrákon és fogodzókon át kapaszkodik föl a város tetejére. Föl Bairro Altóba, a kinyúlásába és a peremeibe, a kúszós helyeire és a drótos gyalogjáróira, a kisemmizettjei és a szerződés nélkülijei közé. Fölfelé és kifelé, olyan helyekre, ahol a levegő szellőzőkből susog, csővezetékek és hírközlő tányérok között sóhajtozik, és a keskeny, hálós tetőjárók annyira reszketnek a gépezetek lüktetésére a talpa alatt, hogy ha bármikor megváltozik az ütem, Wagner a korlátot markolva kényszeríti magát, nézzen egyenesen előre. Ha lenézne a rácson át, azzal a szédülést kockáztatná. Két kilométeres a szakadék a Tyereskova proszpektig.

Századik fölött már korlátok sincsenek. Wagner forrasztások mentén, hideget verítékező víztartályok mellett oldalaz. Leül öt percre, hátát egy hőcserélő langyos darabjának veti, igyekszik összeszedni a bátorságot, hogy átlépjen a két páragyűjtő egység közötti háromméteres szakadékon. A végén kétmaréknyi rogyadozó kábelt kap el, úgy lendül át a túlsó oldalra: az áramütés okozta halál gyorsabb a zuhanásnál. Azonban itt is vannak az ember megtelepedésére utaló nyomok: vizesflakonok, szénhidrátés fehérjeszeletek csomagolása, amelyeket felkapott és a résekbe, hasadékokba vágott a Meridián legfölső részén állandóan járó mesterséges szél. Még a zabbálúnok sem merészelnek ennyire magasra fölmászni, pedig híresen a megszállottjai annak, hogy minden egyes molekulányi szenet újrahasznosítsanak. Ennél már csak a napfény van magasabban, Wagner érzi is: állandó, vakító súlyként nehezedik rá. A világ teteje éget. Ám foszforeszkáló jelképek, a szabadatléták ideogrammái mutatnak a még magasabban található helyek irányába.

Tengereken és felföldeken kelt át, szörnyetegekkel és rémekkel küzdött meg, bátorságnak és kétségbeesésnek volt tanúja, olyan erőkhöz ment közel, amelyek akár egy városon is lyukat tudnak ütni és kiüríteni a vákuumba. Kimerültségben és éhezésben, kiszáradásban és kihűlésben, robotokban és sugárzásban is része volt. A Robson felkutatását és biztonságba juttatását célzó útjának ez az utolsó fél kilométeres szakasza rosszabb, mint ezek mind, együtt. Tegyenek elé ezer kilométernyi üveget, vessék egy robotháború késes forgatagának kellős közepébe, bombázzák fölgyorsított jéglövedékekkel: utat tör magának mindezeken keresztül. Kerüljön elé egy háromméteres szakadék, alatta két kilométernyi süvítő széllel, és megbénul. Wagnernak tériszonya van.

Szíve vadul kalapál, lélegzete rövidke kortyok sorozata, ahogy olyan mélyre szuszakolja be magát két gázcserélő siló közötti hasadékba, amilyen mélyre csak képes. A világ tetején érzékelhetően kevesebb a levegő. Nagyokat lélegzik, teliszívja a testét oxigénnel.

– Robson Corta!

Háromszor kiáltja el magát, aztán zihálva rogy össze. Lüktet a feje. Bárcsak bekapcsolta volna a famulusát a hülye kölyök! Csakhogy ez az eltűnés első számú szabálya: le kell csatlakozni a hálózatról. Wagner csupán kifinomult mintafelismeréssel és közvetett nyomok elemzésével követte Robson nyomát az Antares quadra tetejéig.

– Robson! Én vagyok az, Wagner. – Újra teliszívja a tüdejét, és hozzáteszi: – Egyedül vagyok, Robson. Csak én vagyok. Esküszöm.

Hangja visszhangot ver Antares fölső részének gigászi fémlátképein. Mindig is utálta a hangos beszédet, az ordítozást, a lármázást. Nem kívánt figyelem terelődik rá. Hangos emberek – ő a farkas, aki soha nem vonít.

Ő a farkas, akiből még a szar is kifagy a rémülettől, amikor egy acélrepedésben bujkál a mélység elől.

– Robson! – Hangja újra háromszor csendül föl a visszhangos fémdarabok között. Gyűlöli, ahogy hallja saját magát.

– Wagner.

Annyira közelről hallatszik, hogy döbbenetében összerándul. A szakadéktól visszahátrál a fülkéjébe.

Wagner szíve összeszorul rémületében. Robson tíz centiméteres karimán áll, se kapaszkodó, se korlát. Mászócipője lábujjai begörbülve lógnak túl a peremen. Alattuk két kilométernyi puszta levegő. Wagner és Robson között ötméteres szakadék. Wagner pontosan ugyanannyira lenne képes átkelni oda, mint megtenni magától a Hold és a Föld közötti távolságot.

– Jól vagy?

A fiú egy roncs: a rövidnadrágja mocskos és lyukas. Túlméretes pólójának egyik ujja leszakadt és most csak lóg. Haja zsíros gubanc, félúton a raszta irányába, bőre szutykos és csupa véraláfutás, félig-meddig gyógyult horzsolás. Soha nem volt vastag srác, de most olyan sovány, mint aki éhezik. A póló széles nyakánál kilátszik a kulcscsontja. Szeme vadállatiasan csillog.

– És te?

– Igen. Nem. Robson, el kell mondanom, hogy minden rendben.

– Megküzdöttem egy bottal – mondja Robson. – Azt hiszem, csak ellenőrzött, de kései voltak. Lelöktem. Nem látta, mit művelek. Olyan volt, mint egy kártyatrükk. Odalenn nekiment a századik és a tizenötödik átjárójának, és darabjaira hullott. Szétszóródott a huszadik és a negyvenedik között. Volt törmelékfigyelmeztetés, úgyhogy senki nem sérült meg.

– Robson, azért jöttem, hogy hazavigyelek.

– Oda nem megyek vissza.

– Tudom. Amal mondta. Szeret téged, csak hát, mi másként szeretünk. Csúnyán megsérült, Robson. Megpróbált megvédeni.

– Jól van?

– Felépül majd. – Megrepedt a lépe, súlyos alhasi trauma érte. „Vasöklük volt” – mondta Wagnernak, amikor felkereste a gyógyászati központban. – Téged próbált megvédeni.

– Tudom. De nem lehetek olyan, mint te, Wagner.

– Most már én is tudom. Nem megyünk vissza a falkához. Megígérem.

– És te mit csinálsz?

– Veled leszek.

– Neked szükséged van a falkára. Nélkülük nem vagy önmagad.

Odafönn, a tetőjárdán, beékelve egy akkora hasadékba, ami éppen csak elég széles a csontos seggének, ahogy térdét felhúzva, karjával ölelve kuporog, hogy a lehető legtöbbet kitakarja vele az előtte lévő ámulatba ejtő látképből, Wagner Corta szíve meghasad egy kicsit.

– Itt leszel te.

– Kinn voltál, ugye? – kérdezi Robson.

– Olyan dolgokat láttam, hogy el se hinnéd. Olyan dolgokat, amilyeneket előttem még soha senki, olyanokat, amilyeneket soha senkinek nem kellene. Olyan dolgokat láttam, amikről soha nem beszélek majd.

Újabb hosszú csönd.

– Robson, meg kell mondanom, féltem attól a sok mindentől, amit láttam, de nem úgy, mint most. Halálra vagyok rémülve, Robson. Képtelen vagyok itt lenni. Úgy érzem, mintha haldokolnék, nem tudom, képes vagyok-e megmozdulni. Lesegítenél?

Wagner semmiféle erőfeszítést nem lát, nem moccannak az izmok, nincs készülődés, de Robson átlendül a semmi fölött, felnyújtja egyik kezét, és elkap egy függőleges támaszt. Átlendül a gázcserélő siló felszíne fölött, át a résen, ahol a férfi kuporog, megragad egy másik támasztóbordát, és egy bukfenc után biztosan egyensúlyozva érkezik egy szervizállványra.

Wagner négykézláb mászik végig az állványon. Robson a kezét nyújtja felé.

– Fogd csak meg! Ne nézz sehová máshová, csak a szemembe.

Wagner előreóvakodik. A lábizmait már nem érzi, a sarka remeg.

– Fogd meg a kezemet!

Kinyúl. Egy pillanatig zuhan előre, megnyílik előtte a mélység. Aztán a fiú keze elkapja, és rádöbben, hogy eddig soha nem érintette meg a kezét, soha nem ölelte át. Erő van abban a kézben, lágyság és melegség. Csökönyös ellenállás. Wagner talpra tápászkodik.

– Nézz rám!

Azzal már a második gázcserélőnél van, a szervizúton.

– Jól vagy?

– Lehet, hogy elhányom magamat.

– Ne a semmibe.

A férfi a korlátnak támaszkodik zihálva, sápadtan és verítékezve. Háromszor érzi úgy, hogy feltolul benne az émelygés, aztán fújtatva kihúzza magát.

– Menjünk! Az első megálló egy banja. Bűzlesz, irmão.

Robson mosolya változatlanul világokat tudna megállítani a keringési pályájukon.

– Te se vagy épp virágillatú, Lobinho.

***

Wagner sokáig hever a melegkamra félhomályában. Háta alatt sima kő, a verítékezés kellemes bizsergése, ahogy gyöngyözik és csorog rajta, kihúzza a mélyen lévő fáradtságot az izmaiból. Feje fölött csillagok: a kupolában mozdulatlan csillagképek vannak kirakva. Egy teliföld is kék és fehér mozaikkövekből.

Pedig épp telik. Még itt, a Hold barlangjainak mélyén is érzi. Tudja, hogy valójában a gyógyszer az, soha nem is volt más, meg a saját élettani és lelki ritmusa, mégis, látvány nélkül is érzi, hogy kék földsarló áll Meridián fölött. Érzi, ahogy rángatja-cibálja a falka egysége felé. Nem mehet. Gyermeke van. A kőtömbön heverve, a melegben erőt vesz rajta a pánik. Nemcsak a mostani földkeltekor, hanem minden egyes földkeltekor el lesz vágva a falkától. Fogalma sincs, hogyan bírja majd. Márpedig bírja. Kénytelen. Gyereke van.

Sombra megcsendül.

– Hé, nem vagyok itt.

Robson a banja teabárjában ül egy magas széken.

Vállkidobós, cirmosszürke, hasnál véget érő felsőt nyomtatott magának, az ujját visszahajtotta, hozzá három csíkkal díszített tréninget. Haja pompás gesztenyevörös pompon.

– Jobb a szag? – kérdezi, és közben ragyog.

– Eukaliptusz, mentol. Boróka. Bergamott, némi szantálfa. – Utolsó szimatolás. – És egy kevés tömjén.

– Honnan tudod?

– A sötétben sok mindent tudok.

– Szeretnék mutatni egy trükköt – mondja Robson, és előveszi a nadrágja zsebéből a fél pakliját. Fog egy lapot és Wagner felé pöccinti. Hókusz-pókusz: a lap eltűnt.

– A tenyerében tartja – szólal meg egy hang. – A hüvelykujja és a hüvelykpárnája között. Onnan, ahol ülsz, nem látod. De én látom.

A mágia a félrevezetés művészete. A kéz eltereli a figyelmet itt, így nem látni, ahogy dolgoznak a lappal. Vagy amikor megérkezik a Mackenzie Művek első pengéje.

Denny Mackenzie a teabár pultjára támaszkodik. Látja, ahogy Wagner pengéket keresve körülnéz.

– Egyedül vagyok. Ügyes volt, ahogy megtaláltad a fiút.

– A nevem Robson – háborodik föl Robson. – Nem „fiú”, nem Robbo. Robson.

– Igen, az – bólint Denny Mackenzie. – Elnézést kérek. Te pedig… – Ezt a csájárusnak mondja. – Ne. Az összes biztonságidat elintézhetem, de nem lesz itt semmi baj.

– Mit akarsz? – kérdezi Wagner.

– Úgy hallottam, egészen Twétől jöttél idáig. Sok holdszámost veszítettünk ott.

– Igaz. Mit akarsz?

– Ott akartam lenni Twében, de én vagyok az első penge, ezért be vagyok zárva ide, Hadleybe. Eltekintve azoktól az alkalmaktól, amikor Duncan azt akarja, hogy intézzek el neki valamit. Robsont akarja.

Wagner Robson és Denny Mackenzie közé lép.

– Ez igazán dicséretre méltó, Wagner, de tényleg nem vagy harcos – mondja Denny. – Duncan egy kellemes kis meleg testet akar tudni a bátyád és saját magad között. Tátva van a szád, Wagner. Csak bámulsz rám. Tényleg nem tudtad? Hol voltál? Ja, persze. A bátyád a holdsas. Lucas Corta.

– Lucas… – kezdi Wagner.

– Azt hiszem, azt tapasztalod majd, hogy nagyon nem halt meg. Duncan túszt akar. Lucas pedig Bryce fejét akarja. Duncan túlságosan is Mackenzie ahhoz, hogy ráébredjen, nem Lucas az ellensége. Ostoba lenne magára haragítani a holdsast meg azt, ahogy a HFV most hívja magát. Nem vagyok politikus, de ezt még én is látom. Van kiút ebből az egészből, Wagner Corta.

– Tartozol nekem, Denny Mackenzie, és most kérem a harmadik, az utolsó fizetséget.

– Én pedig betartom ezt az ígéretet, Wagner Corta. – Denny Mackenzie előhúzza kését az Armani zakójában lévő tokjából, és megcsókolja a pengét. – A tartozást törlesztettem.

Visszateszi a pengét.

– Menjetek valahová nagyon messzire innen, Wagner Corta. Induljatok most azonnal.

– Köszönöm – mondja Wagner. A kezét nyújtja.

– Nem fogok kezet egy kurva Cortával – közli Denny Mackenzie.

Az ajtóból még utánuk szól.

– Robson! Ha ügyes vagy a lapokkal, akkor ügyes vagy pengével is. Ezt ne feledd!

– Lucas tio a holdsas? – kérdezi a fiú.

– Nem értem – feleli Wagner. – De nemsokára megértem.

„Menjetek valahová nagyon messzire innen” – mondta Denny Mackenzie. Minél messzebbre Duncan Mackenzie pengéitől, minél messzebbre Lucas Corta fondorkodásától. Messzire a falka melegétől és bajtársiasságától. Valahová messze, ahol egy másfajta szeretet várja.

– Gyere, kicsike farkas.

***

Denny nevetséges modorosságnak tartja a homokkertet, olyasfajta dolognak, amire a Szunok erőforrásokat pocsékolnának, aztán kulturáltnak és felsőbbrendűnek tartanák magukat. Puhány és beteges dolog. A régi Páfrányospataktól mindig kirázta a hideg: nyirkos, zöld, csupa élőlény. Valahányszor belépett oda, úgy érezte, összeszedett valami bőrfertőzést. Jade Szun ötlete volt az egész. A vén Bob itt kezdte elveszíteni a kapcsolatot a dolgokkal. A Mackenziek ásnak, a Mackenziek olvasztanak. A mi kertünk a munkánk.

– Azt kértem, hozz el egy tizenhárom éves fiút – szólal meg Duncan.

– Visszafizettem egy tartozást.

– Szükségünk van valami fogásra Lucas Cortán.

– Visszafizettem egy tartozást.

– Egy kurva Cortának.

– Visszafizettem egy tartozást.

– Cserben hagytad a kurva családodat.

Denny Mackenzie fölemeli a bal kezét. Hiányzik a kisujja. Rövid és élesen fájdalmas, de elviselhető volt az amputálás. A segédei gyorsan ott termettek fertőtleníteni és kiégetni a sebet. A fájdalomcsillapítást elutasította. Elviselhető volt a fájdalom. A leginkább az bosszantja, hogy elvesztette az érzékelését ott, ahol a penge idegeket vágott át.

– Azt hiszed, ennyi elég? – kérdezi Duncan. – Valami ostoba becsületbeli tartozás, és ezzel minden rendben? Az összes előjogodat és hozzáférésedet visszavonom. A jogaidat és az engedélyeidet érvénytelenítem. Kitagadlak. Nem vagy többé Mackenzie. Nincs neved. Nincs otthonod. Nincs apád.

Denny Mackenzie szája sarka megrándul.

– Rendben.

Sarka végigkopog a kőlapokon. Keresztülgyalogolhatna a gondosan felrajzolt körökön, a megszobrászolt homok hullámain. Zen szarság. De az kicsinyes lenne. Marad az ösvényen. A csibjén zöldre váltanak az aranyszínű számok. Lélegzik, egyelőre. Nem kell neki más, csak annyi levegő, hogy kijusson Hadley-ből.

A kőkerten kívül felsorakoznak a holdszámosok a folyosón. Fetöltők, munkaruha, sportruha, hagyományos nadrág és kapucnis felső. Egyetlen fikarcnyi 1980-as retró sincs köztük. Ezek munkások. Denny Mackenzie nem néz föl, ahogy végigmegy a pengék sorai között. Nyomában ökölbe szorított kezek érintik meg a halántékokat tisztelgésképpen. Háta mögött egyre erősödik a taps, az viszi előre.

Bal keze ökölbe szorul.

Éppen csak észrevehető a biccentése, ahogy megfordul a liftben és zárul az ajtó.

Az állomáson jegy várja – első osztályra. A csibje még mindig zöld. Tudja, ki fizetett értük. Elfoglalja helyét a kilátást nyújtó kocsiban. Amikor a vonat előbukkan az alagútból, megfordul, hogy láthassa Hadley-t. Addig nézi a nagy piramist, amíg csak látszik a tízezer nap fényével ragyogó csúcsa. Aztán az is eltűnik a láthatár mögött.

Változatlanul nem érzi a bal kezén lévő sebet.

***

Egy szilánk, egy nyesedék, a földfény legkisebb tűkarcolt forgácsa ragyog a vonat ablakán túl. Robson az ülésbe gömbölyödött, szája tátva, még a nyála is kicsordult, egyáltalán nincs tudatánál. Az alvás a gyógyulás nagy és erős járműve, ami a megújulás és újjáépülés hatalmas távolságait járja be. Wagner nem tud aludni, de nem a farkasoknak való fény az, ami ébren tartja. Sötét énje összpontosítóképességének utolsó darabkáit a hírekre – a holdiakra és a földiekre – fordította, a kommentátorokkal, a véleménycikkekkel, a politikai vitaműsorokkal és a történelemmel foglalkozik. Kezdi érteni, mi is történt, mialatt Zehrával végigmentek a maguk hidzsráján a Nyugalom tengerén keresztül, min is munkálkodott a bátyja a Corta Hélio bukása, Boa Vista pusztulása óta eltelt tizennyolc holdnap alatt, amikor ő maga száműzetésbe vonult és két világ hitte halottnak Lucas Cortát.

Azt is látja, hogy a Cortákat és Voroncovokat hatalomba emelő háború csak apró összetűzés azokhoz a csatákhoz képest, amik egészen hideg szíve közepéig megrázzák majd a Holdat. Filozófiai és politikai rendszerek, családok és előjogok, hatalom és dinasztia, törvény és szabadság, múltak és jövők csapnak össze majd.

A bölcs farkas ilyenkor búvóhelyet keres.

Fél óra van még vissza a hypatiai átszállásig, ahonnan indul a helyi járat Theophilusba, Annalieséhoz.

Robson fordul egyet alvás közben. Halkan felkiált és Wagnernak dől, aki erre átöleli. Annyira vékony és csontos, nincs benne semmi puhaság, sehol egy finom vonal. A fiú még mélyebbre fúrja magát Wagner testének melegébe, aki hátradől, elhelyezkedik, és csak nézi a vékonyka, áruló Földet. Állát Robson haján nyugtatja: eukaliptusz, mentol. Boróka. Bergamott, szantálfa, tömjén. És Wagner Corta azt tapasztalja, hogy végül is nem annyira nehéz elaludni.

***

A kampók kattanva záródnak a moto körül. Szun úrnő megmarkolja az egyik biztonsági kapaszkodót, és egy másodperc alatt sok tízméteres magasságban vannak Dariusszal, sebesen másznak fölfelé a torony falán. Dél Királynőjének erdővel borított talaja elmaradozik, és a következő lélegzetvételre már száz méternél is magasabban vannak. Egyre följebb. Darius az átlátszó buborékon át nézi a város száz meg száz, padlót plafonnal összekötő tornyát. Olvasztó szigorú, vízszintes vonalai és az Örök Fény Palotájának fény-árnyék játékra épülő útvesztője után egészen izgalmas egy ilyen függőleges világ. Tenyerét a buborék falának nyomja – egy kilométer, másfél kilométer magasan vannak most. A lift lassít, és a századik emeleten kiteszi a motót. A kis taxi önvezérlően megy végig a peremen. Korlát nincs.

– Itt? – A moto egy ellenszenves görgős ajtó előtt állt meg, amin nincs se tényleges, se virtuális azonosítójelzés. Ki tesz raktárt a Csin Mao-torony századik emeletére?

– Megérkeztünk – mondja Szun úrnő, és várja, hogy Darius a kezét nyújtva kisegítse az autóból. Meg is teszi, serényen és kéretlenül. A nagy zsaluban lévő kisebb személybejárón alacsony, olajbarna, gondosan nyírt szakállú férfi lép ki. Darius megfigyeli a ruháját: gondos, klasszikus szabású, szépséges kidolgozottságú darabok. Csupán három lépésre van szüksége, hogy a látogatókhoz érjen, de ezek a lépések mind egy táncos mozgásához foghatóan megfontoltak, kiegyensúlyozottak és gazdaságosak.

– Szun úrnő – csókolja meg az öregasszony kezét.

– Mariano. – A skatulyából előhúzott eleven férfi meghajol. Darius elfogadja a felé nyújtott kezet, kipuhatolja a férfi szorítását, izomtónusát. A férfi elmosolyodik.

– Óvatos fajta.

– Dicséretre méltó jellemvonás egy Mackenzie-nél – mondja Szun úrnő. – Ennyivel dolgozhatsz és alakíthatod.

– Mi folyik itt? – kérdezi a fiú. Száz emelet magasan van, egy korlát nélküli úton. Meglehetősen korlátozottak a rendelkezésére álló menekülési lehetőségek. – Ki ez a fickó?

– Ami itt zajlik, kedvesem, az a rosszindulat lassú és előre megfontolt működése – feleli Szun úrnő. – A Corták megaláztak. Ezt nem tűröm. Ha cserében én is megalázom őket, az nem elég megtorlásnak. Olyan fegyverre van szükségem, ami kivágja a még élő szívüket, ami kiégeti őket, elveszi a reményüket, az utódlásukat, és kitörli őket a történelemből. Azt akarom, hogy szemtanúi legyenek annak, hogy a gyermekeik sorra meghalnak és megszakad a vérvonaluk. Azt akarom, hogy te legyél a fegyverem, Darius. Időbe telik a dolog, meglehet, több időbe, mint amennyi a rendelkezésemre áll, de megnyugtat a tudat, hogy a halálom után utoléri őket a bosszúm. Van, akinek nehezére esik kimondani ezt a szót: bosszú. Színpadiasnak, eltúlzottnak, hatásvadásznak tartják. Túlságosan puha a nyelvük hozzá. Legyen ez a szó a tiéd. Ízleld meg.

Az elegáns férfi fejet hajt Szun úrnő előtt.

– A nevem Mariano Gabriel Demaria, én vagyok ennek az intézménynek az igazgatója. Személyesen felelek majd az oktatásodért, a képzésedért és a magaviseletedért, Darius. Itt fegyvereket készítünk. Üdvözöllek a Hétharangos Iskolában.

***

Senki nem akar elsőnek megszólalni, de valakinek beszélnie kell egy ennyire furcsa helyzetben, amikor öt idegen van összezárva egy túlnyomásos kapszulában, és éppen szabadon repülnek a lendületátadó pányváról.

Először kuncogások következnek: a túlélők bűntudata ez. „Megcsináltuk!” (Habár mindenki ugyanazon a módon érkezik, habár naponta emberek tucatjai utaznak a holdpányvával.)

Aztán jönnek a kérdések. „Jól vagy? Én igen, és te? Mindenki jól van? Hú, ez volt aztán az utazás! Mi van Okszánával? Jól van?”

Marina? Marina?

– Jól vagyok – suttogja. Nincs jól, nem is lesz soha. Soha többé semmi nem lesz jól. Elvesztette az egyetlen embert az életében, akit szeretett, és aki – ezt olyan bizonyosan tudja, amilyen biztosan áll az égbolt, mialatt a kapszula repül kifelé, hogy találkozzon a hatalmas Voroncov-komppal – szerette őt.

***

A csapat a központi zsiliptől indulva halad lefelé a lejtőn. A sisakfények hosszú, ide-oda lengő pászmákat vetnek, és cakkos szegélyű, expresszionista árnyakat rajzolnak a törmelékből. A fénysugarak korlátozott hatótávolsága csak felerősíti a külső sötétséget.

A sárga héjas fetöltőt viselő alak felemeli a kezét, mire a csapat megáll: öt fetöltős porevő és egy másik holdi vértet viselő ember.

– Világítsátok ki – mondja Lucas Corta.

Botok inalnak végig az ereszkedőn a nagy feketeségbe. Fény: egy pavilon felbillent teteje, széttört oszlopok, levelek nélküli, egészen a szívük mélyéig megfagyott fák. Néhány pillanattal később újabb lámpa gyullad: Iansa telt, érzéki ajka, jég csillanása. És még egy: halott folyó köves medre, szemhunyásnyi idő alatt keményre fagyott pázsit. Egy percen belül az egész lávakürtő fényben úszik. Az orixák hatásvadász módon alulról megvilágított arca néz le Boa Vista romjaira.

Lucas Corta a közös csatornán hallja, ahogy Alexiának eláll a lélegzete.

– Itt éltél?

– Ez az anyám palotája volt – feleli.

Lucas úgy véli, a lány holdbélához képest ügyesen bánik a héjas fetöltővel. Egy újabb lenyűgöző képesség. Lucas mentsége az, hogy a belső váz tartja meg izomzata roncsait. Gyerekkora óta most először jár a vákuumban. Az anyja vitte ki akkor, hogy megnézze a távoli Föld fényét. Nem is csak akkor, ébred rá most. Öt métert tett meg a Mare Fecunditatison át fetöltő, oxigén, túlnyomás nélkül. Az volt az ő külön bejáratú holdjárása.

Lesétál a rámpán, elhagyja az óvóhelyeket. Luna ide hozta Lucasinhót, és valahogy megmentette az életét. Lucasinho kigyalogolt Lunával Twéből. Ostoba és zseniális húzás – ilyenek a gyerekek.

A lejtő végén továbbmegy, rá az összeszáradt gyepre. Csizmája alatt porrá törik a fagyott fű. Nem is képzelte volna, hogy ekkora a pusztítás: most ismeri föl, hogy eddig soha nem képzelte el a halott Boa Vistát, soha nem engedte gondolatait elkalandozni ahhoz a naphoz, amikor Mackenziepengék robbantották be a vészzsilipet és nyitották meg a palotát a vákuumba. A dúlás, a sötét, fagyott halál nagyobb, mint képzelte, de kisebb, mint amitől tartott.

Soha nem szerette Boa Vistát, nem úgy, ahogy Rafa és Lousika, Luna és Lucasinho, ahogy Adriana szerette. Jobban kedvelte João de Deust, a távolságot a család igényeitől és színházától, a lakását a Kondakova proszpektre néző erkélyével, két világ legjobb zeneszobáját. Most ez a kietlen roncs az övé és a sajátja is lesz. Az egész világ az övé.

Csapata megáll körülötte: személyesen válogatta ki az escoltákat, akik egytől egyig a Corta Hélio munkásai voltak korábban.

– Senhor Corta?

– Milyen hamar kezdhetünk?

SZÓSZEDET

A Holdon számos nyelvet beszélnek, könnyen vesznek át szavakat a kínaiból, a portugálból, az oroszból, a jorubából, a spanyolból, az arabból és az akanból.

A: az aszexuális népszerű rövidítése

Abuszua: közös nőnemű őstől származó emberek csoportja. Az AKA nyilvántartja ezeket és a házasodási tilalmaikat is, hogy megőrizzék a genetikai sokféleségüket.

Adinkra: fogalmakat, bölcs mondásokat jelképező AKAszimbólumok. Az Aszamóa-családban igen népszerű

Amor: szerető/élettárs

Amoria: poliamoria, a házasság és az életközösség számos holdi formájának egyike.

Anzinho: angyalka. Corta-kedveskedés.

Banja: orosz szauna és gőzfürdő

Béla/holdbéla: a Holdra nemrég érkezett ember

Coracão: szívem. Bensőséges viszonyt jelző megszólítás

Csib: apró virtuális lap interaktív kontaktlencsében, ami jelzi az adott egyén számláján a négy elemet

Csünsi: a Dajjang felszíni csapatainak parancsokhelyettese

Ekata: az egység, a farkasfalka csoporttudata

Escolta: testőr

Feketecsillag: AKA felszíni munkás (a ghánai nemzeti labdarúgó-válogatott becenevéből ered)

Fetöltő: öltözet felszíni tevékenységhez

Galah: ausztrál rózsáskakadu, szlengkifejezés a kíváncsiskodó ostobákra

Globo: egyszerűsített angol, a Hold lingua francája, a gépek számára értelmezhető, szabályozott kiejtéssel

Gupshup: a holdi közösségi hálózat első számú pletykacsatornája

Irmã/irmão: nővér/testvér

Holdszámos: a Mackenzie Művekben használatos szlengkifejezés a felszíni munkásokra. A birkatelepeken segédkező férfiakat jelölő ausztrál angol szóból származik.

Kedzsi oko: második feleség

Kotoko: AKA-tanács egymást folyamatosan cserélő tagokkal

Kou csao: pormaszk

Ladeira: a quadra egyik szintjéről a másikra vezető lépcsőház

Laovej: mandarin kínai szlengkifejezés azokra, akik nem kínaiak

Madrinha: pótanya, szó szerint „keresztanya”

Malandragem: a csibészség mestersége, a menőség

Mamãe/Mae: édesanya/anya

Miudo: kisgyerek

Moto: háromkerekű, automata taxikocsi

Nana: idősebbnek kijáró tiszteletet jelző asanti cím

Négy elem: levegő, víz, szén és adat: a holdi lét elsőrendű fontosságú árucikkei, amelyekért naponta kell fizetni a csibrendszerben

Nikáh: házassági szerződés. A szó az arabból származik

Oko: házastárs

Omahene: az AKA ügyvezető igazgatója nyolcéves váltásban

Orixa: a szinkretisztikus afro-brazíliai umbanda vallás istenségeinek és szentjeinek a neve

Santinhos: „Aprószentek.” João de Deus lakóinak megnevezése szlengben

Saudade: mélabú. A bossa nova zenei stílus sokrétű és lényegi alkotóeleme

Szir: a neutrók megszólítására használt kifejezés

Tia/tio: (nagy)néni/(nagy)bácsi

Zabbálún: a szerves anyagok szabadúszó újrahasznosítói, akik aztán eladják a gyűjtött anyagot a minden szerves anyag tulajdonosának számító HFV-nek

Zasitnyik: párbajjal történő ítélet során felbérelhető harcos. Jelentése: „védelmező, képviselő”

HAWAII NAPTÁR

A holdbéli naptárt tizenkét holdnapra (ti. a Hold egy napja, egy hónap) osztják. A holdnapok az állatövi jelek után kapták a nevüket: kos, bika, ikrek, rák, oroszlán, szűz, mérleg, skorpió, nyilas, bak, vízöntő, halak, valamint újév napja kos kezdetén.

A holdbéli társadalom a hawaii rendszert vette át, amelyben a holdnap minden egyes napját más és más holdfázisról nevezték el. Egy holdnap tehát 30 napból áll és nincsenek hetei.

1: hilo

2: hoaka

3: ku kahi

4: ku lua

5: ku kolu

6: ku pau

7: ole ku kahi

8: ole ku lua

9: ole ku kolu

10: ole ku pau

11: huna

12: mohalu

13: hua

14: akua

15: hoku

16: mahealani

17: kulua

18: lá’au kú kahi

19: lá’au kuú lua

20: lá’au pau

21: ’ole kú kahi

22: ’ole kú lua

23: ’ole pau

24: káloa kú kahi

25: káloa kú lua

26: káloa pau

27: káne

28: lono

29: mauli

30: muku

Ezenkívül a nagyobb városok (Dél Királynője kivételével) három műszakos rendszert – mañana, tarde, noche – tartanak fenn. Minden egyes műszak nyolcórás. A déli időpont mañanában, 20:00 tardéban és 04:00 nochekor.

A GABO SFF SOROZAT KORÁBBI KÖTETEI

Ben Aaronovitch: London folyói

Ben Aaronovitch: Soho felett a hold

Ben Aaronovitch: Föld alatti suttogások Douglas Adams – Gareth Roberts: Shada Douglas Adams – James Goss: A halál városa Katherine Addison: A koboldcsászár

Karen Akins: Időhurok

Isaac Asimov: A csillagok, akár a por

Isaac Asimov: Az űr áramlatai

Isaac Asimov: Kavics az égben

Isaac Asimov: Acélbarlangok

Isaac Asimov: Alapítvány-trilógia (új fordítás) Isaac Asimov: A mezítelen nap

Isaac Asimov: A Hajnal bolygó robotjai Isaac Asimov: Robotok és birodalom

Paolo Bacigalupi: A vízvadász

Jack Campbell: Rendíthetetlen

Jack Campbell: Vakmerő

Jack Campbell: Merész

Adam-Troy Castro: A holtak küldöttei Ellen Datlow (szerk): Sötétség

Seth Dickinson: Kormorán Baru, az áruló Tünde Farrand: Farkasország

Daryl Gregory: Stony Mayhall második élete

Daryl Gregory: Afterparty

Daryl Gregory: Mind remekül megvagyunk

Grady Hendrix: Horrorstör

Joe Hill: A szív alakú doboz

Joe Hill: Furcsa időjárás

Joe Hill: N0S4A2

Robert Holdstock: Mitágó-erdő

Robert Holdstock: Lavondyss

Charlie N. Holmberg: A papírmágus

Charlie N. Holmberg: Az üvegmágus

Charlie N. Holmberg: A mestermágus

Kleinheincz Csilla: Ólomerdő

Kleinheincz Csilla: Üveghegy

Kleinheincz Csilla–Roboz Gábor (szerk.): Az év magyar science fiction és fantasynovellái 2018

Ann Leckie: Mellékes igazság

Ann Leckie: Mellékes háború

Ann Leckie: Mellékes kegyelem

Ursula K. Le Guin: Valós és valótlan I-II.

Ursula K. Le Guin: A megtalált és az elveszett I-II. Lőrinczy Judit: Elveszett Gondvána

Ian McDonald: Síkvándor

Ian McDonald: Luna – Újhold

Sam J. Miller: Orkaváros

Moskát Anita: Bábel fiai

Moskát Anita: Horgonyhely

Moskát Anita: Irha és bőr

Garth Nix: Sabriel

Naomi Novik: Rengeteg

Naomi Novik: Ezüstfonás

Mary E. Pearson: Az árulás csókja

Mary E. Pearson: Az árulás szíve

Mary E. Pearson: Az árulás szépsége

Mary E. Pearson: Tolvajok tánca

Hannu Rajaniemi: Öröknyár

Alistair Reynolds: Lassú lövedékek

Al Robertson: Égtörés

Patrick Rothfuss: A szél neve

Patrick Rothfuss: A bölcs ember félelme

Patrick Rothfuss: A szótlan tárgyak lassú szemlélése

Rusvai Mónika: Tündöklő

James Smythe: A felfedező

Jonathan Strahan (szerk.): Az év legjobb science fiction és fantasynovellái, 2016

Jonathan Strahan (szerk.): Az év legjobb science fiction és fantasynovellái, 2017

Jonathan Strahan (szerk.): Az év legjobb science fiction és fantasynovellái, 2018

Jonathan Strahan (szerk.): Az év legjobb science fiction és fantasynovellái, 2019

Brian Staveley: A császár pengéi

Brian Staveley: A tűz kegyelme

Brian Staveley: Az utolsó halandó kötelék

Sümegi Attila: Vadhajtás (e-könyv) Szakurazaka Hirosi: A holnap határa Catherynne M. Valente: Űropera Helene Wecker: A gólem és a dzsinn

Ha kíváncsi vagy, mi történik a Gabo Kiadó science fiction és fantasykönyveivel és szerzőivel, látogass el online felületeink bármelyikére. Megtalálhatsz minket a gabosff.blog.hu facebook.com/gabosff és moly.hu/tagok/gabo_sff címeken, ahol információkat szerezhetsz az általunk gondozott kötetekről, beleolvashatsz a könyveinkbe, jobban megismerheted a szerzőinket, részt vehetsz nyereményjátékokon, első kézből értesülhetsz a közelgő megjelenéseinkről, és kapcsolatba léphetsz velünk.

A GABO KIADÓ E-KÖNYVEIRŐL

A könyv lehet fűzött, ragasztott, kemény borítós, vagy puha fedelű. A legfontosabb mégis az, ami benne található. Az ebook új köntösbe öltözteti az olvasmányokat, hogy azok sem maradjanak le az olvasás élményéről, akik lapozgatás helyett klikkelve keresik a legfrissebb tartalmakat.

Fontosnak tartjuk, hogy bárhol, bármilyen készüléken olvashassa könyveinket, ezért a kemény másolásvédelem helyett a felhasználást nem akadályozó vízjelezést választottuk. Példányát szabadon átmásolhatja számítógépére, e-könyv olvasójára vagy okostelefonjára. A Dibook rendszerében (www.dibook.hu) vásárolt könyveinkből mindig a legfrissebb verziószámú, javított másolatot érheti el.

Kiadónk célja, hogy olyan könyveket adjon az olvasók kezébe, amik kifogástalanok, ám hibák sajnos mindig előfordulhatnak. Kérjük, ha bármilyen szerkesztési hiányosságot vagy tévedést észlel e-könyveinkben, azt jelezze az info@gabo.hu email címen.

További könyvek és újdonságok itt a Kiadó oldalán: www.gabo.hu

E-könyveinket itt érheti el: www.dibook.hu

Kövessen minket Facebookon is: https://www.facebook.com/GABOKIADO

HA TETSZETT A KÖNYV, OLVASSA EL EZT IS:

Sam J. Miller Orkaváros

A teljes e-könyv megvásárolható a www.dibook.hu oldalon

FILL

Miután túl volt a síráson és alaposan kirókázta magát, miután végiggörgette a teljes ismerőslistáját és rájött, hogy egy árva lélek sem akad, akinek elmondhatná a dolgot, miután megfogalmazott és törölt öt különböző üzenetet az összes ismerősének, miután elhatározta, hogy öngyilkos lesz, aztán mégis meggondolta magát, Fill úgy döntött, tesz egy sétát.

Qaanaaq szélvédőjét ezúttal észak felé tájolták, és amint Fill kilépett az egyes küllőre, a szubarktikus szél teljes erőből rárontott. Az arca védtelen volt, de most nem bánta a fájdalmat. Öt percig, talán tovább is csak úgy állt ott. Lélegzett. Előbb csukott, aztán nyitott szemmel. Beszippantotta az éjjeli lámpák enyhe metánbűzét; hagyta, hogy a foga össze-összekoccanjon a város szüntelen hidegében, amire mindig lehetett számítani. Magába itta az unalomig ismert látványt.

Meg fogok halni, gondolta.

Mégpedig hamarosan.

A hideg segített elterelni a figyelmét arról, hogy mennyire fáj a hasa. A hasa, és ami azt illeti, a torka is, ugyanis a félórás öklendezés során minden bizonnyal felszakadt valami. Az egyik üzlet bejárata felett hangszóró duruzsolt: a híradó arról számolt be, hogy az aktuális – szakértők szerint egyenesen utolsó – amerikai kormány megbukott. Hogy a flottája a legutóbbi bombázást követően szétszéledt, de mindez Fillt a legkevésbé sem érdekelte. Hiszen miért is érdekelte volna? Ugyan miért is érdekelné még bármi?

Drága göncökbe burkolózó népek vonultak el mellette. Plasztiüveg ketreceket cipeltek, bennük tengeri vidrák vagy vöröspanda-kölykök fészkelődtek: szerencsétlen-szerencsés állatok, amelyeket Qaanaaq elitje megmentett a kipusztulástól. Ezek az emberek egytől egyig eltökélten tartottak valahová, mindannyian valamilyen teendőjüket végezték. Az ultrajómódú egyes küllő szokásos, arrogáns nyüzsgése volt ez, amit Fill a maga részéről megvetett, legalábbis néha. A közvetlenül a lábuk alatt hömpölygő és a Qaanaaq keskeny fémküllőit minden irányból végtelenül körbeölelő óceán moraja el sem jutott a fülükig. Fill korábban mérhetetlenül büszke volt léha életstílusára: arra, hogy olykor csak úgy, bármilyen indok nélkül megállhat bámészkodni egy utcasarkon. Ma azonban nem gyűlölte a körülötte rajzó embereket. Nem is szánta őket.

Eltöprengett: Hány fertőzött lehet?

Egy kislány megpaskolta a derekát. – Orka, miszter! –

Képárus volt, homályos felvételeket kínálgatott a gyilkos bálnás asszonyról meg a jegesmedvéjéről. Fill valami furcsa indíttatásból – részben szánalomból, részben unalomból – vett egyet tőle. De valami más is vezérelte. Valami enyhe, reménykedő vágyakozás. Az öröm emléke, gyerekkori áhítata az olyan emberekről szóló történetek iránt, akik a vérükben keringő parányi gépeknek köszönhetően érzelmi kapcsolatba képesek lépni az állatokkal. Pédiabejegyzéseket és plasztinyomtatott figurákat gyűjtött, amely szokását a nagyapja – aki szerint a nanokapocs pusztán ostoba, naiv legenda volt – rendre mogorva tekintettel jutalmazta. Aztán egy reggel csak hűlt helyét találta a műanyag állatainak. Nagyapja kedves és jóságos ember volt, ugyanakkor nem bírta elviselni a haszontalan holmikat.

Bizonyos szempontból a diagnózis nem érte meglepetésként. Hát persze hogy elkapta az omlást. Egyetlen rácsváros lakója sem dughatott annyit és olyan óvatlanul, mint ő, anélkül hogy elkapta volna. Már régóta aggódott. Sokat képzelgett saját, borzasztó haláláról. Jelenleg leginkább az lepte meg, mennyire zsigerből reagált a hírre.

Megérintette az állpoloskáját, és maga elé mormolt: – Játszd le a Feltérképezetlen város hatos fájlját.

A fülében női hang szólalt meg. Öreg, furcsa és csitító volt, a svédje pedig pontosan annyira tűnt bizonytalannak, hogy a beszélőt olyasvalakiként lehessen beazonosítani, aki évtizedekkel ezelőtt érkezett Qaanaaqba.

Csak az imént érkeztél. A város lehengerlő és ijesztő. Ne félj.

Hunyd le a szemed. Melletted vagyok.

Fogd be az orrod. Az itteni szag nem a városod szaga.

Fülelned szabad, hiszen úgyis ugyanolyan zavaros minden város hangja. Ha kitartóan figyelsz, még az anyanyelvedet is meghallhatod.

Ennek a városnak nincs térképe. Nem szükséges.

Útikalauz sem kell. Csak történetek kellenek. Azokat meg bízd rám.

Fillen hirtelenjében másfajta rettegés lett úrrá. Az afelett érzett jókedv és öröm iszonyata, hogy eggyé olvadhat valami jóval nagyobbal és csodálatosabbal, mint amilyenné önmaga bármikor válni remélhetett.

Hónapok óta kísérte megszállott figyelemmel a titokzatos közvetítést, az új jövevényeknek szánt, csapongó útmutatót, amelyet emberek tízezrei adtak tovább egymásnak. Átváltott a következő fájlra, egy kamaszos, az angolt szláv akcentussal beszélő fiúhang folytatta:

Qaanaaq nyolcágú csillag. Grönland keleti partján, Izlandtól északra fekszik. Thai, kínai és svéd vállalatok és kormányzati szervek ingatag megállapodásának következtében jött létre a rácsvárosépítés második hulláma során, számos korábbi próbálkozás kudarcainak tapasztalatait felhasználva. Nagyjából egymillióan nevezik az otthonuknak, bár közülük sokan bevándorló munkavállalók, akik idejük jelentős hányadát gleccserekből ivóvizet kinyerő, jégtörő hajók fedélzetén töltik – igaz, amióta a sótalanító kristályok ára zuhanni kezdett, egyre kevesebben vannak –, netán éppen orosz fúrótornyokon dolgoznak a távoli sarkvidéken. Az egyes küllő déli, a nyolcas északi irányba mutat; a négyes nyugatra, az ötös pedig keletre. A kettes és hármas küllő délnyugat és délkelet a szélrózsán; a hatos és a hetes északnyugat és északkelet. A központi Kerékagy egy mélytengeri geotermikus nyílás fölé épült; a város innen nyeri a hő-és elektromos energiája nagyját.

Qaanaaq hulladékát méretükben a régi világ várostömbjeivel vetekedő, víz alatti tartályokban alakítják át metángázzá: ennek köszönhető az éjjeli világítás. A szabályozottan időzített, finomított metán-és ammóniakitörések élénkzölden lángoló fénycsóvákkal töltik meg az eget. Az épületek külsejét színes csövek lepik be sűrű visszérhálózatként: a króm vörös a fűtés, az olajzöld az ivóvíz, a csillogón fekete a szennyvíz. És persze akadnak illegális vezetékek is: egy másfajta árnyalatú vörös az eltérített hőt, a műanyag zöld pedig a lopott vizet jelöli általában.

A Feltérképezetlen város rajongói bázisából komplett közösségek jöttek létre. Táborok, frakciók, másodkultuszok. Volt, aki abban hitt, hogy a szerző egy gép, egy bot, a qaanaaqi hálózatot kísértő szellemprogramok egyike. A rendszerháborúkat megelőző utolsó évek során az ilyesféle szoftverek némelyike meghökkentően kifinomulttá fejlődött. Léteztek poétabotok, amelyek szabadverseikkel még a kritikusokat is megtévesztették, és nem egy díjnyertes költőt könnyre fakasztottak. Csalóprogramok szőtték bonyolult, hathatósan érvelő készpénzkérelmeiket. Már nem számított elrugaszkodott elképzelésnek egy bináris bárd, amely Qaanaaq digitális álomvilágának örökös félhomályában magányosan kóborolva véletlenül rákapcsolódott egy beszédgeneráló szoftverre, amely aztán elkezdte véget nem érően ontani magából a különféle korú, nemű, nyelvű, társadalmi helyzetű, etnikumú és nemzetiségű, szintetikus beszédváltozatokat. Az, hogy megrögzötten igyekezett fizikai leírást adni magáról, nem igazán cáfolta az elméletet, hiszen a legtöbb ilyen programot úgy írták meg, hogy mindent latba vetve próbálja meggyőzni az embert a valódiságáról – mondjuk, hogy nigériai herceg, menekült rokon, netán idegen földön bajba jutott barát.

Más elméletgyártók inkább valamilyen titkos társaság létezésében hittek: egy írócsoportéban, amely számára a közvetítések egyszerre szolgáltak toborzóeszközként és szónoki hordóként. Egy betiltott, föld alá kényszerült politikai pártra gyanakodtak, amely azt tűzte ki aljas végcéljául, hogy a felső küllők mosdatlan csőcselékét egységbe tömörítve lemészároltassa a várost irányító, jómódúbb ártatlanokat.

Az egyes, kettes és hármas küllőkön húszemeletnyi magasban üvegalagutak kötik össze az épületeket. Promenádok terjeszkednek a boltíves pillérek tetején. Hidraulikus felvonók emelnek roppant kerteket az égbe, azok ámuló látogatóival egyetemben. Állványokra rögzített, gömb alakú kabinok merülnek az óceán alá, ha vízmélyi magánszférára támadna igény, esetleg az égbe, hogy onnan lehessen szemügyre venni az alant nyüzsgő tömeget.

A többi küllő építészetileg kevésbé látványos. Szorosan egymás mellett ringó bérlakások és konténerekkel megpakolt hajók jellemzik őket. Az északi és nyugati küllők maguk a megtestesült káosz. Konténer konténer hátán; illegálisan felvert acélpóznák tetején fészkelő, túlzsúfolt kasznik. A nyomornegyedek mindig csodálatra méltóak: lám, az emberi kétségbeesés még a fizika törvényeivel is képes dacolni.

Fill az egyszerzős elmélet híve volt. A Feltérképezetlen város egyetlen személy műve kellett hogy legyen – mégpedig egyetlen emberi, hús-vér személyé. A fiúnak voltak fázisai, időszakai, amikor szentül meg volt győződve róla, hogy a szerző csakis férfi lehet, megint máskor lefogadta volna, hogy nő: idős, fiatal, sötét vagy világos bőrű, szegény, netán gazdag… de akárki is volt, valahogy elérte, hogy a legkülönfélébb emberek százai mentsék le hangzatos, titokzatos utasításait arról, miképp lehet eligazodni a város szövevényes útvesztőjében.

Nem pedig arról, miképp lehet túlélni. A szerző számára a puszta túlélés lényegtelen volt. Akár férfi volt, akár nő: a közönség, amelynek írt, amelyhez beszélt, magától is értett a túléléshez, annyi mindenen keresztülment már, mielőtt Qaanaaqba érkezett volna. A szerző azt akarta, hogy a hallgatósága boldog legyen, hogy örömöt, jókedvet érezzen, hogy közösséggé alakuljon. A szerző szeretete a hallgatósága iránt gyönyörű, már-már tapintható volt. Csak úgy áradt minden szavából. Valahányszor Fill a műsorát hallgatta, szeretve érezte magát, még ha tisztában is volt vele, hogy ő maga nem tagja a célközönségnek. Úgy érezte, mintha valami nagyobb részévé válna.

Miután az országok porrá égtek, az emberek Qaanaaqba jöttek. Ahogy a sarkvidék olvadni kezdett, a belseje feltárta a nyersanyagait, és az emberek felkeresték a várost. Volt, aki önként. Volt, aki nem.

Qaanaaq soha nem az új kezdet záloga volt. A népek magukkal hozták a kísérteteiket. Tengerbe fúlt szülőföldjük sarát, meséit és kőrögeit. Örökbe kapott sérelmeiket. Viszálykeltő babonáikat.

Fill kitörölt néhány könnycseppet a szeméből. Párat a hang fakasztott, a legutóbbi felolvasó hangjának éhesreményteli lejtése, de a nagyját még mindig a diagnózisa miatti keserűség. Mekkora idióta volt! Lomhán, nyirkosan havazni kezdett. A lába alatti rácsba rejtett kivetítők bűbájos, reszkető fraktálmintákat rajzoltak a szélkorbácsolta fergetegre. Egy kisgyerek nagyokat szökkenve belebelebokszolt a hóesésbe, és nevetve nézte, ahogy egy hal vagy egy madár szertefoszlik, hogy aztán az új pelyhek felületén ismét előtűnjön.

Fill kuncogni kezdett. Meglepte ez az önkéntelen reakciója. A hóvetítés láttán a mai napig gyermeki öröm tudott úrrá lenni rajta. Végigszántott a kezével egy ráján, ahogy elúszott mellette.

Ekkor hirtelen elmúlt a fájdalom. A torkában, a gyomrában. A szívében. A félelem, a menekülttáborok kórházi ágyain vonagló testek rémálomszerű látomásai; az emlékképek az északi küllőkön bolyongó, bomlott elméjű omlásáldozatokról. A hibbant dalocskáik és a sikolyaik visszhangja, a látvány, hogy késekkel vagy tulajdon ujjaikkal mit művelnek önmagukkal, anélkül hogy egyáltalán tudatában lennének. Valahányszor követett egy férfit valami sötét sikátorba vagy puccos lakásba, valahányszor letérdelt a nyolcas küllő valamelyik koszos nyilvános mosdójában, ugyanez a jégcsappenge döfködte a szívét. Mindig is ettől félt.

Halkan felnevetett.

Amint végül megtörténik az emberrel a legrosszabb, amitől valaha rettegett, ráébred, hogy igazából nincs miért aggódnia.

Ha érdekli a folytatás, vásárolja meg a teljes e-könyvet a www.dibook.hu oldalon.

Kiadónk összes könyve a www.gabo.hu oldalon nézhető meg.

Table of Contents

Ordashold

Szereplők

A bukás után: 2103. kos

1. 2105. szűz

2. 2105. szűz–mérleg

3. 2103. kos–2105. ikrek

4. 2105. mérleg

5. 2105. mérleg–skorpió

6. 2105. ikrek

7. 2105. mérleg–skorpió

8. 2105. skorpió

9. 2105. oroszlán–szűz

10. 2105. skorpió

11. 2105. skorpió

Szószedet

Hawaii naptár

Table of Contents

Ordashold

Szereplők

A bukás után: 2103. kos

1. 2105. szűz

2. 2105. szűz–mérleg

3. 2103. kos–2105. ikrek

4. 2105. mérleg

5. 2105. mérleg–skorpió

6. 2105. ikrek

7. 2105. mérleg–skorpió

8. 2105. skorpió

9. 2105. oroszlán–szűz

10. 2105. skorpió

11. 2105. skorpió

Szószedet

Hawaii naptár